Андрій Курков

Бікфордів світ

«Кому на Руси жить?..»

Н. Некрасов

1

Місто спало сторожко. Йому снилася риба. Величезна й широка риба-камбала, за якою й неба не видно. А позаяк вона небо закривала, значить, бажала місту добра. Місто давно мріяло про добро. Одностінні будинки-інваліди панічно боялися вітру, а будинків-інвалідів боялися люди, обходячи їх за квартал. Високі «одностінки» нагадували поставлені руба у висоту кості доміно. Усім здавалося, що коли одна така впаде, то й інші одна за одною поваляться, здійнявши гуркіт і пил.

Але вітру не було. «Одностінки» стояли нерухомо.

Місто спало.

Йому снилася риба.

О пів на третю ночі сторожкий сон міста було потривожено. В одному з напівзруйнованих дворів завівся мотор великої чорної машини. Потім вона ввімкнула фари й виїхала на вулицю. Місто ненадовго засвітило одне вікно й провело її поглядом. Воно знало цю машину. Вона не бажала йому злого.

І місто знову заснуло.

Машина, буркочучи мотором, зупинилася біля КПП. Звідти вийшов чоловік у військовій формі, посвітив ліхтариком у кабіну, мовчки кивнув і підняв шлагбаум.

– Хто там проїхав? – запитав напарник, який лежав на виставлених під стіною стільцях.

– Прожекторники. – Черговий по КПП позіхнув і сів за стіл, освітлений електролампою, щоб знову втупитись у розкриту посередині книгу. Читати він не міг через свій сонний стан. Він просто вишукував найкоротші та найдовші за протяжністю слова, не читаючи їх.

Неспішно, обмацуючи фарами ґрунтову дорогу, машина все далі й далі від'їжджала від міста.

У кабіні сиділи двоє.

– Мені здається, вона має звужуватися на сході! – припустив пасажир, дивлячись на вогник своєї цигарки.

– Не віриться… – спокійно відповів шофер, не відволікаючись від їзди.

– Тоді чому дирижаблі не піднімаються в повітря?!

Шофер посміхнувся.

Раптом щось дзвякнуло, ударившись об капот.

– Знову! – Шофер натиснув на гальма і важко зітхнув.

– Нічого дивного, – байдуже мовив пасажир. – Це тільки зайвий доказ.

Вони вийшли з кабіни. Шофер провів пальцем по неглибокій вм'ятині на капоті і з побоюванням поглянув на невидиме чорне небо.

– Ну що, поїдемо далі?! – чи то запитав, чи то запропонував пасажир.

Шофер вагався. Він прикусив у роздумі нижню губу й не відповів. Потім мовчки заліз у кабіну й завів мотор.

Пасажир зайняв своє місце, питально глянувши на товариша.

– Гаразд… – невпевнено промимрив той, і вони поїхали.

– Жаль, що Горича шльопнули, – після паузи сказав пасажир і чиркнув сірником, знову закурюючи.

– У тебе «Біломор»? – запитав шофер.

Пасажир простягнув цигарку.

– Це ми винні, – похмуро сказав шофер після глибокої затяжки. – Не треба було йти у нього на поводі. Досі б утрьох їздили!

– Так, – кивнув пасажир.

– А ти впевнений, що його розстріляли?!

– За законами воєнного часу… – монотонно процитував пасажир фразу, що стала звичною в міських оголошеннях.

– Нічого, нас накриють – теж «за законами воєнного часу». До Горича вирушимо. – Шофер видихнув цигарковий дим і ввімкнув двірники.

– Ти чого? – здивувався пасажир.

– Мотор тихий, – пояснив шофер. – А мені ця маскувальна тиша вже ось де сидить! – І він провів вказівним пальцем по горлу.

Пасажир здвигнув плечима.

Ґрунтова дорога йшла в пагорби. Машина рухалася повільно, сліпо тримаючись наїждженої колії. Світло фар вихопило на узбіччі дороги дерев'яний грибок – довоєнну автобусну зупинку. Просто на землі під ним сидів чоловік, притулившись спиною до «грибної» ніжки. Побачивши машину, він схопився на ноги, і в його руках з'явився автомат. Чоловік зробив крок із-під грибка й пустив чергу в повітря, наказуючи машині зупинитися.

– Здається, попалися! – ослаблим голосом мовив шофер і натиснув на гальмо.

– А якщо різко вперед і збити його к бісовій матері?! – запропонував пасажир.

– Це ж не легковичок! Сам кузов чого вартий, і в кузові ще тонна!

Тим часом чоловік підійшов до кабіни з боку шофера, смикнув на себе дверці, відступив і крикнув:

– Виходь на розстріл!

Шофер примружився, стараючись роздивитись обличчя нападника, але розгледів тільки військову форму, таку саму, як і на них. Занадто знайомим видався голос незнайомця.

– Загаси фари! – прошепотів пасажир.

Шофер несподівано зрадів. Як це не спало йому на думку відразу?! Він вимкнув фари – і темрява миттєво заповнила звільнений від світла простір.

Шофер і пасажир сиділи нерухомо, смертельно боячись видати себе нехай навіть ледве чутним шерехом.

– Ви це даремно, хлопці!..

– Так це ж… – зашептав приголомшений пасажир, – це ж Горич!

– Звідки? З того світу? – заперечив шофер.

– Горич! – неголосно вигукнув пасажир.

– Упізнали нарешті! – донеслося з темряви. – Але я вас раніше впізнав!

Шофер увімкнув фари і світло в кабіні. Біля відчинених дверцят з'явилося знайоме неголене обличчя.

– Так тебе що?.. – втупився в нього шофер.

– Що-що? Ясна річ. Пообіцяли в розход, але не встигли. Я конвойного стукнув, автомат забрав – і в темряву!

– Значить, тебе шукають, – кивнув пасажир.

– Так. Мені тепер тільки туди можна. – І Горич показав пальцем на небо.

– Туди ще встигнеш потрапити! – посміхнувся шофер. – Залізай у кузов під брезент.

– А ви зараз куди?

– На схід, – відповів пасажир. – Хочемо там перевірити.

Машина знову поповзла по пагорбах.

– Добре, що в нього автомат! – сказав пасажир. – Але погано, що погони з гімнастерки зірвано. Перша перевірка – й усіх нас «за законами воєнного часу».

– Так давай і ми погони зірвемо! – запропонував шофер. – Плечі полегшимо, щоб…

– Ні, ми все-таки на завданні…

– Розсмішив! – посміхнувся шофер.

У задню стінку кабіни наполегливо забарабанили. Шофер загальмував і відчинив дверцята.

– Чого тобі?

– Приїхали! – відповів Горич.

– Ти впевнений?

– Мені здалося, що я побачив.

Ті, що сиділи в кабіні, обмінялись єхидними поглядами, потім дружно вийшли.

– Розчохлюй! – скомандував шофер.

Горич зашарудів брезентом, засопів од напруги.

Шофер і пасажир полізли в кузов допомагати. Натренованими за декілька років рухами вони стягнули брезентовий чохол із величезного прожекторного барабана і склали його в куток кузова.

Горич ретельно протер ганчіркою скляну поверхню.

– З Богом! – майже пошепки напучував пасажир.

Шофер нагнувся і клацнув тумблером. Усередині прожектора зародилася вогняна точка й поступово розповзалася по рефлекторній стінці.

– Давай його вертикально! – запропонував Горич.

Шофер погодився. Вони ослабили затискачі, вирівняли барабан так, аби промінь ішов перпендикулярно землі, й знову закріпили.

Прожектор поволі оживав. Спочатку в небо йшов ледве помітний стовпчик розсіяного світла, хвилин через п'ять світло сфокусувалось і зробилось яскравим та монолітним. Стовп усе вище піднімався над землею. Горич, шофер і пасажир напружено, задерши голови, стежили за ним.

– Довго розігрівається, – похитав головою Горич.

– Елемент старий, – кивнув шофер.

– Зате остигає ще повільніше, – зітхнув пасажир. – Із цією штукою миттєво в пітьмі не розчинишся! Краще відійти.

Вони відступили метрів на двадцять від машини.

Промінь повільно піднімався вгору. Раптом він зупинився, немов наткнувшись на деяку непрозору перепону.

– Що я казав! – радісно вигукнув пасажир.

Шофер і Горич мовчали. Шофер втомився напружувати шию. Він опустив голову і помасажував собі потилицю.

– А що з того, якщо навіть твоя правда?! – несподівано запитав він пасажира.

Пасажир перестав усміхатись і якось дико глянув на шофера.

– Як?! Але ж це єдиний вихід! – почав було пояснювати він.

– Бачу, – уривчасто і голосно сказав Горич.

Пасажир переможно подивився на шофера.

Шофер кинув погляд угору.

– Так, схоже, що твоя правда… – мовив тихо він. – Ну а далі?

З боку міста донісся гарматний залп, і через мить снаряд, немов мушка, що метнулася перед полум'ям свічки, прошив упоперек яскравий світловий стовп прожектора і розірвався попереду на ґрунтовій дорозі. Грудки землі й осколки глухо заторохтіли по землі та машині. Відразу ж кинувшись на землю, прожекторники втиснулися в неподатливий неживий грунт, позбавлений навіть найнасущнішої трави.

Снаряди посипались один за одним. Стовп світла став для збожеволілого командира артилерійської батареї сигналом до відкриття вогню. Важко залишитися сповна розуму, коли вже три роки триває підвищена бойова готовність за цілковитої відсутності воєнних дій.

Горич схопився і стрімголов помчав до машини. Шофер, підвівши голову, дивився йому вслід, а пасажир беріг обличчя на світле майбутнє. Сміливець заплигнув на кузов і клацнув тумблером.

Світловий стовп почав опускатись і розсіюватися, змішуючись із темрявою.

Горич незграбно перегнувся через борт і плигнув униз.

Наступний снаряд підняв у небо кілька кубометрів глинистого грунту і розкидав навкруги. Грудка глини величиною з добрячий херсонський кавун ударила пасажира по хребту між лопаток. Пасажир гикнув і завмер. Йому здалося, що миттєвий параліч скував усі частини його тіла, і хоч він повністю відчував у собі наявність свідомого життя, користуватися ним ніяк не міг.

