Маркіз де Сад

БУДУАРНА ФІЛОСОФІЯ

Маркіз де Сад… І нам зразу ж згадуються слова «садизм», «садист», «у-у садюга», в уяві проносяться жахливі образи і картини страшних збочень. Та чого тільки не можна пов'язати з іменем де Сада? А що можна? І взагалі, хто він, цей мерзенний тип, збурювач суспільної моралі, розхитувач державних устоїв?

Недарма, мабуть, із 74 років свого бурхливого життя, він провів у в'язницях 14, а ще майже стільки у божевільні, де й помер. Його ув'язнювали з благословіння короля Франції Людовіка XV, революційного уряду Робесп'єра, імператора Наполеона.

Однак безліч разів прокляте ім'я де Сада не забуто, його «мерзенні» твори перевидаються і перекладаються в багатьох країнах світу, інтерес до них не вщухає, і Франція, двері в'язниць якої за його життя завжди були готові розчинитися перед ним, у 1990 році урочисто відмітила 250-річчя з дня народження маркіза, його замок у Провансі перетворено в музей.

Так хто ж він, маркіз де Сад? Кавалерійський офіцер армїі його королівської величності, комісар Республіки, присяжний революційного трибуналу, голова секції Пік, актор, режисер, драматург, автор близько двох десятків творів, що дійшли до нас, багаторічний в'язень, розпусник, збоченець…

Бурхливе життя і творчість маркіза Донасьєна-Альфонса-Франсуа де Сада органічно накладається на не менш бурхливу епоху, свідком подій якої та й активним учасником яких він був. Тогочасне французьке суспільство було безнадійно уражене. Блиск і пишність королівського двору, витонченість і рафінованість аристократії лише прикривали розлад держави, занепад моралі, зіпсутість звичаїв. За світськими церемоніями, галантністю й манірністю приховувалися розпусність, хворобливі збочення, виродження. З другого боку, вже проростали зерна, які посіяли енциклопедисти, просвітителі, Вольтер.

І ось тут появляється де Сад, який, відкидаючи пануюче лицемірство, називає речі своїми іменами. Не зважаючи на світські умовності, він змальовує куртуазних «маркізів» і вишуканих аристократок такими, якими вони є в дійсності, за лаштунками благопристойних салонів. Його відвертість шокує, мораль, чи, точніше, опис моралі жахає, а поводження і літературна творчість дають усі підстави вбачати в ньому маньяка і злочинця, небезпечного для суспільства.

Маркіз де Сад неоднозначно сприймався як сучасниками, так і після своєї смерті. Одні вбачали в ньому розпусника, який відкидав будь-яку мораль, інші — вільнодумця, трохи не революціонера в моралі, який одним з перших зважився кинути виклик тяжко хворому суспільству, показавши всі його виразки.

Так чи інакше, феномен де Сада існує, тож приховувати його, відкидати чи відмовчуватися, як це робилось протягом довгого часу, справа безнадійна і невдячна.

НОТАТКИ НА ПОЛЯХ

Західний світ давно вже осмислив творчу спадщину скандального маркіза де Сада, бо мав змогу читати його книги, сумніватися й сперечатися протягом майже двох століть. А нам ще тільки належить пройти непростий шлях захоплення і обурення, подиву і прозріння, панегіриків і проклять. В Україні все це розпочнеться, ймовірно, з «Будуарної філософії».

Як нам, читачам, ставитися до пані де Сент-Анж та Дольмансе, котрі вирішили на наших очах розбестити п'ятнадцятилітню Ежені — хоча й за її цілковитої згоди? Що за книга нам пропонується: посібник для початкуючих коханців (до речі, такий посібник ні в кого обурення не викликав би, та варто було де Садові дещо його белетризувати — і розпочалося…)?

Може, автор вирішив покепкувати — тоді над ким: над представниками вищого світу, перенісши їх у середовище, що більш відповідає рівневі їхньої моральності? Чи над читачами, які звикли брати на віру кожне друковане слово? Напевне, не лише над ними.

У будь-якому разі будуарну «філософію» не варто ототожнювати з філософією автора. Та й героям роману вірити не слід, вони теж кепкують над нами, беручись доводити абсурдні речі (приміром, закономірність того, що будь-яка дитина любить батька й патологічно ненавидить матір) або пропонуючи разом з ними, дружненько зайнятися гомосексуалізмом, лесбійством, братам кохатися з рідними сестрами, матерям — із синами, а дочкам лягати в ліжко з батьками — і ще багато чого з сексуальної екзотики.

Хоча, траплялося, стомлений де Сад й інакше тлумачив свій творчий метод:

«Говорять, що мої фарби надто виразні, — писав він, — і я зображую розпусту мерзенною. Бажаєте знати чому? Я не бажаю пробуджувати любов до пороку(…). Я зробив героїв, що стали на шлях розпусти, настільки жахаючими, що вони, звичайно, не викличуть ні жалю, ні любові.

В цьому, осмілюся твердити, я більш моральний, ніж ті, хто дозволяє собі злодїів прикрашати… Повторюю: я завжди змальовуватиму злочин виключно адськими фарбами: я хочу, щоби бачили його без пологу, щоб його боялися, щоб його зневажали. Я не знаю іншого методу. ніж цей: показати злочин у максимальних проявах жаху, що йому притаманний».

Окремого розгляду потребує мова де Сада, але не на сторінках не вельми об’ємного журналу. Пропонований український переклад «Будуарної філософії» звучить значно м'якше, ніж французький оригінал. Але й у ньому можна відчути неповторність авторського слова, дивовижне поєднання вишуканості вельможних салонів зі стилістикою найдешевших притонів. І, що найбільше здивує, ви поступово звикнете до маркізового письма і зрозумієте, що інакше, мабуть, і не можна було писати…

Однак час для розмов про де Сада ще не прийшов.

Давайте спочатку дочитаємо «Будуарну філософію» до кінця.

Сергій ЧИРКОВ

ДІАЛОГИ,

призначені для виховання молодих панночок

ДІАЛОГ ПЕРШИЙ

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ, ШЕВАЛЬЄ ДЕ МІРВЕЛЬ

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Я тебе вітаю, брате. А де ж пан Дольмансе?

ШЕВАЛЬЄ. Він прийде о четвертій, а обідаємо ми не раніше сьомої. Тож устигнемо і наговоритись, і навтішатись.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Чи повіриш, брате, мені навіть трохи ніяково за свою надмірну цікавість, і ти, мабуть, не уявляєш, які безсоромні плани склала я на сьогодні. Далебі, друже, ти надто поблажливий до моїх забаганок. Невже ти не помічаєш, що чим більше в мене причин бути розважливою, тим більше збуджується моя клята уява, тим більше прагне вона розпусних утіх… Ти мені все дозволяєш, і це мене тільки псує… У свої двадцять шість років я мала б уже стати жінкою побожною, а я досі не знаю впину в пошуках розваг… Ти навіть не здогадуєшся, друже, що я собі намислила, що збираюся вчинити. Я хотіла була обмежити свої апетити жінками, сподіваючися, що це додасть мені розуму, що, спрямувавши жадання на свою стать, я менше тягтимуся до вашої. Але ті наміри, мій друже, виявилися химеричними; втіхи, яких я прагнула себе позбавити, не давали моїй уяві спокою, і я зрозуміла, що коли тебе створено для життя розпусного — це я про себе, — то дарма стримувати свої почуття, вони здолають усі перешкоди. Річ у тім, дорогий брате, що я належу до істот-амфібій; я люблю все і всіх, я знаходжу розваги скрізь, я прагну об’єднати всі їхні різновиди. Але скажи мені щиро, хіба з мого боку не вкрай екстравагантна витівка, що я захотіла познайомитися з тим чудієм-Дольмансе, адже, за твоїми словами, він ніколи в житті не знався з жінкою так, як того вимагають природа та людський звичай, і, будучи переконаним содомітом, він не тільки обожнює свою стать, а й поступається нашій тільки за умови, що йому запропонують дорогоцінні принади, якими він звик користуватися в чоловіків? А знаєш, брате, що мені підказала моя невтримна фантазія? Я хочу стати Ганімедом для цього нового Юпітера, я хочу розділити його вподобання, його розпусні розваги, я хочу стати жертвою його збочень; досі, як тобі відомо, любий, я віддавалася в такий спосіб тільки тобі — за твоїм проханням — або котромусь зі слуг — їм я платила за те, щоб обробили мене саме так, і вони, власне, трудилися за гроші. Сьогодні ж ідеться не про люб’язність і не про пусту забаганку — сьогодні мною керує пристрасть… Адже між тим звичайним способом, яким я послугувалася досі, і тим химерним, яким наш гість збирається догодити мені сьогодні, існує незбагненна різниця, і я хочу відчути, в чому вона проявляється. Благаю тебе, опиши свого Дольмансе, щоб я добре його уявила, перш ніж він сюди прийде; бо, як тобі відомо, я його майже не знаю, ми лише один раз зустрілися на якійсь вечірці, і я була з ним кілька хвилин, не більше.

ШЕВАЛЬЄ. Дольмансе недавно виповнилося тридцять шість років, сестро. Він високий, гарний на вроду, очі в нього жваві й розумні, але щось лихе й суворе, мовби всупереч йому, проступає в рисах цього чоловіка. Я ні в кого не бачив таких гарних зубів. Його постава й манери дещо пом’якшені — через те, мабуть, що йому часто доводиться бути жінкою. Він напрочуд елегантний, голос у нього — дзвінкий і чистий, він талановитий, а головне — його розум вельми схильний до філософії.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Сподіваюся, у Бога він не вірує.

ШЕВАЛЬЄ. О, про це й мови не може бути! Це найбезбожніший серед усіх безбожників, людина глибоко аморальна… Авжеж! Де втілення найповнішої і найдовершенішої розбещеності, чоловіка такого лукавого і такого лихого, либонь, не знайдеш у всьому світі.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Як усе це мене збуджує! Я вже безумно прагну запізнатися з ним якомога ближче. А які його вподобання, брате?

ШЕВАЛЬЄ. Ти вже знаєш — розкоші Содома. Причому він однаково охочий грати в любощах і активну роль, і пасивну. Для своїх розваг він воліє чоловіків і якщо іноді погоджується спробувати щастя з жінкою, то лише за умови, що вона піде йому назустріч і захоче помінятися з ним статтю. Я йому казав про тебе і твої наміри; зі свого боку він попросив тобі передати, на яких умовах він погоджується скласти оборудку. Застерігаю тебе, сестро, Дольмансе категорично відмовиться, якщо ти спробуєш залучити його до іншої гри. «Я готовий догодити вашій сестрі, — заявив він, — але це буде з мого боку така собі бешкетна витівка… пустощі, якими я оскверняю себе рідко і з великою осторогою».

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Оскверняю!.. З великою осторогою!.. Мені безумно подобається мова, якою користуються ці милі чоловіки! Між нами, жінками, ми теж маємо власні слова з вузьким значенням, якими передаємо свою глибоку відразу до розваг, не сумісних зі звичними вподобаннями… А зараз, любий, скажи мені, ти йому віддавався? З твоїм чарівним личком і твоїми двадцятьма роками — хто не захотів би полонити такого хлопця!

ШЕВАЛЬЄ. Не стану приховувати, що грався з ним у цю екстравагантну гру, ти жінка надто розумна, аби її осудити. Коли по щирості, то я волію розважатися з жінками, їм я віддаю перевагу і таким збоченням поступаюся лише в тих випадках, коли мене схиляє до цього приємний і люб’язний чоловік. Тоді я на все готовий. Мені не властива безглузда пиха, яка навіює нашим юним вітрогонам переконання, ніби на подібні пропозиції слід відповідати ударом палиці — хіба чоловік панує над своїми пристрастями? Можна пожаліти тих, у кого вони ненормальні, але навіщо ж їх ображати? Якщо в цьому хтось і винний, то не вони, а природа; людина не більше відповідає за те, що народилася з такими чи такими вподобаннями, ніж за те, що з’явилася на світ клишоногою чи стрункою. Хіба хтось когось коли-небудь образив, кажучи йому про своє бажання одержати від нього насолоду? Звичайно ж, ні; своєю пропозицією він робить вам комплімент — тож чи розумно відповідати йому лайкою? Лише йолопи вдаються до таких дій, а чоловік розважливий завжди поведеться в такій ситуації, як і я. На жаль, світ перенаселений недоумками, котрі сприймають як образу прохання розділити з ними втіху; зіпсуті жінками, вони з відвертою неприязню ставляться до кожного, хто зазіхає на їхні уявні права, вважають себе донкіхотами цих примітивних прав і ганьбують людей, які не визнають за цими правами універсальної сили.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. О, мій друже, поцілуй мене! Ти не був би моїм братом, якби думав інакше. Але, благаю, розкажи мені більше про цього чоловіка і про те, який він із себе, і про те, які втіхи ти спізнав у його товаристві.

ШЕВАЛЬЄ. Один приятель розповів Дольмансе про те, яким чудовим інструментом обдарувала мене природа, і той доручив маркізові В… передати мені запрошення на вечерю. Ну, а коли я до нього прийшов, то мусив показати те, що маю; спершу я був подумав, що до цього спричинилася чиста цікавість, та коли мені підставили прегарний зад і попросили віддати йому честь, я зрозумів: поштовхом до моїх запросин стала пристрасть. Я остеріг Дольмансе про можливі ускладнення, але ніщо не могло його розохотити. «Я готовий прийняти ваш таранний удар, — сказав мені він, — і ви навіть не можете претендувати на славу найгрізнішого з чоловіків, які мене протикали!» Маркіз був з нами; він нас підбадьорював, обмацуючи, погладжуючи та обціловуючи все те, що ми обидва виставили на світ божий. Я націлився… хотів зробити бодай якісь приготування… «Облиште! — сказав мені маркіз. — Ви позбавите Дольмансе половини втіхи, якої він од вас жде. Він хоче, щоб його накололи… Він хоче, щоб його роздерли». — «Він буде вдоволений!» — відказав я, наосліп занурюючись у прірву… І ти думаєш, сестро, мені довелося долати великий опір?.. Аж ніяк; мій дрюк — а ти знаєш, який він товстенний — пішов углиб дуже легко, кудись на саме дно, і мені здалося, що мій пед цього навіть не відчув. Я повівся з Дольмансе як справжній друг; палка хіть, яку він виявляв, його тремтіння, його пристрасні слова, все це незабаром сповнило й мене відчуттям блаженства, і я влаштував йому справжній потоп. Не встиг я вийти з нього, як Дольмансе обернувся до мене, розкуйовджений, розпашілий, наче вакханка. «Ти бачиш, до якого стану ти мене довів, любий шевальє? — сказав він і тицьнув мені свого жилавого прутня, дюймів на шість у обхваті, дуже довгого й виструнченого, — о, любове моя, заклинаю тебе, послужи мені тепер жінкою, після того, як побував моїм коханцем, аби я міг похвалитися, що в твоїх божественних обіймах спізнав усі втіхи схильності, яку плекаю так самозабутньо!» Не вбачаючи ніяких перешкод до цього варіанту, як і до першого, я став у відповідну позу маркіз хутенько скинув штани і звернувся до мене з палким проханням послужити йому чоловіком, поки я буду жінкою для його друга; отож я зробив йому те, що трохи раніше зробив Дольмансе, а той у свою чергу сторицею повернув мені поштовхи, якими я обдарував третього в нашій компанії…

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ти, мабуть, пережив невимовну втіху, брате, опинившись отак між двома полюбовниками; кажуть, це дуже приємно.

ШЕВАЛЬЄ. Авжеж, мій ангеле, в такій грі, це звичайно найвигідніша позиція; та хай там що про це кажуть, але для мене то все екстравагантні витівки, і я ніколи не надам їм перевагу перед тією втіхою, якою обдаровують нас жінки.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Гаразд, мій любчику, щоб винагородити тебе за твою делікатну послужливість, я сьогодні подарую тобі нагоду проявити свій запал у грі з дівчиною, юною і цнотливою, прекрасною, як саме кохання.

ШЕВАЛЬЄ. Та ти що! В компанії Дольмансе?.. І ти запросила жінку?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Тут ідеться про виховання. З цим дівчам я познайомилася в монастирі минулої осені, коли мій чоловік був на водах. Там ми не могли цілком віддаватися своїм забаганкам, ми не осмілювалися, бо надто багато очей стежили за нами, але ми пообіцяли одна одній, що возз’єднаємося, як тільки буде змога. Це бажання так мене заполонило, що, прагнучи його задовольнити, я умисне познайомилася з її родиною. Батько в неї — розпусник… І я приборкала його. А сьогодні нарешті гарнулька прийде сюди… Я чекаю на неї, і ми проведемо вдвох аж два дні… два чудесні дні! Причому цей час я передусім використаю на те, щоб дати юній особі відповідну освіту. Я і Дольмансе закладемо в її милу голівку принципи найрозгнузданішої розпусти, ми розпалимо в ній свій вогонь, ми прилучимо її до нашої філософії, ми розбудимо в ній наші жадання, а що я хочу додати до теорії трохи практики, хочу ілюструвати наші лекції наочними прикладами, то тебе, брате, я ангажую зривати мирти Цитери, а Дольмансе — троянди Содома. Я матиму дві насолоди водночас: по-перше, сама навтішаюся злочинним любострастям, а по-друге, мені буде вельми приємно дати кілька уроків, прищепити розпусні смаки прегарній невинниці, яку я зловлю в наші сіті.

Ну як, шевальє, цей задум гідний моєї уяви?

ШЕВАЛЬЄ. Він міг виникнути лише в ній; він божественний, сестро, і обіцяю блискуче виконати приємну роль, яку ти мені в ньому відвела. Ох, пустунко, скільки насолоди дістанеш ти, виховуючи ту дитину! Як тобі приємно буде розбестити її, розтоптати в юному серці всі паростки віри та доброчесності, посіяні туди колишніми виховательками! Я б до такого навряд чи додумався, цей план аж надто зухвалий для мене.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Можеш не сумніватися, я не пошкодую зусиль, аби звести її, зіпсувати, аби знищити моральні засади, яких, либонь, уже встигли понапихати в неї; я хочу, щоб за два сеанси моєї науки вона стала такою самою лиходійкою, як і я… такою самою безбожницею… такою самою хвойдою. Попередь Дольмансе, розкажи йому про все, як тільки він прийде, бо я хочу, щоб отрута його розпущеності проникла в це юне серце разом з тією, яку я впорсну туди сама, і за короткий час убила б у ньому всі сімена доброчесності, що проросли б там без нашого втручання.

ШЕВАЛЬЄ. Годі знайти кращого помічника для мети, яку ти перед собою поставила — безбожництво, нечестя, зневага до людських звичаїв стікають із уст Дольмансе, як стікав колись містичний єлей з губів знаменитого архієпископа міста Камбре. Це найпідступніший облесник, найлукавіший розпусник, людина вкрай небезпечна… О, люба сестро, якщо тільки твоя учениця слухатиметься настанов цього вихователя, я гарантую тобі, що невдовзі вона стане пропащою!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Враховуючи ті нахили, які закладені в неї природою, це, думаю, станеться дуже скоро…

ШЕВАЛЬЕ. Але скажи мені, сестро, ти не боїшся її батьків? А що як дівчина про все розповість, коли повернеться додому?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Нічого не бійся, батька я звабила… він мій. Признатися тобі? Я умисне віддалася йому, щоб він потім на все заплющив очі; він не знає, що в мене на думці, але розпитувати ніколи не зважиться… Він у мене на гачку.

ШЕВАЛЬЕ. Твої методи жахливі!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Зате цілком певні.

ШЕВАЛЬЄ. Але скажи мені, благаю, хто вона, твоя юна особа?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Звуть її Ежені, вона дочка такого собі Містіваля, одного з найбагатших відкупників у столиці. Батькові десь років тридцять шість, матері — щонайбільше тридцять два, а доньці — п’ятнадцять. Містіваль — розпусник, зате його дружина — святенниця. Щодо самої Ежені, то навряд чи я зумію описати її тобі, мій друже; не існує пензлів, які змалювали б її зовнішність; скажу тільки, що ні ти, ні я ніколи не бачили чарівнішого створіння.

ШЕВАЛЬЄ. Ну, якщо ти нездатна намалювати її, то накидай принаймні ескіз, щоб я знав бодай приблизно, з ким мені доведеться мати справу, і міг відрекомендувати своїй уяві кумира, якому незабаром принесу себе в жертву.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ну, гаразд, друже, слухай: її каштанові коси, коли розпущені, спадають нижче сідниць, і ти їх не обхопиш і в дві долоні, шкіра в неї сліпучо-біла, ніс злегка орлиного профілю, очі ебеново-чорні й палкі, мов вогонь!.. О, мій друже, їхній погляд неможливо витримати… Ти собі не уявляєш, скільки дурниць наробила я задля тих очей… А прегарні брови, що вигнулися над ними! А повіки, що їх прикривають!.. Рот у неї маленький, зубки чудесні, й усе дивовижно свіже!.. Одна з її переваг — це строгі лінії, якими її мила голівка з’єднується з плечима, благородна грація, з якою вона її обертає… Як на свій вік Ежені висока; їй можна дати сімнадцять; її стан — взірець елегантності й витонченості, її перса чарівні… Гарніших пуп’янків, ніж ці два, я ніколи не бачила!.. Вони легко поміщаються в жмені, але які ніжні… які запашні… які сніжно-білі!.. Скільки разів, цілуючи їх, я втрачала голову! А коли б ти бачив, як оживала вона під моїми пестощами… як її великі очі промовляли до мене з глибини душі!.. Як виглядає решта, я, мій друже, не знаю. Але якщо судити з того, що

я знаю, то ніколи на Олімпі не з’являлась богиня, подібна до неї… Але я чую її ходу… Залиш нас. Вийди через сад, щоб не зустрітися з нею, і не спізнюйся на побачення з нами.

ШЕВАЛЬЄ. Картина, намальована тобою, є запорукою того, що я точно дотримаю слова… О, небо! Піти звідси… Покинути тебе в тому стані, в який ти мене привела своїми розповідями!.. Прощай… Один поцілунок… Один лише поцілунок, сестро, щоб я ним задовольнився в чеканні майбутніх розкошів.

(Пані де Сент-Анж цілує брата, ніжно стискає крізь штани його прутня, і молодик поквапно виходить.)

ДІАЛОГ ДРУГИЙ

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ, ЕЖЕНІ

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Привіт, моя кралечко. Я чекала тебе з нетерпінням, яке ти легко вгадаєш, якщо читаєш у моєму серці.

ЕЖЕНІ. О, моя люба, мені здавалося, я не прийду до тебе ніколи, так я квапилася якнайскоріше опинитися в твоїх обіймах! Уже за годину перед тим, як вийти, я тремтіла від страху, аби чогось не змінилося; моя мати рішуче заперечувала проти цього чудесного задуму, вона заявила, що не личить молодій дівчині мого віку іти самій; але мій батько позавчора так брутально з нею повівсь, що й сьогодні один його погляд змусив пані де Містіваль прикусити язика; кінець кінцем і вона погодилася на те, що вже мені дозволив батько, і я, як бачиш, прибігла сюди. Мені дали два дні; післязавтра ти повинна відправити мене звідси в екіпажі в супроводі однієї з твоїх служниць.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Два дні — який це короткий проміжок часу, мій любий ангеле! Чи встигну я виразити всі почуття, які ти мені вселяєш?.. А нам є про що погомоніти. Ти знаєш, що в цю зустріч я маю прилучити тебе до найсолодших таємниць. Венери? Чи вистачить нам два дні?

ЕЖЕНІ. О, я залишуся доти, доки не довідаюся про все… Я прийшла сюди вчитися, і я піду звідси тільки тоді, коли закінчу курс навчання.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ (цілуючи її). О, моя кохана, скільки всього ми з тобою зробимо і скільки перебалакаємо! До речі, хочеш поснідати, моя королево? Не виключено, що перший урок триватиме довго.

ЕЖЕНІ. Якщо я чогось і хочу, люба подруго, то тільки слухати тебе. Ми сьогодні вже снідали, за милю від твоєї домівки. Раніше восьмої вечора їсти я не захочу.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. У такому разі ходімо в будуар, там ми почуватимемося вільніше. Слуг я попередила і будь певна: ніхто нас не посміє потурбувати.

(Обнявшись, ідуть до будуару.)

ДІАЛОГ ТРЕТІЙ

Сцена відбувається в розкішному будуарі.

ПАНІ ДЕ СЕНТ АНЖ, ЕЖЕНІ, ДОЛЬМАНСЕ

ЕЖЕНІ (дуже здивована, побачивши чоловіка, якого не сподівалася тут зустріти). О Боже! Моя люба подруго, це зрада!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ (теж здивована). Яким побитом опинилися ви тут, шановний добродію? Наскільки мені відомо, ви не повинні були прийти раніше четвертої.

ДОЛЬМАНСЕ. Хіба дивно, що мені закортіло прискорити ту мить, коли я матиму щастя лицезріти вac, пані? Йдучи сюди, я перестрів вашого брата. Він відчув, що без мене вам не обійтися, коли ви почнете давати уроки своїй чарівній учениці; він знав, де буде ліцей, де ви влаштуєте свої курси, і таємно мене сюди провів, певний, що ви схвалите його ініціативу. Сам він прийде трохи згодом, знаючи, що його участь знадобиться лише після теоретичних лекцій.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Сказати правду, Дольмансе, ви влаштували нам добрий сюрприз…

ЕЖЕНІ. Не думай, що я зовсім дурна, люба подруго, — все це твоя робота… Принаймні могла б запитати, чи я згодна… А тепер я вмираю з сорому — і наші плани, звичайно, пішли шкереберть.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ти не маєш рації, Ежені, цей сюрприз влаштувала тобі не я, а мій брат. Але дарма ти злякалася: я знаю Дольмансе — чоловік він вельми люб’язний і до того ж обізнаний у філософії, необхідній для твоєї освіти. Він не перешкода нашим планам, а навпаки — він стане нам у великій пригоді. А що стосується його вміння берегти таємницю, то я ручуся за нього, як за себе саму. Тому раджу тобі близько з ним заприязнитися, він знає світ і, як ніхто інший, зуміє напутити тебе і вивести на стежку щастя й розваг, по якій ми підемо разом.

ЕЖЕНІ (зашарівшись). О, я така збентежена…

ДОЛЬМАНСЕ. Годі, люба Ежені, заспокойтеся і розслабтеся… Сором’язливість — чеснота застаріла, і чарівна особа, як ви, має навчитись не зважати на такі дрібниці.

ЕЖЕНІ. Але ж пристойність вимагає…

ДОЛЬМАНСЕ. Ще одне поняття, про яке всі давно забули. Адже воно суперечить природі людській. (Міцно обіймає Ежені й цілує її.)

ЕЖЕНІ (пручаючись). Пустіть мене, добродію!.. Ви забагато собі дозволяєте!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ежені, послухай мене. Не виставляймо себе святенницями перед цим чарівним чоловіком. Я знаю його не більше, ніж ти, а поглянь, як я йому піддаюся! (Цілує Дольмансе похітливо в губи.) Роби, як я.

ЕЖЕНІ. О, я згідна. Хто ж мені подасть кращий приклад! (Підставляє уста Дольмансе, і той палко її цілує, засунувши язика їй у рот.)

ДОЛЬМАНСЕ. О, миле й ніжне створіння!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ (теж цілуючи Ежені.) Невже ти думаєш, мала шельмо, що я пропущу свою чергу?

(Тут Дольмансе обіймає обох і не менш як чверть години обціловує їх та лоскоче язиком, а вони обидві піддаються йому й повертають пестощі.)

ДОЛЬМАНСЕ. О, як ці підготовчі любощі розбуджують мою хіть! Ви вірите мені, дівчата? До речі, тут дуже жарко. Облишмо умовності, нам буде куди приємніше гомоніти.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Згода. Вдягнімо оці газові накидки, вони затулятимуть лише ті з наших принад, які спершу слід ховати від жадання.

ЕЖЕНІ. Ой, люба подруго, ви вимагаєте від мене надто багато!..

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ (допомагаючи Ежені роздягтися). Ти хочеш сказати, що мої вимоги безглузді?

ЕЖЕНІ. У всякому разі не зовсім пристойні, ось що я хотіла сказати… Ой, як палко ти мене цілуєш!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Яка прегарна грудь! Схожа на пуп’янок троянди, що тільки почала розпукуватись.

ДОЛЬМАНСЕ (роздивляється перса Ежені, але не торкається їх). І обіцяє інші принади… варті куди більшої уваги.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Варті більшої уваги?

ДОЛЬМАНСЕ. О, так! Присягаюся честю, так! (Робить спробу повернути Ежені, щоб роздивитися її ззаду.)

ЕЖЕНІ. Ой, ні, не треба, я вас благаю!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Майте терпіння, Дольмансе… Я не хочу, щоб ви уже тепер побачили… предмет, який постійно тривожить вашу уяву і видиво якого так сильно на вас впливає, що, прикипівши до нього очима, ви вже не зможете міркувати тверезо. Ми потребуємо вашої науки. Проведіть із нами заняття, і мирти, які ви мрієте зірвати, ви вплетете потім у вінок своєї винагороди.

ДОЛЬМАНСЕ. Гаразд, але щоб дати цій милій дитині перший урок розпусти, я потребуватиму наочного прикладу, і треба, щоб принаймні ви, ласкава пані, люб’язно погодилися виконувати всі мої розпорядження.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ніяких проблем!..

Ось я перед вам, зовсім гола. Читайте свою лекцію й показуйте на мені усе, що вам заманеться!

ДОЛЬМАНСЕ. Яке гарне тіло!.. Перед нами сама Венера чи одна з Грацій!

ЕЖЕНІ. О, люба подруго, які принади! Дозволь мені досхочу попестити їх, дозволь обцілувати! (Обціловує)

ДОЛЬМАНСЕ. І справді, досконалі форми! Але трохи менше жаги, прекрасна Ежені. Зараз я вимагаю від вас насамперед уваги.

ЕЖЕНІ. То починаймо, я слухаю, слухаю… Яка ж вона чепурна!.. Яка округла!.. Яка свіжа!.. Вона просто чарівна, моя люба подруга, чи не так, пане?

ДОЛЬМАНСЕ. Вона гарна… Безперечно, гарна… Досконало гарна… Але я певен, ви ні в чому їй не поступаєтесь!.. Отже, слухайте уважно, мила ученице, і врахуйте, що як не будете слухняною, то я не завагаюся скористатися правами, які мені надає титул вашого вихователя.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. О так, так, Дольмансе, передаю її у ваші руки. Треба буде добре її покарати, якщо не шануватиметься.

ДОЛЬМАНСЕ. В цьому випадку я не стану вагатись j не знатиму докорів сумління.

ЕЖЕНІ. О небо! Ви мене лякаєте… І що ж ви вчините зі мною, пане?

Дольмансе (белькочучи і цілуючи Ежені в губи.) Я вам оголошу догану… А покарання… Ось цей любий задок відповість мені за те, в чому завинить голова. (Поплескує Ежені по сідницях, схованих під газовою накидкою.)

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Я схвалюю ваш план, але надто ним не захоплюйтеся. Починаймо урок, бо часу в нас не так багато. Ми згаємо його на другорядні подробиці, й Ежені не одержить своєї науки.

ДОЛЬМАНСЕ. (Говорячи, він торкається тих частин на тілі пані де Сент-Анж, про які розповідає.) Отже, починаю. Я не стану надто розводитися про оці дві півкулі з живої плоті, ви так само добре, як і я, знаєте, Ежені, що їх називають по-різному: «груди», «перса», «цицьки». В любовних розвагах вони відіграють неабияку роль; втішаючи жінку коханець постійно має їх перед очима, він їх пестить, обмацує, а деякі чоловіки навіть утворюють собі з них місце насолоди, вмощуючи свого члена між цими двома горбочками Венери, щоб жінка стискала його ними і здавлювала; буває, що після кількох таких стискань чоловік виливає в ту улоговинку чудодійний бальзам життя, розбризкуючи який розпусники переживають найвищу втіху… Та оскільки я згадав про чоловічого члена, про цей об’єкт, гідний якнайуважнішого вивчення, то чи не доречно буде, пані, прочитати нашій учениці лекцію про нього?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ви маєте слушність.