Пасажир втупився в морок, що іменувався землею. Кінчиком носа він виразно відчував її байдужий холод, але очі нічого перед собою не бачили. Пасажир раптом захотів зціпити зуби од відчаю, що наринув, але й це йому не вдалося. Слухняними залишалися тільки очі, які він міг вільно розплющувати або заплющувати на власний розсуд. Йому раптом стало гидко від такої обмеженої свободи: і при заплющених, і при розплющених очах картина побаченого не змінювалася. Він іще міг думати, але тільки дуже злостиво. Однак, як людині добрій, так думати йому не хотілось, і він заплющив очі.

Шофер і Горич підповзли до пасажира відразу, як тільки зрозуміли, що обстріл із боку міста припинився.

Вони перевернули пасажира горілиць.

– Дихає! – полегшено сказав шофер.

– Контузило, – Горич запалив сірника й підніс його до очей пасажира.

Очі незадоволено примружились і заплющились.

– Давай його в машину! – скомандував шофер.

Намагаючись рухатись якомога акуратніше, вони віднесли друга до кабіни. Відчинили дверцята й вирішили посадити його на м'яке сидіння. Тільки-но спробували його всадовити, пасажир відчайдушно викрикнув свій біль і обм'як. Шофер і Горич знов опустили його на землю.

– Хребет… – зітхнув шофер.

– Треба його в кузов!

З гріхом пополам друзі підняли пасажира нагору, склали в декілька шарів брезентовий чохол і вклали на нього пораненого. Накрили його теж брезентом.

Від прожектора йшло сильне тепло: метал устиг добре розігрітись, і мало минути не менше години, перш ніж він охолоне.

Горич із шофером залізли в кабіну. Шофера кидало у дрож. Він нерішуче доторкнувся до керма, потім відвів руку і ввімкнув кабінний «світлячок». Маленька лампочка, що спалахнула із внутрішнього боку лобового скла, поділила темряву на два кольори: сірий і чорний. Але навіть від такого мікроосвітлення шофер зажмурився й довго не хотів розплющувати очі. Коли ж все-таки розплющив – упіймав на собі сумний погляд Горича.

– Треба їхати, – твердо, немов заперечуючи, сказав Горич.

– Куди? – вичавив із себе шофер.

Горич вказав поглядом на лобове скло.

– Уперед і з вимкненими фарами, – після короткої паузи пояснив він свій погляд.

– У цілковитій темряві?! – приголомшено перепитав шофер.

– А ти хочеш іще раз подражнити міську артилерію?

– Гаразд, – змирився шофер. – Тільки давай заздалегідь попрощаємось один з одним і з ним. Потім можемо не встигнути. Дуже вже мені це нагадує подорож по мінному полю.

– Мені все моє життя нагадує подорож по мінному полю, але я ніколи ні з ким заздалегідь не прощаюся, – сумно всміхнувся Горич. – Краще йти по-англійськи…

Прощання з пасажиром було коротким. Він лежав на брезенті з заплющеними очима. Різниця між неспанням і сном втратила для нього своє значення. Шофер і Горич потиснули витягнуту вздовж тулуба руку і, сівши поряд із пасажиром навпочіпки, розкурили по «біломорині». Докуривши, повернулися в кабіну.

Мотор завівся. Сліпа машина повільно поповзла вперед.

2

На морській гладіні безвільно погойдувалася громіздка самохідна баржа. Звисав із невисокої радіощогли прапор військово-морських сил, що зів'яв од безвітря, а на палубі мовчки сиділи два матроси. Один був рудий, у веснянках і з бородою. Другий – одразу видно, що шанувальник статуту, – був гладко, до синяви, поголений, коротко, а подекуди й наголо самоострижений, до того ж сидів він так рівненько, немов йому дали команду «струнко!», дозволивши при цьому не вставати. Його обличчя, що не видавало навіть при розмові або суперечці ніяких настроїв і емоцій, так і просилося маленькою фотографією в будь-який офіційний документ, що надавав право або дозволяв дію.

– Харитонов! Після повернення я напишу на тебе рапорт! – абсолютно байдужим голосом, але бездоганною мовою говорив статутний матрос. – Ти не виконав за останні два місяці жодного мого наказу!

– Та ну… – втомлено зітхнув рудий. – Але ж немає нікого! Машина здохла смертю хоробрих. Якби я всі ці два дрейфові місяці голився до вранішньої перевірки, ми б…

– Що «ми б»? – байдуже перебив статутний.

Рудий махнув рукою й відвернувся. Перед очима другого з'явилася патлата потилиця.

– Молодший матрос Харитонов!

– Я, – не обертаючись, відгукнувся рудий.

– Наказую спустити прапор!

Рудий обернувся і здивовано заглянув у примружені від внутрішнього роздуму очі старшого матроса.

– По прапору нас може виявити ворожа авіація, – монотонно мовив статутний.

– І то правда, – Харитонов підвівся і потягнувся до радіощогли. – Два місяці нічого ворожого. І свого нічого. Має ж це скінчитися!

– Поменше міркуй, Харитонов. Прапор зняв?

– Так. І куди його тепер?

– Загорни у що-небудь і завжди май при собі!

– Послухай! – доброзичливо заговорив рудий. – Може, ти мені все-таки скажеш: що сталося? Ми з тобою виросли разом, разом працювали, разом пішли на флот, коли гади напали. Просилися на один корабель. Ну дістався нам цей личак, але ж уже п'ятий рік війна і п'ятий рік ми робимо свою справу. І п'ятий рік ти як дерев'яний ідол…

– Припиняй, Харитонов! – перебив його статутний. – Я – старший, я відповідаю за вантаж і за судно, а ти – моя команда, тому і мусиш виконувати всі мої команди. Зрозуміло?

Харитонов провів пальцями по своїй бороді.

«Нема того щоб лопатою вирости! – подумав він. – А так якась саперно-лопаткова! Можна подумати, що баржа перекинеться, якщо я не голитимусь!»

Над судном закричали чайки. Вони звикли літати за кораблями й ловити на льоту підкинутий корм. Але цей корабель не плив. Чайки кружляли над ним, опускаючись усе нижче й нижче. Одна сіла на радіощоглу.

– Харитонов! – покликав статутний і значущо вказав поглядом на галасливих птахів.

Харитонов зрозумів, зітхнув, підняв із палуби автомат і, не цілячись, із пояса випустив чергу в чайок. Чайки, перелякано закричавши, шугнули до безхмарного неба.

– Знову в жодну не влучив, – похмуро констатував старший матрос. – Скільки патронів залишилось?

– Три магазини, – відповів Харитонов.

– Не густо… Гаразд. Спустися в трюм і перевір вантаж.

Рудий в'яло звівся на ноги. Він подивився на сонце і, завмерши та примруживши очі, підставив його теплу своє веснянкувате бородате обличчя.

– Піди куди-небудь! – стомлено попросив старший матрос.

– Слухаюсь… – шепнув сам собі рудий і поплентався на бак.

Останнього разу вони бачили землю понад два місяці тому, коли, отримавши на борт черговий вантаж динаміту і бікфордів шнур, пізно вночі відвалили від притопленого причалу й узяли курс на вивчену за чотири роки напам'ять частину узбережжя, де свої хлопці у ворожому тилу займалися звичайною воєнно-диверсійною справою. Скільки всього вони перетягнули на своїй самохідній баржі до місця вивантаження – не злічити. Злічити можна було, на подив, лише нечисленні нальоти ворожої авіації, кілька побачених на горизонті невідомо чиїх крейсерів і кілька десятків штормів. Якраз останній із них і став причиною їхнього уже більш ніж двомісячного мотання по водах і хвилях: спочатку об якийсь підводний камінь зрізало гвинт, а пізніше машина й зовсім стала, хоча без гвинта вона й так мертва!

Харитонов усі чотири роки думав про одне й те саме: усе намагався пояснити собі, яким чином і через що Федько Грицак, Федько, з яким разом ріс, разом рибалив на рідному озері Лача, так змінився, як колись змінився дід Харитонова, дізнавшись, що Бог – це опіум, а зимова церква – набір добрячої цегли для кладки рибальських печей. Але про Бога та про церкву говорили з трибуни. А хто і з якої трибуни сказав Грицаку, що Харитонов, моторист єдиного на Лачі пароплава «Нікітін», відразу після мобілізації на війну оголошується, м'яко кажучи, недоумком?! Харитонов цього не чув. Чесно кажучи, він дуже сумнівався, що хтось міг узяти на себе сміливість заявити таке нехай навіть самому Федькові Грицаку. Харитонов узагалі полюбляв сумніватися. Полюбляв це він не від відсутності впевненості у правильному розумінні всього, що відбувається, а навпаки, через постійні спроби порівняти своє розуміння моменту з розумінням інших людей. П'ятий рік він був позбавлений можливості порівнювати різні розуміння, але тим сильніше в нім розвинулось уміння сумніватись і з власних сумнівів робити висновки. У дитинстві, вперше побачивши й узявши до рук газету, але ще не вміючи добре читати, він лизав язиком незрозуміле слово, надруковане жирним чорним шрифтом, аби за його смаком зрозуміти значення. І хоча смак свинцевої друкарської фарби не приніс очікуваного відкриття, звичка все пізнавати власними силами залишилась у Харитонова на доросле і частково свідоме життя, що настало незабаром.

Він спустився в кубрик, розрахований на десятьох, і влігся на свою койку «верхнього ярусу». Десь іде війна, а в них уже третій місяць триває вимушений мир. Так розпорядилася механічна природа складних стосунків між каменем, залізом і морем. Вона могла б розпорядитись інакше – й тоді їхній шматок заліза, завантажений динамітом і бікфордовим шнуром, давно спочив би на кам'яному дні Японського моря.

Харитонов хотів заснути, але перед тим як заплющити очі, кожного разу намагався згадати яку-небудь дуже важливу думку, залишену на потім для додумування або домислювання. Від фізичної та розумової бездіяльності голова немов опухала, надлишок усіляких думок і їх шиплячий наддостаток часто робили сон неспокійним.

3

Позаду залишилися десятки кілометрів цілковитої темряви. Можливо, вони залишилися не тільки позаду, але й попереду. Машина їхала в темряві, повз темряву, в подальшу темряву. Шофер інтуїтивно покручував кермо, прислухаючись до дороги. Йому вже здавалося, що він бачить її, цю дорогу. Йому вже здавалось, але насправді він не бачив навіть Горича, що сидів поруч. Тільки чув його покашлювання, совання. Кабінний «світлячок» вони загасили, економлячи акумулятор, який спливав слабким струмом. Обоє дивилися тільки вперед, дивилися вперед і мовчали, тому що розмову в темряві можна порівняти лише з телефонною розмовою, коли співрозмовників двоє, а тих, що слухають, – невідома кількість.