ДОЛЬМАНСЕ. Гаразд, пані, тоді я ляжу на канапу, а ви сідайте коло мене, беріть об’єкт у руки й розтлумачте нашій юній учениці його властивості. (Лягає горічерева, і пані де Сент-Анж починає пояснювати.)

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Оцей ось скіпетр Венери, на який ти зараз дивишся, Ежені, є головним інструментом утіхи в коханні; найпоширеніша його назва — «член», і нема такої частини людського тіла, куди б він не пхався. Сліпо підкоряючись пристрастям чоловіка, який його штовхає, він, бува, заходить сюди (розтуляє соромітні губи Ежені) — це його звична путь… найчастіше вживана, але не найприємніша. Іноді розпусний шибеник шукає для себе більш таємничого храму і проникає сюди (розчахує сідниці Ежені й тицяє пальцем у дірку заднього проходу) — ми ще повернемося до цього способу втішання, найсолодшого з усіх. Рот, груди, пахви теж іноді служать йому олтарями, де він спалює свій фіміам; та хай там куди встромляє він голову, але завжди по тому, як він посіпається кілька хвилин, з нього вилітають бризки тягучої білої рідини, і в ці хвилини чоловік поринає в стан бурхливої маячні, переживаючи найсолодші втіхи, якими може обдарувати його життя.

ЕЖЕНІ. Я так хочу побачити, як витікає ця рідина!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Цього можна досягти, легенько стискаючи його пальцями — поглянь, як він дратується, коли я його сіпаю! Ці рухи називаються «мастурбація», але ми, розпусники, вживаємо й інше слово…

ЕЖЕНІ. О, моя люба подруго, дозволь і мені з ним погратися — він такий милий!

ДОЛЬМАНСЕ. Я не заперечую — хай пограється. Почувши про це щире бажання, він у мене встав, мов кілок.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. А я заперечую! Не гарячкуйте, Дольмансе, будьте розважливі. Якщо ви зараз виллєте сім’я, це вплине на ваш фізичний стан, а з млявого лектора пуття мало.

ЕЖЕНІ (обмацує калитку Дольмансе). Як мені прикро, люба подруго, що ти не хочеш удовольнити моє бажання!.. А навіщо оці комочки і як вони називаються?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. У просторіччі їх називають «яйця», а по-науковому — «тестікули». В них містяться резервуари щедрого сімені, про яке я тобі казала, — проливаючись у жіночу матку, воно сприяє розмноженню людського роду, але не станемо зупинятися на цих подробицях, Ежені, вони більше стосуються медицини, аніж розпусних розваг. Гарненька дівчина повинна гратися з чоловіками, — і то якомога частіше, але не вагітніти. Отож пропустімо все, що стосується примітивного механізму людського відтворення, і зосередьмося виключно на розпусних збоченнях, чий дух суперечить духу розмноження.

ЕЖЕНІ. Але ж, люба подруго, коли оцей величезний член, який я ледве обхоплюю пальцями, пропхається — а ти мене запевняєш, що це можливо — в таку маленьку дірочку, як дірочка в твоєму заду, це має бути дуже боляче для жінки.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Якщо жінка до такого не привчена, їй болітиме і тоді, коли це робиться спереду, і тоді — коли ззаду. Природа чомусь захотіла, щоб ми досягли блаженства лише через біль; та коли перший опір подолано, то вже ніщо не применшує втіхи, а втіха, яку жінка відчуває, коли прутень протикає задок, набагато солодша, ніж та, яку вона переживає, коли він пропихається спереду. А скількох небезпек уникаємо ми, віддаючись у такий спосіб! Ніякого ризику для здоров’я, та й вагітності можна не боятись. Я не стану більше говорити про цей різновид любощів; твій учитель, Ежені, — і мій теж — незабаром глибоко проаналізує цю тему і, поєднуючи теорію з практикою, сподіваюся, переконає тебе, любонько, що з усіх видів розпусти саме цьому слід завжди віддавати перевагу.

ДОЛЬМАНСЕ. Заклинаю вас, пані, покваптеся зі своїми поясненнями, бо я не годен далі стримуватися; я спущу попри власну хіть, і цей грізний член зійде нанівець і не зможе правити вам за наочне приладдя.

ЕЖЕНІ. Невже справді? Невже він самознищиться, моя люба, коли вивергне сім’я, про яке ти мені казала? О, дозволь, я допоможу йому вилити те, що він має, бо я хочу подивитись, яким він стане… А ще мені так кортить помилуватись, як воно витікатиме!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ні, ні, Дольмансе, підводьтеся. Пам’ятайте, що це приз за ваші труди, і я не можу вручити його вам, поки ви його не заслужите.

ДОЛЬМАНСЕ. Хай і так. Але чи не краще Ежені засвоїть усе те, що ми їй розповідатимемо про насолоду, коли ви трохи розігрієте її в мене на очах?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Авжеж, думка цілком слушна, і я з тим більшою радістю цим займуся, що така практика вельми допоможе нашим теоретичним урокам. Лягай на канапу, любонько.

ЕЖЕНІ. О Боже! Який затишний куточок! Але навіщо всі ці дзеркала?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Вони показують одну позу під тисячею кутів зору і до нескінченності помножують розваги тих, хто віддається їм на цьому турецькому дивані. Завдяки цій системі тут ніхто не зміг би приховати жодної частини свого тіла; тут усе на видноті — і групи людей, які іноді тут збираються, щоб помилуватися тими, хто злився в коханні, або й наслідувати їхні втіхи, і чудові картини, які розвішують у цьому куточку для того, щоб вони розпалювали хіть у коханців і доповнювали їхні насолоди.

ЕЖЕНІ. Який чудовий винахід!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Дольмансе, ви самі роздягніть свою жертву.

ДОЛЬМАНСЕ. Це буде не важко, бо досить лише підняти газову накидку, щоб у всій своїй красі відкрилися найзворушливіші принади. (Роздягає Ежені, і його погляд відразу прикипає до заду.) Отже, тепер я можу вільно милуватися цим божественним, цим дорогоцінним задком, якого так палко прагну!.. Чорт забирай! Які округлості, яка свіжість, який полиск і витонченість форм!.. Я ще ніколи не бачив такої краси!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ох, шибенику! Як твоя надмірна увага до певної частини тіла зраджує твої смаки і вподобання!

ДОЛЬМАНСЕ. А що на світі може з нею зрівнятися?.. Де кохання знайде собі божественніший олтар?.. Ежені… прекрасна Ежені, дозволь ушанувати твій задок найніжнішими пестощами! (Гладить і цілує його, мліючи від захвату).

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Зупиніться, розпуснику!.. Ви забуваєте, що мені і тільки мені належить ця дівчина, єдиний приз за науку, якої вона від вас чекає; і лише після того, як ви їй дасте цю науку, стане вона вашою винагородою. Пригасіть свій пал, а то я розгніваюся.

ДОЛЬМАНСЕ. Ох, пустунко! Та ви ревнуєте… Ну, гаразд, підставте мені свій — я віддам йому не меншу шану. (Підіймає накидку пані де Сент-Анж і пестить її зад.) О, який же він в тебе гарний, ангеле мій… який чудовий! А нумо я їх порівняю… помилуюся ними, коли вони поруч… О, це задок Ганімеда, а це — Венерин! (Обсипає поцілунками обидва.) Щоб я постійно мав перед очима це чарівне видовище, чи не могли б ви, дівчата, міцно обнятися й виставити на мій огляд свої божественні округлості?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Чом би й ні?.. Ось маєте — тепер ви задоволені?..

(Сплітаються в обіймах у такий спосіб, що обидва задки опиняються перед очима в Дольмансе.)

ДОЛЬМАНСЕ. Кращого годі й прагнути — це якраз те, чого я жадав. А зараз хай ці два чудо-задки заворушаться з усім палом розбурханої хоті; хай вони рівномірно опускаються й підіймаються; хай вони акомпанують спалахам пристасті… Так, так, чудово, просто чудово!..

ЕЖЕНІ. О, моя люба, яку приємність ти мені робиш!.. Як називаються те, що ми витворяємо?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Я збуджую тебе, моя крихітко… Я тебе втішаю. А зараз перемінімо позу — роздивися мій храм Венери. Моя долоня затуляє вхід до печери — я тобі його відкрию. Ось цей горбочок, увінчаний кущиком, називається лобок; волосся виростає на ньому, коли дівчині виповнюється чотирнадцять-п’ятнадцять років і в неї починаються місячні. А оцей язичок, який ти бачиш під кущиком, називається клітор. У ньому — вся чуттєвість жінки; там у мене справжнє вогнище хоті — я вмираю від утіхи, коли мені лоскочуть це місце… Спробуй-но… Ой-ой! Мала шельмо! Як гарно в тебе виходить! Можна подумати, все своє життя ти тільки цим і займалася!.. Зупинись!.. Зупинись!.. Не треба, кажу тобі, я не хочу зараз відключатися!.. Ой, рятуйте мене, Дольмансе!.. Під чарівними пальчиками цього милого дівчати я втрачаю тяму!

ДОЛЬМАНСЕ. Гаразд, гаразд! Аби трохи розхолодити, якщо це можливо, вашу уяву, відвернути її на інше, полоскочіть тепер ви Ежені; стримуйте себе, нехай вона сама доходить… Отак, отак — правильно!.. Саме в цій позі; тепер її гарненький задок в моїх руках, і я легенько поворушу в ньому пальцем… Розслабтеся, Ежені, відпустіть усі ваші чуття до насолоди. Хай вона буде єдиним Богом вашого існування, лише задля неї всім жертвуйте, і ніщо не має видаватися дівчині таким священним, насолода.

ЕЖЕНІ. Ой! Ой! Ой! Як гарно!.. Я ще нічого подібного не відчувала… Я в нестямі… Я не усвідомлюю, що кажу… Ой, що це зі мною діється… Яка знемога, яка млість…

ДОЛЬМАНСЕ. Як вона доходить, мала шельма!.. Її задок так стискається — мало палець мені не відтяло… Як любо було б наколоти її в цю мить! (Підводиться й націлює свого прутня в задній прохід дівчини.)

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Потерпіть ще хвилину. Думайте насамперед про виховання дівчини!.. Це така радість — дати їй освіту!

ДОЛЬМАНСЕ. Гаразд, гаразд! Як ти мала нагоду переконатися, Ежені, коли жінці полоскотати отак чутливі місця, то раніше чи пізніше її сім’яні залози набухають і зрештою випорскують густу, липучу рідину коли вона витікає, жінку опановує невимовно солодка млість. Це ми називаємо доходити. Коли твоя подруга захоче, я покажу тобі, наскільки енергійніше й бурхливіше такий процес відбувається в чоловіків.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Стривай, Ежені, зараз я навчу тебе ще одного способу, яким доводять жінку до любострасної знемоги. Розтули-но стегна… Дольмансе, ви бачите, я примостила нашу ученицю в таку позу, що її гепочка дивиться просто на вас. Милуйте її, а я тим часом пеститиму язиком її рожеві пелюстки, нехай вона зомліє між нами разів три-чотири, якщо це в нас вийде. Який гарненький у тебе лобок, Ежені! Як приємно цілувати цей пухнастий жмутик волосся!..

Отепер я ліпше роздивилася твій клітор, він ще неоформлений, але дуже чутливий… Як ти тріпочеш!.. дозволь, я розкрию твої губенята… О, та ти цнотлива, в цьому нема найменшого сумніву!.. Розкажи, що ти відчуваєш, коли наші язики водночас проникають у дві твої дірочки.

ЕЖЕНІ. О, моя люба, це чудово, мої відчуття годі змалювати! Я не збагну, котрий з двох язиків для мене солодший…

ДОЛЬМАНСЕ. Я зараз у такій позі, що мій пружний зухвалець проситься у ваші руки, пані; приголубте його, я вас дуже прошу, поки я обціловуватиму божественний задок нашої учениці. Засовуйте глибше свого любострасного язика, пані, хай він проникне до самої матки; це найкращий спосіб швидше зволожити її.

ЕЖЕНІ (напружуючись). О! Я не можу більше, я вмираю! не відпускайте мене, любі, я зараз зомлію!.. (Бурхливо доходить, затиснута між своїми двома вихователями.)

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ну що, крихітко, до вподоби тобі млість, яку ми в тобі розбудили?

ЕЖЕНІ. Я мертва, я геть розбита… Я знищена!.. Але поясніть мені, будь ласка, що означають два слова, які ви промовили і яких я не зрозуміла. По-перше, що таке «матка»?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Це ніби ваза, схожа на пляшку, шийка якої охоплює чоловічий член і яка приймає в себе і той нектар, що просочується сюди з жіночих залоз, і той, що вивергається з чоловічого органа, а як це робиться, ми тобі скоро покажемо; коли ці дві рідини змішуються, то утворюється зародок, який потім розвивається в хлопчика або в дівчинку.

ЕЖЕНІ. А, он воно що; твоє пояснення розкрило мені і значення слова «сперма», якого я спочатку не зрозуміла. То, виходить, для утворення плода необхідно змішування сім’яних рідин?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Авжеж, хоча, власне, доведено, що плід завдячує своє існування лише чоловічій спермі; правда, якщо вона виллється просто так і не змішається з жіночою, то з неї нічого не буде; але та рідина, яка витікає з нас, виконує чисто допоміжну роль; сама вона нічого не створює, лише сприяє акту творення, не будучи його причиною. Деякі сучасні натуралісти навіть вважають, що в ній і потреби немає; звідси моралісти, чиї теорії завжди грунтуються на відкриттях натуралістів, зробили висновок — досить правдоподібний, як на мене, — що в такому разі дитина, утворена з крові одного батька, має любити тільки його. Це твердження не можна назвати цілком безпідставним, і, хоч я жінка, я не взяла б на себе сміливість заперечувати його.

ЕЖЕНІ. Я знаходжу в своєму серці доказ того, що це правда, моя люба подруго, бо батька я люблю безумно, а матір — ненавиджу.

ДОЛЬМАНСЕ. Я не вбачаю нічого дивного в тому, що ви віддаєте перевагу батькові. Я думаю так само; я досі невтішно оплакую смерть свого батька, а коли я втратив матір, я не тямився від радості… Я почував до неї щиру відразу. Не бійтеся признаватись у таких почуттях, Ежені; вони походять від самої природи. Утворені лише з крові батьків, ми абсолютно нічого не завдячуємо своїм матерям; вони лише дають згоду взяти участь у акті, що відбувається за ініціативою батька; отже, батько хотів, щоб ми з’явилися на світ, а матері просто не. лишалося іншого виходу, як погодитися на це. Яка різниця! І не дивно, що наші почуття до батька й матері теж зовсім різні.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ще тисяча причин говорять на твою користь, Ежені. Якщо матері справді заслуговують ненависті, то твоя серед них на першому місці. Сварлива, забобонна, буркотлива, з душею святенниці… й огидливо доброчесна… Закладаюся, що ця манірниця за все своє життя не вчинила нічого поганого… О, моя люба, як я зневажаю доброчесних жінок!.. Але ми ще до цього вернемося.

ДОЛЬМАНСЕ. Чи не краще буде, як ми зробимо тепер так: під моїм керівництвом Ежені навчиться повертати борг вдячності і задовольнить вас у мене на очах?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Я згодна і навіть гадаю, це буде корисно. А ви, Дольмансе, під час цієї операції, звичайно ж, захочете помилуватися моїм задком, чи не так?

ДОЛЬМАНСЕ. Невже ви сумніваєтеся, пані, що я дістану справжню насолоду, віддаючи їй найщиріші знаки уваги?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ (підставляючи йому сідниці). От і домовилися — така поза вас задовольняє?

ДОЛЬМАНСЕ. Ще й як! Тепер щонайменше я зможу зробити вам ті самі послуги, які так припали до смаку Ежені. А ви, мала пустунко, засовуйте голову між стегна вашої подруги і своїм гарненьким язичком зробіть їй ту саму приємність, яку щойно мали від неї. Отак, отак! А я тепер дістав нагоду заволодіти обома задками… Пальцем я делікатно полоскочу кружальце Ежені, а язиком — дірочку її прекрасної подруги. Отак, отак… Дуже добре… Як чудово ми всі троє сплелися — гляньте!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ (відключаючись). Я помираю, прокляття!.. Дольмансе, як любо мені триматися за твого прутня, коли я доходжу!.. Я хочу, що він залив мене сім’ям!.. Катуйте мене, катуйте!.. Смокчіть, облизуйте, розтуди вас обох!.. О, як люблю я почувати себе шльондрою в ту мить, коли в мене виходить сік!.. Ой, кінчайте, більше не можу!.. Ви довели мене до нестями… Мені здається, що ніколи в житті не відчувала я такої втіхи.

ЕЖЕНІ. Яка я рада, що це я подарувала тобі насолоду! Але в тебе вихопилося одне слово, люба подруго, якого я не зрозуміла. Що ти мала на увазі, називаючи себе шльондрою? Пробач, але ж я прийшла сюди по науку.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Так називають, моя кралечко, жінок, завжди готових догодити розпусним забаганкам чоловіків. Вони так роблять, поступаючись або своєму темпераменту, або міркуванням вигоди; опінія їх засуджує, але любострастя вінчає славою; це істоти щасливі й гідні пошани, істоти куди необхідніші для суспільства, аніж жінки-святенниці, істоти, які мають мужність задля суспільного ж таки добра жертвувати шаною, якої суспільство несправедливо їх позбавляє. Слава тим, хто заслужено носить цей титул і пишається ним! Осьде жінки по-справжньому милі, єдині філософи серед нашого племені! Щодо мене, моя люба, то ось уже дванадцять років я щиро труджуся, аби заслужити собі право на цей титул, він не тільки не лякає мене, а навпаки, вабить невтримно. Більше того: я люблю, щоб так мене називали, коли мене грають; ця образа збуджує мою уяву, розпалює мені кров.

ЕЖЕНІ. О, я тебе розумію, люба! Я теж не образилася б, якби мене так назвали, хоча такої шани я ще не заслужила. Але хіба доброчесність не осуджує такі вчинки і чи не ображаємо ми її, поводячись у такий спосіб?

ДОЛЬМАНСЕ. О, зречися доброчесності, Ежені! Чи бодай одна жертва, принесена на олтар цього облудного божества, варта однієї хвилини втіх, які ти здобуваєш, кидаючи йому виклик. Повір, доброчесність — химера, чий культ вимагає постійних офір і постійного приборкання власного темпераменту. Хіба можна такі інстинкти назвати природними? Хіба схвалить природа те, що суперечить самій її суті? Не вір, Ежені, тим жінкам, яких називають доброчесними! Знай, що й вони догоджають пристрастям, але зовсім іншим, ніж ми, і куди менш привабливим… Це шанолюбство, гордість, особистий інтерес, а найчастіше їхня поведінка зумовлена просто холодністю їхнього темпераменту, який нічого їм не підказує. То чи повинні ми зважати на подібних ідіоток, я вас запитую? Хіба себелюбство — не єдина пристрасть, що має для них вагу? І хіба не краще, хіба не мудріше, хіба не природніше буде пожертвувати егоїзмом заради пристрастей? Як на мене, то пристрасті мають не менше право на нашу увагу, аніж любов до власної персони; і той, хто дослухається лише до голосу пристрастей, той має, безперечно, більше рації, бо тільки голос пристрастей є органом природи, тоді як голос егоїзму — то голос дурості й забобонів. Я зневажаю доброчесність, Ежені, й одна крапля моєї сперми дорогоцінніша для мене, аніж її найвитонченіші правила.

(Поки пані де Сент-Анж та Дольмансе читали свої лекції, атмосфера в будуарі стала спокійною; жінки, прикриті прозорими накидками, розмістилися, напівлежачи, на канапі, а Дольмансе розсівся біля них у просторому кріслі).

ЕЖЕНІ. Але ж є чесноти і чесноти. Що ви скажете, приміром, про благочестя?

ДОЛЬМАНСЕ. Яку вагу має ця чеснота для людини, котра не вірує в Бога? Нумо, поміркуймо розважливо, Ежені. Спробуймо точно визначити, що ж це, власне, таке — релігія. Очевидно, це угода, яка поєднує людину з Творцем і зобов’язує її виявляти через культові ритуали вдячність за своє існування, одержане в дар від отого вишнього автора.

ЕЖЕНІ. Навряд чи можна дати їй краще означення.

ДОЛЬМАНСЕ. От і гаразд! Отже, якби ми довели, що людина завдячує своє існування лише законам, які одвіку діють у природі, якби ми довели, що людина живе на цій планеті, відколи виникла сама планета — як дуб, як лев, як мінерали, заховані в її надрах — і являє собою лише продукт, необхідний для життєдіяльності планети, і не завдячує свою появу на світ нікому; якби ми довели, що так званий Бог, котрого йолопи вважають за єдиного творця і майстра усього сущого, є не що інше, як nec plus ultra людського розуму, як теоретичний конструкт, створений у ту мить, коли цей розум зайшов у безвихідь і шукав з неї виходу; якби ми довели, що Бог не потрібен ані людям, ані природі, яка завжди в діяльності, завжди в русі і сама володіє тією могутністю, що нею, на думку йолопів, нагороджує її Бог; якби ми дійшли неминучого висновку, що неможливо припустити існування такої нездарної істоти, бо то була б найнедоладніша з усіх можливих істот, адже працювала вона тільки один день,[1] а потім мільйони століть била байдики; і якби ми все-таки припустили, що Бог існував таким, яким змальовує його нам Святе Письмо, то така істота була б гідною зневаги, бо ж Він дозволяє зло на землі, хоча завдяки своїй усемогутності міг би його знищити; якби все це, повторюю, можна було довести, а цього й доводити не треба, настільки воно очевидне, то невже ви гадаєте, Ежені, що благочестя, яке має поєднувати людину з цим безпорадним, бездіяльним, жорстоким і нікчемним Творцем, є чеснотою необхідною?

ЕЖЕНІ (до пані де Сент-Анж). Що він говорить? Невже, люба подруго, існування Бога — химера?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. І одна з найпустіших, найзанудніших химер — у цьому можеш не сумніватися.

ДОЛЬМАНСЕ. Треба зовсім утратити глузд, щоб зберегти в неї віру. Страх одних і слабкість інших, Ежені, призвели до створення цього бридкого фантому, не потрібного для земної системи, бо він завдав би їй непоправної шкоди, адже його промисел, що має бути справедливим, ніколи не зміг би поєднатися з несправедливістю, невід’ємною від законів природи, тому що Він постійно прагнув би добра, тоді як природа терпить добро лише в тих випадках, коли воно потрібне для врівноваження зла, що служить її законам; він мав би діяти постійно, і природа, для якої безперервність дії — один з найголовніших законів, неминуче увійшла б з ним у безперервне змагання і суперечність. Але, скажуть мені на це, Бог і Природа — одне й те саме. Твердити таке — чи не абсурд? Річ створена нікола не тотожна з Творцем: хіба можливо, щоб годинник не відрізнявся від годинникаря? Так то воно так, скаже мені інший опонент, але ж Природа — ніщо, а Бог — усе. Ще одне безглузде твердження. У Всесвіті неминуче мають існувати дві речі: діяч-творець і створений індивід. Але хто він — отой діяч-творець? Ось єдина проблема, що її слід розв’язати; ось єдине питання, на яке ми повинні дати розумну відповідь.

Якщо матерія діє, рухається, утворюючи невідомі нам сполуки й комбінації, якщо рух споконвіку властивий матерії, якщо сама матерія, начинена енергією, може творити, виробляти, зберігати, підтримувати, врівноважувати в неозорих просторах космосу всі небесні тіла, які вражають наш зір і вселяють нам захват і подив своїм монотонним, незмінним рухом — чи ж є потреба в такому разі шукати рушійну силу за межами всього цього, адже властивість дії невід’ємна від самої природи, а природа — то не що інше, як матерія в дії? Хіба ваша божественна химера прояснить хай там що? Я не вірю, що хтось мені це доведе. Припустімо, я помиляюся в питанні про внутрішні властивості матерії, але в такому разі переді мною одна проблема. А чим допоможете мені ви, пропонуючи свого Бога? Ви тільки підкидаєте мені ще одну нерозв’язану задачу. Невже ви хочете, аби я визнав — з огляду на те, що я чогось не розумію — існування речі, яку я розумію ще менше? І хіба догмати християнської віри, які я зараз піддам аналізу, допоможуть мені пізнати сутність вашого жахливого Бога? Розгляньмо бодай побіжно, як нам змальовує його Святе Письмо.

Хіба я можу бачити в Богові цього непривабливого культу щось інше, аніж істоту непослідовну й дику, котра сьогодні створює світ, а завтра кається за своє творіння? Хіба можу я бачити в Ньому щось інше, аніж істоту відверто слабку, котра так і не зуміла сформувати людину за тим планом, який собі накреслила? Адже будучи витвором Бога, людина забрала над Ним неабияку владу, вона може гудити його — хай і прирікаючи себе на довічні муки. До чого ж слабке створіння — ваш Бог! Як же так? Він зумів створити все, що ми бачимо, але не спромігся зліпити людину за своїм образом і подобою. Але, відповісте ви мені на це, якби він витворив її такою, то людина не могла б робити вибір між добром і злом. Яка банальність! І чому б то людина мала навчатися добра від Бога? Краще б Він створив її первісно доброю, і тоді вона ніколи б не могла чинити зла. І тільки в такому разі творіння було б гідне називатися богоподібним. А цей Бог дав людині можливість вибору — і цим зробив її безпорадною проти спокус. І він чудово знав, що з цього вийде — адже мудрість Його незглибима. Отже, очевидно, що він просто розважається, віддаючи на згубу власне творіння. І це Бог — та це ж справжнє страховище! Лиходій, якого не любити, а ненавидіти слід, гідний найнещаднішої помсти! Не дуже вдоволений зі своїх вишніх трудів, він топить, він палить, він проклинає людину — прагнучи в такий спосіб навернути її до себе. Та все це анітрохи її не змінює. Диявол, істота куди могутніша за самого Бога, зберігає протягом усієїі вічності незалежність і владу, постійно кидає виклик Творцеві усього сущого і знову й знову домагається успіху в розбещуванні отари, яку Всевишній забрав під свою опіку. Ніщо не може протистояти впливові цього демона — а тим паче людина. Що ж у такому разі думає грізний Бог, якому ви поклоняєтеся? Він породив сина, єдиного сина, якого створив вельми дивним для небожителя способом; бо земному чоловікові властиво грати жінок, тож він захотів, щоб і його Бог робив те саме. І Бог послав людям з неба істотну частину свого єства. Може, ви гадаєте, що Боже дитя явилося нам в осяйному промінні, супроводжуване кортежем ангелів на очах у приголомшеного космосу?.. Аж ніяк! Бог, чиїм призначенням було спасти світ, прийшов до нас із лона юдейської дівки, у яслах, з яких годувалися свині. Непогану ж дорогу обрав він для своєї появи у світ. Але які вигоди принесла нам Його висока місія? Коротко проаналізуймо вчинки цього персонажа. Що він говорив? Що він робив? Які вишні настанови одержали ми від нього? Яку таємницю він нам відкрив? Яку догму закликав він нас сповідувати? І нарешті — в яких діяннях проявилася його велич?

Спочатку бачимо дитинство, про яке нічого не відомо, потім прислуговування жерцям Єрусалимського храму досить розпусного характеру — в цьому дарма сумніватися, а далі юний шибеник зникає на цілих п’ятнадцять років, протягом яких затруює свою свідомість маячнею єгипетської школи, яку згодом приносить до Юдеї. Як тільки він там з’являється, схиблений розум штовхає його на зухвалий і відчайдушний крок: він проголошує себе Сином Божим, рівним Отцеві, приєднавши до цієї спілки ще одного привида, якого називає Духом Святим, і запевняє, ніби ці троє персон насправді являють собою одне неподільне створіння. І що більше ця безглузда містерія приголомшує розум невтаємничених, то наполегливіше нахабний молодик її проповідує: мовляв, прилучитися до неї — то велика заслуга, а заперечувати її — непрощенний гріх. Він твердить, що, будучи Богом, прибрав плотську подобу в лоні земної жінки, аби спасти нас усіх, і незабаром, коли він натворить незвичайних чудес, світ переконається в правдивості його слів! І ось на одній з вечірок хитрун перетворює, як нам оповідають, воду на вино, вкрай здивувавши захмелених глядачів. У пустелі він нагодовує кількох розбишак харчами, які таємно приготували його учні. Один з тих хлопців прикидається мертвим, і наш самозванець його воскрешає. Він підіймається на гору і там у присутності лише двох чи то трьох приятелів показує кілька фокусів, які примусили б почервоніти найнездарнішого із сучасних штукарів.

Завзято проклинаючи всіх, хто в нього не вірує, крутій обіцяє царство небесне кожному, хто його послухає. Він нічого не пише — з огляду на свою неосвіченість; говорить дуже мало — бо не відзначається розумом; робить ще менше — бо не наділений ні силою волі, ні фізичною міццю, і кінець кінцем, увірвавши терпець представникам влади, яким обридли його бунтівничі промови, хоч він і проголошував їх вельми рідко, пророк-шарлатан дозволяє розіп’ясти себе на хресті, перед тим переконавши пройдисвітів, які до нього приєдналися, що кожного разу, як вони його покличуть, він являтиметься їм з небес у вигляді ритуального хліба, який вони мають з’їсти. Молодика закатували, він не вчинив опору. Його вельмишановний Тато, отой вишній Бог, якому він зухвало нав’язався в сини, не подав йому найменшої допомоги, й сердегу спіткала лиха доля, як і двох злодіїв, чиїм поводирем йому випало бути в останні хвилини свого земного життя.

Його прибічники зібралися на раду. «Ми пропали, і всім нашим надіям кінець, — сказали вони, — якщо ми не зуміємо врятуватися завдяки якомусь блискучому ходу. Підпоїмо варту, яка стереже Ісуса; викрадемо його тіло, а потім пустимо чутку, що він воскрес. Це певний засіб; якби нам пощастило домогтися, щоб люди повірили в це ошуканство, наша нова релігія стане на міцний підмурок і швидко пошириться; вона запанує в усьому світі. Нумо за діло!» Задумано — зроблено. Скільком шахраям відчайдушна зухвалість допомагала досягнути успіху! Отже, тіло викрали; кілька роззявляк, жінок та дітей повірили тоді в чудо, наскільки було можливо, але ж у тому самому місті, де відбулися такі грандіозні дивовижі, у місті, забарвленому кров’ю Божою, ніхто не захотів увірувати в цього бога, ніхто до нього не навернувся. І навіть більше: та подія заслуговувала стільки уваги, що жоден тодішній історик не визнав за потрібне згадати про неї. Лише учні ошуканця вирішили здобути вигоду зі свого трюку, але не відразу, а згодом.

Так вони вирішили, так і вчинили, лише через багато років скориставшися зі своєї хитромудрої витівки, коли почали споруджувати на ній хистку будівлю своєї непривабливої релігії. Будь-які переміни людям до вподоби. Їм остогид деспотизм імператорів, революція витала у повітрі; до тих шахраїв почали прислухатися, і їхнє вчення стало швидко розповсюджуватися — так буває завжди, коли історія звертає на хибний шлях. І незабаром на зміну олтарям Венери та Марса прийшли олтарі Ісуса й Марії; було опубліковано життєпис самозванця, і цей банальний роман знайшов своїх наївних читачів; Ісусові приписали сотню висловлювань, яких він і на думці не мав говорити; кілька з його недоладних реплік стали підвалинами нової моралі, а що нову релігію проповідували насамперед убогим, то милосердя стало найголовнішою чеснотою цієї моралі. Виникли дивні обряди, названі таїнствами, найганебнішим і найогиднішим з яких є те, коли священик, заплямований безліччю гріховних діянь, наділяється, проте, владою за допомогою кількох заклинань і фокусів перетворювати кусень хліба в тіло Христове.

Нема підстав сумніватися, що якби проти цього негідного культу застосовували лише ту зброю, на яку він заслуговує, тобто зневагу, він би на самому своєму початку згинув без сліду. Але деяким йолопам забандюрилося переслідувати його прибічників, і внаслідок гонінь він швидко набрав силу — так одвіку ведеться в людському суспільстві. Хай би навіть сьогодні спробували виставити його на посміх — і він упаде. Спритний Вольтер ніколи не застосовував проти нього іншої зброї, і це чи не єдиний письменник, який може похвалитися тим, що за ним пішло багато новонавернених. Одне слово, Ежені, ось вам історія нашого Бога й нашої релігії; міркуйте, якого ставлення заслуговують ці байки, і вирішуйте, чого вони варті.

ЕЖЕНІ. Я не маю труднощів з вибором. Я зневажаю всю цю пусту маячню, і Бог, у якого я вірувала внаслідок душевної слабкості чи то невігластва, тепер уселяє мені тільки жах і відразу.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Поклянися більше ніколи про Нього не думати, ніколи Ним не перейматися, ніколи не звертатися до Нього помислами, хай би що там з тобою сталося; поклянися, що забудеш про Нього до кінця твоїх днів.

ЕЖЕНІ (кидаючись на груди пані де Сент-Анж). О, я принесу цю клятву в твоїх обіймах! Хіба я не бачу, що все, чого ти вимагаєш від мене, ти вимагаєш у моїх же таки інтересах, і що ти не хочеш, аби звертання до Бога, хай навіть підсвідомі, будь-коли турбували мій спокій!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Та хіба могла я мати іншу мету?

ЕЖЕНІ. Але ж якщо я не помиляюся, Дольмансе, то до розгляду релігій нас привів аналіз чеснот. Отже, повернімося до чеснот. Хай навіть християнська релігія безглузда, але хіба вона не закликає нас дотримуватися певних моральних засад, сповідуючи які, ми досягаємо душевної рівноваги та щастя?

ДОЛЬМАНСЕ. Гаразд, розгляньмо й це. Ось, наприклад, цнотливість, Ежені, чеснота, яку заперечують ваші очі, а весь ваш вигляд стверджує. Невже ви станете шанувати обов’язок, який вимагає від людини нехтувати всі нахили природи? Невже ви всім пожертвуєте задля пустої і безглуздої честі ніколи не проявити слабкості? Будьте справедливі і дайте мені відповідь, люба подруго: невже в абсурдній і небезпечній душевній чистоті ви знайдете всі насолоди суперечного їй пороку?

ЕЖЕНІ. Ні, слово честі, ні, я зовсім не прагну прилучитися до цієї чесноти. Я не відчуваю найменшого бажання бути доброчесною, навпаки — мене невтримно вабить порок. Але ж є такі чесноти, як милосердя, добродійність, невже вони не можуть принести щастя деяким людям, наділеним вразливою душею?

ДОЛЬМАНСЕ. Остерігаймося чеснот, Ежені, завдяки яким лише розплоджуються люди невдячні! А втім, не обманюйте себе, моя чарівна подруго: добродійність — це скорше порок гордині, аніж справжня чеснота душі; полегшуючи життя ближнім, людина насамперед прагне похизуватися і ніколи не йде на це лише заради втіхи зробити добро. Кожному, хто подає милостиню, стає страшенно прикро, якщо ніхто не помітить його некорисливого вчинку і не вознесе його за це до небес. І не думай, Ежені, що такі вчинки призводять до тих добрих наслідків, задля яких їх і здійснюють. Особисто я вважаю їх за найнахабніше ошуканство. Вони привчають бідняка до ледарювання і цим підривають його життєву снагу; сподіваючись на вашу милостиню, він уже не працює, а коли ви припиняєте підгодовувати його, стає злодієм або вбивцею. Звідусюди я чую заклики до викорінення жебрацтва, і водночас усюди робиться все можливе, аби воно процвітало. Ви не хочете мати у себе в кімнаті мух? Тоді не розсипайте в ній цукру, який їх принаджує. Ви не хочете мати у Франції бідняків? Тоді нікому не давайте милостині, а головне, позакривайте всі притулки для вбогих. Побачивши себе позбавленим цих небезпечних прибутків, індивід, народжений у нещасті, тепер зможе надіятися лише на себе; він збере свою мужність, усі таланти, що ними обдарувала його природа, і вибереться зі скрути, в якій з’явився на світ; він більше не надокучатиме вам. Зруйнуйте, позмітайте без будь-якого жалю огидні пристановища, де ви мали нахабство заховати плоди розбещеності вбогого люду, познищуйте моторошні клоаки, які щодня вибльовують у суспільство гидкі рої нових істот, що всі свої надії покладають на ваш гаманець! Кому вигідно, запитую я вас, зберігати подібних осіб так ревно і так ретельно? Може, ви боїтеся, що Франція обезлюдніє? О, ніколи цього не бійтеся!

Один з найсерйозніших недоглядів нашого нинішнього уряду — це те, що він довів країну до перенаселення, а вельми сумнівно, щоб зайві люди сприяли примноженню державного багатства. Ці істоти, що виходять за межі розумної кількості городян і селян, скидаються на паразитичне гілля, яке, тягнучи життєві соки зі стовбура, кінець кінцем виснажує його понад міру. Хіба вам не відомо, що в кожній державі, де кількість жителів зростає швидше, аніж зростають засоби до існування, уряд дихає на ладан? Згадаймо про Францію — ось вам приклад такої країни. І які ж наслідки? Вони в усіх на виду. Китаєць, набагато за нас мудріший, остерігається допустити, щоб надмір людності довів його до згуби. Там немає жодного притулку для ганебних виплодків розпусти; від цієї бридоти звільняються, як звільняються від перетравленої їжі. А про притулки для вбогих у Китаї ніхто й не чув. Там усі працюють; там кожен почуває себе щасливим; ніщо не підриває життєвої снаги бідака.

ЕЖЕНІ (до пані де Сент-Анж). Мій батько думає достоту так, як пан Дольмансе, моя люба подруго: за все своє життя він не зробив жодного доброго діла. Він завжди свариться на матір, коли та витрачає гроші на подібну діяльність. Вона входила і до «Товариства матерів», і до «Філантропічного товариства». Я не знаю такої асоціації, яка б обійшлася без її участі. Батько примусив матір покинути все це, пообіцявши, що посадить її на вбогу пенсію, якщо їй припече знову зайнятися такими дурницями.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Нема нічого безглуздішого і водночас небезпечнішого, Ежені, аніж такі товариства: це їм, це школам безплатного навчання та притулкам для вбогих завдячуємо ми жахливий хаос, у якому нам доводиться жити. Ніколи нікому не подавай милостині, моя люба, я тебе благаю.

ЕЖЕНІ. Не бійся, не подам. Мій батько вже давно зажадав від мене того самого, і добрі діяння не настільки мене спокушають, щоб заради них я порушила батьківську заборону, мої власні переконання і твоє застереження.

ДОЛЬМАНСЕ. Не поділяймо той запас чуттєвості, яким обдарувала нас природа: розтринькувати її — це її знищити. Яке мені діло до страждань ближнього! Невже я не маю достатньо власних турбот, щоб перейматися тими, які зовсім мені чужі? Нехай вогнище нашої чуттєвості завжди розпалює лише прагнення до насолод! Зважаймо тільки на те, що їм миле, і будьмо цілком байдужі до всього іншого. Такий стан душі прищеплює людині певну жорстокість, яка часто має свої принади. Не можна постійно творити зло. Позбавлені втіхи, яку воно нам дарує, принаймні замінімо це відчуття легкою пікантною підлотою ніколи не робити добро.

ЕЖЕНІ. О Боже! Як розхвилювала мене ваша наука! Я певна, що віднині не вчиню жодного доброго діла, нехай мене ліпше вб’ють!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. А якщо трапиться нагода заподіяти зло? Чи будеш ти так само готова піддатися цьому потягу?

ЕЖЕНІ. Замовкни, спокуснице! Я не відповім на це запитання, доки не закінчу свою освіту. З усього вами сказаного, Дольмансе, я зробила висновок, що людина має бути байдужісінька до того, що вона творить — добро чи зло. Слід зважати тільки на схильність наших душ і на наші вподобання, чи на так?

ДОЛЬМАНСЕ. Ви тільки врахуйте, Ежені, що всі ці балачки про чесноти і порок дають на про них дуже приблизне уявлення. Не існує жодного вчинку, хай би яким незвичайним він видавався, що мав би повне право називатися злочинним; і жодного такого, який би цілком заслуговував називатися доброчесним. Усе залежить від звичаїв, від клімату, в якому ми існуємо; те, що вважається злочином тут, часто визнають за чесноту за кілька сотень льє звідси, а чесноти, розповсюджені на протилежній півкулі, навпаки, можуть нам вдаватися злочинами. Нема такого жахіття, якого десь не обожествляють, нема такої чесноти, якої десь не таврують. Оскільки це відмінності чисто географічного характеру, то стає очевидно, як мало повинні ми звертати увагу на схвалення чи осуд людей, почуття безглузді й необгрунтовані; тож ліпше або зовсім їх нехтувати, або без вагань віддавати перевагу людському осуду, бодай з тієї причини, що вчинки, які накликають його на нас, завжди дають нам більше насолоди, аніж вчинки похвальні.

ЕЖЕНІ. Але мені здається, що існують вчинки настільки небезпечні, настільки погані за самою своєю суттю, що їх у більшості випадків треба вважати злочинними і карати за них людей у всіх кінцях світу…

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Таких вчинків не існує, моя люба. Наперед не можна осудити навіть згвалтування або кровозмішання, навіть убивство чи й батьковбивство.

ЕЖЕНІ. Що ви кажете? В яких же куточках світу можуть бути виправдані такі жахіття?

ДОЛЬМАНСЕ. Десь їх вихваляють, возвеличують, вважають за вчинки гідні хвали; а деінде дивляться, як на жахіття, на людяність, на щирість, добродіяння, невинність — зрештою, на всі наші чесності.

ЕЖЕНІ. Прошу вас розтлумачити мені все це. Я вимагаю, щоб ви проаналізували кожну з таких злочинних дій і в першу чергу проясніть, будь ласка, ваші погляди на розпусну поведінку дівчат, а потім і на перелюбство заміжніх жінок.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ну то слухай, зараз я тобі про все розповім, Ежені. Безглуздо вимагати від дівчини, щоб від тієї миті, коли вона виходить із лона матері і до останнього свого подиху вона залишалася жертвою свавілля батьків. У нашому столітті, коли стільки уваги приділяється людській гідності та людським правам, не годиться молодим дівчатам і далі скніти в сімейному рабстві, адже в переважній більшості випадків влада родичів над ними має чисто уявний характер. Звернімося з приводу цього надзвичайно цікавого питання до природи, і хай на короткий час нам послужать за приклад закони, які панують у світі тварин, адже тварини перебувають значно ближче до природи, ніж люди. Хіба в тому світі батьківський обов’язок поширюється далі, аніж того вимагають найнагальніші життєві потреби? Хіба плоди втішальних розваг між самцем і самицею не володіють найповнішою свободою і найповнішими правами? Хіба ті, хто спородив малечу на світ, підтримують із нею взаємини після того, як дітлахи навчаються самостійно пересуватися й годуватися? І хіба нащадки зберігають бодай слабке відчуття обов’язку до тих особнів, які подарували їм життя? Звичайно, ні! Навіщо ж ми приневолюємо до такого обов’язку дітей людських? І на чому грунтується цей обов’язок, як не на жадібності та шанолюбстві батьків? І я запитую у вас, чи справедливо, щоб молода дівчина, яка починає відчувати й розважливо міркувати, дозволяла загнуздати себе, мов кобилу? Хіба не забобон і тільки забобон накидає на неї вуздечку? Чи можна уявити собі безглуздішу картину: молода дівчина у віці п’ятнадцяти-шістнадцяти років, пригнічуючи в собі палкі жадання, терплячи муки, жорстокіші, ніж у пеклі, слухняно чекає, коли батькам, що вже зіпсували їй юність, забандюриться принести в жертву і її зрілість, кинувши свою дитину на олтар власної скнарості і всупереч її бажанню віддавши її чоловікові, котрий не те що не гідний любові, а й заслуговує найщирішої ненависті? Ой, ні, моя люба, ні, такі узи неминуче і дуже скоро порвуться; треба, щоб дівчина, після того як вона вб’ється в розум і дістане загальну освіту, переставала залежати від батьків і в п’ятнадцять років здобувала цілковиту волю, можучи робити все, що їй заманеться. Ну, а як вона віддасться порокам? То й що? Хіба послуги, які зробить молода дівчина, погоджуючись ощасливити кожного, хто просить її взаємності, не набагато важливіші за той дарунок, що його вона піднесе своєму майбутньому чоловікові, живучи до шлюбу в цілковитому усамітненні? Доля жінки — бути сучкою, бути вовчицею; вона повинна належати всім самцям, які ії захочуть. Сковувати жінку абсурдним ланцюгом нерозривного шлюбу — це вочевидь кидати виклик її природному призначенню.

Будемо сподіватися, що наше суспільство розкриє очі і, дбаючи про свободу кожного індивіда, не забуде і про долю безталанних дівчат. Але досі вони мають цілковиті підстави нарікати на те, що про них забуто, і тому їм слід знехтувати звичаї й забобони і сміливо скинути з себе ганебні пута, які перетворюють їх на невільниць; отоді вони швидко здобудуть тріумф і над суспільними упередженнями, і над громадською опінією; чоловік, ставши вільним, стане й мудрішим і зрозуміє, що несправедливо зневажати дівчат, які так чинитимуть, адже тільки народ підневільний вважає злочином поступливість перед вимогами природи, а народ вільний дивиться на це зовсім інакше. Отже, переймися усвідомленням цілковитої законності цих засад, Ежені, і зламай свої кайдани, хоч би чого це тобі коштувало; відкинь з презирством докори недоумкуватої матері, якій ти заборгувала хіба що ненависть і зневагу. І якщо твій батько — а він розпусник — тебе захоче, ти йому не переч; нехай він утішається з тобою, але не дозволяй йому накинути на тебе ярмо; а якщо він усе-таки спробує тебе поневолити, порви пута й розбий кайдани — багато дівчат саме так поводяться зі своїми батьками. Коротко кажучи, трахайся, скільки cтане в тебе снаги, бо саме для цього народилася ти на світ; не став своєму прагненню до втіхи жодних обмежень, окрім своїх сил і своїх бажань; не визнавай винятків ні щодо місця, ні щодо часу, ні щодо людей — будь-яка година, будь-який куточок, будь-який чоловік повинні служити домаганням твоєї хоті; постійність — чеснота шкідлива, і природа, чиї права грубо порушено, негайно покарає нас за неї тисячею нещасть. Поки людські закони будуть такими, якими вони є сьогодні, вдаваймося до певного маскування; громадська думка силує нас до цього, але потай надолужуймо за жорстоку цнотливість, якої ми мусимо додержуватися на людях.

Хай кожна молода дівчина знайде собі добру подругу, жінку вільних поглядів, обізнану з правилами світської поведінки, яка навчить її таємно віддаватися втіхам; якщо ж такої подруги їй знайти не вдасться, то хай вона спробує спокусити всіх аргусів, що її оточують; нехай благає, щоб вони зробили її повією, обіцяючи їм усі гроші, які вони зможуть виторгувати за неї, і тоді ці самі аргуси власною персоною або жінки, яких ті знайдуть і яких називають звідницями, незабаром задовольнять усі потреби дівчини; і хай вона тоді пускає бісики всім, хто трапиться їй на цьому шляху — своїм братам, кузенам, друзям, родичам; нехай віддається першому-ліпшому, якщо так треба для маскування її поведінки, а в разі необхідності хай навіть жертвує своїми вподобаннями і своїми симпатіями; інтрижка, яка не принесе їй насолоди і в яку вона кинеться лише з міркувань політики, незабаром приведе її до куди приємніших зустрічей, і ось ми бачимо, як вона пускається берега. Та головне, щоб вона ніколи не повернулася до забобонів, якими отруїли її в дитинстві; нехай вона відкине й розтопче погрози, умовляння, обов’язки, чесноти, релігію, дружні поради, нехай рішуче нехтує і зневажає всіх тих, хто прагне накинути на неї пута, нехай, коротко кажучи, переступає через усе, що перешкоджає їй беззастережно віддатися розпусті.

Лише дивакуватими поглядами наших батьків пояснюється те, що вони пророкують безліч нещасть тим, хто сповідує вільне кохання; на шпичаки можна напоротися на будь-якій дорозі, але на битому шляху пороку над ними пломеніють троянди, а от на багнистих стежках доброчесності троянди не ростуть ніколи. Єдиний камінь спотикання, що його слід остерігатися на шляху пороку — це громадська думка. Але хіба розважлива дівчина, трохи розкинувши розумом, не поставить себе вище цієї нікчемної думки? Втіха, яку дає нам людська пошана, Ежені, — це втіха чисто моральна,і відчути її можуть лише люди певного душевного складу; зате втіха від трахання до вподоби всім, і ці спокусливі принади дуже швидко примушують забути про ілюзорну зневагу, якої важко уникнути, коли ти нехтуєш громадську опінію, зневагу, що її чимало розумних жінок висміюють так завзято, що це править їм за ще одне джерело втіхи. Отже, трахайся, Ежені, трахайся і ще раз трахайся. Твоє тіло належить тобі, мій дорогий ангеле, і тільки тобі; ти одна у світі маєш неподільне право насолоджуватися ним і давати насолоду кожному, хто припаде тобі до смаку.

Користайся з найщасливіших років у твоєму житті; вони тривають дуже й дуже недовго — веселі роки наших утішань! Якщо ми не змарнували своєї юності, якщо замолоду були щасливі, то чудесні спогади даватимуть нам приємність та розраду і в старості. Ну а якщо ми згайнуємо їх?.. Тоді на додачу до старечої немочі та недуг нашу свідомість і тіло шматуватимуть гіркий жаль та жахливі напади каяття, омиваючи слізьми і всипаючи терням похмуру стежку, яка веде до могили. А може, ти плекаєш божевільну надію на безсмертя? Так от, моя люба, лише трахаючись, залишишся ти жити в пам'яті чоловіків. Люди дуже скоро забули про Лукрецію, тоді як Феодора й Мессаліна знову й знову зринають у їхніх спогадах, приносячи їм розраду і поліпшуючи настрій. Тож хіба мислимо, Ежені, не обрати собі долю, яка на цьому світі дарує нам розкішне життя і ще й подає надію на те, що нам поклонятимуться по смерті? Як же, повторюю, не обрати собі таку долю, відкинувши ту, яка у світі земному прирікає нас на жалюгідне животіння, а по смерті не обіцяє нічого, крім зневаги і забуття?

ЕЖЕНІ (до пані де Сент-Анж). О, моя люба подруго, як твоя звабна мова туманить мені голову і спокушає душу! Я зараз у такому стані, що годі його описати… Скажи, а ти могла б познайомити мене з такими жінками… (схвильовано) котрі зробили б мене повією, якби я їх попросила?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Від нинішнього дня і доки ти набудеш трохи досвіду, я і тільки я займатимусь тобою, Ежені; поклади цей клопіт на мене і не сумнівайся, що я подбаю також про всі можливі перестороги, аби приховати твої розпусні витівки; першими чоловіками, які тебе візьмуть, — бо так я хочу, — будуть мій брат і ось цей надійний друг, що тебе навчає, а потім ми знайдемо й інших. Не турбуйся, моя люба, я так влаштую, що ти мов на крилах літатимеш від насолоди до насолоди, я викупаю тебе в морі розкошів, я уквітчаю тебе втіхами, ангеле мій, я нагодую тебе ними до переситу!

ЕЖЕНІ (кидаючись у обійми пані де Сент-Анж). О, моя добра пораднице, я тебе обожнюю! Повір, ніколи не матимеш ти учениці слухнянішої, ніж я; але чи не дала ти мені зрозуміти під час наших колишніх розмов, що дівчина, яка віддається розпусним ігрищам, не зможе потім цього приховати від чоловіка, з котрим рано чи пізно вона одружиться?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Воно-то так, моя любонько, але існують таємні засоби, які дозволяють уникнути цих неприємностей. Я неодмінно ознайомлю тебе з ними, і хай навіть ти трахатимешся, як Марія-Антуанетта, я обіцяю поставити тебе під вінець не менш цнотливою, ніж ти була в той день, коли з’явилася на світ.

ЕЖЕНІ. О, ти чудесна жінка! Ну гаразд, навчай мене далі. Тепер якомога доступніше розтлумач мені, як має поводитися жінка заміжня.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Хай там у якому становищі перебуває жінка, моя люба подруго, — чи то в дівоцтві, чи то в шлюбі, чи то у вдівстві, — вона ніколи не повинна ставити перед собою іншу мету, не повинна мати іншої заклопотаності чи бажання, як тільки трахатися і трахатися з ранку до вечора; бо саме для цього — і тільки для цього! — створила її природа; і якщо я вимагаю, аби для здійснення цієї місії вона потоптала ногами всі забобони, якими напхали її з малих літ, якщо я рекомендую їй категорично нехтувати настанови родини, з глибокою зневагою відкидати всі напучення батьків, то ти й сама маєш здогадатися, що з усіх пут, які слід порвати, я в першу чергу і беззастережно рекомендую порвати пута законного шлюбу. І справді, уяви собі, Ежені, юну дівчину, яка щойно вилетіла з батьківського гнізда або вийшла з пансіону, нічого не знаючи, не маючи аніякісінького досвіду і змушена безпосередньо з дитинства перейти в руки чоловіка, якого вона ніколи не бачила, змушена принести перед вівтарем присягу на вірність цьому чоловікові, присягу тим безглуздішу, що дуже часто бідолашка від самого початку плекає в серці палке бажання зрадити своє слово. Чи можна уявити собі, Ежені, долю жахливішу, аніж ця? І ось вона спутана по руках і ногах — байдуже, любить вона свого законного чоловіка чи ні, незалежно від того, як він до неї ставиться, — з ніжністю чи брутально й грубо; її честь тепер залежить від того, чи додержує вона свою присягу, і якщо дівчина порушить слово, її честь вважають заплямованою; їй лишається на вибір або загинути відразу, або тягти ярмо, аж поки все одно вона помре з розпуки. Ой ні, моя люба, ой ні, не для цього народжено нас на світ; ці безглузді закони повигадувано чоловіками, і ми не повинні їм підкорятися. Навіть офіційне розлучення — чи може воно вдовольнити нас? Аж ніяк! Хто нам гарантує, що в другому шлюбі ми здобудемо щастя, якого не знайшли в першому? Отож нам лишається тільки одне: потай надолужувати за всі невигоди, що їх ми терпимо, обплутані путами безглуздого рабства, напевне знаючи, що хай би до яких крайнощів удавалися ми в своїх розпусних походеньках, вони не тільки не суперечать законам природи, а навпаки свідчать про те, що ми складаємо їй найщирішу шану, поступатися жаданням, закладеним у нас нею і тільки нею, хіба це не означає жити згідно з її повеліннями? Образити її ми могли б саме в протилежному випадку — якби чинили всупереч законам світобудови. Отож подружня зрада, що її чоловіки розглядають як злочин і нерідко карали за неї смертю, це не що інше, Ежені, як визнання природного права, якого ніколи не зможуть нас позбавити фантазії наших тиранів. «Але хіба не жахливо, — заявляють нам чоловіки, — ставити нас у безглузде становище, коли ми ніжно любимо, як власних дітей, коли, ні про що не здогадуючись, цілуємо й обіймаємо виплодків ваших розпусних утіх?» Такий аргумент висунув Руссо; і я погоджуюся, що це єдине правдоподібне — але тільки правдоподібне! — заперечення, гідне бути використаним як полемічна зброя проти подружньої невірності. Та хіба так важко уникнути вагітності, коли віддаєшся розпусті? Ну а якщо припустилася необачності й таки завагітніла, то хіба не простіше простого позбутися небажаної дитини? Та оскільки ми ще повернемося до цієї теми, то розгляньмо спочатку лише суть подібного аргументу; і ми переконаємося, що хоч би яким переконливим він видавався, насправді він не має під собою ніякого грунту. По-перше, поки я сплю зі своїм чоловіком, поки його сім’я вливається в мою матку, то нехай водночас я матиму стосунки з десятьма іншими, ніхто й ніколи не доведе йому, що дитина, яка в мене народиться, не буде його дитиною; вона може бути від нього так само, як і не від нього, і хай навіть у глибині його душі виникнуть сумніви, він ніколи не повинен вагатися (адже брав-таки він участь у діяльності, що сприяла появі немовляти на світ!) визнати йому чи не визнати це створіння своїм. Оскільки воно може йому належати, йому воно і належить, і кожен чоловік, здатний терзатися муками на підставі подібних підозр, терзався б ними і в тому разі, якби його дружина була весталкою, бо неможливо ручатися за жодну жінку, і навіть та, котра жила цнотливим життям десять років, може спіткнутися — для цього вистачить і одного дня. Отже, якщо чоловік підозріливий, то він підозрюватиме дружину за будь-яких обставин і ніколи на всі сто відсотків не повірить, що дитина, котру він обіймає та цілує, — це справді його дитина. А що сумніватиметься він у будь-якому випадку, то немає нічого поганого в тому, аби іноді і справдити його підозри: від цього його душевний стан не зміниться — і в тому разі, коли він почуватиме себе щасливим, і в протилежному; отже, хай усе буде, як воно є. Ну, припустімо, він помиляється щодо свого батьківства, припустімо, він пестить плід розпусних утіх своєї дружини — і що в цьому поганого? Хіба ми з ним не володіємо спільним майном? У такому разі, чому б мені й не взяти в нашу сім’ю дитину, якій по праву належить частина цього майна? Їй дістанеться моя частка, і вона нічого не відбере в мого ніжного чоловіка; зрештою мій посаг належить мені, і моя дитина матеріально залежатиме тільки від мене. Ну а якби мале народилося від мого чоловіка, то хіба не мало б воно права на частину мого майна, адже вийшло б воно з мого лона? Так і нагуляна дитина дістане від мене свою частку, з огляду на ту саму причину кровної спорідненості. Оскільки дитя моє — я повинна його забезпечити. Тож який докір можете ви мені закинути? В чому моя провина? — Вона в тому, що ви дурите свого чоловіка; ви вводите його в оману — а це жорстоко, — Ні, я просто зводжу з ним порахунки, ото й усе; адже першою одурили мене, коли силоміць запхали мою голову в подружнє ярмо; і тепер я просто плачу йому тією самою монетою. — Але ж ви завдаєте смертельної образи чоловіковій честі. — Який забобон! Мої розпусні втіхи анітрохи не зачіпають мого чоловіка — люди давно позбулися цієї химери, — і мої гріхи належать одній мені, а моя гульня завдає моєму чоловікові не більшої кривди, аніж мені його походеньки. Я можу трахатися з усіма на світі, навіть його не дряпнувши! Отже, моя провина — вигадана, її просто не існує й існувати не може. Розгляньмо два можливі варіанти; або мій чоловік — суб’єкт брутальний і ревнивий, або людина чуйна й делікатна; у першому гіпотетичному випадку сам Бог велів, щоб я помстилася за його грубе ставлення; у другому — я не завдам йому ніякої прикрості. Адже якщо він людина порядна й щира, то тільки радітиме, знаючи, що мені приємно; людина делікатна просто не може не поділяти щастя улюбленого створіння. — Ну а якщо ви його кохаєте, ви згодні, щоб і він вас обманював? — О, лихо жінці, якій забандюриться ревнувати свого чоловіка! Якщо вона його любить, то хай задовольняється тим, що він їй дає; але хай ніколи не пробує обмежити його волю; вона не тільки нічого цим не доб’ється, а й настроїть його проти себе. Якщо я маю тяму в голові, я ніколи не перейматимуся походеньками свого чоловіка. Хай він так само не зважає на мої любовні пригоди, і в нашій родині пануватиме мир! ПІДСУМУЄМО. Отже, як ми маємо ставитися до так званої «подружньої зради»? Хай навіть вона не обійдеться без наслідків і призведе до появи в домі дітей, які не належать законному чоловікові — ну то й що? Оскільки вони народжуються з лона жінки, то мають незаперечне право на частину її майна, а отже, й спільного майна родини; чоловік, якщо він людина розважлива, повинен сприймати їх так само, як сприймав би він дітей своєї дружини від першого шлюбу, ну а якщо він про це не здогадується, то взагалі не має підстав почувати себе нещасним, бо не можна страждати від лиха, про яке ти не знаєш. Тепер розгляньмо випадок, коли подружня зрада не призводить до видимих наслідків і законний чоловік не здогадується про неї; за таких обставин жоден юрист ніколи не доведе, що це злочин, у такому разі подружня зрада — це дія, яка анітрохи не шкодить чоловікові — адже він нічого про це не знає — і вельми приємна для жінки, якій вона дає насолоду; ну а якщо законний чоловік розкриє подружню зраду, то його біда полягатиме не в самій зраді — адже не була вона бідою до тієї хвилини та й законам природи вона ні в чому не суперечить; біда буде тільки в тому, що чоловік припустився необачності, недоречно її розкривши, отже, винен у всьому лише чоловік і ніхто більше, в тім числі не винна і його дружина. Тому всі ті, хто колись карав жінок за подружню зраду, були катами, тиранами, ревнивцями, які дбали тільки про себе і несправедливо уявляли собі, що досить образити їх особисто, аби стати злочинцем, так ніби особисту образу можна вважати за злочин і так ніби можна називати злочином дію, що не тільки не завдає анінайменшої шкоди ані природі, ані суспільству, а й вочевидь служить і тому, й тому. Бувають, одначе, випадки, коли подружня зрада ставить жінку в дещо незручне становище, бо її надто легко довести — хоча від цього вона не стає більш злочинною: наприклад, у тих випадках, коли законний чоловік страждає імпотенцією або схиляється до смаків, суперечних суспільним поглядам на мораль. Оскільки жінка втішається, а її чоловік не віддається таким утіхам ніколи, то її розпусні пригоди, поза всяким сумнівом, більше впадають у вічі; але чи має вона бентежитись через це? Звичайно ж, ні. Єдина пересторога, якої їй слід дотримуватися — це не родити дітей або позбуватися їх, якщо застережні заходи зазнають невдачі. Ну а коли чоловік нехтує свої законні обов’язки з причини своїх протиприродних уподобань і вона змушена втішатися з іншими, то їй насамперед треба примусити себе без огиди задовольняти ті вподобання, хай якими збоченими вони їй здаватимуться; бо потім їй легше буде переконати чоловіка в тому, що така поблажливість заслуговує винагороди і що за свої не зовсім звичні послуги вона має право вимагати цілковитої волі. В таких випадках чоловік або відмовляє їй, або погоджується; коли він погоджується, як, приміром, мій чоловік, то жінка безтурботно й залюбки віддається кому охота, подвоївши турботливу й поблажливу увагу до його забаганок; якщо ж він відмовляє, то жінка просто опускає вуаль і надолужує своє під її захистом. З чоловіком-імпотентом можна і розлучитися, але це не має вплинути на твою поведінку, ти повинна трахатися, моя люба, за будь-яких умов і обставин, бо ми створені, щоб віддаватися чоловікам, бо, злягаючись із ними, ми виправдовуємо своє природне призначення, а всякий людський закон, що суперечить законам природи, заслуговує тільки зневаги.

Дурепою заплішеною треба вважати жінку, що їй такі безглузді пута, як пута законного шлюбу, перешкоджають віддаватися тим, хто їй до вподоби, жінку, котра боїться або вагітності, або чоловікового гніву, або тремтить — щось безглуздіше годі собі уявити! — за свою репутацію. Ти й сама бачила, Ежені, ти й сама переконалася, якою треба бути ідіоткою, щоб отак підло приносити в жертву найдурнішим забобонам і своє щастя, і всі усолоди життя. Жінка повинна трахатися, трахатися безтурботно й безкарно! Трошки облудної слави, пусті надії на прихильність Божу — чи відшкодують вони їй за її жертви? Ой ні, ой ні! І доброчесність, і порок — усе перемішається в могилі. Минає кілька років, і люди забувають, кому вони співали славу, а кого — ганьбували. І нічого ти не доб’єшся, уникаючи плотських радощів — тільки проживеш життя без утіхи і випустиш дух, так її й не скуштувавши.

ЕЖЕНІ. Як переконливо звучить для мене твоя мова, мій ангеле! Як легко розбила ти мої упередження! Як швидко зруйнувала фальшиві засади, понапихані в мене матір’ю! О, я хотіла б вийти заміж уже завтра, щоб негайно запровадити в життя твої настанови! Які вони спокусливі, які правдиві і як подобаються мені! Лише одного я не зрозуміла, моя люба подруго, з того, що ти мені розказала, і благаю прояснити мої сумніви. Ти, здається, натякнула, що твій чоловік воліє розваги іншого виду, аніж ті, які сприяють появі на світ дітей?