Шофер облизав сухі губи і приплющив очі.

Він відчув себе самотнім утомленим подорожнім. Захотілося спати.

Горич знову закашляв.

Шофер напружився, проганяючи сон, і тут іще неусвідомлена тривога збадьорила його. Ще не розуміючи причини свого переляку, він увімкнув «світлячок». Прислухався. Почув скрип дерев'яних бортів кузова.

Ось що його здивувало і насторожило! Ніколи раніше він не чув цього скрипу. Не тому, що борти раніше не скрипіли. Просто шум мотора завжди заглушував інші шуми, але зараз мотор мовчав…

Шофер смикнув угору ручне гальмо.

– Ех, дороги, холод та туман… – замугикав уві сні Горич.

– Прокинься! – шофер шарпнув його за плече. – Приїхали.

Той протер очі.

– Тихо як!

– Так, – кивнув шофер. – Голосно вже не буде: бензин закінчився.

– Так що, далі не поїдемо?

– Ну чому?! Ми вже години дві їхали без мотора. Напевно, з гори котились. Отже, якщо нахил збережеться – так і далі поїдемо.

– З гори котилися?! – Горич замислився. – Тоді дай Боже, щоб цей нахил не кінчався…

Не змовляючись, вони вийшли з кабіни.

Шофер потупав черевиками по землі, дивуючись із її твердості й неподатливості.

– Їсти хочеться… – признався Горич.

– Сухарі в ящику з інструментом, – сказав шофер, забираючись у кузов.

– Ти пам'ятаєш, у якому кінці неба була Мала Ведмедиця?

Шофер цього не знав. Зірки він пам'ятав, бачив їх часто на небі в довоєнний час, але відколи все почалося, забув не лише про них, але й про всі природні світила.

– Кинь сірники! – крикнув він Горичу.

Коробка впала на брезент, під яким лежав контужений пасажир.

Загорівся сірник. Шофер зсунув брезент і освітив обличчя пасажира.

Вогник затремтів у руці над пожовклим обличчям.

– Помер, – сказав шофер, кинувши сірника за борт машини.

Горич промовчав, переминаючись з ноги на ногу. Потім вичавив із себе: «Земля дуже тверда».

– Дивно, – вів далі він. – А я ж і забув про те, що він із нами. Думав, що вдвох їдемо…

– І я забув, – признався шофер. – Я зараз увімкну світло.

Він клацнув тумблером прожектора й завмер. Під склом зародилась іскорка й почала розсіювати внутрішній морок. Шофер дивився на неї не моргаючи. Очі боліли, сльозились, але він не відводив погляду від світла, що повільно зароджувалось.

Хвилин через п'ятнадцять прожектор нагрівся і стовп світла неспішно почав підніматися вгору.

Темрява відступилась, у машини з'явилися контури. Горич побачив землю під ногами й сів навпочіпки. Погладив її долонею, підніс долоню до очей, дмухнув… Потім поглянув на постать шофера, чітко підсвічену прожектором.

– Тихо як! – знову здивувався Горич.

– Давай знімемо його! – прошепотів шофер.

Горич став на колесо, заліз у кузов. Відсунув із обличчя пасажира брезент і застиг, дивлячись у розкриті очі померлого.

– Він сам захотів їхати з тобою? – Горич обернувся до шофера.

– Так.

– А він же не вірив у це… Раніше не вірив.

– А потім повірив, – відповів шофер. – Було дуже темно. Треба було в щось повірити.

– Гаразд, – видихнув Горич, немов погодившись із якоюсь неприємною думкою.

Вони відкинули задній борт і опустили тіло на землю.

У машині була тільки одна лопата.

Суха земля чинила опір, немов уже ховала в собі щось.

Першим копав шофер. Горич поглибив могилу. Рука входила в неї по лікоть.

Пасажира уклали в землю долілиць.

– Так краще, – сказав шофер. – Якщо з'являться птахи – не зможуть виклювати йому очі.

Горич погодився.

Згори присипали пасажира землею, однак плечі виглядали.

– Як його звали? – запитав Горич.

Шофер знизав плечима і гірко посміхнувся.

– Я ж і твого імені не знаю.

Горич кивнув.

– Коли-небудь усе це скінчиться, навіть якщо ми даремно шукаємо… – сказав він, підвівся з колін і втупився у промінь прожектора.

– Тут нічого. Можеш вирубати.

Шофер заліз у кузов і клацнув тумблером.

Брязнули дверцята машини. Знята з ручного гальма, вона повільно покотилася вперед, відвозячи в невідомому напрямі затухаючий промінь.

Шофер, спершись ліктем на кермо, звикав до нового для себе звуку – скрипу дерев'яних бортів кузова.

Горич дрімав.

4

Яка ніч! Полірований штиль, спляча морська гладінь. Сплигнути б на неї, надівши на тільник чорний піджак із комірцем «під горло», сплигнути і піти, залишаючи за собою не сліди, а кола на воді, що розходяться і поступово затухають, як навколо поплавця, коли риба клює. Тільки треба не забути книгу – без неї я не зможу відшукати письменника, з яким говорити буде важко, він же розумний… А розумні частіше неговіркі. Треба умовити його ще одну книгу написати. Там у нього «Дирижаблі та їх воєнне застосування», а треба, щоб «Дирижаблі та їх мирне застосування». Всього лиш. Нічка-ніч, пройде геть із віч, аби тільки штормик не принесла. Озеро краще, ніж море. Там домівка близько. Адже дійсно ніч – найбезпечніший час! Ось зараз тут з'являється білий дирижабль… ні, не білий, білий одразу зіб'ють. З'являється чорний дирижабль, і навіть я його не помічаю, а він повільно, вимкнувши мотор і користуючись попутним вітром, пролітає над баржею в кудизавгодному напрямі… Добре б із ним і листа відправити… «Шановний товаришу письменник П. Іонов! Із цікавістю пізнавального характеру близько десятка разів перечитав вашу книгу і дуже хочу з вами не погодитися. Звичайно, воєнний час вимагає від дирижаблів тільки воєнного застосування, але ж ми живемо з розрахунку на мирне життя, і з цього розрахунку здається мені, що ви не зовсім праві. Я вам ні в чому б не докорив, якби цю книгу ви написали цього або минулого року. Але ж вона написана 1933-го! А яка тоді була війна? Тоді була колективізація! Тоді всі потребували іншої книги, яку ви не написали! А якщо ви її не написали, то й говорити, значить, немає про що. Але все-таки порівняйте: дирижабль прокрадається над нічним містом і кидає бомби в сплячі будинки або дирижабль над величезним полем розпорошує насіння пшениці. Чому ж ви написали тільки про бомби, про воєнну розвідку? Дуже вас прошу написати другу книгу. Ви ж письменник, а значить, кожну вашу книгу втілюють у життя. Якщо таку книгу напишете – надішліть її мені додому після війни за адресою: Архангельська обл., місто Каргополь, пристань, пароплав «Нікітін», Харитонову. З повагою і побажанням». Ось життя воєнне: поспішати нікуди, горизонти чисті, рацію забрали ще перед першим рейсом, а радіощоглу залишили. Був на ній прапор, а тепер його немає, тепер я замість флагштока.

Харитонов на третю безсонну добу почав провалюватися в дрімоту. Старший матрос Грицак, не дай йому Боже здоров'я, не міг пробачити своєму ж землякові непокору та невиконання команд. У чомусь, звичайно, була Грицакова правда: де ви бачили матроса з рудою бородою або взагалі з бородою? Грицак його бачив перед собою щодня і так внутрішньо через це засмучувався, що переставав почуватися командиром. А для того, щоб відчути себе командиром знову, треба було покарати молодшого матроса. Ось Грицак і ганяв його по двадцять чотири години на добу, а щоб той без дозволу не відпочивав – сам Федір Грицак старався бути постійно поруч. Він сидів на кормі поряд із Харитоновим і дивився в уранішній горизонт. Федір теж раз у раз провалювався в дрімоту, і ось перед черговим провалом він помітив на горизонті чорну цятку. Грицак зібрався з силами, розплющив очі, дістав зі своєї польової сумки бінокль і приставив його до втомлених очей.

Цятка виявилася човном, повним гітлерівців.

– Харитонов! – через силу вигукнув Грицак. – Принеси з кубрика ящик гранат!

Рудобородий, хитаючись, зашкутильгав до кубрика. Приніс ящик і запитав:

– А навіщо?

– Ворожа атака. Причепи прапор до радіощогли! Стій! Відставити!.. Ні, чіпляй!

Харитонов терпляче дослухав до кінця і виконав наказ. Тепер і він уже бачив невелику шлюпку з десятком німецьких матросів, які ледве ворушили веслами в їхньому напрямку. На ворожу атаку це було не схоже, тим паче, що, наблизившись до метрів трьохсот, вони щось закричали і замахали руками.

– Либонь, здаються! – самовдоволено мовив старший матрос.

Німці знову взялися за весла, а один із них підняв у руці автомат, до дула якого було прив'язано білу ганчірку.

– Раз, два, три… – рахував німців Грицак. – Вісім гадів і жодного офіцера…

– Вір капітулірен! – хрипко закричав один із німців.

– Це добре… – кивнув старший матрос.

Німці опустили весла на воду метрів за десять від борту баржі й напружено-вичікувально дивилися на двох радянських матросів, один із яких видався їм дуже дикого вигляду та вдачі, а другий, гладко поголений, який тримав автомат за ремінь, не викликав явного занепокоєння. Німці неголосно порадились і почали на очах у Грицака й Харитонова кидати у воду свої автомати.

Грицак опустився навпочіпки біля гранатного ящика і, зіщулившись, спостерігав за ворогами, що напрошуються в полон.

– Треба їм щось крикнути… – Харитонов обернувся до командира.

– Не треба, – відрізав Грицак. – Їхня батьківщина нам скаже спасибі!

Він намацав у ящику гранату, натреновано зірвав чеку і метнув гранату просто в човен.

– Лягай! – крикнув він, падаючи на палубу.

Харитонов упав долілиць.