То що ж він з тобою робить? Повір, мені дуже цікаво це знати.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Мій чоловік був уже старий, коли я вийшла за нього заміж. Уже в першу шлюбну ніч він мене попередив про свої химерні вподобання, запевнивши, що особисто він ніколи ні в чому мене не обмежуватиме — хоч би якими виявилися мої смаки. Я пообіцяла підкорятися йому, і відтоді ми обоє втішаємося благословенною волею. Чоловік вимагає від мене, аби я смоктала те, що він пхає мені до рота, а крім того додає до цього одну дивовижну деталь: коли я, стоячи над ним навкарачки, палко всмоктую рідину, вироблену в його яйцях, і мій зад зависає над його обличчям, я повинна класти йому в рот!.. І він усе ковтає!..

ЕЖЕНІ. Оце справді дивна химера!

ДОЛЬМАНСЕ. Жодну людську звичку не можна розглядати як химеру, та ще й дивну, моя люба ученице. Усі вони закладені в природі; створюючи людей, вона визнала за потрібне наділити їх не тільки різними обличчями, а й різними вподобаннями, і нам анітрохи не слід дивуватися розмаїттю наших смаків, як не дивуємося ми розмаїттю рис. Химера, про яку розповіла вам ваша подруга, увійшла до моди з незапам'ятних давен. Їй самозабутньо віддаються безліч чоловіків, а надто чоловіки не першої молодості, А ви хіба відмовили б, Ежені, якби хтось попросив у вас подібної послуги?

ЕЖЕНІ (зашарівшись). Якщо я засвою погляди, які ви мені тут прищеплюєте, то хіба я зможу коли-небудь відмовити кому завгодно нехай там у чому? Але зрозумійте й мій подив — адже оце вперше у своєму житті почула я про такі розпусні витівки. Мені треба спочатку осмислити їх, але, гадаю, мої навчителі можуть бути певні, що від розумового розв'язання проблеми до запровадження її в практику буде рівно така відстань, яку вони самі для мене визначать. Та менше з тим, люба подруго, але чи здобула ти жадану волю коштом своєї згоди вволювати чоловікову забаганку?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Здобула, Ежені, — і цілковиту. Мені дозволено робити все, що я хочу, і чоловік ні в чому не чинить мені найменшої перешкоди, проте коханця я не заводжу; я надто полюбляю втіху, аби зв’язувати себе в такий спосіб. Горе тій, хто самохіть накидає на себе подібні пута! Аби знеславити жінку, досить і одного полюбовника, тоді як можна щодня по десять разів віддаватися найрозпуснішим оргіям, і при бажанні всі ці історії западуть у чорну прірву мовчанки відразу по своєму завершенні, Я була багата; отож я платила молодикам, які шпокали мене, не знаючи, хто я така; я оточила себе чарівними лакеями, давши їм зрозуміти, що вони спізнають зі мною найсолодші втіхи, якщо держатимуть язика за зубами, і негайно будуть викинуті на вулицю, якщо пробалакаються. Ти собі не уявляєш, моя любонько. в якому морі насолод стала я купатися, організувавши своє життя в такий спосіб. Усім жінкам, котрі захотіли б спізнати стільки втіхи, скільки спізнала я, я радила б поводитися саме так. За ті дванадцять років, що я одружена, мене трахнули понад десять або й дванадцять тисяч чоловіків… а у світському товаристві я маю славу жінки скромної і розважливої. Інша завела б коханців — і загубила б свою репутацію вмить.

ЕЖЕНІ. Твій метод — найнадійніший; я неодмінно запозичу його й собі. Я зроблю все, щоб, як і ти. одружитися з багатієм, котрий мав би химери… Але скажи мені, моя люба: невже твій чоловік завжди зберігає вірність своїм уподобанням і ніколи не вимагає від тебе нічого іншого?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ні, за всі дванадцять років шлюбного життя він не зрадив своїх звичок жодного разу і дає мені волю лише в ті дні, коли я маю місячні. В такі дні мене заміняє одна гарненька дівчина, яку я на його прохання взяла до себе в прислугу, і між нами не виникає найменших непорозумінь.

ЕЖЕНІ. Але ж він не обмежується тільки цим? Мабуть, він шукає собі пригод і поза власним домом?

ДОЛЬМАНСЕ. Які можуть бути в цьому сумніви, Ежені? Чоловік пані де Сент-Анж, щоб ви знали, один з найуславленіших у нашому столітті розпусників. За рік він витрачає на вдоволення своїх соромітних смаків, які щойно описала вам ваша подруга, понад сотню тисяч екю.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Сказати по правді, я не певна, що ви маєте цілковиту рацію. Але яке мені діло до його розбещеності? Адже чим азартніше вкидається він у гульню, тим упевненіше й безпечніше можу віддаватися розгульним веселощам я сама.

ЕЖЕНІ. А зараз — я дуже тебе прошу — поговорімо на вельми цікаву для мене тему: розкажи мені з усіма подробицями, як молодій особі, заміжній чи незаміжній, уберегтися від вагітності, бо признаюся, страх уклепатися в таку халепу неабияк мене пригнічує і тоді, коли я думаю про подружні обов'язки щодо мого майбутнього чоловіка, і тоді, коли мрію про розпусні втіхи, яким стану віддаватися. Один такий спосіб ти мені вже описала, розповівши, як утішається з тобою твій чоловік, але мені здається. що отак розважатися для чоловіка, може, і приємно та зручно, проте для жінки такі розваги годяться не завжди, і я хочу, щоб ти побалакала зі мною про те, як нам гратися з чоловіками, не боячись ризику?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Дитина заводиться в жінки тільки в тому випадку, коли вона впускає коханця до себе в мандусю. Отже, їй слід старанно уникати цього способу втішання; нехай натомість вона приймає жаданого гостя в долоні, в рота, в заглибину між персами або в дірочку між сідницями. В останньому випадку вона спізнає велику втіху, навіть більшу, аніж якби вона віддавалася у звичайний для жінки спосіб. У інших випадках — вона щедро нагородить утіхою партнера.

Перший зі способів — я говорю про руку — застосовують так, як ти нещодавно бачила, Ежені; жінка обхоплює член свого друга пальцями і соває рукою туди-сюди, мовби його накачує; кілька таких рухів — і малий поганець розбризкує сперму, а чоловік тим часом цілуватиме свою подругу, пеститиме і зросить живодайною рідиною ту частину її тіла, яка йому найбільше до вподоби. Ну а якщо тобі закортить погратися своїми цицьками, то ти маєш лягти горічерева й притулити чоловічого члена собі до грудей; здавивши його персами і смикнувшись кілька разів, ти домагаєшся того, що чоловік доходить і вивергає сім'я, заливаючи тобі груди, а ІНОДІ й обличчя. Цей спосіб дає жінці найменше втіхи і може згодитися лише тим, чиї груди внаслідок давньої служби коханню набули достатньої податливості і можуть прийняти у свою улоговинку чоловічого члена, пругко здавлюючи його. Втішання за допомогою рота набагато приємніше як чоловікові, так і жінці. Добувати насолоду цим способом треба так: ти лягаєш на тіло свого втішальника у зворотному напрямку, він запихає прутня тобі в рот, а що його голова опиняється в тебе між стегнами, то він засовує язика тобі в піхву або облизує клітор і так повертає втіху, яку ти йому даєш; у такій позі добре вхопитися руками за сідниці й лоскотати одне одному дірочку заднього проходу — це необхідно для повного вдоволення хоті. Коханці з палкою уявою в таких випадках ковтають соки, що стікають їм у рот, і переживають особливо вишукану насолоду, пускаючи одне одному в нутрощі дорогоцінний трунок, підступно викрадений у тих органів, для яких він призначений.

ДОЛЬМАНСЕ. Це чудовий спосіб, Ежені, і я вам рекомендую застосовувати його. Як приємно і втішно руйнувати процес розмноження і йти всупереч законам, що їх йолопи вважають найважливішими в природі! А буває, що нішу для чоловічого члена утворюють стегна або пахви, надаючи йому пристановище, де він може розбризкати своє сім’я без ризику зробити жінці дитя.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Деякі жінки засовують собі до піхви губку — всмоктуючи сперму, вона не дає їй проникнути до матки, де відбувається запліднення; інші примушують своїх шпокарів надягати на члена мішечок з венеціанської шкіри, — у народі називають його гондон — у який стікає сім’я, не досягаючи пункту призначення; але з усіх способів найприємніший, звісно, той, коли прутня запихають у гепу. Прочитати про нього лекцію доручаю вам, Дольмансе. Хто ліпше за вас зможе описати схильність, якій ви віддаєте стільки часу і яку захищаєте з таким палом?

ДОЛЬМАНСЕ. Визнаю свою слабість. Я глибоко переконаний, що не існує на світі солодшої втіхи; я знаходжу її як у любовній грі з чоловіками, так і з жінками; але гепочка юного хлопчака, признаюся щиро, розбуджує мою хіть сильніше, аніж гепа дівоча. Тих, хто віддається подібній пристрасті, називають педами. І якщо тобі судилося стати педом, то ти мусиш бути ним по-справжньому. Шпокати в гепу жінок — це лише половина втіхи; природа хоче, щоб чоловік задовольняв цю забаганку з чоловіками, і якщо вона заклала в нас такий потяг, то мала на увазі саме потяг до чоловіків. Абсурдно твердити, ніби ця схильність суперечить її законам. Хіба може йти всупереч природі пристрасть, яка нас надихає? Чи штовхатиме природа нас на вчинки, які завдають їй шкоди? Ні, моя люба ученице, ні: у цей спосіб ми служимо їй не гірше, аніж якось по-іншому, а може навіть, більш свято. Природа не заохочує процесу розмноження, вона його лише терпить. Чи внесла б вона до своїх законів дію, яка позбавляє її права на всемогутність, адже розмноження — це не що інше, як послідовне повторення її первісних намірів, а якби наш рід цілком вимер, то природі довелося б не будувати за давно відомою їй моделлю, а знову зайнятися доісторичним актом творення, що набагато більше лестить її могутності та гордині?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Чи розумієте ви, Дольмансе. що подібна логіка неминуче приведе вас до висновку, що знищити впень людський рід — це зробити природі велику послугу?

ДОЛЬМАНСЕ. А хто в цьому сумнівається, пані?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. О, праведне небо! В такому разі війни, різанина, чума, голодомор стануть подіями необхідними для здійснення законів природи, і людина, яка їх творить і яка від них терпить, уже не буде ні злочинцем у першому випадку, ні жертвою — в другому?

ДОЛЬМАНСЕ. Жертвою вона стає, безперечно, коли гнеться під ударами недолі. Але злочинцем — ніколи. Ми ще до цього повернемося. А тим часом для просвіти прекрасної Ежені проаналізуймо спосіб утішання, який становить нині тему нашої розмови. Найузвичаєніша для жінки поза при цьому способі — лягти долічерева впоперек ліжка, спустивши ноги і добре розтуливши сідниці; голова має лежати якомога нижче. Трохи помилувавшись видовищем прегарної гепи, яку йому підставляють, трахальник поплескує й обмацує її долонями, а іноді й шмагає, щипає або кусає, потім зволожує губами крихітну дірочку, яку збирається проткнути, і підготовляє вхід для пеніса кінчиком язика; він змащує також — слиною або маззю — свого інструмента й обережно наближає голівку до отвору, в який хоче пропхатися; однією рукою він тримає свою зброю, а другою розтуляє сідниці об'єкта своєї втіхи; як тільки він відчув що голівка члена пройшла в отвір, він повинен сильно натиснути, стежачи за тим, щоб не віддавати завойовану територію. Якщо жінка молода і грається в такий спосіб уперше, їй спочатку, можливо, болітиме. Але гравець не повинен звертати найменшої уваги на цей біль, який незабаром перетвориться на відчуття приємне, і потроху має пропихати свого товкача глибше й глибше, аж поки досягне найдальшої точки, себто, коли вовна, яка опушує його приладдя, торкнеться краєчків анального отвору, в який він проник.

Після цього хай він ковзає швидко й жваво, бо вже не ризикує вколотися шпичаками — там лишилися одні троянди. Щоб рештки болю, який ще може відчувати об’єкт його трудів, остаточно перейшли в насолоду, то, коли ви граєте хлопця, треба вхопити його за живчик, а якщо дівчину — то пестіть їй лоскотунчика. Від цього в об'єкта виникнуть спазми втіхи і, конвульсивно звузивши задній отвір, подвоять відчуття насолоди в активного учасника гри, воно швидко досягне апогею, і незабаром у гепу об'єкта втішань проллється рясний фонтан густої сперми — результат дії стількох любострасних чинників. Правда, деякі гравці не хочуть доводити пасивного партнера до нестями; про це ми ще поговоримо згодом.

ПАНІ ДЕ СЕНІ — АНЖ. Дозвольте й мені на мить уявити себе вашою ученицею, Дольмансе, й запитати, в якому стані має бути гепа пасивного учасника гри, щоб той, хто його протикає, спізнав найвище блаженство?

ДОЛЬМАНСЕ. Вона має бути повна — це аксіома. Вельми істотно, щоб у ці хвилини об'єкт відчував гостре бажання випорожнитися, тоді голівка члена зануриться і вивергне сім'я в м'яку й гарячу субстанцію що збуджуватиме його й обпалюватиме наче вогнем.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Боюся, що в такому випадку пасивний учасник спізнає меншу втіху.

ДОЛЬМАНСЕ Помиляєтеся. Відчуття насолоди під час цих розваг буває настільки гостре, що його не зможуть пригасити ніякі сторонні впливи, і пасивний об'єкт так чи так потрапляє на сьоме небо. Жодна втіха не зрівняється з цією, жодна не вдовольняє обох партнерів настільки повно, і годі уявити, щоб ті, хто її пережив, будь-коли захотіли зайнятися чимось іншим. Оце вам, Ежені, найліпший спосіб утішатися з чоловіком, не ризикуючи завагітніти; знайте, що в таких випадках жінка не обмежується тим, що підставляє чоловікові гепу, так, як я вам описав, вона ще й смокче або накачує його член, всіляко розпалює свого партнера, і я знав жінок-розпусниць, які вносили більше чару в ці епізоди, аніж у втішання, узвичаєні суспільством. Уява — збудник насолод; коли йдеться про любовну гру, вона всім керує, вона всім рухає; хіба не завдяки їй зазнаємо ми розкошів? Хіба не з неї народжуються найпікантніші спалахи хоті?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Можливо. Але ти повинна знати, Ежені, що уява допомагає нам тільки тоді, коли наш дух цілком вільний від забобонів; досить мати один забобон — і вона замерзає Ця примхлива частка нашої свідомості настільки схильна до розпусти, що нікому не вдається її загнуздати; найвищий тріумф, найвишуканіша насолода для неї — це порвати всі пута, які намагаються на неї накинути; вона — ворогиня порядку, вона обожнює безлад і все, що несе на собі тавро злочину: ось звідки дивна відповідь обдарованої багатою уявою жінки, яка лежала під своїм чоловіком, нечутлива й байдужа.

«Чому ви така холодна?» — запитав він.

«А тому, — відповіла йому дивачка, — що ви граєте мене зовсім просто, без вигадки».

ЕЖЕНІ. Мені безумно подобається ця відповідь… О, моя люба, як мені до вподоби переживати такі божественні спалахи розбещеної уяви! Відколи ми запізналися з тобою… авжеж, лише від тієї хвилини в моїй свідомості завирували думки, сповнені жагучої хоті — о, ти не здогадуєшся, які вони палкі, ти ніколи не зможеш цього уявити!.. О, як я розумію тепер тих, хто прагне скоїти злочин! Як він мене приваблює, як спокушає!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Тож хай тебе не дивують більше, Ежені, ні людська жорстокість, ні всілякі жахіття, ні найогидніші злочини; те, що видається найгидшим, найпотворнішим, найзабороненішим, найдужче баламутить нам голову… Саме воно допомагає нам спізнавати в розпусних ігрищах найвишуканіші насолоди.

ЕЖЕНІ. Скільки неймовірних витівок, мабуть утнули ви обоє! Як би я хотіла знати подробиці!

ДОЛЬМАНСЕ (цілуючи і голублячи дівчину). Прекрасна Ежені, я в сто разів більше волію бачити, як ви переживаєте все те, що я хотів би з вами вчинити, аніж розповідати вам про те, що я вже вчинив з іншими.

ЕЖЕНІ. Я не певна, чи це добре для мене погоджуватися на все.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Я б тобі не радила цього, Ежені.

ЕЖЕНІ. Ну гаразд, я не стану вимагати подробиць від Дольмансе. Але ти, моя люба подруго, я тебе заклинаю, розкажи мені, чого такого незвичайного натворила ти в своєму житті?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Я проводила сеанс одночасної гри з п'ятнадцятьма чоловіками. Я віддавалася дев'яносто разів за двадцять чотири години, причому мене шпокали і спереду, і ззаду.

ЕЖЕНІ. Це звичайна розпусна гра, така собі демонстрація витривалості. Закладаюся, що були в твоєму житті вчинки куди незвичайніші.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Я жила в борделі.

ЕЖЕНІ. А що це — «бордель»?

ДОЛЬМАНСЕ. Так називають публічні доми, де кожен чоловік за помірковану плату може вибирати собі молодих і гарних дівчат, готових задовольнити його пристрасті.

ЕЖЕНІ. І ти там віддавалася чоловікам, моя люба подруго?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Атож, я там вела себе, як повія, і протягом цілого тижня задовольняла забаганки всіляких гультяїв; отам мені доводилося бачити справді незвичайні смаки. Згідно з принципами розпусної поведінки я полювала на перехожих, як знаменита Феодора — дружина імператора Юстиніана,[2] як справжня вулична хвойда… А гроші, зароблені проституцією, я потім ставила на лотерею.

ЕЖЕНІ. Я знаю тебе, люба подруго, і певна, що ти заходила далі.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ти гадаєш, це можливо?

ЕЖЕНІ. О, звичайно, зараз я тобі викладу свої міркування. Казала ти чи не казала, що найвитонченіші духовні втіхи ми добуваємо з уяви?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Та казала.

ЕЖЕНІ. Так от, коли ми даємо уяві волю, коли дозволяємо їй долати всі перешкоди, якими обгороджують її релігія, вимоги пристойності, гуманність та доброчесність, тобто всі наші так звані обов'язки, чи не маємо ми всі підстави сказати, що такі польоти уяви видаються нам справжнім чудом?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Безперечно.

ЕЖЕНІ. А чому уява так нас збуджує — чи не тому, що заносить далеко-далеко?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Авжеж, тому.

ЕЖЕНІ. А якщо так, то, прагнучи якомога сильніше розбудити свої почуття, якомога більше розчулитись, ми неодмінно даватимемо волю своїй уяві, спрямовуючи її на речі рідкісні та неймовірні, і тоді розбурхана фантазія підсилить відчуття насолоди…

ДОЛЬМАНСЕ (цілуючи Ежені). Розумниця!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Який поступ зробила наша пустунка за зовсім короткий час! Але чи ти знаєш, моя чарівна подруго, що можна зайти дуже далеко по стежці, яку ти хочеш протоптати?

ЕЖЕНІ. Так я міркую, а що ти радиш мені ні в чому себе не обмежувати, сама роби висновок, куди можуть завести мене мої думки.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. До злочинів, до розбою, до злочинів найжорстокіших і найстрашніших.

ЕЖЕНІ (низьким, уривчастим голосом). Але ж ти запевняєш, що злочинів не існує… До того ж це тільки уява… А від фантазій до їхнього здійснення дорога далека.

ДОЛЬМАНСЕ. Але як приємно здійснити те, що задумав!

ЕЖЕНІ (зашарівшись). Здійснити… Отже, вам, мої дорогі навчителі, іноді вдавалося здійснити задумане?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Іноді таки вдавалося.

ЕЖЕНІ. От до цього я й вела.

ДОЛЬМАНСЕ. Яка мудра голівка!

ЕЖЕНІ. Я хочу, щоб ти розказала мені якраз про ті випадки, коли ти щось задумувала, а задумавши — здійснювала.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ (белькочучи). Ежені, коли-небудь я тобі розповім про своє життя. А зараз вернімося до наших уроків… Бо ти в мене випитуєш такі речі…

ЕЖЕНІ. Ну, гаразд, я бачу, що ти мене недосить любиш, аби відкрити свою душу до самого дна. Отже, я зачекаю, поки закінчиться випробувальний термін, який ти мені призначила. А зараз продовжімо курс навчання. Скажи мені, моя люба, хто той щасливий смертний, який зірвав перші плоди твоєї взаємності?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Мій рідний брат — він обожнював мене змалку. Ще дітьми ми частенько розважалися, не доходячи, проте, до завершення. Але я пообіцяла, що віддамся йому зразу по тому, як вийду заміж, і свого слова дотримала. На щастя, мій чоловік не зазнав від цього найменшої втрати — він неперебірливий. Ми з братом і тепер продовжуємо нашу інтрижку, але ні в чому себе не обмежуючи, і я, і він, кожне по-своєму, знаходимо божественну втіху в найрозгнузданішій розпусті, причому допомагаємо і сприяємо одне одному: я знаходжу йому жінок, а він мене знайомить із чоловіками.

ЕЖЕНІ. Яка чудова домовленість! Але хіба кровозмішання — не тяжкий гріх?

ДОЛЬМАНСЕ. Невже можна вважати гріховними найсолодші взаємини, яким природа сприяє, які вона наполегливо радить нам розвивати й підтримувати? Ви тільки поміркуйте, Ежені: хіба міг би людський рід після грандіозних катастроф, що спіткали нашу планету, відтворитися інакше, як не через кровозмішання? Хіба ми не знаходимо цьому підтвердження навіть у найшанованіших книгах християнського вчення? Хіба родини Адама[3] і Ноя дали б потомство, якби уникали кровозмішання? Погортайте скрижалі, де записано закони, що правлять Усесвітом: повсюди ви натрапите на узвичаєне кровозмішання, що розглядається як мудрий закон, призначений зміцнювати родинні узи. Одне слово, якщо любов народжується зі схожості, то де буде вона міцнішою, як не між братом і сестрою, як не між батьком і дочкою? Виникнувши від страху, що деякі родини стануть надто могутніми, недоладна політика заборонила кровозмішання і викинула його з наших звичаїв; але ми не сліпі настільки, щоб визнати за закон природи заборону, продиктовану лише людським прагненням до вигоди або до слави. Загляньмо в наші ceрця, у те місце, куди я завжди посилаю наших педантичних моралістів; звернімося до цього священного органу, і ми зрозуміємо, що немає нічого делікатнішого за плотське єднання людей кровно споріднених; отож не заплющуймо очі на почуття, які брат плекає до сестри, а батько — до своєї дочки, і марно обидва приховують їх під машкарою узаконеної ніжності; бурхливе і палке кохання — ось почуття, яке палахкотить у їхніх серцях, іншого природа нам не дала. Отже, нічого не біймося і примножмо вдвічі-втричі чудесні акти кровозмішання, не сумніваючись, що чим рідніший нам об'єкт наших жадань, тим чарівнішу втіху добудемо ми з любовної гри.

Один з моїх приятелів кохається зі своєю дочкою, яку він прижив із власною матір'ю; ще й тижня не минуло, як він позбавив невинності тринадцятирічного хлопця, що з'явився на світ як плід його розваг із цією дівчиною; а через кілька років цей парубійко одружиться зі своєю матір'ю — так хоче мій друг; він планує їм долю, яка відповідала б і його задумам, бо хоче, я це знаю, повтішатися також і плодами, які принесе цей шлюб; він ще не старий і може почекати. Ви бачите, ніжна Ежені, скількома кровозмішаннями і якими тяжкими злочинами заплямував би себе мій приятель, якби забобон, що велить нам вважати такі зв’язки гріховними, відповідав істині. Одне слово, в усіх подібних випадках я відштовхуюся від принципу: якби природа не схвалювала втішання педерастичні, кровозмішувальні або рукоблудні, то чи дозволила б вона, аби в цих розвагах ми знаходили стільки втіхи? Навряд чи вона з такою поблажливістю терпіла б те, що йде всупереч її хотінню.

ЕЖЕНІ. О, мої божественні вихователі, я тепер бачу, що згідно ваших засад на світі існує дуже мало злочинів, і ми спокійно можемо вволювати свої жадання, хоч би якими дивними видавалися вони йолопам, котрі, на все ображаючись і з усього здіймаючи бучу, по-дурному змішують суспільні настанови з вищими законами природи. І все ж таки, друзі мої, чи не погодитеся ви принаймні, що існують деякі дії, гідні абсолютного осуду і незаперечно злочинні, хоча й продиктовані природою? Невже ви станете заперечувати, що ця природа, така іноді примхлива в своїх творіннях, наділяє нас найрозмаїтішими нахилами і, бува, штовхає на жорстокі вчинки; і якщо піддавшись одному з поганих поривів, ми надихаємося воліннями цієї химерної природи до такої міри, що готові, як це не раз траплялося, зазіхнути на життя ближнього, то гадаю, ви не станете заперечувати, що таку дію слід вважати гріховною і злочинною?

ДОЛЬМАНСЕ. Аж ніяк, Ежені, ми не можемо з вами в цьому погодитися. Оскільки руйнація — один з головних законів природи, то руйнувати — не означає чинити зле. Хіба дія, яка так добре служить інтересам природи, може їй зашкодити? До того ж ця руйнація, якою так хизується людина, чисто уявна; убивство — не руйнація; той, хто вбиває, нічого не знищує, він лише змінює форми; він просто повертає природі елементи, які рука цієї вправної природи відразу розподіляє так, щоб вони пішли на утворення інших живих істот; а що акт творіння — радість для кожного хто йому віддається, то вбивця робить природі велику приємність — він її постачає матеріалами, вона їх відразу й використовує, і дія, яку йолопи мають дурість осуджувати, стає вельми похвальною в очах цього універсального творця. Тільки наша гординя штовхає нас на те, щоб ми проголосили вбивство злочином. Вважаючи себе за найвище створіння в Усесвіті, людина по-дурному переконала себе, що будь-яка шкода, завдана цьому створінню, — страшний злочин; ми віримо, що природа загине, коли наш чудесний рід самознищиться і зникне з планети, тоді як було б дуже корисно стерти його з лиця землі, адже в такому разі природа повернула б собі творчу силу, яку відступила нам, і сповнилася б енергією, що її ми в неї забираємо, розмножуючись самостійно. Але яка непослідовність, Ежені! Ти тільки подумай! Шанолюбний владар, коли йому заманеться і без найменших докорів сумління може знищувати ворогів, що стають на заваді його задумам і підривають його впаду. Жорстокі, свавільні, нещадні закони часто призводять до загибелі мільйонів людей протягом одного століття. А ми, слабкі й нещасливі одинаки, виходить, не маємо права принести в жертву своєму прагненню помсти або своїм примхам бодай одне живе створіння? Хіба можна уявити собі щось більш варварське, щось безглуздіше, і чи не повинні ми в глибокій таємниці нещадно мститися суспільству за цей дурний забобон, який воно нам накинуло?[4]

ЕЖЕНІ. Безперечно… О, яка спокуслива ваша мораль і як вона мені до смаку!.. Але признайтеся, Дольмансе, признайтеся по щирості, чи ви коли-небудь вдовольняли свої забаганки в цій царині?

ДОЛЬМАНСЕ. Не приневолюйте мене сповідатися у своїх гріхах: їх стільки і вони такого роду, що я наперед червонію. Можливо, одного дня я вам у них признаюся.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Спрямовуючи меч законів, зловмисник часто користається ним для вдоволення власних пристрастей.

ДОЛЬМАНСЕ. Якби я міг дорікнути собі лише в цьому!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ (кидаючись йому на шию). О, богоподібний чоловіче!.. Я схиляюся перед вами!.. СКІЛЬКИ треба мати розуму й мужності, щоб скуштувати як ви, усіх насолод! Лише геніям надається честь так сміливо розривати пута невігластва и дурості! Поцілуйте мене, ви чарівний!

ДОЛЬМАНСЕ. Будьте відверті, Ежені, невже ви ніколи не бажали нікому смерті?

ЕЖЕНІ. Ой, бажала, ще й як бажала! І тепер щодня я маю в себе перед очима огидне створіння, яке давно хотіла б спровадити на той світ!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Закладаюся, що я вгадала, кого ти маєш на увазі.

ЕЖЕНІ Який же твій здогад?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ти говориш про свою матір.

ЕЖЕНІ. О, дозволь мені сховати барву сорому на твоїх грудях!

ДОЛЬМАНСЕ. О, миле, сластолюбне створіння! Я хочу обдарувати тебе пестощами, які будуть винагородою за силу твого духу і за твій тонкий розум. (Дольмансе обціловує все тіло Ежені й легенько поплескує її по сідницях; його член підводить голову: пані де Сент-Анж бере його в руку й починає накачувати: час від часу руки Дольмансе мандрують також по гепі пані де Сент-Анж. яку вона любострасно йому підставляє: нарешті Дольмансе трохи заспокоюється і провадить). Але чому б нам не здійснити цей чудесний задум?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Свою матір, Ежені, я ненавиділа не менше, ніж ти ненавидиш свою, але я не вагалася.

ЕЖЕНІ. Я не знайшла засобів.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Скажи ліпше — мужності.

ЕЖЕНІ. Ще б пак! Адже я зовсім юна!

ДОЛЬМАНСЕ. Ну а тепер, Ежені, що ви зробите тепер?

ЕЖЕНІ. Усе!.. Дайте мені лише засоби — і побачите!

ДОЛЬМАНСЕ. У вас будуть засоби, Ежені, обіцяю вам. Але за однієї умови.

ЕЖЕНІ. Якої умови? Може, вона такого характеру, що я не захочу її прийняти?

ДОЛЬМАНСЕ. Іди, лиходійко, іди в мої обійми! Я більше не годен стримуватися. Твій чарівний маленький зад стане винагородою за дарунок, який я тобі обіцяю, ти мені заплатиш гріхом за гріх, іди ж до мене! Або йдіть обидві, і ми загасимо потоками сім'я божественний вогонь, який спопеляє нас!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Внесімо, я вас прошу, трохи порядку в наші оргії. Про це слід думати навіть посеред любовного забуття та розкошів розпусної гульні.

ДОЛЬМАНСЕ. Нема нічого простішого: я думаю, головне, щоб я не просто дійшов, а й дав цьому чарівному дівчаті якнайбільше втіхи. Я засуну прутня їй у гепу, а ви пані, тим часом, спершись на лікті, добре її полоскочете; у тій позі, в яку я вас поставлю, вам це буде зручно, і ви зможете також цілуватися. Після того як мій утішальник трохи погуляє в гепі цієї дитини, ми змінимо диспозицію. Я настромлю на свого дрюка вас, пані; Ежені примоститься над вами, так щоб ваша голова опинилася в неї між ніг, а я мав змогу смоктати її лоскотунчик, у такий спосіб я вдруге доведу її до нестями. Потім знову навідаюся в її задній прохід, а ви підставите мені свою гепу і як тільки Ежені відповідно вмоститься, влаштуєте її голівку собі між ноги; замість її пуцьки, яку вона мені пропонувала, я тепер смоктатиму кружальце між вашими сідницями, як перед тим смоктав КРИХІТНИЙ горішок у неї над губами, ви дійдете, потім дійду і я, а тим часом моя рука, ніжно обіймаючи тіло нашої чарівної учениці, пеститиме її там, де раніше пестили губи, і вона скоренько дійде до повної знемоги теж.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Гаразд, мій любий Дольмансе, але вам чогось бракуватиме.

ДОЛЬМАНСЕ. Прутня в гепі? Ви маєте слушність, пані.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Сьогодні вранці вам доведеться обійтися без цього, але пополудні ви матимете його; нам на допомогу прийде мій брат і наші втіхи досягнуть апогею. А зараз — до діла!

ДОЛЬМАНСЕ. Я хотів би, щоб Ежені трохи мене накачала. (Ежені качає). Так, правильно… Трохи швидше, моє серденько… Пильнуйте, щоб ця червона голівка завжди була відкрита, не ховайте її… Чим дужче натягуєте ви вуздечку, тим скоріше він настовбурчиться. Ніколи не слід прикривати шкірою голову прутня, коли його накачуєш… Добре, добре!.. Ось так ви сама доведете до бойової кондиції член, який збирається вас настромити… Бачите, як він сповнюється рішучості?.. Де ваш язичок, мала шельмо?.. А сідниці примостіть на мою праву долоню, поки ліва пеститиме ло скотунчик.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ежені, ти хочеш, щоб він спізнав найвищу втіху?