Вибух здійняв угору воду, дерево й людей. Поряд із головою Харитонова дзвякнув осколок, ударившись об залізну палубу. Харитонов розплющив очі й побачив, що це не осколок – перед ним лежав відірваний вибухом палець із золотою обручкою. Рудобородий зажмурився й тут же відчув у роті гіркий присмак – занудило. Постарався стриматись, але не зміг. Відповз до борту й перегнувся. Коли трохи відпустило, Харитонов підвівся й подивився на всі боки. По рожевуватій воді плавали уламки шлюпки. Грицак спокійно сидів на палубі та, позіхаючи, поглядав на свого підлеглого.

– Гаразд. Біс із тобою, йди спати! – мовив він.

– Навіщо ти?.. – загальмовано запитав Харитонов, не дивлячись на Грицака.

– Для справедливості. Якщо нам не можна здаватися в полон, то чому їм можна?! Потім, їх вісім, а нас – двоє… А якби вони дізналися, що гвинта немає і що нас тільки двоє, – нам би кінець. Ну подумай, що нам із ними робити у відкритому морі? Йди спати! Стій!

Грицак звівся на ноги, розігнув спину й уважним поглядом пройшовся по палубі.

– Ось що, – сказав він незвично м'яким голосом. – Зніми з радіощогли прапор і йди спати!

Цієї ночі в небі з'явився чорний дирижабль і повільно, вимкнувши мотор і користуючись попутним вітром, пролетів над сплячою баржею в кудизавгодному напрямі…

Штиль тривав і наступного дня. Харитонов спав у кубрику вже другу добу, але старшому матросові Грицаку не хотілося його будити. Він гуляв по палубі й навіть мугикав собі щось під ніс. Місця для прогулянки було, звичайно, замало, але зате він мав усі права вважатися тут хазяїном і капітаном.

Грицак зупинився біля борту, окинув хазяйським поглядом горизонти, потім подивився собі під ноги і, побачивши відірваний палець, скривив губи, змахнув правою ногою – і полетів людський осколок у воду, блиснувши на прощання обручкою.

– Ну, ось і я послужив справі перемоги! – постарався якомога самовпевненіше мовити старший матрос.

Прозвучало доволі переконливо. Грицак заспокоївся, провів долонею по щоках, перевіряючи, чи не пора голитися. Відразу ж кольнула неприємна думка, що протестувала проти рудої бороди Харитонова. Грицак прогнав її, цілком усвідомлюючи її правоту і власне безсилля. Він уявляв собі, в якому саме випадку руда борода Харитонова принесе йому прикрості. Статися це може тільки несподівано, коли раптом випливе на їхню загублену баржу яке-небудь наше судно і перший його офіцер, піднявшись на палубу, вліпить йому, Грицаку, стягнення за відхилення від норм дисципліни і статуту. Добре було б побачити це судно заздалегідь, аби Харитонов устиг зголити свою «саперно-лопаткову», як він її сам називає. Немає нічого гіршого, ніж командувати земляками, особливо, якщо ти з ними разом виріс. До них просто не доходить, що ти їхній командир і в твоїх силах вирішувати їхні долі, нагороджувати їх і карати. Як тільки наші знайдуть баржу, треба буде звернутися з рапортом про заміну молодшого матроса. Нехай кого завгодно дають, хоч якута, який плавати не вміє, але головне – щоб він його вперше бачив.

5

Тієї ночі в небі з'явився чорний дирижабль. Вимкнувши мотори, він летів над морем у кудизавгодному напрямі. У гондолі дирижабля нікого не було, хоча посередині неї і стояв табурет, на підлозі валялося дрібне сміття, а в кутку стояла велика картонна коробка, що вміщувала більше тисячі пачок сигарет «Друг».

Ніч була напрочуд спокійною.

Наелектризована морська гладінь нагадувала суцільну злітну смугу.

Лише високо в небі, там, де перед грозою літають дирижаблі, віяв легкий вітерець. Нешкідливий і такий, що не несе з собою нічого, окрім потоків теплого повітря.

Природа відпочивала, і не вірилося, що її відпочинок триватиме довго, не вірилося, що люди не втомляться жити у мирі й тиші.

Але ж дійсно не було для них ніколи ні миру, ні тиші. Те, що може дозволити собі природа, – людство собі не дозволяє.

І тієї ночі лише відсутність людини створювала тишу і мир. І навіть творіння людини, що залишилося без свого Творця, виглядало природним продуктом природної еволюції птахів.

І не було нічого дивного в тому, що творіння людини само по собі, без свого Творця, змогло піднятися набагато вище за людину. І змогло прижитися в небі, немов птах або хмара.

Грицак, відкривши ленд-лізівську тушонку, якою був забитий увесь камбуз, колупнув пальцями свинячий м'якуш і підкинув чайкам, що кружляли над баржею. Дві каменем кинулися вниз за кормом, зіткнувшись, побилися між собою, а шматочок м'яса тим часом, попрощавшись із дурними птахами, пірнув годувати риб.

Грицак посміхнувся і кинув чайкам ще тушонки. Цього разу один птах, випередивши інших, склював м'ясо і, немов від ситості повільно змахуючи крилами, знову злетів вище, потім, розпроставши широкі крила, почав відраховувати спіральні кола над баржею, що нікуди не пливла.

Старший матрос, задерши голову, жбурляв птахам, яких терпіти не міг, остогидлу за останні два з гаком місяці тушонку. Жбурляв, наче викидав, не думаючи ні про птахів, ні про що інше.

Несподівано він спохмурнів, пройшовся по палубі, взяв у руки автомат і розрядив магазин у птахів, що кружляли. Один безпорадно шубовснув у воду. А Грицак, задоволено простеживши за його падінням, поклав автомат на палубу і сів.

Від автоматної черги, що прогуркотіла, в кубрику прокинувся Харитонов. Повертівся на верхній койці й, повністю очумавшись, витягнув із-під подушки перечитану вже багато разів книгу П. Іонова і розкрив її посередині. Текст він знав майже напам'ять і був од нього не в захваті, про що не раз писав у своїх листах тут, на баржі. Листи П. Іонову лежали окремою купкою в його тумбочці. Якби їх надрукували, вийшла б книга, навіть товща іоновської, а головне, в ній було б більше корисного змісту. Так, принаймні, вважав сам Харитонов.

Повіяв холодний вітер. Грицак подивився на почорнілий горизонт і незадоволено скривив губи. Ще півгодини – і морська поверхня закипить, як вода в чайнику, і ще невідомо, чи витримає їхня баржа чергове буйство природи.

Чайки полетіли геть. Грицак підсунув до себе автомат, у думках жалкуючи про неможливість розстріляти з нього стихію, що остобісіла, з усіма її викрутасами.

Шторм тривав день, ніч і ще день і насамкінець уклинив баржу між двох масивних каменів, пошарпав її, – через що вона, посовавшись, сіла на прибережну мілину міцно і надовго, – потім затих. А незабаром і вода зійшла, оголивши понівечене днище, – на бажання місяця стався відплив.

Грицак полегшено зітхнув. Йому було чого радіти й за що дякувати цьому штормові. Іншим часом він би прокляв стихію та всі вітри, але тепер перед ним був берег: пісок, скелі та ледь помітна в імлі зелень дерев. Перед ним лежала не просто земля – перед ним, побите дощами та грозами, обвітрене зюйдами та нордами, було його життя, його продовження. А що може бути важливішим для людини, яка стримано і потай чекала своєї загибелі?!

Усе. Морські муки позаду. Кому судилося знайти смерть у безодні, той не обминув своєї долі, як не обминули її німецькі матроси.

Харитонов, знесилений від шторму, з синявою під очима, підвівся на ліктях із койки, не вірячи в реальність затишшя, і знову повалився на спину. Хитавиця його випотрошила на тиждень уперед, у вухах усе ще тривав скрегіт заліза, гуркіт ящиків із динамітом, що повзають по трюму, рокотання хвиль, які з упертістю б'ються в борти.

Грицак спустився в кубрик, знайшов очима Харитонова, неприязно стиснув губи.

– Причалили! – сказав він і вийшов.

Харитонов повернув голову вслід старшому матросові, скинув ноги на підлогу і, стараючись устояти, наче шторм усе ще тривав, схопився за верхню койку. Постоявши так хвилину чи дві, він опустив руки і невпевненими кроками попрямував до виходу з кубрика.

– Можеш відлежуватися! – неголосно і не по-командирськи сказав Грицак, закинув автомат за плече і сплигнув на пісок. – Я на розвідку!

Харитонов мотнув головою і залишився стояти на палубі, проводжаючи втомленим поглядом свого командира.

Командир бадьоро видерся на скелястий берег і зник з очей.

Швидко опустився вечір. Шипіли невисокі хвилі, набігаючи на берег.

Харитонов, очумавшись, дістав ножиці, бритву та дзеркало і заходився неспішно позбуватися своєї розкішної рудої бороди.

І навіщо тільки Грицак так нервувався?! Ніби Харитонов якийсь несвідомий бунтар! Наче він не розуміє, коли і що можна, а коли не можна! Ось зараз дійсно треба набути оглядового вигляду – повернеться Грицак із яким-небудь піхотинцем при зірках на погонах, і тоді за цю бороду без зусиль можна і в штрафбат загриміти. Але коли Грицак повернеться – Харитонов уже перетвориться на поголеного до синяви зразкового матроса. Дивно, що командир пішов якось не по-військовому, завдання не поставив. Знає, напевно, що Харитонов не дурень і зметикує, що позаяк він залишився сам на баржі з таким вантажем – значить треба стояти на вахті, поки не повернеться Грицак. А стояти на вахті – означає дивитися на всі боки, а думати про своє, згадувати про будинок, про озеро, з якого витікає річка Онега, про мирний час, який обов'язково настане, і тоді він, матрос Харитонов, зможе нарешті зайнятись улюбленою справою, якою він іще не займався. Він знайде людей, для яких найголовніше в житті – дирижаблі, він знайде їх і залишиться з ними. Працюватиме за шматок хліба і кухоль молока на день. І ще він відправить усі написані листи П. Іонову, і зустрінеться з ним, і умовить його написати іншу книгу, книгу про мирні дирижаблі…

Вечірня вахта під безупинне шипіння хвилі перетворилася на нічну. Чорна поверхня води гойдала віддзеркалення далеких зірок, а жовтий місяць, наче вирізаний із вологодського масла, то з цікавістю видивлявся в нічне дзеркало океану, то ховався за недозрілі грозові хмари.

«Та хіба можна вважати мене недисциплінованим?! – думав Харитонов, вишукуючи в небі місяць, що сховався. – Хіба я не виконав хоч один путній наказ? Для великої справи перемоги все, що від мене залежить, – я роблю! Але нехай мені хто-небудь із генералів пояснить: як щоденне гоління може наблизити загибель ворогів? Наказав Грицак спати на верхній койці, хоча в кубрику повно нижніх, – я сплю і навіть розумію, чому Грицак спить унизу, а я вгорі теліпаюся. Тому, що він – командир, і я мушу всіляко відчувати свою підлеглість…»

На третю добу беззмінної вахти Харитонов засумнівався у своїй стійкості і вирішив хоча б годинку подрімати. Стомлено забрався на свою верхню койку – ніби вже у кров увійшов наказ Грицака, адже куди зручніше спати внизу, – ліг на спину і склепив повіки.

Сон навалився як величезної сили шквал, прикувавши його до койки і позбавивши сил. Він тільки відчув, як швидко обм'якає його тіло, як самі собою віднімаються руки й ноги. Це був полон, із якого одним зусиллям волі не вирватися. Тіло вийшло з підлеглості.

Приплив лоскотав днище баржі, що глибоко засіла в піску, а зазвичай галасливі чайки мовчки кружляли, байдуже косячи оченятами на щойно зачатий природою рожевий світанок.

Сон почав повертати Харитонову сили, і Харитонов знову відчув себе, відчув свою самостійність і цілісність, і тіло слухалося його, і біг він кудись уві сні своєму, а потім, добігши до вершини гори, озирнувся і радісно ошкірився, зупинивши свій погляд на чорному дирижаблі, що завис над лісом. Разом із радістю від побаченого виникло бажання перефарбувати свою мрію з чорного кольору, що рятував уявний дирижабль від нічного зенітного вогню, в який-небудь яскравий і радісний колір, але для цього потрібна фарба, і дирижабль мусить бути поруч. Утім, дирижабль нічого не мусить, і хіба можна перефарбовувати мрію, ніби це огорожа чи хвіртка?! Ні, нехай поки що буде темним, а коли зробиться дуже сонячно – він сам зблякне, посвітлішає і ніяке перефарбовування не знадобиться.

Харитонов приліг на галявині, подивившись іще раз на свою мрію, і вирішив подрімати, але тут якась невідома сила теплою рукою стиснула йому горло й почала давити. Від переляку Харитонова охопив острах – тіло заніміло, чиїсь пальці все глибше вдавлювалися в шию. Харитонов зрозумів, що все зараз припиниться і настане кінець його убогому справжньому життю, а вслід закінчиться й багате, але вигадане. Серце вповільнило ритм, легені скулилися. Він величезним зусиллям підвів важкі багатотонні повіки, але кошмар тривав і тіло не слухалося.

– Невже це не сон? – Харитонов, скосивши погляд ліворуч, розрізнив у темряві стіну кубрика. Хотів повернути голову, хотів підвести руку або поворушити пальцями, хотів посадити дирижабль на березі озера Лача… Самі нездійсненні бажання. Так підкочується повільна смерть, очікувана смерть, яка набагато страшніша за будь-яку несподівану.

Харитонов іще раз спробував напружити руку і хоч якось оживити її. Здалося, що виник деякий слабкий зв'язок між його бажанням і дією руки. Рука, мовби зробивши ласку, ворухнулась, і тепер Харитонов відчув її, точніше, він відчув схоплений судомою ліктьовий суглоб, відчув німоту в пальцях і навіть зміг підвести скорчену руку. Тепер треба швидше звільнити горло – інакше він задихнеться і всяка боротьба за життя втратить сенс. Він підніс неслухняну руку до шиї й відчув чуже тепло. Харитонов різко зіштовхнув із шиї невидиму ворожу руку. Пролунав писк, і вниз полетів щур, який пригрівся на шиї у Харитонова. Гепнувся об дерев'яний настил підлоги і тут же барабанним дробом перебіг у далекий куток кубрика, де і причаївся.

Очманілий Харитонов знову склепив повіки. Сили мало-помалу почали повертатися до нього вже не уві сні, а в реальності.

Вирівнялося дихання, і легені з жадібністю розпирали груди, насолоджуючись новознайденою свободою вдиху та видиху.

Харитонов підвівся. Із вказівного пальця злетіла крапля крові, й він побачив глибоку подряпину – слід щурячого кігтя. У думці не вкладалося, звідки взявся цей щур і як він дістався підвішеної до стелі койки.

Вийшов на палубу – сонце в зеніті, полудень. Дивно, здається, щойно була ніч… У цей час із Лачі до Каргополя повертаються рибалки. Але що з Грицаком? Чому його досі немає? Пропав? Загинув? Чи відразу заарештували і провадять дізнання?! А якщо він узагалі не повернеться? Що тоді? Сидіти на баржі, поки НЗ не закінчиться, а потім висадити себе в повітря за допомогою свого ж вантажу? Вже, щоправда, не лише себе, але і ще одну живу істоту.

Думки Харитонова не могли надовго відходити від страшного сну, що перейшов у реальність. Харитонов не вірив у багатозначні випадковості. Щось цей щур означав, може, те, що Грицак не повернеться?! Цілком може бути – він відчув нинішню та прийдешню самотність Харитонова і прийшов до нього показати, що він не самотній. Прийшов до нього як Боже знамення, переконуючи жити й боротися за життя, думати про ясне та тлумачити незрозуміле.

Грицак не повернеться. У цьому Харитонов уже був упевнений.

Дивно, що щур ніколи раніше не показувався на очі й не заявляв про свою присутність.

І все-таки Грицак не повернеться. Чекати його, охороняючи баржу, не має сенсу, але кинути динаміт і піти на пошуки життя, до якого можна приєднати своє життя, так просто не можна.

Треба пояснити собі необхідність відходу або придумати щось, якусь дію, що зніме з нього, Харитонова, тягар обов'язку, але не надасть нікому права називати його зрадником і дезертиром. Тепер уже стає зрозумілішим, чого він хоче: він хоче піти звідси так, щоб одночасно не покидати вибухонебезпечний вантаж, якого напевно потребують нічні бійці партизанських загонів і диверсійних груп. Так, він обов'язково піде, але має залишитися взаємозв'язок між ним і баржею.

Харитонов поліз у трюм і взявся за справу. Він з'єднав у одну нитку декілька величезних клубків бікфордового шнура, хвостик його прикрутив до брикета динаміту, здатного розбудити від мирного сну тисячі своїх побратимів по трюму, другий кінець витягнув на палубу, а потім і на берег. Смикнув шнур на себе – він легко підкорявся.

Порядок. Тепер він збере речовий мішок і, за відсутністю валізи, посидить на цьому речовому мішку на дорогу. Потім – у путь…

Харитонов затиснув кінець шнура в кулаці й, нахилившись уперед для рівноваги – речовий мішок із ленд-лізівською тушонкою і галетами важив немало, – подерся на невисокий скелястий берег. За берегом здіймався до неба пагорб, майже позбавлений рослинності. Діставшись до його вершини, Харитонов зупинився й відсапався.

План подальших дій був надзвичайно простий. Хоч яким би довгим був шлях – урешті-решт він вийде до людей. Якщо вийде до своїх – передасть їм шнур, і вони без зусиль знайдуть баржу. Ну а якщо нарветься на ворогів – треба буде встигнути непомітно підпалити шнур і відбігти в інший бік, і тоді його душа, що здійметься над цією війною, побачить на березі Японського моря великої сили вибух…

Спускаючись по іншій стороні пагорба, Харитонов побачив попереду величні сопки, вкриті лісом. Перед ним лежала тайга, хазяйка цих місць, некерована воля якої вирішувала долі людей і звірів, що потрапили в її володіння, іноді переплітаючи ці долі, роблячи їх взаємозалежними. Здається, це Грицак розповідав, як недалеко від берега партизани знайшли два скелети, що обнялися: вовчий і людський.

Не пройшовши й половини шляху до вершини першої сопки, Харитонов зробив привал. Аби звільнити руку, він потрійним вузлом прив'язав шнур до лямки речового мішка. Шнур тягнувся легко і невідчутно.

Сівши під кедром, Харитонов перевів дух, оглядівся на всі боки. Згори доносився шепіт вітру, що розчісував крони, а внизу стояв штиль. Земля була покрита коричневою минулорічною хвоєю і хворобливо-салатового кольору травинками, що означали, як це не дивно, закінчення весни.

Посидів і досить. Треба йти, тягнути шнур далі. На вершині сопки він обов'язково кого-небудь зустріне. Або своїх, або ворогів. П'ятдесят на п'ятдесят. Під час війни будь-яка сопка, будь-який, нехай навіть ледве примітний пагорб називається висотою, а висота незахопленою не буває. Хоча перший прибережний пагорб і виявився незахопленим…

6

У густий пиріг темряви від низу до верху повільно встромився промінь прожектора. Встромився і застряг, так і не пробивши цей пиріг наскрізь, так і не діставшись світла.

Біля машини на голій сухій землі сиділи шофер і Горич.

Дивилися на промінь.

Мовчали.

– Ти пам'ятаєш, як у місті горів театр? – несподівано запитав Горич.

– Ну, – напарник кивнув.

– Це було вночі, й вогонь освітлював усю центральну площу.

– Я не бачив, – мовив шофер. – У відрядження від'їжджав. Налагоджував виробництво дерев'яних іграшок.

Горич посміхнувся.

– А чого це ти іграшками займався?

– Доручили. В області вирубували ліси, а дерево нікуди було дівати. Ось і вирішили тоді пустити деревину на іграшки…

– Театр теж був дерев'яним… – Горич заплющив очі. – Не можу довго дивитися на світло… – поскаржився він.

– Давай вимкнемо! – запропонував шофер.

– Почекай, я відійду на хвилинку.

Горич звівся на ноги і попрямував у темряву.

Час проходив без зміни дня та ночі, без вітрів. Тиша була у владі двох людей. Тільки вони могли її зберігати або порушувати.

Але самі люди були у владі темряви, і, хоч вони могли запалювати прожектор, – од його променя віяло холодом. Коли він горів – темрява підступала впритул. Люди самі собі здавалися настільки уразливими, що хотілося залишити цей прожектор, залишити машину і тікати.

Вони не зізнавались один одному у своїх страхах. Можливо, вони навіть не зізнавалися самі собі. І тільки одне бажання дозволяло їм забувати про страх, про свою постійну уразливість – бажання вмикати прожектор і дивитись, як його промінь іде вгору. Промінь був останньою надією на те, що врешті-решт вони повернуться до нормального життя, до вітрів, до трав, до сходів і заходів сонця. Поки світив промінь – жила надія.