ЕЖЕНІ. Звичайно… Я хочу обдарувати його всім, чим зможу.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Тоді візьми його прутня в рот і посмокчи трохи.

ЕЖЕНІ (робить, як їй кажуть). Отак?

ДОЛЬМАНСЕ. О, чудесний ротик! Який він ніжний, який гарячий!.. Він для мене вартий найгарнішої гепи!.. Любострасні і досвідчені в коханні жінки, ніколи не відмовляйтеся дарувати своїм коханцям таку насоподу! Цим ви навіки прив'яжете їх до себе!.. О, проклятя!.. О Боже, о святий Прутню!..

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Як ти блюзниш, мій друже!

ДОЛЬМАНСЕ. Де ваша гепа, пані, дайте її сюди!.. Атож, дайте її мені, я її обцілую, поки мене смоктатимуть, і не дивуйтеся з моїх блюзнірських вигуків: чи не найбільша насолода для мене — це хулити Бога, коли моя плоть розпалена. Мені здається, що в такі хвилини мій розум, тисячократ збуджений, куди сильніше ненавидить цю бридку химеру; я хотів би або добре обкласти його лайкою, або роздратувати до краю; і коли моя клята розважливість переконує мене, що цей об'єкт моєї постійної ненависті насправді не існує або принаймні нічого не означає, я страшенно дратуюся, і в мене виникає жагуче бажання, щоб цей фантом став реальністю, щоб я мав на кого вилити свою лють. Наслідуйте мене, чарівна жінко, і ви переконаєтеся, наскільки такі викрики підсилять ваші емоції. Але ж… о, лукавий Боже! О, як мені хороше в цьому божественному ротику але я повинен негайно вискочити з нього… а то виллю туди своє сім'я!.. Ну ж бо, Ежені, міняйте позу; влаштуймося так, як я спланував, і пориньмо усі троє в найсолодшу млість!

(Прилаштовуються).

ЕЖЕНІ. О, мій друже, боюся, що зусилля ваші будуть марними. Невідповідність у розмірах надто велика.

ДОЛЬМАНСЕ. Щодня я протикаю гепи куди меншим дітям; ще вчора цей прутень за якісь три хвилини позбавив цноти семирічного хлопчака… Будьте мужні, Ежені, будьте мужні!

ЕЖЕНІ. Ой-ой! Ви мене роздираєте!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Обережніше, Дольмансе. Не забувайте, що я за неї відповідаю.

ДОЛЬМАНСЕ. Лоскочіть її добре, пані, тоді вона менше відчуватиме біль. А втім, уже по всьому, і він занурився по саму шерсть.

ЕЖЕНІ. О, небо! Це було не так легко… Подивіться, любий друже, я вся мокра від поту… Ой! О Боже! Ніколи ще не терпіла я такий гострий біль!..

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ну ось, моє золото, ти вже наполовину втратила цноту, ти вже почасти жінка. За таку славу не шкода трохи й помучитися. Але хіба мої пальці анітрохи не пом'якшують твого болю?

ЕЖЕНІ. О, чи змогла б я витерпіти, якби не вони?.. Лоскочи мене, ангеле мій, лоскочи!.. Я відчуваю як непомітно біль переходить у насолоду… Пхайте його, Дольмансе пхайте! О, я вмираю!..

ДОЛЬМАНСЕ. О, святий Прутню! О, прокляття! О, троєдушний Боже! Міняймо позу а то не витримаю… Вашу гепу, ласкава пані, прошу уклінно, і негайно розташовуйтеся, як я велів. (Усі розташовуються, і Дольмансе провадить). О, сюди увійти значно простіше… Як легко він проник досередини… Але ваша гепа, пані, не менш гарна і не менш чарівна!..

ЕЖЕНІ. А я правильно розмістилася, Дольмансе?

ДОЛЬМАНСЕ. Чудово! Ця гарненька, маленька цнотлива пуця так ніжно пропонує себе мені. Я знаю, що я зловмисник, що я правопорушник; такі принади — не для моїх очей! Але бажання дати цій дитині перші уроки хоті переважили в моїй душі всі інші міркування. Я хочу, щоб вона дійшла, щоб випустила свій сік… я хочу вичерпати її, виснажити, якщо це можливо… (Лиже її й обціловує).

ЕЖЕНІ. Ой, помираю від утіхи, ой, більше не можу!..

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. А я дійшла!.. Ой, ой, ой! Штовхай його, Дольмансе, штовхай!.. Ой, я готова!..

ЕЖЕНІ. І я, моя люба, і я!.. Ой, Боже, ой як він мене висмоктує!..

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Лайся ж, мала хвойдо! Лайся!

ЕЖЕНІ. Ой, прокляття, ой, доходжу!.. Ой, я готова!.. Яка знемога, яка солодка млість!..

ДОЛЬМАНСЕ. На пост! Ану на свій пост, Ежені! А то я стану жертвою всіх цих перестановок! (Ежені змінює позу). О, як добре! Я знову в своїй першій норі… Розсуньте свої сідниці, пані, щоб я міг лизати ваше кружальце — ой, як мені цього хочеться!.. Як любо цілувати гепу, в якій ти щойно побував!.. О, дайте, дайте мені полизати її досхочу, поки моє сім'я бризкатиме в гепу вашої подруги… Чи повірите, пані? Цього разу він увійшов без труднощів!.. Ой, як мені добре, як солодко! Ви не уявляєте, як вона його здавлює, як стискає!.. Святий, розпусний Боже, скільки втіхи! О кінець, я більш не годен стримуватися… Моя сперма пішла… Ой, помираю!..

ЕЖЕНІ. І я помру з ним разом, люба подруго, клянуся тобі, що помру!..

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ой, пустунка! Ой, шельма! Як швидко вона до цього звикла!

ДОЛЬМАНСЕ. Я знаю безліч дівчат її віку, яких ніщо в світі не примусило б гратися в інший спосіб; перші зносини мають вирішальне значення; як тільки жінка пробує цієї втіхи, вона вже не хоче думати ні про яку іншу… О, небо! Я геть виснажений. Дайте мені дух перевести, бодай кілька хвилин.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ось які вони, чоловіки, моя любонько! Вони й дивитись на нас не хочуть, коли їхню хіть вдоволено; з почуття знемоги народжується почуття відрази, а відраза переходить у зневагу.

ДОЛЬМАНСЕ (холодно). О, як ви мене образили, жінко божественної краси! (Обіймає і ту, і ту). Вас обох створено для поклоніння, байдуже, в якому стані перебуває чоловік, котрий вами милується.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Зрештою, утішся, моя Ежені; якщо вони привласнили собі право нехтувати нас, тому що вони вже вдоволені то чи не володіємо ми схожим правом зневажати їх, коли вони не вміють удовольнити нас, як нам хочеться. Скажімо, Тіберій страхував на Капрі тих, хто служив його пристрастям,[5] але й Зінгва, африканська цариця, теж наказувала вбивати своїх коханців.[6]

ДОЛЬМАНСЕ. До таких надуживань, зрештою, цілком поясненних, ніколи не повинні вдаватися люди нашого кола. «Вовки вовків не їдять», — каже приказка, і при всій своїй простоті вона справедлива Не бійтеся мене, мої любі подруги, я не здатний на такі жорстокі вчинки. Не виключено, що я навчу вас творити зло, але сам ніколи не зроблю вам нічого поганого.

ЕЖЕНІ. Ой, ні, моя люба, я за Дольмансе ручаюся: ніколи він не стане зловживати правами, які ми самі йому надали. Воно ж видно, що йому притаманна порядність пройдисвіта — а це порядність найнадійніша. Але нагадаймо професорові про його принципи і, поки ми достатньо збуджені, вернімося, я вас прошу, до великого задуму, який запалив наші серця.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Отакої, мала шельмо, то ти досі про це думаєш? А я гадала, що то в тебе лише на мить зашумувало в голові.

ЕЖЕНІ. Це щире прагнення, яке давно визріло в моєму серці, і я не знатиму радості, аж поки його не здійсню.

ПАНІ ДЕ СЕНТ АНЖ. О, гаразд, гаразд! Змилуйся над нею — згадай, що вона твоя мати.

ЕЖЕНІ. Чудове звання!

ДОЛЬМАНСЕ. Дівчина має рацію — хіба ця мати думала про неї, коли народжувала її на світ? Мерзотниця просто трахалася, бо знаходила в цьому втіху, але про те, що внаслідок таких розваг у неї з'явиться дитина, вона й духом не помишляла. Хай Ежені робить, як їй заманеться. Надамо їй цілковиту волю і вдовольнімося тим, що наперед забезпечимо її виправдальним документом, підтвердивши: хоч би до яких крайнощів дійшла вона в цьому напрямку, вона ніколи не буде винна в жодному злочині.

ЕЖЕНІ. Вона мені ненависна, вона мені бридка, тисяча причин виправдовують мою зневагу. Я повинна забрати в неї життя, хоч би чого це мені коштувало!

ДОЛЬМАНСЕ. Ну, гаразд, якщо твоя рішучість незламна, ти доб'єшся свого, Ежені, присягаюся, що доб'єшся. Але дозволь дати тобі кілька порад — вони згодяться тобі перед тим, як ти візьмешся за діло. Ніколи нікому не розкривай своєї таємниці, моя люба, й обов'язково дій сама-одна. Нема нічого небезпечнішого, аніж спільники; не довіряймо навіть людям, які начебто завжди були прихильні до нас. «Треба або не брати спільників, — казав Маккіавеллі, — або позбуватися тих, які нам прислужилися». І це ще не все: щоб успішно здійснити задум, який ти плекаєш, Ежені, ти повинна прикидатися. Перш ніж віддати свою жертву на заклання, підберися до неї якомога ближче; вдай, ніби ти її жалієш або хочеш утішити; підлещуйся до неї, розділи її тривоги, поклянися їй у палкій прихильності; навіть більше — переконай її. що ти її палко любиш, у таких випадках брехня ніколи не зашкодить. Нерон голубив Агриппіну навіть на човні, який мав піти з нею на дно; наслідуй цей приклад, застосуй усю підступність, усю оману, які здатен запропонувати тобі твій розум У всіх випадках життя жінки не можуть обходитися без брехні, але особливо вони її потребують тоді, коли хочуть видаватися правдивими й щирими.

ЕЖЕНІ. Не сумнівайтеся, що я засвою цю науку і запроваджу її в життя. Але прощу вас, розтлумачте мені детальніше, чому радите ви жінкам завжди прикидатися і вдаватися до фальші? То ви певні, що світське життя вимагає від них поводитися саме так і не інакше?

ДОЛЬМАНСЕ. Річ у тім, що я просто не знаю іншого способу поведінки, який давав би змогу чогось досягти в суспільстві. Ніхто на світі не живе правдою — ось очевидна істина, яка підтверджує, що людина просто змушена жити брехнею. Тож і скажіть мені після цього, чи можливо, щоб людина правдива й щира не зазнала краху, не з власної охоти живучи в середовищі брехунів? Але припустімо, що доброчесність і справді — як то нас переконують — цінується в громадському житті. В такому разі як не прикидатися тому, хто не обдарований ні нею, ні силою волі, ні владою — а таких людей, погодьтеся на світі багато — як, повторюю, не прикидатися такій особі, аби в свою чергу, відхопити якусь частку життєвого успіху, що його виривають у неї з рук конкуренти? І якщо міркувати розважливо, то чого насправді треба людині суспільній — бути доброчесною чи створювати видимість доброчесності? Можна не сумніватися, що такої видимості цілком досить; вміючи добре прикидатися, ти зможеш домогтися всього, чого тобі треба. Крутячись серед людей, ми тільки ледь торкаємося їх, то чи нам не досить їхньої оболонки? До того ж ми повинні зрозуміти, що застосування чеснот дає користь лише тим, хто їх застосовує, інші добувають собі з цього так мало зиску, що хай навіть наш ближній і видається людиною доброчесною, нам, по суті, однаковісінько, доброчесний він насправді чи тільки таким прикидається. Зате облуда майже завжди дає змогу домогтися певного успіху; той, хто успішно користується нею, має незаперечну перевагу над партнером, який вступає з ним у ділові або інші стосунки — засліпивши співрозмовника своїм облудним «я», він легко переконує його в чому завгодно і швидко досягає своєї мети. Ну а якби я й помітив, що мене одурили, я передусім звинуватив би в цьому самого себе, і мій спокусник почуватиме себе тим упевненіше, що з гордості я ніколи не пожаліюся; отже, його завжди буде зверху; він матиме рацію, а я — ні; він просунеться вперед до своєї мети, тоді як я топтатимуся на місці; він збагатиться тоді як я розорюся; одне слово, завжди стоячи на вищому щаблі, ніж я, він дуже скоро здобуде популярність у публіки; а коли це станеться, то хоч би скільки я його звинувачував, ніхто мене не слухатиме. Отож безстрашно і безперервно вдаваймося до найзухвалішої брехні; розглядаймо її як ключ до всіх милостей, до всякого фавору, до слави й до багатства і не дорікаймо собі за те, що ми когось ошукали — зрештою, слабкі докори сумління в тому, що ми вдалися до омани, завжди будуть заглушені пікантною насолодою, яку переживає кожен, кому пощастило обшахрувати ближнього.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Я гадаю, ми приділили цьому питанню набагато більше уваги, ніж воно заслуговує. Ежені не треба більше переконувати, вона й так настроєна рішуче, а ми її підбадьорили вже достатньо; коли трапиться слушна нагода, вона її не пропустить. А зараз, гадаю, нам слід продовжити лекції про розмаїті забаганки чоловіків у розпусних любощах; це поле дуже широке — отож обстежмо його; ми щойно втаємничили нашу ученицю в кілька секретів з царини практики але не варт нехтувати й теорію.

ДОЛЬМАНСЕ. Подробиці викрутасів, до яких удаються чоловіки в розпусті, навряд чи можуть бути темою навчання для такої дівчини, як Ежені, дівчини, котра не готує себе до ремесла повії. Рано чи пізно вона вийде заміж і, відштовхуючись від цього припущення, я ставлю десять проти одного, що її чоловік таких уподобань не матиме. Якщо ж матиме, то жінці слід поводитися просто: виявляти у відношенні до нього щонайбільшу лагідність та поблажливість, а з другого боку, обманювати його за будь-якої нагоди і потай надолужувати втрачене в шлюбі. В цих кількох словах криється вся наука. Якщо ж ваша Ежені все-таки бажає трохи ознайомитися з чоловічими смаками в розпусті, то в найзагальнішому плані зведемо їх до трьох: педерастія, блюзнірські вихватки і потяг до жорстокості. Перша пристрасть сьогодні дуже поширена; про неї вже багато мною говорено, і тут я додам лише кілька штрихів. Ця пристрасть поділяється на два розгалуження: активне й пасивне. Той, хто встромляє, — байдуже чи це чоловік, чи жінка, — здійснює содомію активну; а хто тільки підставляє гепу, того ми називаємо педерастом пасивним. Нерідко сперечаються, котрий із двох способів дає більше втіхи. Немає сумніву, що більше втішається педераст пасивний, бо переживає гострі відчуття відразу в двох місцях — і ззаду, і спереду. До того ж це так солодко — змінити даровану тобі природою стать, грати роль повії, віддаватися чоловікові, що поводиться з тобою, як із жінкою, називати цього чоловіка своїм коханцем, а себе — його полюбовницею! О, друзі мої, — яка то втіха! Але, Ежені, я обмежуся тут кількома порадами з окремих питань, що мають стосунок лише до жінок, які, мовби перевтілюючись у чоловіків, прагнуть за нашим прикладом спізнати цієї вишуканої втіхи. Я щойно піддав вас такому нападу, Ежені, і з вашої поведінки переконався, що рано чи пізно ви досягнете визначного поступу на цій дорозі. Я вас закликаю звертати на неї якомога частіше, бо це одна з найприємніших доріг, які перетинають острів Цитери, і я анітрохи не сумніваюся, що ви послухаєтеся моєї поради. Зроблю тут лише два чи три зауваження, істотні для кожного, хто сповнений рішучості заживати насолоди лише такого виду або аналогічного. Передусім затямте, що, коли вас грають на содомський манер, треба, щоб хтось пестив вашого лоскотунчика; ніщо так добре не поєднується як ці дві втіхи. Не користуйтеся біде і не втирайтеся рушником, коли готуєтеся розважатись у цей спосіб: треба, щоб щілина була розтулена, бо це розбуджує хіть, сприяє тремтінню плоті, а вона стуляється, коли занадто дбати про охайність і чистоту тіла, та й важко вгадати, як ці процедури вплинуть на почуття. Уникайте кислот, Ежені, коли ви втішаєтеся по-содомському: вони сприяють утворенню гемороїдних запалень, і вам буде боляче, коли в отвір пропихатиметься інструмент утішання. Ніколи не погоджуйтеся, щоб кілька чоловіків підряд вивергали сім'я у вашу гепу: така суміш сперми, хоч і збуджує нашу уяву, часто буває небезпечною для здоров'я; ну а якщо ви все-таки прийняли в себе кілька вивержень, то негайно викиньте їх назовні.

ЕЖЕНІ. Але хіба не гріх приймати сім'я в гепу? Адже воно має зовсім інше призначення.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Не думай, о нерозважне дівчисько, ніби є щось погане в тому, щоб віддаватися чоловікам у такий спосіб, який сприяє відверненню потоків їхнього сімені з головного шляху, бо природа аж ніяк не заохочує розмноження. Вона його лише терпить. Отже, уникаючи запліднення, ми куди ліпше сприяємо здійсненню її справжніх намірів. Ежені, чини рішучий опір цьому занудному розмноженню і навіть у шлюбі невпинно відвертай з головного напрямку підступну рідину, плоди якої приносять нам одні прикрості, псуючи наші талії, притупляючи нашу хіть, завдаючи шкоди нашій красі та здоров'ю, наближаючи нашу старість. Переконай свого чоловіка, щоб він мирився з такими втратами; пропонуй йому всі дороги, які ведуть кудись-інде від храму Плодючості, скажи, що ти ненавидиш дітей, що благаєш, аби він тобі їх не робив. Зверни особливу увагу на ці мої останні слова, моя люба, бо, скажу тобі навпростець, розмноження людського племені викликає в мене таку відразу, що я перестану вважати тебе за подругу в ту саму мить, коли ти завагітнієш. Та раптом таке лихо станеться з тобою попри твоє бажання, то повідом мене про це протягом перших сімох або вісьмох тижнів, і я влаштую так, що ти позбудешся його без зайвої мороки. Не бійся, що тебе звинуватять у дітовбивстві, цей злочин — чисто надуманий. Ми маємо повне право розпоряджатися всім тим, що носимо в собі, і, знищивши цей різновид речовини, ми завинимо проти законів буття не більше, аніж тоді, коли в разі потреби за допомогою проносних ліків очищаємося від іншого непотребу.

ЕЖЕНІ. Ну, а якщо дитина доношена?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Навіть коли воно вже народилося на світ, ми можемо при бажанні вбити його. Немає права незаперечнішого, аніж право матері розпоряджатися життям своєї дитини. Немає такого народу, який би цього права не визнавав, воно засноване на засадах розважливості.

ДОЛЬМАНСЕ. Таке право дароване нам від природи, воно незаперечне. Його було відкинуто, коли утвердилася релігійна система світогляду — абсурдна в самій своїй суті, ідіоти, які вірують у Бога, будучи переконані, що своє існування ми завдячуємо тільки Йому і що як тільки ембріон визріває, його одухотворює крихітна душа — Божий дар, — ці йолопи, повторюю, звичайно ж, мусили дивитись на знищення цього малого створіння як на страшний злочин, бо, згідно з їхніми уявленнями, воно вже не належить людям. Це створіння Боже, воно підлягає Богові — тож чи можливо розпоряджатися ним, не вчинивши злочину? Та після того як світильник філософії розігнав пітьму омани, після того як люди відкинули вигадку про божественне походження всього сущого, після того як, краще пізнавши закони і таємниці фізики, ми розвинули засади світоутворення і тепер цей чисто матеріальний механізм не видається нам чимось незвичайнішим, аніж проростання пшеничного зерняти, ми перестали приписувати природі хибні закони, породжені людською уявою. Ми значно розширили сферу застосування своїх прав і нарешті усвідомили: нам дозволено забирати те, що з'явилося на світ супроти нашої волі або внаслідок прикрої випадковості, і неможливо вимагати від хай там якого індивіда, щоб він став батьком або матір'ю, якщо він цього не хоче; і не станеться великої різниці на землі від того, буде там однією такою істотою менше чи більше, і, коротко кажучи, ми можемо вважати себе повними господарями цього шматочка плоті, одухотворений він чи ні, з не меншим проявом, аніж ми володіємо нігтями, що їх зрізаємо зі своїх пальців, коли нам треба, пухлинами, що їх видаляємо з нашого тіла, або рештками перетравленої їжі, які видавлюємо з кишечника, бо все це належить нам і тільки нам, і ми повні власники всього того, що з нас виходить. Ви вже досить розвинулися, Ежені, і знаєте який мізерний вплив справляє на земне життя вбивство тієї чи іншої людської особини, тож вам неважко буде збагнути, що так само незначні й наслідки всякої дії, пов'язаної з дітовбивством, хай навіть його вчинять щодо істоти, яка вже мислить. Отже, немає сенсу до цього вертатися: ваш витончений розум поповнить мої аргументи. Вивчення історії земних народів, давши нам упевнитися, що такий звичай повсюдно поширений, остаточно переконає вас, що тільки недоумки можуть осуджувати дію, до якої ставляться байдужісінько і природа, і людське суспільство.

ЕЖЕНІ. (спершу до Дольмансе). Я нездатна висловити, наскільки слушними здаються мені ваші докази. (Далі звертається до пані де Сент-Анж.) Але скажи мені, моя люба подруго, а сама ти користувалася коли-небудь засобом, яким пропонуєш поділитися зі мною, щоб знищити в собі плід?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Двічі і щоразу з великим успіхом; але мушу тобі признатися, я випробовувала його лише на початку вагітності, тоді як дві з моїх знайомих жінок удавалися до нього посеред терміну, і вони мене запевнили, що в них це вийшло так само легко. Отже, в разі доконечної потреби покладися на мене, моя люба дівчинко, але закликаю тебе ніколи не потрапляти в становище, за якого така потреба виникне, — це буде найнадійніше. А зараз вернімося до розповіді про подробиці хтивих утіх, які ми пообіцяли відкрити цьому дівчиськові. Розповідайте далі, Дольмансе, ми з вами дійшли до блюзнірських фантазій.

ДОЛЬМАНСЕ. Гадаю, Ежені вже позбулася релігійних упереджень і внутрішньо переконана, що всі так звані «об'єкти» поклоніння йолопів не мають анінайменшого впливу на хай там що. Ці фантазії настільки позбавлені змісту, що, по суті, можуть морочити лише зовсім юні голови, для яких порвати будь-які пута — велика втіха, щось подібне до маленької помсти, що розпалює уяву і протягом кількох хвилин може правити за розвагу. Та для людей поважного віку, котрі мали час і нагоду здобути справжню освіту й переконатися в нікчемності об'єктів, для яких ідоли, що їх ми висміюємо, правлять лише за жалюгідні символи, для таких людей ці солодкі радощі, як мені здається, стають прісними і холодними. В очах філософа осквернення святих мощей, святих образів і облаток, святого розп'яття нічим не відрізняється від зруйнування поганського капища. Відтоді як ми прирекли на зневагу ці бридкі іграшки людської уяви, слід про них забути і більше ними не перейматися, і варто про них згадувати лише з метою богохульства — не тому, що воно має стосунок до реальності, бо якщо Бог не існує, то який сенс його хулити? Але річ у тім, що, промовляючи брутальні, лайливі слова в сп'янінні плотської насолоди, ми здобуваємо втіху, а слова блюзнірські впливають на уяву особливо гостро. Не слід нічого щадити; слід оздобити ці слова найбарвистішими виразами і прагнути, щоб вони шокували того, хто їх слухає, якогомога сильніше; бо шокувати людину надзвичайно приємно — в цьому невеличкий тріумф для нашої гордині, якого аж ніяк не слід нехтувати; признаюся вам, дівчата, це одна з моїх найвитонченіших і найпотаємніших насолод, мало знайдеться духовних утіх, які більше збуджували б мою уяву. Спробуйте цього засобу, Ежені, і побачите, що вийде. З особливим азартом блюзніть та хуліть Бога тоді, коли перебуваєте в товаристві ровесниць, які досі животіють у пітьмі забобонних вірувань; закликайте їх до гульні й розпусти; поводьтеся при них, як справжня хвойда, оголяйте свої перса, щоб вони їх бачили; якщо підете з ними в якесь потаємне місце, задирайте сукню до непристойності; з підкресленою безсоромністю показуйте їм найінтимніші куточки вашого тіла; вимагайте від них того самого; зваблюйте їх, повчайте, нещадно висміюйте їхні забобони; як то кажуть, залучайте їх до гріха, лайтеся в їхній присутності, як чоловік; якщо вони за вас молодші, гвалтуйте їх, розважайтеся з цього і розбещуйте їх чи то власним прикладом, чи порадами, чи хай там чим, що спаде вам на думку, одне слово, вдавайтеся до тих засобів, які вплинуть на них найпевніше. Так само розкуто поводьтеся і в оточенні чоловіків; проповідуйте їм безбожництво й безсоромність — і не тільки не жахайтеся вольнощів, до яких вони вдаватимуться, а й потай дозволяйте їм усе, що може їх розважити, не компрометуючи вас; дозволяйте їм себе мацати, збуджуйте їхню плотську жагу, вимагайте, щоб і вони розпалювали вашу хіть. Не вагайтеся навіть підставити їм зад; та оскільки химеричне уявлення жінок про жіночу честь спонукає їх охороняти насамперед свій парадний вхід, то у випадку спроби проникнути туди чиніть удаваний опір. Одружившися, в жодному разі не заводьте коханця; наберіть лакеїв або платіть кільком чоловікам, на яких ви можете покластися, — якщо ви дотримуватиметеся таких заходів остороги, все буде шито-крито; в такий спосіб ви й свою репутацію збережете і не дасте підстав до підозрінь, і водночас матимете змогу робити все, що вам до смаку.

Продовжимо:

Втіха, приправлена жорстокістю, — це третій різновид утіхи з тих, які я обіцяв ретельно проаналізувати. Такі види плотських розваг сьогодні дуже поширені серед чоловіків, і ось аргумент, до якого вони вдаються для їхнього виправдання. Ми прагнемо гострих відчуттів, кажуть вони — це мета кожної людини, яка йде за покликом хоті, і ми хочемо досягти цього стану за допомогою найактивніших засобів. Виходячи з таких міркувань, ми анітрохи не маємо перейматися тим, приємні чи неприємні наші прийоми об'єкту, який нам служить, ідеться тільки про те, щоб завдати по клубку наших нервів якомога відчутнішого удару; а нема сумніву, що біль розбуркує почуття куди сильніше, ніж насолода, й кінцевий струс, якого ми зазнаємо внаслідок знущання над іншою людиною, призведе до істотно сильнішої вібрації, відлунюватиме в нашому організмі куди гвалтовніше, спричинить значно потужнішу циркуляцію тваринних струмів, які завдяки властивому для них у такі хвилини зворотному рухові проникнуть у нижчі сфери й негайно розпалять вогонь у органах хоті, настроївши їх на сприйняття насолоди. Спазми втіхи завжди нестійкі, а надто в жінок, коли чоловік, який їх грає, потворний або старий. Нерви в таких випадках збуджуються мало, і тоді варто внести в любовні розваги біль, який б'є по нервових сплетіннях куди відчутніше, примушуючи їх бриніти від перенапруги. Але, заперечують людям, схильним до такої практики, біль завдає прикрості ближньому; чи милосердно мучити іншого для того, щоб здобути втіху самому? Люди-пройдисвіти дадуть вам на це таку відповідь: під час акту плотської втіхи ми, мовляв, призвичаєні себе вважати за все, а іншого — за ніщо. Зрештою, кожен, хто підкоряється імпульсам природи, неминуче віддає перевагу тому, що він відчуває, перед тим, чого він не відчуває. Що нам до болю, якого ми завдаємо ближньому, зухвало заявлятимуть такі люди. Хіба ми його відчуваємо? Ні, навпаки; збуджуючи цей біль, ми себе доводимо до солодкої знемоги. Отже, чого будемо ми щадити індивіда, до якого нам байдужісінько? З якого дива ми оберігатимемо його від болю, що не коштуватиме нам жодної сльозинки, тоді як очевидно, що цей біль сприятиме пробудженню в нашому тілі гострої насолоди? Хіба коли-небудь ми дістали від природи бодай один імпульс, що спонукав би нас жертвувати собою заради інших, і хіба не очевидно, що на цьому світі кожен повинен дбати тільки про себе? Ви нагадуєте нам про химеричну заповідь, яка вимагає від нас, щоб ми ніколи не робили іншим те, чого ми не хочемо, щоб інші робили нам; але цю абсурдну пораду ми завжди чули тільки від людей — і від людей слабких. Людина сильна ніколи не стане говорити такі нісенітниці. То тільки перші християни, вдень і вночі переслідувані за своє ідіотське вчення, кричали на вухо кожному, хто погоджувався їх вислухати: «Не спалюйте нас! Не здирайте з нас шкіру! Природа вимагає, щоб ми не робили іншому того, чого не хочемо, щоб інші робили нам!» Тупі бовдури! Невже природа, яка постійно штовхає нас на пошуки насолод, яка ніколи не заохочує нас ні до чого іншого, могла б, ні сіло, ні впало, припуститися кричущої непослідовності й заявити нам, що не слід шукати втіхи там, де це може завдати прикрості ближньому? О, повірте мені, Ежені, природа, наша єдина мати, ніколи не говорить нам ні про кого, крім нас самих; нема нічого егоїстичнішого, ніж її голос, а що звучить у ньому найнаполегливіше, найвиразніше? Свята порада, яку вона нам дає: втішайтеся і втішайтеся — коштом нехай там кого. Але ж інші, заперечать мені, можуть і помститися… То й нехай мстяться, правда завжди на боці сильного. Ось вам первісний стан суспільства, в якому точиться безперервна війна на знищення слабшого; ось для якого життя ми створені і так чи так повинні до нього пристосуватися — інакше нам буде непереливки на цьому світі.

Так міркують ці люди, моя дорога Ежені, і я особисто, виходячи з мого досвіду та з моїх наукових студій, додам до цього, що жорстокість не тільки не можна вважати вадою, а й навпаки: це найперше почуття, яким обдаровує нас природа. Дитина ламає свою іграшку, кусає грудь годувальниці, задушує свою пташку набагато раніше, аніж набуде здатність міркувати розважливо. Жорстокість визначає всю поведінку тварин, а я вже, здається, вам пояснив, що закони природи проявляються в їхніх діях куди виразніше, ніж у наших; у дикунів вияви жорстокості значно наближеніші до природи, ніж у людини цивілізованої, й, отже, було б абсурдно твердити, що вона є наслідком людської зіпсутості. Вважати так — очевидна помилка, повторюю це вам не вперше. Жорстокість — невід'ємна властивість самої природи. Усі ми народжуємося з певною дозою жорстокості, яку пом'якшує лише виховання, але виховання чуже природі, воно настільки ж шкодить її священним заповідям, наскільки культура садівництва шкодить деревам. Порівняйте в своєму саду дерево, залишене турботам природи, з деревом, до якого ви доклали ваше мистецтво, обмежуючи його вільний ріст, і ви побачите, котре з них гарніше, і на власний смак переконаєтеся, котре дає добріші плоди. Жорстокість — це не що інше, як людська енергія, якої досі не спромоглася підірвати цивілізація, отже, це не вада, а очевидна чеснота. Скасуйте ваші закони, ваші покарання, ваші звичаї, і жорстокість більше не приводитиме до небезпечних наслідків, бо завжди буде стримуватися тими самими засобами. Вона становить небезпеку тільки в суспільстві, де панує цивілізація, бо в ньому потерпіла особа майже заводи позбавлена або сили, або засобів, щоб протистояти нападу, і зовсім інакше проявляється вона в суспільстві, цивілізацією не спотвореному: там, якщо жорстокість застосовують до сильного, вона дістане від нього відсіч, а якщо до слабкого, то вона завдасть шкоди лише створінню, яке мусить поступатися силі згідно із законами природи, а отже, діятиме в річищі цих законів.