Горич відходив усе далі й далі. Нарешті зупинився й повернувся лицем до променя. Звідси цей промінь був невимовно красивим. Розкішний яскраво-жовтий стовп світла. І навіть темрява поряд із ним здавалася синюватою. А машини не було видно. Тільки промінь, мов колона, яка підпирає небо. Шкода, що неба не було. Адже небо – це хмари або зірки. А тут неба не було.

– Гей! – щосили крикнув Горич і здивувався, як тихо прозвучав його голос. – Гей! Іди сюди!

«Може, це тому, що я вже давно не кричав?! – подумав він. – Так довго говорив пошепки…»

Побачивши перед променем силует шофера, що йде в його бік, Горич заспокоївся.

Якщо йде, значить, почув. А відстань же чимала!

Горич примружив очі.

Знову в пам'яті виник театр, який горів. Місячна ніч. Він проводжав Ірину, цілий вечір вони гуляли містом. Були в парку, каталися на човні, а потім довго сиділи на лавці. Театр було побудовано дуже давно, але в той час він не працював. Старих артистів уже не було: хто сам помер, хто зник, а нові ще не виросли. Але тоді писали, що театр ось-ось відкриється. Буде прем'єра. В антракті – буфет. Вони з Іриною збиралися ходити до театру щотижня. Збиралися ходити й дивитися на справжнє життя. Говорили, що в театрі йтимуть лише п'єси Горького.

Але незадовго до обіцяного відкриття він згорів. Горів дуже довго. Так довго, що сотні жителів устигли прокинутися, встати і вийти на площу, де до ранку і стояли, доти, поки від театру залишилася чорна купа обгорілих балок і дощок. Тільки після цього городяни почали розходитися. У багатьох в очах блищали сльози. Ірина теж плакала і постійно запитувала: «Чому вони не гасили його?» Горич не знав чому і тому мовчав. Усі бачили, що його не гасили, й усі мовчали, хоча напевно кожне задавалося цим питанням. Але, напевно, не гасили тому, що не могли. Горич був упевнений, що мають бути якісь дуже серйозні причини не гасити театр. Інакше його відразу б загасили, тим паче, що пожежна команда стояла за рогом. А якщо не гасили – значить, не можна було.

Горич відчув, що очі сльозяться.

Вони й тоді сльозилися. Все-таки пожежа тривала декілька годин і весь цей час вони дивилися на вогонь.

– Гей, шофере! – знову гукнув він.

– Тут я! – відповів знайомий голос із темряви.

– Ти звідси прожектор бачив?

– Так. Красиво…

– А знаєш, що я думаю, – Горич на секунду примружився. – Адже доки промінь горить – він стає як би центром, і, хоч куди б ми відійшли, ми завжди можемо до нього повернутися…

– А куди нам відходити? – запитав шофер. – Навіщо відходити, якщо навкруги гола земля й темно? І нахил постійний…

– А по-моєму, тут немає нахилу! – заперечив Горич.

– Можливо, і немає, – сухо погодився шофер. – Але машина ж сама котиться, поки ручне гальмо не піднімеш.

– Ну що ж, – зітхнув Горич. – Тоді ходімо, покотимося далі…

І вони пішли у бік єдиного орієнтира. Чим ближче вони підходили до променя прожектора, тим менш привабливим був у того вигляд. Втрачалося відчуття казковості, що виникло у Горича, коли він дивився на цей промінь із відстані. Втрачались усі відчуття, і реальністю залишалися тільки темрява та їхня машина, що до недавнього часу вважалась екіпажем прожекторних військ.

Дні змінювалися ночами, ліси – степами, і над усім цим летів чорний дирижабль, залишаючи позаду себе і внизу землю, час, події, нездатні досягти його висоти. Вітер захоплював його за собою. Між ним і землею кружляли птахи, а між ним і небом нічого не було. Усе було постійним, більш постійним, ніж повітря або зірки, адже навіть теплий газ у надрах дирижабля не остигав.

А внизу, далеко внизу і позаду, там, де час спливав дуже повільно, насилу перебираючись через пагорби та яри, вперто тягнув бікфордів шнур молодший матрос Харитонов, здираючись на чергову сопку. Позаду залишилися вже чотири не захоплені ніким висоти, і це насторожувало. Здавалося, війна пересунулася кудись далеко, залишивши тут тил. Безлюдний тил невідомо якої армії.

Весна, мабуть, уже впритул присунулася до літа. Хоча і нечасто замислювався Харитонов про календар, а все-таки жалкував, що загубив лік дням і датам. Місяць він приблизно знав – або травень, або червень. Але як бути далі, якщо він не зустріне в дорозі ніякого організованого життя? Адже у нього влітку свято – 27 липня. День народження.

Біля надломленої молодої модрини Харитонов зупинився і прислухався до тиші. Все навкруги немов завмерло, затамувало подих – та й сам Харитонов теж затамував подих, аби почути який-небудь інший звук, окрім власного. Але не почув. І не те щоб йому тужливо стало – просто захотілося шуму, і він із силою потягнув стовбур модрини на себе. Дерево заскрипіло, і надломлена верхня частина впала на землю. Харитонов нахилився, підняв шматок стовбура і, обламавши дрібні гілки, спорядив собі посох. Із палицею йти похватніше, хоч і ноги не болять, і все ж хоч якась зброя.

Зробивши кілька кроків уперед, Харитонов знову зупинився.

Перед ним росла ціла сімейка білих грибів. Молодший матрос опустився навпочіпки і, акуратно зрізавши їх, поклав до речового мішка.

І тут почув за спиною шерех. Повільно і стараючись бути безшумним, озирнувся й зустрівся поглядом із настороженими очима-ґудзичками щура. Він мовби тягнувся до Харитонова носом, тремтячий кінчик якого рознюхував людину. Молодший матрос подивувався сміливості чи дурості звірятка, що сиділо за півметра від нього. Після дороги по цих безживних пагорбах зустріч із будь-якою живою істотою була майже святом.

Проте через мить Харитонов відчув роздратування – згадалася страхітлива ніч і щур, що пригрівся у нього на шиї. Може, це він і є? Звідки тут може бути щур?

Звірятко, учувши небезпеку, відбігло метрів на два і вже з безпечнішої відстані стежило за людиною. Харитонов підвівся й замахнувся на щура палицею. Зашаруділо сухе листя, і звірятко зникло; знову запанувала тиша.

Харитонов ішов і думав про те, як треба було повестися з цим щуром: ударити його палицею чи ні. У себе вдома, на Лачі, він би не роздумуючи влупив по гризунові – там од цих щурів шкоди не перелічити, а тут він – звичайний лісовий звір. Людей же немає, так, напевно, і шкоди від нього теж немає.

Піднявшись на сопку, Харитонов обвів поглядом однакові околиці й несподівано зрадів, побачивши над сусідньою сопкою стовпчик диму, що йшов прямісінько в безвітряне небо. Ось вона – захоплена висота! Залишилося дійти й дізнатися, хто там хазяїн. А далі видно буде.

Радість додала сил Харитонову, і він, не зупиняючись для передиху, поспішив у бік диму, у бік чийогось організованого життя, розбитого на точно відміряні двадцятичотиригодинні відрізки часу.

Другий схил сопки був лисуватий. Харитонов ішов швидко, проте до потрібної йому сопки було ще кілометрів три, а сонце вже схилялося над західною стороною. Близький вечір квапив Харитонова.

Коли стемніло, Харитонов був уже близький до мети. Він ішов на вогнище. Подряпини від гілок на обличчі ятрились. Ще декілька десятків метрів – і він зустріне людей, і ця зустріч може виявитися метою його тайгових блукань. В усякому разі, він саме з цією метою і йшов. Зустріти, доповісти про вантаж і перейти в чиєсь подальше розпорядження. Адже баржу вже з каменів не знімеш, а війна йде, і десь не вистачає бійців. Можливо, навіть тут.

– Стій! Хто йде?! – пролунав із темряви вигук постового.

Харитонов зупинився і зітхнув із полегшенням: «Наші!»

– Молодший матрос Харитонов! – чітко доповів він.

– Пароль!

– Не знаю…

– Руки вгору і вперед! – голос прозвучав уже з-за спини.

Харитонов вийшов на галявину, в центрі якої горіло вогнище. Біля вогнища сидів літній офіцер. Зупинилися перед ним.

– Товаришу генерал, затримано порушника!

– Та який я порушник! – перебив солдата Харитонов. – Я ж до вас сам ішов!

– Здати зброю! – наказав генерал.

– Немає у мене зброї…

Солдат обмацав Харитонова, потім зняв із його плечей речовий мішок.

– Тут за ним якась мотузка тягнеться! – сказав він задумливо.

– Пройти вздовж неї та з'ясувати призначення!

– Товаришу генерал! – знову заговорив Харитонов. – Дозвольте пояснити!

– Пояснюй! – великодушно дозволив генерал.

– Це не мотузка, це бікфордів шнур. Він приєднаний до вантажу динаміту на баржі, яка на мілині біля морського берега.

– А де тут морський берег?! – здивувався генерал.

– Тижнів два шляху, – сказав Харитонов.

– Цікаво! – генерал підвівся і впритул підійшов до молодшого матроса.

– Ми тебе ось що, заарештуємо поки… А пізніше вирішимо, що з тобою робити.

– Товаришу генерал! – жалібно звернувся Харитонов. – Та за що?

– Моє прізвище – генерал Ликов! Так і говори, не соромлячись: «Товаришу генерал Ликов!» А заарештовуємо тебе за те, що ти на дезертира схожий! Та і казки мені твої про шнур не подобаються! Може, там по цьому шнуру хтось уже йде до нас?! Ізводьєв! Розбуди Анікіна, і нехай він пройде до кінця шнура.

– Слухаюсь! – відрубав солдат, який затримав Харитонова.

– А цього зачини у другій землянці! – вів далі генерал. – І стережи! Втече – розстріляю, а якщо вдвох утечете – двох розстріляю!

Ізводьєв підійшов до Харитонова і штовхнув у плече.

– Ходімо!

На іншому кінці галявини зайшли в низеньку сиру землянку.

– Ось тут житимеш! – повідомив Ізводьєв.

– Послухай, а де фронт? – запитав Харитонов.

– Не знаю.

– А ви що тут робите?