ДОЛЬМАНСЕ. Я не стану аналізувати, як проявляється жорстокість у любострасних розвагах. Незабаром ви побачите, Ежені, до яких розмаїтих надуживань вони неминуче призводять, і ваша палка уява допоможе вам зрозуміти, що людина твердої та незламної душі не повинна знати в таких любощах жодних обмежень. Нерон, Тіберій, Геліогабал[7] убивали дітей лише для того, щоб розбуркати свою плоть. Маршал де Рец,[8] Шароле, дядько принца Конде у своїх розпусних розвагах теж удавалися до вбивств: перший признався, коли його піддали допитам, що нічого на світі не було йому миліше, як спостерігати муки дітлахів, і хлопчаків, і дівчаток, яких вони з його духівником піддавали нелюдським тортурам. В одному з його бретонських замків було знайдено сімсот чи вісімсот принесених у жертву малят. Такі вчинки зрозуміти можна — я вам це щойно довів.

Будова нашого тіла, наші органи, кругообіг крові та лімфи, енергія духовних процесів — ось фізичні причини, які з однаковою ймовірністю можуть призвести до утворення і Тітів, і Неронів,[9] і Мессалін, і Шанталь.[10] Не слід ані занадто пишатися чеснотами, ані надміру каятися в гріхах, не слід звинувачувати природу ані за те, що вона створила нас добрими, ані за те, що вона заклала в наші душі потяг до злочину вона діяла згідно зі своїми накресленнями, своїми планами і потребами — отже, підкорімося їй. Я розгляну тут лише жорстокість жінок, яка завжди проявляється в них активніше, ніж у чоловіків, із вельми переконливої причини їхні органи чутливі понад усяку міру.

В загальному плані ми розрізняємо два види жорстокості. Перший вид — це жорстокість, породжена дурістю, жорстокість, якої ніколи не обмірковують, ніколи не аналізують і яка перетворює істоту, народжену людиною, в хижого звіра; така жорстокість не дає людині ніякої втіхи, бо той, хто до неї схильний, не здатен до жодної винахідливості; брутальна поведінка таких людей рідко буває небезпечною — від неї завжди легко знайти захист. До другого різновиду жорстокості, яка є наслідком надчутливості органів, удаються лише люди, обдаровані надприродною вразливістю, і надуживання, до яких доводить їх ця риса вдачі, є не чим іншим, як витонченими проявами їхньої вразливості. Саме такі люди, чиї нерви швидко притупляються з огляду на свою надмірну вразливість, і вдаються до згаданих проявів жорстокості — інакше їм було б нелегко розбудити свої чуття. Але як мало людей усвідомлюють цю різницю між двома видами жорстокості! Як мало її відчувають! І одначе вона існує, вона незаперечна, і от жінки найчастіше схильні саме до другого різновиду жорстокості, Придивіться до них добре, і ви переконаєтеся, що саме надмір вразливості спонукає їх до подібної поведінки; ви побачите, що саме розбурхана уява, сила їхнього духу робить їх лютими й озвірілими. І в той же час за всіх обставин життя такі жінки зберігають чарівність. Ви не зустрінете жодну з цієї породи, котра не зуміла б заморочити голову першому-ліпшому чоловікові, якщо вона тільки захоче. На жаль, негнучкість або радше абсурдність наших звичаїв залишає мало поживи їхній жорстокості, і вони змушені ховатися, прикидатися, прикривати свою схильність удаваними актами доброчинності, яку вони ненавидять до глибини душі. Отже, тільки за найнепроникнішою завісою, з додержанням найсуворіших заходів остороги, в оточенні найвідданіших подруг мають вони змогу віддаватися своїм уподобанням. А що таких жінок на світі багато, то як наслідок ми маємо багато нещасних. Хочете познайомитися з ними ближче? Оголосіть яку-небудь жорстоку виставу — щось про дуель, про пожежу, про війну, про бій гладіаторів, — і ви побачите, як вони на неї збіжаться, але такі нагоди, де вони можуть знайти поживу своїй нестямі, трапляються нечасто, отож вони вічно стримують свої поривання і дуже страждають.

Окиньмо побіжним поглядом жінок цієї породи. Зінгва, цариця Анголи, найжорстокіша з них, віддавала своїх полюбовників на забій відразу по тому, як вони її вдовольняли. Нерідко вона примушувала воїнів битися на її очах і ставала призом для переможця. Щоб удовольнити свою хижу вдачу, вона розважалася тим, що наказувала товкти в ступі усіх жінок, які мали зухвалість завагітніти до тридцяти років. Зое, дружина одного китайського імператора, не знала більшої втіхи, як милуватися стратами — за її наказом усіх злочинців піддавали смерті в неї на очах. Якщо ж злочинців бракувало, то вона наказувала вбивати рабів у той час, як вона трахалася зі своїм чоловіком, і тим більше умлівала від утіхи, чим сильнішими були муки нещасливців, відданих на тортури. Не хто інший, як вона, у своєму прагненні вигадувати для своїх жертв усе витонченіші й витонченіші муки винайшла знаменитого мідяного стовпа, всередині порожнього, який розігрівали до червоного жару, закривши в ньому людину. Феодора, дружина римського імператора Юстиніана, розважалася, спостерігаючи, як виготовляють євнухів; а Мессаліна мліла від утіхи в той час, як у неї на очах чоловіків піддавали мастурбації, доводячи їх до цілковитого виснаження. Аборигенки Флоріди, прагнучи побільшити член свого чоловіка, садовили йому на голівку дрібних комашок, від чиїх укусів сердега мусив терпіти нелюдський біль; щоб провести таку операцію і напевне домогтися своєї мети, вони накидалися на одного чоловіка гуртом і зв'язували його. Коли з'явилися перші іспанці, ці тубільні дами самі тримали своїх чоловіків, поки варвари-європейці вбивали їх. Катрін Вуазен і маркіза де Бренвільєр[11] удалися до отрути лише задля втіхи скоїти злочин. Одне слово, історія подає нам тисячі і тисячі прикладів жіночої жорстокості, і саме з огляду на природжену схильність слабкої статі до таких душевних поривів я хотів би, щоб жінки взяли собі за звичай шмагати коханців — тобто до засобу, яким задовольняють свій природний потяг жорстокі чоловіки. Декотрі з них уже застосовують цей спосіб, я знаю, але поки що він не поширився серед жіночої людності настільки, як того мені хотілося б. Якби суспільство дозволило жіночій нестямі розряджатися так безневинно й просто, воно тільки виграло б, бо, не маючи змоги лютувати в такий спосіб, жінки вдаються до інших і, щедро окропляючи світ своєю отрутою, доводять до розпачу і своїх чоловіків, і свої родини. Відмова зробити добродіяння, коли трапляється така нагода, небажання визволити з біди нещасного дають, якщо можна так висловитися, природний вихід жорстокості, яка є невід'ємною рисою вдачі певних жінок, але це вчинки лихі лише наполовину, і часто вони аж ніяк не вдовольняють тих, у кого в крові нуртують поривання чинити зло і лиходійство. Існують, безперечно, й інші засоби, за допомогою яких жінка, водночас хтива і люта, могла б удовольнити свої жагучі пристрасті, але вони небезпечні, і я ніколи не наважився б порадити тобі вдаватися до них, Ежені… О, небо! Що з тобою, мій любий ангеле!.. Пані, ви тільки гляньте, в якому стані перебуває ваша вихованка!..

ЕЖЕНІ (роблячи собі мастурбацію). О прокляття! Від вашої науки в мене голова пішла обертом. Ось до чого довели мене ваші розпусні лекції!..

ДОЛЬМАНСЕ. Рятуймо її, пані, рятуймо!.. Невже ми дозволимо, щоб ця прегарна дитина спустила сік без нашої допомоги?..

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. О, це було б украй несправедливо! (Обіймаючи Ежені.) Чарівна істото, я ще ніколи не зустрічала такої витонченої чуттєвості, як у тебе, такої розумненької голівки!

ДОЛЬМАНСЕ. Потурбуйтеся про її передок, пані, а я тим часом полоскочу язиком гарнесеньку дірочку в її гепі і поплескаю її по сід — ницях; треба, щоб у наших руках вона дійшла разів сім-вісім.

ЕЖЕНІ (в нестямі). Ой, лишенько! Це вам буде не важко!

ДОЛЬМАНСЕ. Ми зараз перебуваємо в такій позі, мої любі дами, що вам буде зручно смоктати по черзі мого живчика; збуджений у такий спосіб, я куди енергійніше сприятиму втішанню нашої чарівної учениці.

ЕЖЕНІ. Я не відступлю тобі честь смоктати цього красеня! (Бере його в рота.)

ДОЛЬМАНСЕ. О, блаженство!.. Яке любострасне тепло!.. Але признайтеся, Ежені, ви добре поведетеся в момент кризи?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Вона проковтне… Вона все проковтне, я вам за неї ручаюся. А втім, якщо з дитячої наївності… чи не знаю з якої там причини… вона знехтує обов'язок, що його накладає на неї хіть…

ДОЛЬМАНСЕ (дуже збуджений). Я такого не подарую їй, пані, я такого не подарую!.. Її буде зразково покарано… Клянуся вам, я її відшмагаю… відшмагаю до крові… Ой! Прокляття! Я спускаю… Моє сім'я пішло, пішло!.. Ковтай… ковтай, Ежені, щоб не втратила жодної краплі!.. А ви, пані, займіться моєю гепою — вона дивиться просто на вас… Чи не бачите, як роззявила вона ротика, моя клятуща гепа?.. Чи не бачите, як жде вона ваших пальців?… ой, туди його розтуди! Тепер мій екстаз буде повним… Ой, ви занурили їх по саму долоню!.. Роз'єднаймося скоріш, роз'єднаймося, я більше не можу… І ангел не смоктав би мене так солодко, як ця мила дівчина…

ЕЖЕНІ. Мій дорогий і коханий навчителю, я не згубила жодної краплі. Поцілуй мене, любий, твоє сім'я тепер у мене всередині.

ДОЛЬМАНСЕ. Вона чудова. А як бурхливо вона дійшла, наша мала пустунка!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Вона вся залита своїм власним соком… О, небо, що я чую?.. Хтось стукає — хто б то міг прийти нас потурбувати?.. Цей мій брат!.. Необачний!..

ЕЖЕНІ. Це зрада, моя люба, це зрада!

ДОЛЬМАНСЕ. Нечувана зрада, хіба не так? Нічого не бійтеся, Ежені, ми всі дбаємо тільки про вашу втіху.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. О, незабаром ми її в цьому переконаємо! Заходь, любий брате, і посмійся з цієї дівчинки, яка ховається, щоб ти її не побачив.

ДІАЛОГ ЧЕТВЕРТИЙ

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ, ЕЖЕНІ, ДОЛЬМАНСЕ, ШЕВАЛЬЄ ДЕ МІРВЕЛЬ

ШЕВАЛЬЄ. Не лякайтеся, прекрасна Ежені, я вам обіцяю цілковите збереження таємниці. Вона ніколи не вийде за межі цього будуара; ось моя сестра, ось мій друг і вони обоє підтвердять, що на мене можна покластися.

ДОЛЬМАНСЕ. Я бачу тільки один спосіб закінчити цю безглузду церемонію. Знайте, шевальє, що ми даємо уроки цій гарненькій дівчині, ми навчаємо її всього того, що має знати панночка її віку, і щоб вона краще засвоїла нашу науку, ми часто перемежовуємо лекції коротенькими практичними заняттями. Зараз їй треба продемонструвати чоловічого члена, який вивергає сім'я; саме на цьому ми зупинилися; ти не хотів би послужити нам за наочне приладдя?

ШЕВАЛЬЄ. Це надто приємна пропозиція, аби я міг відмовитися від неї, а панночка обдарована такими принадами, які дуже швидко посприяють результату, бажаному для вашого уроку.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ну, то гаразд! Отже — до діла!

ЕЖЕНІ. О, знаєте, це вже занадто. Ви зловживаєте моєю недосвідченістю та наївністю до такої міри, що… За кого, зрештою, він приймає мене, цей пан?

ШЕВАЛЬЄ. За чарівну й милу дівчину, Ежені… за найпривабливіше створіння, яке я бачив у своєму житті. (Цілує іі й пестить руками її принади.) О Боже! Які свіжі, які чудесні опуклості!.. Які спокусливі чари!..

ДОЛЬМАНСЕ. Менше розмовляймо, шевальє, і більше діймо. Я беруся організувати всю сцену, це моє право; її метою буде продемонструвати Ежені, як функціонує механізм сім'явиверження. А що навряд чи вона зможе спостерігати це явище холоднокровно, то ми розмістимося всі четверо купно і дуже близько одне до одного. Ви лоскотатимете чутливі місця вашої подруги, пані; а я займуся шевальє. Коли йдеться про виверження сперми, чоловік відчує потреби іншого чоловіка куди ліпше, ніж дама. Знаючи, чого треба йому, він знатиме, як догодити партнерові. Отже, розташовуймося. (Розміщуються.)

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Чи не надто ми близько одне до одного?

ДОЛЬМАНСЕ (уже заволодівши шевальє). Ми не можемо бути занадто близько, пані; треба, щоб перса й обличчя вашої подруги були залиті доказами чоловічої снаги вашого брата; треба, щоб він вивергнув сім'я, як то кажуть, просто їй у вічі. Особисто себе я призначаю головним помпувальником і спрямовуватиму потоки сперми в такий спосіб, щоб вона змочила Ежені геть усю. А ви тим часом ретельно обціловуйте та лоскочіть усі любострасні точки на її тілі. Відпустіть свою уяву на волю, Ежені, нехай вона проникає в усі куточки блаженного царства хоті. Думайте про те, що ви зараз побачите, як у вас на очах відбуватимуться найсолодші в людському житті містерії. Відкиньте все, що вас стримує — сором'язливість ніколи не була чеснотою. Якби природа хотіла, щоб ми ховали ті чи інші місця нашого тіла, вони би подбала про це сама. Але вона створила нас голими, значить, вона й хотіла, щоб ми ходили голі, і всі наші витівки з одяганням категорично суперечать її законам. Діти, що не мають найменшого уявлення про втіху, а отже й про те, як робити її гострішою, вдаючись до скромності, показують усе, що в них є. Ми можемо також спостерігати дивовижне явище: існують країни, де звичай зобов'язує дотримуватися сором'язливості у вбранні, але аж ніяк не вимагає скромності в поведінці. На Таїті дівчата ходять одягнені, але задирають спідницю перед кожним, хто цього зажадає.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Що мені подобається в Дольмансе, то це те, що він ніколи не марнує часу. Ви тільки гляньте — він і розмовляє, і водночас переходить до діла; подивіться, з якою насолодою милується він розкішною гепою мого брата, як любострасно помпує прегарний живчик цього молодика… Ну, Ежені, будь уважною! Ти бачиш перед собою задертий у повітря розтруб потужної помпи; незабаром вона нас затопить.

ЕЖЕНІ. Ой, люба подруго, який страхітливий член!.. Я ледве обхоплюю його пальцями!.. О Боже! Невже усі вони такі товстелезні?

ДОЛЬМАНСЕ. Ви вже знаєте, Ежені, що мій має куди скромніші розміри. Такі інструменти, як цей, становлять грізну небезпеку для молодих дівчат; ви ще відчуєте, якого він завдасть вам болю, коли пропхається у ваші апартаменти.

ЕЖЕНІ (яку вже обробляє пані де Сент-Анж). О, я все витерплю, аби тільки з ним погратися!..

ДОЛЬМАНСЕ. І ви маєте рацію: молода дівчина ніколи не повинна лякатися таких речей. Природа все передбачила, і струмені насолоди, якими вона вас заллє, відшкодують за невеличкий біль, який вам доведеться витерпіти спершу. Я бачив, як дівчата, ще молодші, ніж ви, витримували й більші прутні. Маючи мужність і терпіння, можна подолати найнеподоланніші перешкоди. Дурний той, хто вважає, ніби треба по змозі пробивати дівочу цноту зовсім малими живчиками. Особисто я переконаний, що, навпаки, невинницям слід віддаватися чоловікові, що володіє найбільшим з відомих їй інструментів, бо в таких випадках дівоча плівка рветься відразу, і відчуття втіхи приходить скоріше. Правда, якщо вона почне з таких членів, то потім їй уже не захочеться мати справу з інструментами середнього розміру: але якщо вона багата, молода й гарна, вона знайде собі стільки велетенських дрюків, скільки їй заманеться. Тож і нехай утішається з ними. Ну, а раптом їй трапиться менший кілок, якого, проте, захочеться скуштувати? Нехай приймає його в гепу.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Слушно кажете, а щоб добути з такої ситуації ще більше насолоди, нехай вона скористається з малого й великого водночас; у такому випадку потужні поштовхи того члена, який пробиватиме її передок, підсилять відчуття екстазу в задньому проході, куди пропхається менший, а коли її заллє спермою з двох насосів, вона спустить таку кількість власного соку, що знепритомніє від утіхи.

ДОЛЬМАНСЕ (під час цієї розмови усі четверо обціловують та лижуть одне одного). Мені здається, що в тій картині, яку ви намалювали, пані, має бути на два-три товкачі більше; хіба тій жінці, що її ви помістили так, як нам оповіли, не згодилися б ще три прутні — один у роті й по одному в кожній руці?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Вона могла б помістити їх також під пахвами та у волоссі, вона знайшла б куди притулити їх і тридцятеро, якби це було можливо. В такі хвилини жінка прагне мати навкруг себе прутні — і тільки прутні, — щоб доторкатися тільки до них, щоб тільки їх смоктати і лизати і щоб усі вони водночас залили її життєдайним чоловічим соком у ту саму мить, коли вона випустить свій.

ЕЖЕНІ (яку її подруга безперервно обціловує та лоскоче, поки Дольмансе витворяє з шевальє те саме). Ой, моя люба… Ой, що робиться в моїй голові!.. Вона йде обертом… Ой, невже я могла б отак віддатися… цілому гурту чоловіків!.. Ой, яка насолода!.. Як ти збуджуєш мене, люба подруго!.. Ти — справжня богиня втіхи!.. А цей милий живчик — як він роздувся!.. Як набубнявіла його горда голівка, якою стала багряною!..

ДОЛЬМАНСЕ. Скоро він перетвориться на фонтан…

ШЕВАЛЬЄ. Ежені… сестро моя… наблизьтеся… О, які чудові перса!.. Які ніжні, які гладенькі стегна! Доходьте!.. Доходьте обидві нехай мій сік зіллється з вашим! Він бризне, він зараз бризне!.. Пішов! О, прокляття!.. (Під час цієї розрядки Дольмансе спрямовує член свого друга так, щоб потоки сперми забризкали обох жінок, а надто Ежені, яку вони залили, мов повінь.)

ЕЖЕНІ. Яке видовище!.. Який він шляхетний, який величний!.. Я вся в білому шумовинні… Мені забризкало навіть очі!..

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Зачекай, моя крихітко, дозволь мені зібрати ці дорогоцінні краплі; я натру ними твого лоскотунчика, щоб ти скоріше дійшла.

ЕЖЕНІ. Ой, збери, моя люба, збери!.. Ой!.. Ой, чудова думка… Зроби це, і я впаду від знемоги в твої обійми.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Божественна дитино, поцілуй мене тисячу й тисячу разів!.. Дай мені твого язичка… як приємно вдихати твій любострасний подих, розпалений вогнем жадання!.. О… Я й сама доходжу!.. О, мій брате!.. Благаю тебе, допоможи мені закінчити!..

ДОЛЬМАНСЕ. Так, так, шевальє… Так, так, лоскочіть свою сестру, лоскочіть!..

ШЕВАЛЬЄ. Я волію встромити їй прутня. Він у мене досі стоїть.

ДОЛЬМАНСЕ. Ну гаразд, устромляйте, а мені підставте вашу гепу: я наколю вас, поки ви творитимете цей любострасний акт кровозмішання. А тим часом Ежені запхає мені оцього штучного члена. Рано чи пізно їй доведеться виступати в усіх ролях під час розпусних любощів, і треба, аби вона вже тепер здобувала практику, закріплюючи теоретичні знання, почерпнуті з наших уроків, щоб потім однаково успішно могла робити все.

ЕЖЕНІ. (невміло хапаючи штучного члена). О, залюбки! Я ніколи не відмовлюся, коли йтиметься про мою участь у розпусних ігрищах! Віднині — це моя єдина релігія, єдині правила моєї поведінки, єдині підвалини всіх моїх вчинків. (Застромляє Дольмансе штучного члена.) Правильно я зробила, любий учителю? Ви мною задоволені?..

ДОЛЬМАНСЕ. Чудово!.. Бігме, мала пустунка настромила мене, мов чоловік! Добре! Ось тепер ми майже ідеально сплелися всі четверо. Лишилося розпочати гру.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. О, шевальє, я в нестямі, я помираю!.. Мабуть, ніколи не звикну я до солодких поштовхів твого чудесного прутня…

ДОЛЬМАНСЕ. Прокляття! Скільки втіхи дає мені ця чарівна гепа!.. О, трахайтеся, трахайтеся, спустімо разом усі четверо!.. Клятущий Боже! Я конаю!.. Я випускаю дух!.. Ох, за все моє життя мені не було так любо! Ти вже випустив сім'я, шевальє?

ШЕВАЛЬЄ. Подивися на оцю запінену пуцьку і сам скажи.

ДОЛЬМАНСЕ. Ох, друже, як шкода, що це добро пролилося не в мою гепу!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Спочиньмо, бо я ледве жива.

ДОЛЬМАНСЕ (цілуючи Ежені). Ця чарівна дівчина трахнула мене, наче бог Пріап.

ЕЖЕНІ. Сказати правду, я й сама спізнала насолоду.

ДОЛЬМАНСЕ. Якщо ти розпусник, ти не повинен знати жодних обмежень, ну а якщо йдеться про жінку, то їй слід примножувати втіхи навіть поза межі уявного.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Я помістила п'ятсот луїдорів у одного нотаря, заповівши їх тому, хто навчить мене пристрасті, якої я ще не знаю, і хто зумів зіграти зі мною в розпусну гру, в яку я досі не грала.

ДОЛЬМАНСЕ. (Відтепер співрозмовники, привівши себе до ладу, тільки розмовляють.) Це химерна ідея, і я приймаю ваш виклик, але сумніваюся, пані, що незвичайне прагнення, яке ви плекаєте, має стосунок до витончених утіх, які ви щойно пережили.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Я вас не зовсім розумію.

ДОЛЬМАНСЕ. Бачте, я не знаю нічого зануднішого, аніж гратися в пуцьку, і коли бодай один раз людина спізнала насолоду в гепі, я не вірю, щоб вона змогла думати про щось інше.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. А нащо зрікатися давніх звичок? Людина мого складу прагне, щоб її грали всюди, де можна, і хай там у яку частину мого тіла проникає чоловічий інструмент, мені любо відчувати його в собі. Одначе я з вами згодна і готова заявити в присутності усіх хтивих жінок, що насолода, яку наша сестра переживає, коли її трахають у задній прохід, завжди перевищує ту, якої вона заживає, коли обробляють їй передок. Нехай про це спитають у будь-якої європейської жінки, котра не нехтує обидва способи: врочисто стверджую від їхнього імені, що немає жодного порівняння, і тій, котра спізнала задньої втіхи, дуже важко буде погодитися на те, щоб її знову грали спереду.

ШЕВАЛЬЄ. Я дотримуюся іншої думки. Я завжди погоджуюся на все, що мені пропонують, але мої вподобання чітко визначені: по-справжньому я люблю в жінках лише той олтар, який спорудила для нас природа, щоб ми йому поклонялися.

ДОЛЬМАНСЕ. Та це ж гепа — і тільки вона! Ти як слід вивчи закони природи, мій любий, і переконаєшся, що вона ніколи не вказувала нам на інші олтарі поклоніння, крім дірочки заднього отвору Вона дозволяє нам ходити й іншими шляхами, але рекомендує лише цей. Нехай мене чорти візьмуть, та якби в її наміри не входило, щоб ми протикали задниці, то хіба вона пристосувала б так точно діаметр цієї дірочки до діаметра наших членів? Хіба цей отвір не круглий — так само, як і вони? Треба бути справжнім ворогом здорового глузду, аби уявити собі, що овальний отвір може призначатися для круглісіньких членів! Наміри природи очевидні з огляду на цю кричущу невідповідність: у такий спосіб вона явно дала нам зрозуміти, що потворні жертвоприношення крізь цю частину тіла, сприяючи розмноженню людського роду, яке вона лише терпить, дуже й дуже їй не до вподоби. Але продовжимо наші лекції. Щойно Ежені близько ознайомилася з високою містерією виверження сперми та жіночих соків; тепер я хочу, щоб вона навчилася спрямовувати ці потоки.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ви зараз такі виснажені обидва, що навряд чи вам удасться й далі правити їй за приладдя для дослідів.

ДОЛЬМАНСЕ. Я згоден, і тому мені хотілося б, аби ви знайшли нам у вашому домі або маєтку якогось молодика з квітучим здоров'ям, що послужив би нам для цієї мети.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Я маю напохваті хлопця, і саме такого як ви потребуєте.

ДОЛЬМАНСЕ. Це випадково не отой молодий садівник, дуже вродливий на личко, віком років вісімнадцяти, якого я нещодавно бачив? Він працював під деревами.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Так, це він, Огюстен. Природа обдарувала його членом завдовжки в тринадцять дюймів і восьми з половиною дюймів у обхваті.

ДОЛЬМАНСЕ. О небо! Яке страховисько! І воно здатне плюватися спермою?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ще й як здатне! З нього вивергається бурхливий потік. Піду його пошукаю.

ДІАЛОГ П'ЯТИЙ

ДОЛЬМАНСЕ, ШЕВАЛЬЄ, ОГЮСТЕН, ЕЖЕНІ, ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ (заводячи Огюстена). Ось хлопець, про якого я вам казала. Розважаймося далі, друзі, — чого варте життя без розваг?.. Підійди ближче дурнику!.. Ох, і йолоп же!.. Чи повірите, ось уже півроку обробляю я цього селюка, а він як був дикуном, так ним і залишився!

ОГЮСТЕН. Ет, пані, таж ви мені казали, й не раз, що в мене іноді непогано виходить, і якщо вам треба обробити клапоть цілини, то ви залюбки довіряєте цю роботу мені.

ДОЛЬМАНСЕ (сміється). Та він просто чарівний!.. Чарівний!.. Який ти свіженький, мій друже, який простодушний… (Показуючи на Ежені.) Осьде необроблений квітник, Огюстене. Хочеш на ньому попрацювати?

ОГЮСТЕН. Що ви, пане, такі ласі шматочки нашими зубами не вкусиш.

ДОЛЬМАНСЕ. Доведеться вам почати, мадмуазель.

ЕЖЕНІ (зашарівшись). О небо! Я соромлюся…

ДОЛЬМАНСЕ. Женіть від себе це боягузливе почуття. Всі наші дії, а надто дії, спрямовані на пошуки розпусних утіх, надихаються природою, і нема серед них такої, — хай навіть вам вона видається вартою осуду, — що її слід соромитися. Починайте, Ежені, і поведіться з цим молодиком, як повія. Адже всяка поступка дівчини забаганкам хлопця — це жертва, принесена на олтар природи, а ваша стать ніколи не служить природі вірніше, аніж у тих випадках, коли віддається нашій; одне слово, ви й народжені для того, щоб вас шпокали, і та з ваших сестер, котра йде всупереч цьому задумові природи, мабуть, з'явилася на світ унаслідок помилки. Власноручно спустіть цьому молодикові штани нижче його прегарних стегон і закотіть угору сорочку, щоб його передок — і зад, який, до речі, в нього бездоганний — опинився в цілковитому вашому розпорядженні. Тепер візьміть у руку оцей здоровенний шмат плоті, який, я вже бачу, незабаром перелякає вас своїми розмірами та формою, а другою рукою пестливо погладьте йому сідниці. І полоскочіть кружальце. Отак, отак… (щоб показати Ежені, як вона має діяти, він сам заходжується коло Огюстена). Насамперед відкрийте червону голівку, і не закривайте її, коли сіпаєте цю штуку… Натягуйте вуздечку, щоб вона мало не рвалася… Засвоїли мою науку? А ось вам і наслідки… А ти, хлопче, я тебе заклинаю, не стій отак стовпом, зі складеними руками. Тобі що, нема чим їх зайняти?.. Ану пройдися пальцями по оцих прегарних персах, по опуклих сідницях…

ОГЮСТЕН. Пане, а можна я цьомну мадмуазель, яка робить мені так приємно?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Авжеж, дурню, цьомай її, цьомай стільки, скільки захочеш. Адже ти цілуєш мене, коли ми бавимося в постелі!

ОГЮСТЕН. Ох! Ох! Які губки!.. Які свіженькі!.. Мов троянди в нашому саду! (Показує на свій настовбурчений інструмент.) Осьде, панове, гляньте, як воно на нього подіяло!

ЕЖЕНІ. О небо! Який він став довжелезний!..

ДОЛЬМАНСЕ. А зараз хай ваші рухи стануть розміреніші, енергійніші… Дайте-но мені його на хвильку і дивіться, як робитиму я. (Накачує Огюстена.) Бачите, я сіпаю його все швидше і швидше, й водночас мої рухи робляться все м'якші?.. Нате, беріть, але не покривайте голівку… Добре! Ось тепер він у всій красі. Ану порівняймо, чи справді він у нього більший, ніж у шевальє.

ЕЖЕНІ. В цьому не сумнівайтеся. Погляньте я не можу обхопити його пальцями.

ДОЛЬМАНСЕ (міряє). Атож, маєте рацію. Тринадцять дюймів завдовжки і вісім у обхваті. Таких здоровенних я ніколи не бачив. Ми називаємо це прутень-красень. І ви користаєтеся з його послуг, пані?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Щоразу, коли ночую на цій віллі.

ДОЛЬМАНСЕ. Ви приймаєте його в гепу, чи не так?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. В гепу частіше, ніж у пуцьку.

ДОЛЬМАНСЕ. Ох, та ви розпусниця! Хай мене чорти візьмуть, але я не певен, що витримав би його.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Не скромничайте, Дольмансе. Якщо він пропихається в мою гепу, то у вашу ввійде і поготів.

ДОЛЬМАНСЕ. Побачимо. Я тішу себе надією, що Огюстен не відмовиться налити в мене своєї живодайної рідини. Я охоче підставлю йому свій зад. Але продовжимо заняття… Пильнуйте, Ежені, зараз змій вивергне свою отруту. Приготуйтеся… Не відривайте погляду від голови цього чудо-члена. Перед тим як виплюнути сім'я, він роздується й забарвиться прегарною червоною барвою, і тоді качайте його якомога енергійніше. Хай ваші пальці, що лоскочуть кружальце заднього проходу, проникнуть туди вглиб. Віддайтеся цілком і до решти тому хто грається з вами в цю гру; знайдіть його уста і присмокчіться до них; нехай ваші принади, так би мовити, летять попереду ваших рук… Він вивергає сім'я. Ежені — ось мить вашого тріумфу!

ОГЮСТЕН. Ой-ой-ой! Ой умираю, мамзель, умираю!.. Не можу більше, не можу! Швидше качайте його, благаю, швидше!.. Ох, прокляття! Мені темніє в очах!

ДОЛЬМАНСЕ. Енергійніше Ежені, енергійніше! Не щадіть його, він у нестямі… О, який фонтан сперми!.. І як потужно він б'є!.. Бачите онде краплі? Перший струмінь пролетів понад десять футів… Ох, чортівня! Він залив усю кімнату! Яка потужна помпа! І ви кажете, цієї ночі він трахнув вас, пані?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Разів дев'ять, а може, й десять. Ми з ним уже давно не рахуємо.

ШЕВАЛЬЄ. Прекрасна Ежені, ви вся в милі.