– Ми тут уже років вісім. Виходимо з оточення.

– Так тут начебто ж нікого! – здивувався заарештований. – Хто ж вас оточує?

– Генерал каже, що навкруги вороже оточення, – повторив Ізводьєв.

Харитонов замовк.

Солдат залишив заарештованого, вийшов і зачинив на засув двері. У цілковитій темряві Харитонов намацав дерев'яні нари. Влігся. І замислився, намагаючись розібратися, куди ж це він потрапив.

Зосередитися в цій сирій темряві було важко. Єдине, що зрозумів Харитонов, було те, що він опинився як би в подвійному полоні – і у своїх і у ворогів, оскільки його полон був у ворожому оточенні, про що він зрозумів із слів генерала Ликова.

Тікати нікуди, та й не має сенсу. Ну втече, а потім що – знову людей шукати?! Ні, треба чекати, нехай вони дізнаються, розбираються, а він може поки що й відпочити.

Незабаром він заснув, але сон його не був довгим. Вночі двері відчинились, і той же Ізводьєв розштовхав його.

– Ти чого? – незадоволено забурчав Харитонов.

– До генерала на допит, – ледве чутно мовив солдат.

Вибрались із землянки й підійшли до вогнища, біля якого на колоді в тій самій задумливій позі сидів генерал у накинутій на плечі солдатській шинелі.

– Товаришу генерал, заарештованого доставлено! – доповів солдат.

– Удар його! – неголосно наказав генерал.

– Ти вже вибач! – прошепотів Ізводьєв і стукнув Харитонова кулаком у вухо.

У голові заарештованого задзвеніло.

– Тепер слухай! – генерал прокашлявся. – Ти знаєш, що ми з часів революції перебуваємо у ворожому оточенні?!

– Авжеж… – кивнув Харитонов, вирішивши відповідати позитивно.

– Знає! Чуєш, Ізводьєв, дурна макітро, навіть він знає! Так от, ти прийшов до нас з боку ворожого оточення. Мене цікавить, кого ти з цього оточення зустрічав і що про нього знаєш?

– Ні… – загнувся Харитонов, – не знаю, не зустрічав…

– Покидьок. Покидьок і дезертир! – з прикрістю мовив генерал. – Якщо Анікін через два дні не повернеться, ми тебе розстріляємо.

– Товаришу генерал Ликов! – стрепенувся Харитонов. – Та тільки до баржі не менше двох тижнів іти! Як же він повернеться через два дні?!

– У нього наказ. Не повернеться – розстріляємо тебе, а потім його, якщо повернеться із запізненням.

Харитонов похнюпився і сумно роздумував про долю, яку ні провістити, ні передбачити неможливо. Безглуздо все якось виходило.

Генерал підсунув колоду ближче до вогню і всівся так, що полум'я освітлювало його побите віспою вусате обличчя.

Ізводьєв підійшов до генерала, нахилився і щось прошепотів.

– Ні, – захитав головою генерал. – Не можу я спати! Ось вийдемо з оточення – відісплюся, а поки що ні. Уві сні й убити можуть. А за турботу про генерала оголошую подяку!

– Служу Радянському Союзу! – проторохтів солдат.

– Ти ось що, удар його ще разок і відведи назад, сам приляж, поспи годинку! – Генерал повернув голову, подивився, як Ізводьєв ще раз ударив заарештованого кулаком у вухо, і провів їх поглядом.

Щоб відволіктися від дзвону в голові, Харитонов намагався порахувати кроки до землянки. Рахував він уголос, але негучно.

– Чого бубониш? – байдуже запитав солдат. – Ти вибач, наказ генерала – наказ батьківщини.

– А мені здається, що він – божевільний! – Харитонов обернувся, намагаючись роздивитись обличчя Ізводьєва.

– Іди, йди! Генерали божевільними не бувають! Він уже дванадцять років не спить.

Зайшовши в землянку, Харитонов одразу влігся на нари. Клацнув засув, і залишився заарештований наодинці з темрявою. Боліло вухо, все ще дзвеніло в голові й абсолютно не хотілося спати.

Уранці за ним знову прийшов Ізводьєв. Поцікавився самопочуттям, поскаржився на живіт. Обличчя в нього було бліде, як у небіжчика, під очима синюваті кола.

– Я вже давно не жилець, – сумно мовив він. – Тут узимку знаєш як морозно! У мене вже й ноги сині який рік. Щодня болять! Гаразд, пішли до генерала. У нього сьогодні настрій хороший.

У генерала дійсно був гарний настрій. Він ходив навколо вогнища, про щось упівголоса розмірковуючи. Побачивши Ізводьєва й заарештованого, різко зупинився, почекав, поки ті підійдуть.

– Ну як, виспався? – звернувся він до Харитонова.

– Ні, – похмуро відповів заарештований.

Генерал насупився, перевів погляд на солдата, потім знову на арештанта.

– Карту дороги до моря намалювати можеш? – запитав він.

– Ні, – захитав головою Харитонов. – Це якщо по шнуру йти, то можна вийти, а так я навіть не знаю, в якій стороні воно звідси.

– По шнуру… – повторив генерал. – Треба тебе розстріляти все-таки. Карту намалювати не можеш, ворожого оточення не бачив. Народився де?

– В Архангельській області.

– Ти ба, – генерал облизав сухі губи. – Діти є?

– Нема.

– Це добре. Значить, сиріт не додасться. Цигарки є?

– Не палю. – Харитонову набридло відповідати на ці короткі, ніби ненавмисно поставлені питання, він дивився на землю і думав про дирижаблі.

– Не палиш… – повторив генерал. – А я ось уже дванадцять років не сплю… І за цей час таких двох покидьків, як цей, – генерал ткнув пальцем в Ізводьєва, – розстріляв за сон на посту… А ти – «не палю», «карти не малюю», «дітей не маю», тьху!

На землі перед Харитоновим зупинилися брудні, багато років не чищені чоботи.

Харитонов підвів очі й зустрівся поглядом із генералом, який розглядав його впритул.

– І зуби я вже дванадцять років не чищу. Порошку немає. А вони тим часом гниють, ось подивися! – І генерал дихнув у лице Харитонову такою затхлістю, що заарештований примружився, немов запах був неприємний і очам.

– Бачиш, до чого нас вороги довели! А ми не здаємось! І не здамося, напевно… Ти який час доби більше любиш?

– Ніч, – відповів Харитонов. – Найбільш мирний час.

– Ти ба! Мирний час!.. – гмикнув генерал. – Це я запитую, коли тебе краще розстрілювати – вранці, вдень чи ввечері. Вночі не будемо. Патронів мало, та і схибити легко.

Харитонов мовчав.

Генерал дивився на нього пильно з відстані простягнутої руки.

Ізводьєв сидів на генеральській колоді в генеральській позі.

Дивився на вогнище і чухав рукою коліно. Потім скинув чобіт, розмотав онучу і посунув мало не у вогонь дійсно синювату праву ногу.

– Ізводьєв! – крикнув, не обертаючись, генерал.

Солдат підстрибнув і застиг, стоячи згідно з командою «струнко».

– Відведи заарештованого! – наказав генерал.

Ізводьєв швидко просунув ногу в чобіт і, залишивши біля багаття онучу, поспішив до Харитонова.

Заарештований побрів до землянки, що стала для нього першою в житті в'язницею.

Солдат зайшов усередину разом із ним. Разом сіли на нари.

– Намалював би йому яку-небудь карту! – доброзичливо мовив Ізводьєв. – Хіба важко?

– Та не вмію я… – Харитонов знизав плечима. – Я і дороги назад без шнура не знайду.

– Давай я за тебе намалюю… – запропонував солдат, якось дивно заглянувши в очі заарештованому. – Просто намалюю що-небудь схоже на карту. Ніхто ж не перевірить…

– А тобі це навіщо?

– Дурень ти! Побачиш, завтра він накаже тебе розстріляти, а виконувати наказ, окрім мене, нікому… Я ж іще нікого у своєму житті не вбив!

– Що, і жодного німця? – щиро здивувався заарештований.

– Я їх і у вічі жодного разу не бачив, – признався Ізводьєв. – Тільки ти генералові про це не кажи… Ми з Анікіним йому разів десять доповідали про поміченого ворога…

– Навіщо?

– Щоб ворогів боявся… Адже якщо він не боятиметься, то почне нас підозрювати в чому-небудь і, того й гляди, розстріляє. Він знаєш який підозріливий!

Дивна, далеко не в усьому зрозуміла Харитонову розмова тривала ще довго, а коли закінчилась, Ізводьєв підвівся, ввічливо попрощався із заарештованим і, повідомивши насамкінець, що йому на сьогодні ще наказано зібрати гриби на вечерю, вийшов із землянки, не забувши засунути за собою двері. Після згадки про гриби Харитонов відчув себе голодним, заглянув під нари, але, як і припускав, нічого там не виявив. Згадав про речовий мішок, у якому ще зберігалися дві банки тушонки та сімейка білих грибів, зрізаних у день його зустрічі зі «своїми», інакше кажучи, в день його арешту.

У порівнянні з порядками на цій висоті, все морське життя здалося Харитонову легким і безхмарним, а сам його командир, старший матрос Грицак, мав вигляд просто ангела. Та що вся ця війна, чим вона була для Харитонова? Він не був ні в окопах, ні в боях – підручний бійців, постачальник партизан. Смерть побачив тільки завдяки Грицаку, та й то – смерть ворожу, якусь жалюгідну і жорстоку. А тут, на цій висоті, тривала вже інша війна. Війна з якимось невидимим ворогом, що сховався за деревами, за пагорбами, за тонкими стеблинками трави. Здавалося, що ворог прозорий, безликий, іншими словами – його просто немає, але його вигадана присутність рятує людей від світу, від якого вони відвикли, рятує їх від довіри одне до одного.