ЕЖЕНІ. О, я хотіла б у ньому купатися! (До Дольмансе.) То як, учителю, ви задоволені мною?

ДОЛЬМАНСЕ. Як для дебютантки, то дуже добре. Але деякі істотні дрібнички ви знехтували.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Не біда. Вміння приходить із досвідом. Щодо мене, то я дуже задоволена з моєї Ежені. Вона виявляє чудові здібності, і тепер, думаю, нам слід потішити її видовищем іншого роду. Нехай вона добре роздивиться, як устромляють прутня в гепу. Я вам підставлю свою, Дольмансе; я буду в обіймах брата, він наколе мене спереду, ви — ззаду, а Ежені приготує вашого дрюка, сама вставить його в мою гепу й уважно простежить, як він там ковзатиме, аби ознайомитися з цією процедурою, яку ми потім застосуємо й до неї, використавши довбню, що нею природа наділила нашого юного геркулеса.

ДОЛЬМАНСЕ. Ми це влаштуємо, неодмінно влаштуємо, і незабаром мила гепочка нашої учениці затріщить під могутніми поштовхами славного Огюстена. Я цілком схвалюю ваш задум, пані, але якщо ви хочете, аби я добре вас укоськав, то дозвольте додати до вашого плану одну деталь. Огюстен, якому я швидко поверну бойову форму, взявши його зброю в руки, настромить мене на свого інструмента, поки я оброблятиму ваш прегарний зад.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Я приймаю і схвалюю вашу поправку. Мені від цього буде тільки вигода, а наша учениця одержить два чудові уроки замість одного.

ДОЛЬМАНСЕ (заходжуючись коло Огюстена). Ходи, хлопче, до мене, дай-но я тебе підбадьорю… Який же він у тебе гарний! Поцілуй мене, любий друже!.. Ти весь у спермі, і сперми я в тебе прошу. О, морока!.. Доведеться попестити йому не тільки прутня, а й гепу.

ШЕВАЛЬЄ. Іди в мої обійми, сестро. Те, що ви з Дольмансе задумали, ми здійснимо в такий спосіб: я ляжу горічерева, а ти примостишся в моїх обіймах і підставиш йому свої гарненькі сідниці, розчахнувши їх якомога ширше… Отак, отак… Можемо починати.

ДОЛЬМАНСЕ. Ні, ні, зачекайте. Спочатку я маю наколоти твою сестру, а Огюстен — мене; потім я поженю вас — своїми пальцями. Не відступаймо від жодного з принципів: не слід забувати, що ми даємо урок учениці, і вона повинна взяти з нього точні знання. Ежені, розворушіть мене трохи, поки я доведу до ладу здоровенний інструмент оцього шалапута. А щоб мій тим часом не зів'яв, ви його потріть легенько об свої сідниці…

(Ежені робить, як їй сказано.)

ЕЖЕНІ. Отак добре?

ДОЛЬМАНСЕ. Ваші рухи завжди надто обережні. Накачуючи прутень, стискайте його енергійніше, Ежені. Головна перевага мастурбації над нормальними статевими зносинами полягає в тому, що рука здавлює член сильніше, утворюючи для інструмента, який вона пропускає між пальцями, куди вужчий отвір, ніж у будь-якій іншій частині тіла… Тепер краще! Отак, отак… Розчахніть зад трохи ширше щоб за кожним порухом голівка мого члена терлась об кружальце гепи… Отак, отак!.. А ти, шевальє, тим часом готуй свою сестру… через хвилину ми займемося тобою… О, чудово!.. Мій чоловічок уже підняв голову… Готуйтеся, пані… Відкрийте свою дорогоцінну гепу домаганням моєї нечистої хоті. А ти, Ежені, спрямуй вістря списа, треба, щоб твоя рука допомогла йому знайти пролом і загнала його туди, а коли він проникне всередину, ти вхопиш Огюстенового дрюка і пропхаєш його в мої апартаменти. Це обов'язки початківця, саме в такий спосіб опановується наука. Ось чому я примушую тебе це робити.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Мої сідниці зручно наставлені для тебе. Дольмансе? О любий, ти собі не уявляєш, як я тебе жадаю, я давно я мріяла про те, щоб мене наколов у гепу такий фахівець цього ремесла, як ти!

ДОЛЬМАНСЕ Ваше жадання справдиться, пані, але потерпіть хвилинку, спершу я хочу припасти до ніг свого кумира; я хочу поклонитися йому, перед тим як увійти до його святилища… Яка божественна гепа! Я покрию її поцілунками! Я лизну її тисячу разів!.. А ось і гість, якого ти так чекала! Він уже в тобі, ти йому рада, шельмо? Скажи мені, скажи, ти відчуваєш, як він у тобі гуляє?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. О, запхай його в саму мою глибінь!.. О, солодке любострастя, яка нездоланна твоя могуть!

ДОЛЬМАНСЕ. О незрівнянна гепа, я ще ніколи такої не грав! Вона гідна самого Ганімеда! А ви, Ежені, беріться за діло, посприяйте, щоб Огюстен чимскоріше мене настромив.

ЕЖЕНІ. Ось він, я вам його піднесла. (До Огюстена.) Любий красунчику, ти бачиш дірочку, в яку тобі слід пропхатися?

ОГЮСТЕН. Та бачу, бачу… Це не дірочка, а справжня діра… Принаймні сюди мені буде куди легше встромити його, аніж у вашу гепку, мамзель. Цьомніть мене гарненько, щоб він легше увійшов.

ЕЖЕНІ (цілуючи його). О, скільки хочеш, ти такий свіженький!.. Але штовхай його, штовхай… О, голівка вже там! Бачу, що й решта не забариться…

ДОЛЬМАНСЕ. Пхай його, пхай, любий друже… Роздери мене, якщо так треба… Ти тільки глянь, моя гепа на все готова. О, прокляття! Яка товста гирлига! Такої я ще не приймав… Скільки дюймів залишилося зовні, Ежені?

ЕЖЕНІ. Не більше двох!

ДОЛЬМАНСЕ. То одинадцять уже в моїй гепі? Яка насолода! Він розриває мене, ой, не можу! А ти, шевальє, готовий?

ШЕВАЛЬЄ. Помацай і сам скажи, готовий він чи не готовий!

ДОЛЬМАНСЕ. Ану, дітоньки, зараз я вас поженю… Як любо мені взяти участь у цьому божественному акті кровозмішання! (Встромляє інструмент шевальє у передок його сестри.)

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. О, мої друзі, то тепер мене трахають і ззаду, і спереду… О, прокляття!.. Яка божественна втіха!.. Найсолодша з усіх насолод!.. Трахайте мене, трахайте! Як я шкодую жінок, котрі не куштували цих ласощів! Танцюй на мені, Дольмансе, танцюй!.. Штовхай мене, щоб я з розгону настромлялася на меч свого брата, а ти, Ежені, дивись; дивись, як віддаюся я пороку, вчись у мене смакувати його самозабутньо, втішатися ним з витонченою радістю… Дивись, любове моя, дивись, скільки поганих діянь творю я водночас: скандал, звабу розпусту, кровозмішання, подружню зраду, педерастію! О Люцифере! Єдиний боже, якому я готова віддати душу, надихни мене новими бажаннями, запропонуй моєму серцю нові збочення і побачиш, з яким захватом я їм віддамся!

ДОЛЬМАНСЕ. О створіння, сповнене любострастя! Як витискаєш ти з мене сім'я, як готуєш його виверження в ніжному теплі своєї гепи!.. Ось-ось воно бризне… Ежені, підстьобуй вершника, який мене осідлав! Здавлюй йому боки, розчахуй сідниці — ти вже опанувала мистецтво оживляти пригаслі жадання… Одна твоя близькість надасть снаги прутневі, який у мені гуляє… Отак, отак, відчуваю, як він ожив… О, шельмо, ти теж скоро попробуєш цього інструмента, якого я спочатку хотів привласнити тільки для своєї гепи… Шевальє, ти вже готовий, я відчуваю… Зачекай мене!.. Зачекай нас!.. О, друзі мої, доходьмо разом… Це єдине щастя, яке можна спізнати в цьому житті…

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ой, пхайте, пхайте, пхайте! Доходьте, коли хочете… щодо мене, то я вже! О боже, в чиє ім'я я трахаюся!.. О, святий повелителю педерастів! Я спускаю… Залийте мене сім'ям, друзі мої… залийте вашу повію… бризніть струменями спіненого соку в саму глибінь її розпаленої душі… Вона й існує тільки для того, щоб усмоктувати його!.. Ой-ой! Ой-ой! Ой-ой!.. Пхайте!.. Пхайте!.. Яка жагуча, яка солодка хіть!.. Я горю, я вмираю!.. Ежені, дай-но я тебе поцілую, дай-но я тебе з'їм, дай-но висмокчу з тебе твій сік, випускаючи свій!..

(Огюстен, Дольмансе і шевальє утворюють із нею хор. Щоб уникнути одноманітності, ми не станемо наводити тут їхні вигуки, бо в такі моменти всі вигукують одне й те саме.)

ДОЛЬМАНСЕ. Такої насолоди я ще, мабуть, не переживав! (Показуючи на Огюстена.) Цей звір залив мене спермою!.. Але і я для вас не поскупився, пані!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ Ой, і не кажіть. Я в ній мало не втопилася.

ЕЖЕНІ (кидається в обійми подруги і лащиться до неї). Ти казала, що вчинила безліч гріхів, моя люба! А я? Мені теж, може, хочеться! Якщо завжди я отак дивитимусь та облизуватимусь, то небесна кара мені не загрожує.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ (вибухаючи сміхом). Ох, і пустунка!

ДОЛЬМАНСЕ. Вона чарівна!.. Ходіть сюди, моя дівчинко, я вас покараю. (Ляскає її по гепі.) Поцілуйте мене, скоро надійде і ваша черга.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Надалі, брате, нам слід зайнятися нею і тільки нею. Оглянь її уважно, це твоя здобич. Роздивися добре цю чарівну цноту, сьогодні вона дістанеться тобі.

ЕЖЕНІ. Ой, не хочу, щоб мене грали спереду. Це буде боляче. Через зад, як робив мені Дольмансе, будь ласка, скільки бажаєте.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Яке наївне, яке миле дівча! Вона відразу пропонує вам те, чого так нелегко буває домогтися від інших!

ЕЖЕНІ. Але докори сумління мене трохи мучать, бо ви мене так і не переконали, що це не тяжкий гріх, як я чула від багатьох людей, а надто в тому випадку, коли такі зносини відбуваються між чоловіками, як щойно між Огюстеном і Дольмансе. Цікаво, пане, дуже цікаво, як з погляду вашої філософії ви оцінюєте такий злочин? Жахливий він чи не жахливий?

ДОЛЬМАНСЕ. Почнімо з утвердження однієї очевидної істини, Ежені, а саме: в розпусті не може бути нічого жахливого, бо все, до чого штовхає нас хіть, любе самій природі; найнезвичайніші, найдивовижніші вчинки, навіть якщо вони суперечать усім загальноприйнятим законам, усім людським звичаям (щодо законів небесних, то тут я про них не згадую), так от, Ежені, навіть такі вчинки не є жахливими, серед них не знайдеться жодного, який був би неприйнятним для природи; немає сумніву, прекрасна Ежені, що саме про те нібито варте осуду дійство, про яке ви мені кажете, складено чудернацьку легенду, поміщену в занудний роман, названий Біблією, або Святим Письмом, цю примітивну компіляцію стародавніх переказів, складену неуком-євреєм під час Полону Вавілонського; але то брехня, — попри всю правдоподібність згаданої оповіді, — що ті міста чи містечка загинули у вогні внаслідок кари за збочення, до яких приохотилися їхні жителі, просто і Содом, і Гоморра були збудовані на кратері тимчасово пригаслого вулкану і знайшли свою загибель так само, як оті міста, що їх затопила лава з Везувію; ось просте пояснення чуда, але саме посилаючись на ту нічим не примітну подію, в одному з куточків Європи через багато тисячоліть стали по-варварському катувати вогнем нещасливців, які віддавалися цьому природному потягу.

ЕЖЕНІ. Нічого собі природному!..

ДОЛЬМАНСЕ. Авжеж, природному, і я на цьому наполягаю. Природа не може промовляти двома різними голосами, один з яких вважав би за потрібне щодня гудити те, до чого закликає другий, а нема сумніву, що саме з голосу природи люди, наділені цією схильністю, отримують враження, які розбуджують у них такий потяг. Ті, хто прагне заборонити чи осуджує це вподобання, кажуть, що воно шкодить народонаселенню. До чого ж вони тупі, оті йолопи, які постійно бубнять про народонаселення і вбачають злочин у всьому, що не сприяє його зростанню. То, може, нам хтось довів, що природа й справді так зацікавлена у збільшенні цього клятущого народонаселення? Звідки ті, хто переконує нас у цьому, взяли, ніби ми чинимо всупереч природі щоразу, як відмовляємося сприяти безглуздому розмноженню істот до себе подібних? Щоб виробити власний погляд на згадану проблему, розгляньмо побіжно, за якими законами існує і розвивається наше природне середовище. Якби природа тільки тим і займалась, що творила, і ніколи нічого не руйнувала, то я міг би повірити занудним софістам, котрі запевняють, ніби найблагородніше діяння — це безупину трудитися в галузі творення і відтворення, і як наслідок погодитись з ними в тому, що відмова примножувати людський рід — очевидний злочин. Але ж навіть неуважний погляд на те, що відбувається в природі, переконує: вона не менше уваги приділяє нищенню, аніж творенню. Причому обидва ці процеси взаємопов'язані і так тісно переплітаються, що один просто не може відбуватися без другого. І ніщо не може виникнути, ніщо не може відродитися без нищення та руйнації. Отже: руйнація — закон природи, і не менш важливий, ніж творення.

Якщо ми приймемо цей принцип, то як можу я нашкодити природі відмовляючись брати участь у творенні нехай там чого? Припустімо навіть, що ця дія (відмова сприяти людському розмноженню) в чомусь погана, але ж і в такому разі вона несе в собі куди менше шкоди, аніж дія. спрямована на руйнацію, а руйнація, як я щойно довів, — це закон природи. Отже, хай я і визнаю, що природа обдарувала мене схильністю не сприяти розмноженню людського племені, але ж я маю всі підстави розглядати цю рису своєї вдачі як корисну для природи, улягаючи якій, я дію в річищі її задумів — то де ж у такому разі, я вас запитую, ви бачите в моїх учинках злочин? Але ж, заперечать мені йолопи та прихильники дітотворення, — а це, я вам скажу, одні й ті самі люди, — сперма призначається саме для розмноження, і її не можна наливати в людську утробу з іншою метою; а відвернути сперму з цієї торованої дороги, то, мовляв, тяжкий гріх. Ну, по-перше, я вже з’ясував, що то ніякий не гріх, бо така дія не дорівнює навіть дії руйнації, а чавіть руйнація, дія куди істотніша, аніж відмова сприяти творенню не може вважатися за злочин чи гріх. А по-друге, неправда, що природа прагне, аби сперматозоїдна рідина цілком і абсолютно використовувалася для процесу розмноження; якби вона цього прагнула, то ніколи не дозволила б, щоб ця рідина витікала марно, а наш досвід переконливо показує, що розливаємо ми її, коли хочемо і де хочемо: крім того, природа не допустила б, щоб сперма витікала з нас поза статевим актом, а таке часто з нами трапляється — і вві сні, і під впливом любострасних спогадів вона пильно оберігала б цю дорогоцінну рідину і дозволяла б їй витікати лише в ту вазу, де утворюється людський зародок; вона, звичайно, не захотіла б, щоб ми відчували хіть — це солодке почуття, яким вона нас нагороджує — в ті хвилини, коли забуваємо про її настанови; бо нерозумно припускати, що вона погодилася б дарувати нам насолоду навіть у момент, коли ми кидаємо їй зухвалий виклик. Ходімо далі. Якби жінки з'являлися на світ лише для того, щоб народжувати дітей, а так воно, безперечно й було б, якби природа дуже переймалася людським розмноженням, то чи допустила б вона, аби на своєму довгому віку лише протягом семи років жінка мала змогу успішно продукувати до себе подібних істот. Як? То ви твердите, ніби природа дуже дбає про розмноження; ніби все, не спрямоване до цієї мети, тяжко її кривдить і ображає, і водночас на сто літ жіночого життя всього сім років виділяє вона на статеву активність, спрямовану на відтворення! Природа, ви кажете, ні про що інше не турбується, як про розмноження, а сім'я, яким наділяє вона чоловіка для забезпечення цього процесу, виливається намарне щоразу, коли так хочеться чоловікові! І марнуючи його, він переживає не меншу втіху, ніж тоді, коли знаходить йому корисне застосування — і не відчуває жодної незручності!

Перестаньмо, друзі мої, перестаньмо вірити в ці безглузді байки — від них здригається здоровий глузд. Натомість прийдемо до слушного висновку, що педерастія і лесбійське кохання не тільки не суперечать намірам природи, а й служать їй, рішуче виступаючи проти злучень, з яких не буває нічого путнього, крім потомства, що підкидає природі чимало прикрих проблем. Людське розмноження — не обманюйте себе в цьому — ніколи не входило до її законів, вона його не прагне, а лише терпить, я вам уже казав. І яке їй діло до того що людський рід згасне або самознищиться? Вона сміється з нашої пихатої переконаності, ніби всьому кінець, якщо раптом станеться таке лихо! Та вона цього й не помітить! Невже ви гадаєте, досі на землі не існувало розумних створінь, які зникли без сліду? Бюффон нараховує кілька таких рас, вони прийшли і пішли, а природа. байдужісінька до таких «безповоротних» утрат, просто не звернула на все те уваги. Коли зникає подібна раса, то від цього ані повітря не стане менш чисте, ані зорі менш яскраві, ані рух усесвіту менш точним. Яким треба бути ідіотом, аби вірити, ніби наш людський рід настільки необхідний усесвіту, що той, хто не трудитиметься над його розмноженням або той, хто зашкодить процесу такого розмноження, припуститься злочинної дії! Киньмо дурити себе з цього приводу і берімо приклад з народів, розважливіших, ніж ми. Бо немає такого куточка на планеті, де б уявний гріх педерастії не мав своїх храмів і шанувальників. Стародавні греки, навпаки, вважали його за високу чесноту і створили для поклоніння йому знамениту статую, названу Афродітою Калліпігою (Прекраснозадою). Запозичивши свої звичаї та закони з Афін, Рим приніс звідти й це божественне вподобання.

Якого розквіту зазнало воно в часи імператорів, поширившись під захистом римських орлів у всі кінці світу! А коли імперія впала, воно знайшло собі притулок під папською тіарою, воно сприяло розвитку мистецтва в Італії, і воно прийшло до нас, коли ми розвинули смак до витонченості. Ми відкриваємо другу земну півкулю — і знаходимо там содомію. Кук причалює до берегів нового світу: вона там панує. Якби наші повітряні кулі долетіли до Місяця, ми виявили б її і там. Чудесне вподобання, дитя природи і втіхи, ти існуєш повсюди, де живе людський рід, і скрізь, куди ти приходиш, тобі споруджують олтарі! О друзі, хіба не жахливо вважати чоловіка за страховище, гідне смертельної кари, тільки за те, що у своїх розвагах він віддає перевагу дірочці заднього проходу перед тією, яка в жінок спереду, тільки за те, що молодик, з яким він переживає дві втіхи, водночас почуваючи себе і коханцем і коханкою, видався йому більше вартим уваги, ніж дівчина, котра обіцяє йому лиш одну насолоду! Невже його слід затаврувати злочинцем і розбишакою тільки за те, що йому закортіло відчути себе представником статі, до якої він не належить? А зараз уважно придивімось до такого чоловіка і поміркуймо, чому природа обдарувала його потягом до цих насолод.

Розгляньте, як збудоване його тіло, і ви побачите, що він дуже відрізняється від тих чоловіків, яким це вподобання не притаманне. Сідниці в нього будуть біліші й заокругленіші, жоден жмутик волосся не затінює олтар втіхи, внутрішність якого обтягнута тоншою і чутливішою до лоскотливих доторків плівкою й дуже нагадує внутрішню будову жіночої піхви; характер такого чоловіка теж помітно відрізняється від характеру інших чоловіків, він у нього м'якший, податливіший; у ньому ви знайдете майже всі вади і всі переваги характеру жіночого, навіть прояви власне жіночої слабкості; усі такі чоловіки наділені жіночими химерами, а деякі й жіночими рисами. То хіба можливо, аби природа, отак уподібнюючи їх до жінок, могла дратуватися, коли вони проявляють чисто жіночі вподобання? Хіба не очевидно, що це зовсім інша порода чоловіків, і природа створила їх такими з очевидним наміром поменшити масштаби людського розмноження, бо різке зростання людського племені їй явно не до смаку?.. О, люба Ежені, якби ви знали, як то приємно і любо, коли товстий прутень пропихається нам у зад! Коли, занурившись туди по яйця, він тремтить і вібрує від палкої хоті! Коли, подавшись назад і майже вийшовши назовні, він знов поринає по саму шерсть! Ой ні, ой, не існує у світі втіхи, яка могла б зрівнятися з цією: це втіха філософів, втіха героїв, втіха богів, а відчуття, що складають цю божественну насолоду, самі по собі гідні бути єдиними божествами, яким варто поклонятись на цій землі![12]

ЕЖЕНІ (дуже збуджена). Ой, друзі мої, наколіть мене в гепу! Ось вам мої сідниці… я вам їх підставляю!.. Трахніть мене, бо я в нестямі!..

(Промовляючи ці слова, вона падає в обійми пані де Сент-Анж, яка стискає її, цілує і спрямовує задертий зад дівчини в бік Дольмансе.)

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Божественний навчителю, невже ви знехтуєте цей порив? Невже вас не знадить ця прекрасна гепа? Погляньте, як вона роззявляє ротика, як розтуляється!

ДОЛЬМАНСЕ. Прошу пробачення, чарівна Ежені але якщо ви не заперечуєте, то я не візьмуся гасити полум'я, яке розпалив. Люба дитино, з мого погляду ви наділені дуже істотною вадою — ви вродилися жінкою. Я здолав свої упередження, щоб зірвати перші плоди вашої цноти; змиріться з тим, що на цьому я зупинюся; і тепер вами займеться шевальє.

ДОЛЬМАНСЕ. Його сестра, озброївшись оцим штучним членом, застромить його братові в гепу і водночас підставить свої гарненькі сідниці Огюстенові, який її й наколе, а я тим часом трахну Огюстена; бо, не стану від вас приховувати, гепа цього юного красеня зваблює мене ось уже годину, і я сповнений рішучості повернути йому втіху, якою він обдарував мене.

ЕЖЕНІ. Я приймаю цю заміну. Але, сказати по щирості, Дольмансе, відвертість вашого зізнання не пом'якшує вашу негречність.

ДОЛЬМАНСЕ. Тисячу вибачень, мадмуазель. Але наш брат педераст вважає за свій головний принцип відвертість і прямоту.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Але ж репутація людей прямих і відвертих навряд чи пасує тим, хто, як ви, звик спілкуватися зі своїми ближніми лише через зад.

ДОЛЬМАНСЕ. Є у цьому щось підступне, щось фальшиве — так ви вважаєте? Але хіба я вас не переконав, пані, що без таких рис характеру годі обійтися в суспільстві? Приречені жити серед людей, які надзвичайно зацікавлені в тому, щоб приховувати свою справжню суть, які маскують свої вади і виставляють напоказ лише уявні чесноти, ми наражали б себе на велику небезпеку, якби покладалися в стосунках із ними лише на прямоту й відвертість. Бо в такому разі ми їм віддали б усю ту перевагу, в якій вони відмовляють нам, і стали б жертвами ошуканства. Прикидання і лицемірство — це поведінка, до якої приневолює нас суспільство. Отож підкорімося необхідності. А для прикладу, пані, я наведу вам випадок зі мною: нема сумніву, що в усьому світі не знайдеться людини зіпсутішої й розбещенішої; а мої сучасники обманюються в мені — і то дуже; запитайте в них, що вони про мене думають, і всі скажуть, що я чоловік порядний, а тим часом не існує злочину, якого я не вчинив би лише задля власної втіхи!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. О, ніколи не повірю, що ви здатні на жорстокість.

ДОЛЬМАНСЕ. На жорстокість? Не знаю, що ви називаєте жорстокістю, пані, але я витворяв жахіття.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ну що ж, мабуть, ви належите до тієї породи людей, один з яких признався на сповіді: «Викладати вам усі подробиці, панотче, немає сенсу. Але будьте певні, що, крім убивства та грабунку, я винен у всіх гріхах!»

ДОЛЬМАНСЕ. Атож, пані, я міг би сказати так само, але без «крім».

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Як? Невже, розпуснику, ви дозволяли собі…

ДОЛЬМАНСЕ. Усе, пані, геть усе. Хіба відмовляють собі хай там у чому з моїм темпераментом і моїми поглядами на життя?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ет, нумо гратися!.. Я більше нездатна слухати ці балачки. Ми до них ще повернемося, Дольмансе, але щоб ваші зізнання звучали переконливіше, я б хотіла послухати їх на свіжу голову. Коли у вас стоїть, ви полюбляєте говорити жахливі речі, і я не виключаю, що ви видаєте за істину розпусні фантазії своєї розпаленої уяви.

(Прилаштовуються.)

ДОЛЬМАНСЕ. Стривай, шевальє, стривай. Я сам його введу, але спершу, попросивши пробачення в прекрасної Ежені, я задам їй доброї хлости, щоб довести її до кондиції. (Шмагає.)

ЕЖЕНІ. Я вважаю цю церемонію марною. Признайтеся, Дольмансе, що вона потрібна для вдоволення вашої хоті, але, влаштовуючи її, не прикидайтеся, я вас прошу, ніби робите добро для мене.

ДОЛЬМАНСЕ (і далі шмагаючи). О, стривайте, незабаром ви заспіваєте іншої!.. Ви просто не уявляєте собі, наскільки важлива ця підготовча процедура… Терпіть, мала шельмо, терпіть, для вас і тільки для вас я стараюся!

ЕЖЕНІ. О, небо! Та він не жартує!.. Мої сідниці вогнем горять!.. Ой, боляче, мені справді боляче!..

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Я за тебе помщуся, люба. Ось йому, ось! (Шмагає Дольмансе.)

ДОЛЬМАНСЕ. О, я вам щиро вдячний. А в Ежені я прошу тільки однієї ласки — хай зрозуміє, що це задля її втіхи я шмагаю ії так завзято, аж мені закортіло різок самому; як бачите, закони природи для всіх однакові. А зараз, пані, ми влаштуємося отак: Ежені примоститься на вашій спині, обхопивши вас за шию, як ото дитина, коли мати носить її за спиною; в такий спосіб я матиму перед собою дві гепи і дам хлости обом; шевальє та Огюстен повернуть мені борг, луплячи вдвох по моїх сідницях… Отак, отак… О, в нас чудово виходить… Яке блаженство!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Не щадіть малої шельми, не щадіть! Я й для себе не прошу жалості і не хочу, щоб ви жаліли її.

ЕЖЕНІ. Ой! Ой! Ой! Та з мене, мабуть, уже кров бризкає!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Від цього твої сідниці стануть тільки гарніші, забарвившись у ясно-червоний колір. Май мужність, мій ангеле, май мужність! Пам'ятай, що тільки через біль можна досягти справдешньої насолоди.

ЕЖЕНІ. Ой, я справді не годна далі терпіти!

ДОЛЬМАНСЕ (на мить зупиняється, щоб помилуватися своєю роботою; і знов шмагає). Ще шістдесят різочок, Ежені. Так, так, по шістдесят на кожну гепу!.. О, шельми! Як солодко після цього вам буде трахатись!

(«Система» розпадається.)

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ (роздивляючись сідниці Ежені). Ой, бідолашна дитина, таж у неї гепка в крові!.. Розбишако, як, мабуть, любо тобі цілувати сліди своєї жорстокості!

ДОЛЬМАНСЕ (вкрай збуджений). Атож, я цього не приховую і цілуватиму її тим палкіше, чим кривавіші будуть сліди биття.

ЕЖЕНІ. Та ви нелюд!

ДОЛЬМАНСЕ. Правду кажете.

ШЕВАЛЬЄ. Принаймні він щирий.

ДОЛЬМАНСЕ. Ану вчини з нею содомський гріх, шевальє.

ШЕВАЛЬЄ. Тримай її за спину, і за три поштовхи я його запхаю.

ЕЖЕНІ. О, небо! Та він у вас товщий, ніж у Дольмансе!.. Ой, ви роздираєте мене, шевальє! Пожалійте, благаю!..

ШЕВАЛЬЄ. Неможливо, мій ангеле. Я повинен довести справу до кінця… Не забувайте, що я практикуюся під наглядом свого вчителя. Я мушу продемонструвати, що гідно засвоїв його науку.

ДОЛЬМАНСЕ. Він — там!.. Як люблю я дивитись на прутень, що застромився в гепу по саму шерсть… Ану, пані, наколюйте свого брата… Огюстенова гирлига вже готова пропхатись у ваші апартаменти, а я обіцяю не щадити вашого втішальника… Ой, добре! Ми утворили справжнє намисто — а зараз думаймо тільки про те, щоб усім дійти разом!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Погляньте на оцю малу босячку — як вона тремтить!

ЕЖЕНІ. Та чи я винна? Я гину від утіхи! Це шмагання… Цей здоровенний прутень… І милий шевальє, що так завзято мене топче… О, люба, я не можу більше, не можу!..

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. О прокляття! Мені вже не до тебе, я доходжу!..

ДОЛЬМАНСЕ. Не порушуйте ансамблю, друзі мої. Якщо ви дасте мені лише дві хвилини, я вас наздожену, і ми дійдемо всі разом.

ШЕВАЛЬЄ. Пізно! Моє сім'я вже бризкає в гепу прекрасної Ежені! Ой, умираю!.. Ой, святий Вельзевуле!.. Яка насолода!..

ДОЛЬМАНСЕ. Я за вами, друзі, за вами… за вами… Ой, аж в очах потемніло…

ОГЮСТЕН. І в мене! І в мене!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Яка сцена!.. Ой, він налив мені повну гепу!..

ШЕВАЛЬЄ. На біде, любі дами, на біде!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Ой, ні, я люблю відчувати в собі чоловіче сім'я і не хочу з ним розлучатися.

ЕЖЕНІ. І я готова, і я… А тепер скажіть мені, друзі, чи завжди повинна жінка погоджуватися, коли їй пропонують гратися в такий спосіб?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Завжди, моя люба, завжди. І навіть більше: оскільки трахатись на такий манір дуже приємно, вона повинна вимагати цього від тих, чиїми послугами користується. Але якщо вона залежить від чоловіка, з яким розважається, якщо жде від нього подарунків чи інших милостей, то хай надасть собі ціни, хай примусить себе умовляти: і чоловік, наділений такими вподобаннями, погодиться на все, коли жінка виявить тонке відчуття ситуації і довго відмовлятиметься уволити його жадання з наміром ще дужче розпалити його жагу. Отже, вона дістане від нього все, чого захоче, якщо добре опанує мистецтво погоджуватися на те, чого від неї вимагають, не відразу, а в слушну мить.

ДОЛЬМАНСЕ. Ну що, моє янголятко, я тебе переконав? Ти вже не думаєш, що содомія — злочин?

ЕЖЕНІ. Та хоч би й так — яке мені діло? Хіба ви не переконали мене, що злочинів, по суті, не існує? Відтепер я й не знаю, які вчинки слід вважати злочинними.

ДОЛЬМАНСЕ. А таких, моя люба дівчинко, взагалі не існує. Адже найжахливіше з діянь має сторону, яка нам вигідна.

ЕЖЕНІ. Хто ж у цьому сумнівається?

ДОЛЬМАНСЕ. Ну так от, з цього погляду воно вже не злочин. Адже назвати злочином те, що одній людині вигідне, а іншій завдає шкоди, можна, тільки довівши, що створіння скривджене дорожче природі, аніж те, яке здобуло вигоду. А що в очах природи всі індивіди рівні, то віддати перевагу якомусь із них неможливо; отож дія, яка йде на користь одному і завдає збитків іншому, з погляду природи не може бути оцінена.

ЕЖЕНІ. Але якщо певна дія завдає шкоди багатьом людям, а мені приносить лише малу втіху, то хіба не жахливо вдаватися до неї?

ДОЛЬМАНСЕ. Аж ніяк, бо не можна рівняти те, що терплять інші, з тим, що відчуваю я. Найнестерпніший біль, пережитий ближнім, для мене нічого не означає, а найлегший лоскіт утіхи, відчутий мною, дає мені радість. Тому я завжди повинен віддавати перевагу легкому лоскоту, що мені приємний, перед купою нещасть, які звалюються на інших, а мене не торкаються. Але трапляється, що незвичайний устрій людських органів, цієї дивовижної системи, робить мені приємним біль ближнього, і таке буває часто. Який же може бути сумнів, що в такому разі я, безперечно ж, повинен віддати перевагу болю, який вражає іншого, а мені робить приємність, перед відсутністю такого болю, бо якщо іншому не болить, то це позбавляє мене певної частки радощів. Усі наші помилки в царині моралі походять від безглуздого уявлення про нитку братерства, яка нібито всіх нас поєднує і яку вигадали християни в тому столітті, коли на них звалилося стільки нещасть і лиха. Змушені жебрати співчуття, вони вдалися до очевидного трюку: проголосили, що всі люди — браття. Хіба можна відмовити комусь у допомозі, якщо ти прийняв цю гіпотезу? Але визнати її слушною немає жодних підстав. Хіба не народжуємося ми самотніми? І навіть більше — взаємними ворогами, в стані постійної і обопільної війни? От і подумайте, чи можна припустити, щоб чесноти, необхідні для підтримання таких братерських взаємин, були передбачені самою природою? Якби людям навіював їх голос природи, то вони були б наділені ними вже при народженні. І тоді співчуття, доброчинність, гуманність, закладені в нас природою, були б невід'ємні від людини, і, скажімо, дикуни, які не вийшли з первісного стану, поводилися б зовсім інакше, аніж насправді поводяться. ЕЖЕНІ. Як ви нас запевняєте, природа влаштувала так, щоб люди народжувалися самотніми, незалежними одне від одного. В такому разі чи погодитеся ви зі мною в тому, що рано чи пізно життєві потреби неминуче їх зближують, а отже, між ними встановлюються якісь зв'язки; скажімо, зв'язки кровні, спричинені необхідністю спілкуватися з родичами, зв'язки любовні, дружні, зв'язки, які випливають із почуття вдячності. Такі зв'язки, сподіваюсь, ви шануєте?

ДОЛЬМАНСЕ. Правду кажучи, не більше, ніж інші. Та оскільки ви про них згадали, Ежені, ми спробуємо їх проаналізувати, коротко розглянувши кожен різновид таких зв'язків зокрема. Скажімо, одна з життєвих потреб примушує людину одружуватись — чи для того, щоб продовжити свій рід, чи для того, щоб примножити свій статок. Невже ви станете запевняти, що це неминуче призводить до встановлення нерозривного чи священного зв'язку з об'єктом, з яким я поєднуюся в такий спосіб? Чи не безглуздо, запитую я вас, навіть висувати таке припущення? Доти, доки триває статевий акт, я, безперечно, відчуватиму потребу в цьому об'єкті, прагнучи дістати свою частку втіхи; та коли я вдовольню фізичний потяг, що залишиться, я вас запитую, між мною і ним? І які реальні обов'язки прив'язуватимуть мене чи його до істоти, яка може з'явитися на світ унаслідок цього статевого акту? Зв'язок між батьками і дітьми пояснюється лише страхом, який батьки відчувають перед самотньою старістю, і якщо вони про нас піклуються, поки ми малі, то лише з міркувань майбутньої вигоди, сподіваючись, що на схилі їхнього віку ми їм віддячимо тим самим. Отож не варто себе обманювати. Ми нічого не завдячуємо своїм батькам… Анічогісінько, Ежені, а що трудилися вони більше заради себе, аніж заради нас, то ми маємо всі підстави їх ненавидіти і навіть позбуватися, якщо їхня поведінка нас дратує; любити їх можна лише в тому випадку, коли вони ні в чому нам не перечать, і це почуття не має бути чимось більшим, аніж та приязнь, яку ми плекаємо до друзів, бо так званий обов'язок дітей щодо батьків не має під собою жодних підвалин, він опирається на фальшиві засади, і якщо ми проаналізуємо ці взаємини розумно й тверезо, то напевне знайдемо в них підстави лише ненавидіти тих, хто, думаючи тільки про власну втіху, часто не дає нам нічого кращого, як життя нещасливе й тяжке.

Ви згадали і про любовні зв'язки, Ежені; бажаю, щоб ви ніколи їх не знали! Я зичу вам тільки щастя, і тому хай не торкнеться вашого серця таке почуття, як кохання! Бо що таке кохання, що таке любов? На мою думку, це почуття можна розглядати тільки як таке, що виникає, коли ми милуємося довершеними якостями прекрасного об'єкта; це почуття приводить нас у захват, розпалює нашу жагу; якщо ми заволодіємо тим об'єктом, ми задоволені; якщо нам не вдається здобути його, ми в розпачі. А що лежить в основі цього почуття?.. Жадання. А які його наслідки?.. Безумство. Отже, займімося спонукою і менше переймаймося наслідками. Спонука в тому, щоб заволодіти об'єктом. Отже, докладімо всіх зусиль, щоб цього домогтися, але діймо розважливо. Втішаймося ним, якщо він нам дістанеться, а якщо ні — спробуймо знайти собі іншу розраду. Тисяча подібних об'єктів і, можливо, багато кращих утішать нас за втрату цього. Усі чоловіки, усі жінки дуже схожі між собою: нема такого кохання, яке вистояло б під натиском тверезих роздумів. Яка омана — оте сп'яніння, котре, живлячись сигналами наших органів чуття, приводить нас у такий стан, коли ми нічого не бачимо, коли існуємо лише заради того або тієї, кого обожнюємо до нестями. Хіба це називається жити? Хіба це не самохіть позбавляти себе всіх усолод життя? Яка приємність у тому, щоби з власної хоті труситися в пекельній лихоманці, котра поглинає і пожирає нас, не залишаючи нам інших радощів, як утішання метафізичними матеріями, вельми схожими на маячню божевільного? Якби ми мали підстави сподіватися, що все життя любитимемо цей принадний об’єкт, якби було очевидно, що ми готові ніколи з ним не розлучатися, то й тоді це було б екстравагантністю, але принаймні такою, яку можна вибачити. Та хіба так воно буває в житті? Хіба багато знаємо ми прикладів любовних взаємин, які тривають вічно? Кілька місяців утішання, і в нашому уявленні об'єкт повертається на те місце, яке належить йому по праву, і ми тільки червоніємо на згадку про те, скільки фіміаму спалили ми на його олтарях, і ми вже навіть нездатні вірити у свої колишні почуття, у те, що наш об'єкт міг звабити нас до такої міри.

Отже, о любострасні дівчата, віддавайтеся нам зразу, як тільки випадає така нагода! Шпокайтеся, розважайтеся, бо суть життя в цьому; але старанно уникайте любові. «В людині немає нічого гарного, крім її зовнішніх переваг», — сказав знаменитий натураліст Бюффон, а він проявив себе чудовим філософом — і не лише в цих питаннях. Я повторюю — розважайтеся; не ускладнюйте собі життя понад усяку міру; не виснажуйте себе в тужіннях, у зітханнях, в скрадливих поглядах, у любовних цидулочках; ви повинні прагнути зовсім іншого: трахайтеся, постійно збільшуйте число своїх утішальників і змінюйте їх якомога частіше; з усіх сил чиніть опір тому, хто захотів би привласнити вас тільки для себе, рішуче уникайте постійного кохання, бо воно прив'язало б вас до одного чоловіка і перешкоджало б вашому прагненню віддаватися іншим; мати лише одного коханця — це жорстокий егоїзм, який завжди виявляється фатальним для вашої подруги. Жінку не створено для одного-однісінького чоловіка — природа призначає її для всіх. Нехай вона дослухається тільки до цього священного поклику, хай без розбору віддається кожному, хто її захоче. Якщо вона буде тільки повією і ніколи — коханкою, якщо вона уникатиме кохання і боготворитиме втіху, то тільки троянди встелятимуть стежку її життя, і тільки квіти насолод роздаватиме вона нам! Запитайте в чарівної жінки, котра так щиро опікується вашим вихованням, запитайте в неї, Ежені, як треба повестися з чоловіком, після того як він нагородив тебе втіхою. (Стишивши голос, щоб Огюстен його не почув.) Запитайте, чи вона хоч пальцем ворухне, щоб зберегти цього Огюстена, який сьогодні дарує їй стільки радості. Якби, скажімо, його в неї забрали, вона вмить узяла б собі іншого, про цього більше ніколи не згадувала б і, знову швидко переситившись, принесла б у жертву й наступного, якби це обіцяло їй нові насолоди.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Не сумнівайся, люба Ежені, що Дольмансе викладає тобі щиру правду про моє серце, та й, зрештою, про серце кожної жінки, так ніби ми раптом усі перед ним розкрилися.

ДОЛЬМАНСЕ. Остання частина мого аналізу буде присвячена, як і слід сподіватися, зв'язкам дружби та вдячності. Шануймо перші, я згоден, але тільки до тієї міри, до якої' вони нам корисні; зберігаймо друзів доти, доки вони нам служать; забуваймо про них відразу, як тільки в них відпадає потреба. Лише виходячи з цих міркувань, нам слід любити тих або тих людей, любити їх лише заради них самих — очевидна омана; ніколи природа не вкладала в людину інших порухів, інших почуттів, аніж ті, які дають їй певну користь або вигоду; немає на світі більшого егоїста, аніж природа; отже, будьмо й ми егоїстами, якщо ми хочемо жити згідно з її законами. Що ж до вдячності, Ежені, то такі зв'язки, поза всяким сумнівом, найслабші з усіх можливих. Хіба люди роблять нам добро задля нас? Не вірте в це, моя люба; вони так чинять з бажання похизуватися, з гордощів. Тож хіба не принизливо отак стати іграшкою чужого марнолюбства? Знати, що тобі зробили добро, — жахливо. Ніщо так не пригнічує, як усвідомлення, що ти став жертвою благодіяння. Вибір тут невеликий: або повернути те, що тобі дали, або проковтнути образу. Горді душі дуже страждають під тягарем добродіяння: воно їх гнітить, воно їх розчавлює, і єдине почуття, яке вони плекають до свого добродійника, — ненависть. То де ж ви бачите дорогоцінні зв'язки, якими людина надолужує самотність, від народження призначену їй природою? Де ви бачите тих, хто мав би налаштовувати близькі взаємини між людьми? З якого дива повинні ми любити інших, шанувати їх, віддавати їм перевагу перед самими собою? За яким правом втручаємося ми в особисте життя людей, втішаючи їх у їхньому горі? В яких куточках своєї душі знайдете ви тепер оті прекрасні і нікому не потрібні чесноти: добрість, гуманність, співчутливість, — наведені в безглуздих законах кількох ідіотських релігій, проповідуваних самозванцями та жебраками, релігій, які просто вимушені заморочувати людям голови, бо люди, здатні міркувати розважливо, не стали б не те що сповідувати їх, а й терпіти. От ви й скажіть мені тепер, Ежені, чи й досі ви вважаєте, ніби смертних мають поєднувати якісь священні узи? Невже ви гадаєте, що я мушу любити когось там більше, аніж самого себе?

ЕЖЕНІ. Ваші аргументи відповідають нахилам мого серця і надто мені приємні, щоб мій розум їх відкинув.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Вони в самій природі, Ежені, і те, що ти їх схвалюєш, — зайвий доказ на їхню користь. Адже ти щойно вибрунькувалася з її лона — тож хіба можуть твої відчуття бути наслідком розбещеності?

ЕЖЕНІ. Але якщо всі ті збочення, які ви проповідуєте, відповідають намірам природи, чому тоді закони осуджують їх?

ДОЛЬМАНСЕ. Бо закони створені не для індивіда, а для суспільства в цілому, і це ставить їх у постійну суперечність з інтересами окремої людини, адже ці інтереси ніколи не збігаються з інтересами загалу. Але, добрі для суспільства, закони дуже погані для кожної окремої особи, з яких суспільство складається; бо хоч вони й захищають індивіда, і гарантують йому певні права, вони водночас обмежують його в діях і ув'язнюють на три чверті його життя; тому чоловік розумний зневажає закони і терпить їх, як ото терплять змій та гадюк, котрі хоч і кусаються, але своєю отрутою приносять і певну користь у медицині; він рятується від законів так само, як рятувався б від тих отруйних гадів, тобто вдається до застережних заходів, ховається за завісою таємниць, користується з усього, що підкажуть йому розважливість та обачність. Якщо ваша душа загориться бажанням вчинити лиходійство, Ежені, то чиніть його потай, не розповідаючи про свої наміри, а якщо вам конче треба з кимось порадитися, то хай це будуть ваша подруга і я.

ЕЖЕНІ. О, таке бажання у мене вже виникло!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Яка примха схвилювала тебе, Ежені? Довірся нам без страху.

ЕЖЕНІ (в нестямі). Мені потрібна жертва!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. І якої статі ти хочеш, щоб вона була?

ЕЖЕНІ. Моєї!

ДОЛЬМАНСЕ. Ну то як, пані, ви задоволені своєю ученицею? Ми достатньо швидко засвоює вона нашу науку?

ЕЖЕНІ (в тому самому трансі). Жертва, мені потрібна жертва!.. О боги! Яка я була б щаслива!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. І що б ти їй учинила?

ЕЖЕНІ. Все!.. Все!.. Все для того, щоб зробити її найнещаснішим зі створінь! О моя люба, пожалій мене, я більше не можу!..

ДОЛЬМАНСЕ. Прокляття! Яка багата уява!.. Ходи до мене, Ежені, ти чарівна… Ходи, я тебе поцілую, тисячу і тисячу разів! (Обіймає її.) Дивіться, пані, дивіться на цю юну розпусницю, дивіться, як вона доходить головою, коли ніхто її й не торкається… Я просто не можу не наколоти її в гепу ще разочок.

ЕЖЕНІ. А матиму я потім те, чого жадаю?

ДОЛЬМАНСЕ. Авжеж, дурненька! Даю тобі слово, що матимеш!

ЕЖЕНІ. О любий друже, ось тобі моя гепа!.. Роби з нею все, що хочеш!

ДОЛЬМАНСЕ. Стривайте, я хочу влаштувати так, щоб усі ми здобули з цього якнайбільше втіхи. (Кожен робить те, що велить йому Дольмансе.) Огюстен хай ляже на краю ліжка, Ежені примоститься на ньому, і, поки я гратимуся з нею в содомську гру, я тертиму її лоскотунчика розкішною голівкою Огюстенового живуна, який має поки що утриматись і не вивергати сімені. Наш дорогий шевальє, який, не кажучи ні слова, тихенько розігріває себе, дослухаючись до нашої розмови, примоститься на плечах Ежені й підставить свої гарненькі сідниці моїм поцілункам. Водночас я збуджуватиму його спіднизу. Тобто, загнавши свого інструмента в гепу, я матиму в кожній руці по живчику. А щодо вас, пані, то я вже виступав у ролі вашого чоловіка, тепер виступіть ви в ролі мого; для цієї мети одягніть найбільшого штучного члена, який у вас знайдеться. (Пані де Сент-Анж відкриває скриню, наповнену цими предметами, і наш герой вибирає найстрахітливішого.) Чудово! Як повідомляє номер, що на ньому стоїть, він має чотирнадцять дюймів завдовжки і десять у обхваті; застебніть цей пристрій на своїх стегнах, пані, і нагородіть мене могутніми поштовхами.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Правду кажучи, Дольмансе, ви збожеволіли. Я покалічу вас цією штукою.

ДОЛЬМАНСЕ. Не бійтеся. Пхайте його вглиб, проникайте в мене, мій ангеле; я не стану наколювати любу Ежені, поки ваш велетенський член не залізе в мою гепу більш як наполовину!.. Він там! Він там, нехай йому чорт!.. О, я почуваю себе на сьомому небі!.. Не жалій мене, моя красунечко!.. Ежені, будь готова, я занурюся в тебе без попередження… О, яка ж вона гарна, твоя мила гепочка!

ЕЖЕНІ. Ох, друже, ти мене роздираєш… Підготуй принаймні вхід.

ДОЛЬМАНСЕ. І не подумаю цього робити! Я втратив би половину втіхи, якби зайнявся такими дурницями. Згадай про наші принципи, Ежені, — я дбаю тільки про власну втіху. Зараз ти жертва, а я кат… А недавно було навпаки… Ох, чорт, він заліз…

ЕЖЕНІ. Ти мене вб'єш!

ДОЛЬМАНСЕ. Ой, він уже на дні!

ЕЖЕНІ. Тепер роби зі мною, що хочеш, — він там! Я більш нічого не відчуваю, крім насолоди!..

ДОЛЬМАНСЕ. Як любо мені терти оцим здоровенним прутнем по лоскотунчику невинниці!.. Шевальє, підстав мені зручніше свою гепу!.. Я добре розминаю твого приятеля, розпусний гультяю?.. А ви, пані, трахайте мене, трахайте вашу шльондру… Авжеж, я почуваю себе шльондрою і хочу нею бути… Ежені, доходь, мій ангеле, доходь!.. Огюстен уже не витримав і випустив сік. Шевальє теж, а зараз бризне і мій… ще мить — і… Ежені, воруши сідницями, здавлюй мого молодця; зараз я наллю в тебе чогось гарячого… Ох, триклятущий боже!.. Ох, помираю! (Відвалюється від Ежені, вся «система» розпадається). Гляньте, пані, на вашу юну розпусницю. Ось вона лежить, уся залита сім'ям; біля входу до її пуцьки ціла калюжа. Збуджуйте її, сіпайте її лоскотунчика, мокрого від сперми. Це одна з найсолодших утіх, які може пережити жінка!

ЕЖЕНІ (зривається і тремтить). Ох, любонько, яка то справді буде солодка втіха!.. Ох, золотко, я згораю від хоті! (Прилаштовуються).

ДОЛЬМАНСЕ. Шевальє, тобі ми доручаємо забрати цноту в цієї чарівної дитини. Сестра тобі допоможе — і мала шельма зомліє в твоїх обіймах. А мені підставиш сідниці. Я наколю тебе, а Огюстен тим часом трахне мене. (Розташовуються).

ШЕВАЛЬЄ. Тобі зручно буде отак?

ДОЛЬМАНСЕ. Задери гепу вище, любий. Отак… Я тебе без підготовки, шевальє…

ШЕВАЛЬЄ. Ет, роби, як знаєш. Хіба зможу я відчути щось, крім насолоди, коли занурюся в лоно цієї знадливої дівчини? (Цілує її і підготовляє, обережно розтуляючи пальцем губенята, а тим часом пані де Сент-Анж грається з лоскотунчиком Ежені).

ДОЛЬМАНСЕ. Щодо мене, любий, то будь певен, з тобою я дістану куди більше втіхи, ніж дала мені Ежені. Існує велика різниця між чоловічою гепою і дівочою!.. Наколюй же мене, Огюстене! Чого зволікаєш?

ОГЮСТЕН. А того, пане, що він оце побував біля входу до любої пташечки і все випустив, а ви хочете, щоб він уже піднявся на вашу сраку, а не така вона вже й гарна, бігме!..

ДОЛЬМАНСЕ. Ох, ти ж і йолоп! А втім, чого я нарікаю? Це ж закон природи: кожен проповідує за свого святого. Запихай його, запихай, дурнику… А коли здобудеш трохи більше досвіду, ти мені скажеш, чи варті гепи пуцьок, чи ні… Ежені, потурбуйся про шевальє, адже він готується тобі догодити. Кожен дбає тільки про себе — маєш рацію, люба розпуснице; але розворушиш його в інтересах своєї ж таки насолоди, щоб він якнайліпше обробив твою цілину.

ЕЖЕНІ. Так, так, я його приголублю, я його поцілую… ой, я втрачаю голову!.. Ой! Ой! Ой!.. Ой, друзі! Не можу більше, не можу!.. Пожалійте!.. Я помираю… я доходжу!.. Ох, прокляття! Я в нестямі, я сама не своя!..

ДОЛЬМАНСЕ. Щодо мене, то я повівся розважливо. В цій гарненькій гепочці я хотів лише розігріти свого інструмента, а той сік, який там розігрівся, я зберіг для пані де Сент-Анж. Ніщо так не розважає мене, як почати справу в одній гепі, а закінчити — в іншій. Ну, шевальє, ти, я бачу, готовий до нападу… Зривай віночок!..

ЕЖЕНІ. Ой ні, в ім'я неба, ні! Я не хочу, щоб це зробив він, я помру! У вас, Дольмансе, він менший, і благаю вас, заклинаю, зробіть ви мені цю операцію!

ДОЛЬМАНСЕ. Неможливо, ангеле мій. Я ніколи в своєму житті не запихав прутня в пуцьку! В моєму віці починати пізно, звільніть мене від такої ганьби. Ваша цілина належить шевальє, тільки він гідний її обробити. Не відбираймо в нього його законне право.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Відмовитися зірвати віночок… І з якої дівчини — такої свіжої, такої гарненької… Я не помилюся, коли скажу, що такої красуні, як моя Ежені, не зустрінеш у всьому Парижі! Який сором, пане!.. Ось що означає занадто чіплятися за свої принципи!

ДОЛЬМАНСЕ. Не так уже й сильно я за них чіпляюся, пані, бо чимало з моїх однодумців нізащо не погодилися б вас наколоти… Я ж це зробив і зроблю знову; отже, дарма ви мені дорікаєте, що я фанатик своєї віри.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. В такому разі — за діло, шевальє! Але будь обережний; подивись, у яку маленьку дірочку маєш ти пропхати свого кия! Чи може бути таке співвідношення між вмістом і вмістилищем?

ЕЖЕНІ. О, я помру від цього, неодмінно помру… Але мені так хочеться, щоб мене трахнули, і я готова на будь-який ризик, я подолаю страх… запихай його, мій лютий, запихай! Я тобі віддаюся.

ШЕВАЛЬЄ (тримаючи в руці свого настовбурченого прутня). Хай буде так! Він повинен туди пропхатися… Сестро і Дольмансе. тримайте її за ноги… О, прокляття, як це буде нелегко!.. Та хай навіть мені доведеться проткнути її наскрізь, роздерти, я проведу її крізь це випробування, клянуся чортом, що проведу!

ЕЖЕНІ. Обережно, обережно, мені боляче!.. (Вона кричить, сльози котяться по її щоках…) Рятуйте, рятуйте! Ох, люба подруго… (Пручається.) Ой, не хочу, щоб він пропихався!.. Я волатиму пробі, якщо ви мене не облишите!..

ШЕВАЛЬЄ. Кричи хоч лусни, мала шельмо, а він туди пропхається, кажу тобі, що пропхається, хай навіть ти вріжеш дуба!

ЕЖЕНІ. Яке варварство!

ДОЛЬМАНСЕ. Ет, розтуди його так! Хіба до делікатності, коли в тебе стоїть?

ШЕВАЛЬЄ. Тримайте її міцніш!.. Він уже там!.. Він пройшов, нехай мене чорти візьмуть! Ох, і клятуща цнота! Погляньте, скільки крові, як вона цебенить!

ЕЖЕНІ. Пхай його, тигре, пхай!.. Роздери мене, якщо хочеш, тепер мені все одно!.. Поцілуй мене, катюго, я тебе обожнюю!.. О, тепер зовсім не те, коли він пропхався. Я забула про біль… Як жаль мені тих дівчат, котрі відбиваються від таких атак!.. Якої втіхи вони зрікаються, боячись витерпіти невеличкий біль! Пхай його, пхай! Ой, шевальє, я доходжу!.. Зроси своїм сім'ям рани, яких ти мені завдав… Запхай його в найглибшу глибінь… Ой-ой! Втіха перемагає біль!.. Ой, зомлію!.. (Шевальє вивергає сперму; поки він грав Ежені, Дольмансе пестив йому гепу та яйця, а пані де Сент-Анж погладжувала лоскотунчика Ежені. Поза розпадається.)

ДОЛЬМАНСЕ. Я вважаю, що поки шлях відкритий, мала пустунка повинна негайно віддатись і Огюстенові.

ЕЖЕНІ. Огюстенові! Таж у нього довбня, а не член!.. І негайно? Я ж уся в крові!.. Чи ви хочете мене вбити?

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Поцілуй мене, моє золотко… Мені тебе жаль… Але вирок ухвалено. Він не підлягає оскарженню, моя люба. Ти повинна піддатися.

ОГЮСТЕН. Це правда? Я вже готовий! Щоб пограти таке файне дівчатко, я б і до Рима пішки дійшов, нехай мене чорти візьмуть, якби не дійшов!

ШЕВАЛЬЄ (обхопивши руками велетенський інструмент Огюстена). Ну ж бо, Ежені, ти тільки глянь, як він настовбурчився… Хіба він не гідний прийти на зміну моєму?

ЕЖЕНІ. Ой небо, який страшний вирок!.. Ви хочете мене вбити, тепер мені ясно!..

ОГЮСТЕН (хапаючи Ежені в обійми). Ой ні, мамзель, нічого не буде. Від цього ще жодна жіночка не вмирала.

ДОЛЬМАНСЕ. Одну хвилинку, парубче, одну хвилинку: треба, щоб вона підставила мені гепку, поки ти її трахатимеш… Ага. отак. Ходіть сюди, пані де Сент-Анж: я вас обіцяв наколоти, і я дотримаю слова; але прилаштуйтеся так, щоб, граючи вас, я мав змогу відшмагати Ежені. А шевальє тим часом хай запхає свого дрюка в мою гепу.

(Розміщуються.)

ЕЖЕНІ. Ой, ой, він мене роздере!.. Обережніше, обережніше, телепню!.. Ой, звірюка!.. Пропихається!.. Ох, бандит, він уже там!.. Весь у мені!.. Ой, умираю!.. Ох, Дольмансе. як боляче ви шмагаєте!.. Мої сідниці горять, та й усередині вогнем пече!..

ДОЛЬМАНСЕ (шмагаючи то однією рукою, то другою). Ось маєш, мала пустунко, ось маєш! Це тобі допоможе гарнесенько дійти. Як вправно ви лоскочете її, пані де Сент-Анж… як, мабуть, ваш ніжний пальчик пом’якшує муки, що їх ми з Огюстеном їй завдаєм!.. А ваша дірочка стискається… Так, так, пані, бачу, ми з вами дійдемо разом… О, яка божественна втіха отак трахатися між сестрою і братом!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ (до Дольмансе). Шпокай мене, любчику, шпокай! Ох, ніколи не було мені так любо!

ШЕВАЛЬЄ. Поміняймося, Дольмансе. Витягуй скоренько прутня з сестриної гепи і вставляй його в гепочку Ежені, хай і вона спізнає насолоду «між двома»; я пропхаюся замість тебе в гепу сестри, а вона тим часом полоскоче тобі зад дубцями, якими ти закривавив сіднички Ежені.

ДОЛЬМАНСЕ (роблячи, як йому запропоновано). Я згоден… Скажи, друже, хто б зумів помінятися місцями швидше, ніж ми?

ЕЖЕНІ. Двоє на одну мене, о праведне небо!.. Я тепер не знаю, кого слухати — мені й одного вистачило б! Ой, ой! Скільки соку вичавлять з мене ці двоє втішальників!.. Уже тече… Якби не це солодке відчуття, я б, мабуть, віддала Богові душу… Що, що?.. Ти мене наслідуєш, моя люба?.. Ох і лається, шельма!.. Дольмансе, доходь… доходь, любий… Цей брутальний селюк залив мене сім’ям… Він пропхався на саме дно… Ох, мої втішальники!.. Двоє водночас — ой, ой, ой!.. Нехай мій сік, друзі, зіллється з вашим сім'ям. Я знищена… (Поза розпадається.) Ну як, люба подруго, ти задоволена ученицею? Я вже справжня хвойда, чи не так?.. Це ви довели мене до такого… Ой, як ви мене розбуркали!.. Ох, мені голова йде обертом! Зараз би лягла навіть посеред вулиці — і хай мене трахають!..

ДОЛЬМАНСЕ. Яка ж вона тепер гарна!

ЕЖЕНІ. Я вас зневажаю, ви мене знехтували!..

ДОЛЬМАНСЕ. Хіба я міг піти супроти власних переконань?

ЕЖЕНІ. Гаразд, я вас прощаю, адже я повинна шанувати засади, на яких стоїть розпуста. Як я можу їх не визнавати, я, що віднині не уявляю свого життя без лиходійства? А тепер сядьмо й погомонімо трохи; я геть виснажена. Навчайте мене далі, Дольмансе, і розкажіть що-небудь цікаве, аби я трохи оговталася після надуживань, у які ви мене затягли. Заспокойте моє сумління. Підбадьорте мене.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Це справедливо. Після практичних занять треба дати трохи теорії, тільки так наша учениця здобуде повну освіту.

ДОЛЬМАНСЕ. Ну гаразд! Замовляйте тему лекції, Ежені.

ЕЖЕНІ. Мені хотілося б знати, яку роль в управлінні державою відіграють звичаї і як вони впливають на дух нації.

ДОЛЬМАНСЕ. Хай мене чорти вхоплять! Сьогодні вранці, виходячи з дому, я купив у палаці «Егаліте» брошуру, котра, якщо вірити заголовку, має дати відповідь на ваше запитання… Вона щойно з-під друкарського верстата.

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Подивімося. (Читає.) «Французи, зробіть ще одне зусилля, якщо ви хочете бути республіканцями». Мушу сказати, заголовок досить-таки незвичайний. Він багато обіцяє. Шевальє, у тебе голос, як орган, прочитай нам цю річ.

ДОЛЬМАНСЕ. Або я помиляюсь, або ми знайдемо в ній вичерпну відповідь на запитання Ежені.

ЕЖЕНІ. Безперечно, знайдемо!

ПАНІ ДЕ СЕНТ-АНЖ. Вийди, Огюстене. Це не для тебе. Але будь поблизу. Як тільки подзвонимо, заходь.

ШЕВАЛЬЄ. Починаю.

P. S. Шевальє починає, та нам, на жаль, час прощатися з героями «Будуарної філософії»...

З французької переклав Віктор АНДРІЄЦЬ

Примітки

1

Згідно з Книгою Буття Бог трудився трохи довше — протягом тижня. Хоча й тиждень ніщо порівняно з мільйонами століть (прим. перекладача).

2

Див. оповідки Мрокопія Кесарійського (прим. автора).

3

Як і Ной, Адам був лише відновлювачем людського роду. Після якогось жахливого катаклізму він теж залишився сам-один на землі. Але доноївська легенда збереглася, а доадамівська — ні (прим автора).

4

Трохи далі цю тему буде розкрито детальніше, а поки що ми вдовольнимося, подавши тільки найзагальніші риси системи, яку незабаром викладемо в усій повноті (прим. автора).

5

Читайте Светонія і Діона Кассія з Нікей (прим. автора).

6

Читайте: «Історія Зінгви, цариці Анголи» (прим. автора).

7

Римські імператори, уславлені своєю жорстокістю (прим, переклад.).

8

Барон де Ретц(1404–1440) — французький маршал, повішений і спалений у Нанті за численні вбивства. Саме він, імовірно, послужив прототипом Синьої Бороди у відомій казці Перро (прим. переклад.).

9

Тут протиставлення доброго римського імператора Тіта і жорстокого Нерона (прим. переклад.).

10

4Мессаліна — дружина римського імператора Клавдія, відома своєю розпусною вдачею. Шанталь — засновниця одного з чернечих орденів, згодом канонізована в святу (прим переклад.)

11

Особи, засуджені 1680 року за свою участь у так званій «Справі отруєнь» (прим переклад.)

12

Оскільки далі буде подано ширші відомості на цю тему, то тут ми обмежилися стислим аналізом (прим автора).

Content

Маркіз де Сад
БУДУАРНА ФІЛОСОФІЯ

НОТАТКИ НА ПОЛЯХ

ДІАЛОГИ, призначені для виховання молодих панночок

ДІАЛОГ ПЕРШИЙ

ДІАЛОГ ДРУГИЙ

ДІАЛОГ ТРЕТІЙ

ДІАЛОГ ЧЕТВЕРТИЙ

ДІАЛОГ П'ЯТИЙ

Примітки