І думки, здатні забиратися в межі, недосяжні для очей, повернули Харитонова до його чорного дирижабля, що безшумно проноситься по нічному небу в кудизавгодному напрямі. Під дирижаблем, немов віддзеркалення зірок, блищали вогники сіл, десь вив собака, чи то на місяць, чи то на дирижабль. До нього приєднались інші друзі людини, що ночують у дворах поза межами кімнатної домашньої теплоти і затишку. А люди ще не спали, і не звертали вони уваги на виття собак, і не знали вони про дирижабль, який проноситься високо в небі. Вони вечеряли або думали про завтра, не про те завтра, яке настане зі сходом сонця, а про інше, детально описане в газетах і книгах. Думати про таке завтра було приємніше і цікавіше, а говорити про нього можна було без кінця. Так і життя складалося з безлічі таких розмов, але життя належало вчорашньому дню, а завтра ще не наставало. Воно, без сумніву, наближалось, і люди чекали. Вони вечеряли й думали про нього. Вони чули виття собак і не звертали на нього уваги. А собаки – вони бачили те, що проноситься повз усіх високо вгорі, й, не знаючи, завтра воно чи просто дирижабль, вили; вили довго, протяжно і тужливо лише тому, що це щось відлітає, зникає в цьому напрочуд зоряному і місячному небі. І виття, і вогники сільських віконець залишилися позаду і внизу, як залишалось усе. Знову чорне тайгове море модрин, кедрів і вітрів, які блукають між кронами дерев. Щось цілісне, вічне. Політ тривав, непілотований, вільний, без карт, приладів, без людини. Політ, гідний кращої людської мрії. А попереду та внизу знову з'явилися вогники тайгового села – старовірського скиту.

Рух повітря сповільнився. Дирижабль, який залишився без підтримки вітру, зупинився. Попереду внизу горіли вогники, на небі рівномірно розкиданими намистинками світилися сузір'я, становлячи іскристу павутину, що перегороджує шлях у подальші світи.

Рух повітря припинився.

Харитонов вирішив дочекатися ночі й тікати.

А поки що він приліг на нари й задрімав. Крізь щілини в землянку пробивалося денне світло. Час наблизить вечір, і світло погасне.

У вуха несподівано вкрався дитячий голос, готовий розповісти про якусь таємницю, що належала минулому дитинству, а тому ще більш безцінну…

«Учора ввечері, коли я все-таки забрався на підвіконня й уперше у своєму житті сам відчинив вікно, мені ніяк не вірилося, що вже шість років я живу на цій красивій землі, у великому, майже казковому будинку моїх любих батьків. Мені не вірилося, що я вже, певно, напам'ять знаю наш величезний сад, знаю три старі яблуні, знаю зарості кропиви й чортополоху, знаю великий мурашник, який, мов дерева, доглядає мій батько.

Іноді вранці, особливо по неділях, він виходить у сад, збирає з листя гусінь і відносить її мурашкам. Я теж хочу подружитися з мурашками, але поки що вони мене бояться. Я вже знайомився з ними, і вони знають, як мене звати. Я нахилявся низько-низько над мурашником, так низько, що мама потім витирала пісок із кінчика мого носа. Я нахилявся й говорив так, як мене вчили батьки: «Дозвольте відрекомендуватися, мене звуть Вільям».

Я повторював так кілька разів і декілька днів, але у відповідь нічого не почув. Напевно, тому, що мурашки дуже маленькі й голоси в них дуже маленькі й нечутні.

Учора ввечері у нас були гості. Вони вітали мене з днем народження і вручали подарунки. Моя тітка з Блекпула була така добра, що подарувала мені справжній маленький паровозик із вагончиками. Тато сказав, що на той час, як я підросту, таких паровозів на вулицях буде більше, ніж капелюшків у мами. Мама назвала тата фантазером. Мені ще подарували декілька книжок, два загони олов'яних солдатиків і смачний іменинний торт.

Ми сиділи за столом. Тато дістав тоненькі свічки і прикрасив ними торт, а потім попросив мене порахувати ці свічки. Їх було шість. А ще я порахував гостей, їх було дев'ятеро, але про це я не сказав татові. Мій дядько, що живе недалеко від нас, запалив свічки на тортику й погасив газову лампу. Стало так тихо, що навіть я затамував подих. І мені здалося, що я почув мурашині голоси, які теж вітали мене з днем народження. Голоси долинали з боку саду, але ніхто, крім мене, їх, здається, не чув. Свічки розгорілися й освітили увесь стіл і обличчя гостей, і я подумав, що все це казка, і я – казковий, і мої гості, і тато з мамою теж прийшли з доброї казки. А на тортику красивими кремовими літерами було написано: «З днем народження, Вільяме!». Це я прочитав одразу. Тато дуже пишається, що так рано навчив мене читати.

І так довго тривала тиша, в якій мурашині голоси зливалися з потріскуванням палаючих свічок, що я заплющив очі й придумав собі казку, в якій я був уже великим і дорослим і в мене теж був день народження. І будинок був іще більший, ніж цей. І стіл був таким великим, як оця кімната, а на столі лежав величезний торт, на якому так само красиво було написано: «З днем народження, Вільяме!», і торт було прикрашено високими красивими свічками із жовтого воску, такими ж, які запалюють по неділях у нашій церкві. И цих свічок було більше, їх було двадцять чи навіть тридцять, і вони палали так яскраво, що гості мружились і відверталися від яскравого світла обличчями одне до одного і мовчки всміхались одне одному, тому що говорити при палаючих свічках дозволяється тільки з Богом. Казка придумалася дуже хорошою і доброю, тільки в цьому казковому дні народження мені ніхто нічого не подарував. Тільки величезний торт і високі-високі свічки, які так довго горіли, що тиша, яка настала, навіть зупинила старий настінний годинник. І язички полум'я опускалися все нижче і нижче, аж поки торкнулися рожевого крему, а коли торкнулися – за вікном заграла музика і святковий феєрверк розкидав навкруги вогняні бризки, й одразу стало так світло, як після сходу сонця. Але яскраве світло феєрверка повільно погасло, й так само повільно затихла музика, і знову в темряві, що настала, голосно зацокав настінний годинник. І хтось квапливо запалив газову лампу, гості заворушилися, заговорили. Дядько розрізав мій величезний торт на багато маленьких шматочків, і на моїх очах він почав зменшуватися та зникати. А моя добра тітка з Блекпула, відкусивши шматочок тортика з моїм кремовим ім'ям, повчально сказала, що за традицією іменинник сам має гасити свічки на іменинному тортику. Потім вона взяла в руку свічку, запалила її, почекала, поки та розгориться, і дмухнула на маленьке полум'я. Від згаслого ґнота піднялася вгору жалібна цівка диму. «Ось так потрібно, Віллі! – сказала вона. – Це приносить щастя!» – «А що таке щастя?» – запитав я. «Щастя, – відповіла тітка, – це коли ти з одного разу загасиш усі іменинні свічки!» Після цього вона знову запалила загашену свічку й піднесла її до мого обличчя. Я провів пальчиком по теплому, ніжному воску. «Ну ж бо, хукай! – попросила тітка. Це було схоже на гру. Я навчився хукати трохи мимо, так, аби вогник не гаснув, а як би танцював. Шкода, що моїй тітці гра не сподобалася. Вона сама загасила свічечку й подивилася на мене з докором. А за столом було весело, всі жували тортик, пили чай, сміялися, розмовляли, й тільки тато, всміхаючись, дивився на мене. А тітка з Блекпула скривджено відвернулась і щось розповідала моїй мамі. І знову мені здалося, що я почув мурашині голоси, мені здалося, що мурашки з нашого саду навіщось гукають мене. Мені здалося, що я їм дуже потрібний, і я запитав тата, чи може він виконати моє іменинне бажання. Тато розсміявся, й гості розсміялися теж. «Звичайно, – сказав він, – але сьогодні ти маєш висловити своє найсильніше, найпотаємніше бажання. Адже такий день буває лише раз на рік». Гості принишкли й вичікувально дивилися на мене. «Тату, – сказав я, – дозволь мені забратися на підвіконня й самому відчинити вікно!» Всі заусміхалися. «Що ж робити! – розвів руками тато. – Дозволяю!» І він підвівся, відсунув із вікна важкі гардини й відійшов трохи вбік. Я взяв свій стілець, підтяг до вікна, заліз на нього, а з нього вже забрався на підвіконня й – уперше сам відсунув шпінгалети і розкрив наше велике вікно, що виходить у сад. Вікно розчинилось, і я побачив унизу світлу пляму, і тут же з глибини саду донеслися до мене мурашині голоси. І вони вже не були такими тихими, як раніше, і я легко розрізнив своє ім'я. Вони кричали: «Віллі! Йди до нас! Віллі!» Я заплющився і сплигнув униз. Ще не встиг я долетіти до нашого саду, як мене наздогнав переляканий крик мами. А коли я підвівсь із землі, обтрусився від піску й задер голову вгору, щоб подивитися на наше велике вікно, яке я сам сьогодні відчинив, я побачив дев'ять зляканих облич. «Можна, я сходжу до мурашок?» – запитав я тата. Тато не дозволив. Він наказав мені зараз же повернутися в будинок і крокувати нагору до спальні. Тільки свято позбавило мене від серйознішого покарання. Але навіть якби мене й покарали, я б не плакав. Адже вчора був насправді дивний день. І зовсім не тому, що прийшли гості, принесли подарунки. Учора я вперше у своєму житті САМ відчинив вікно, вчора я придумав казку про своє майбутнє і вчора я нарешті почув мурашині голоси, які називали мене по імені. Добре, що вони запам'ятали моє ім'я. Тепер, коли я прийду до мурашок нашого саду, вони впізнають мене і вже не боятимуться. І я зможу розповісти їм дуже багато, я їм розповім про вчорашній день, про іменинний тортик, про шість свічок, які задули мої гості, та, найголовніше, про це вікно, що виходить у наш сад, про вікно, крізь яке я почув їхні голоси».

Немов після поганого сну, в голові Харитонова стояв шум, що заважав привести в порядок думки і бажання. У вухах усе ще звучав, затихаючи, дитячий голос.

Час, видно, вже наблизив вечір. У землянці стало прохолодніше і помітно темніше. Харитонов протер очі, став на долівку, нахилився до щілини, крізь яку зовсім нещодавно бив пучок світла. Побачив вогнище і сутінок, що оточував вогонь. Поруч, мабуть, сидить на своєму теплому посту цей генерал Ликов. Погано, що землянка так близько – будь-який шум може привернути увагу генерала, і тоді доведеться Ізводьєву розстріляти арештанта за спробу втечі. Гаразд, не чекати ж справді настання ранку. Харитонов підійшов до дверей, натиснув на них плечем, перевіряючи замок. Двері спокійно відхилилися – невже солдат клацнув засувом просто так, для годиться? Арештант вийшов із землянки і завмер, прислухаючись. Тріск гілок у вогнищі – єдина музика цього вечора – долетів до його вух. Запах диму був по-дитячому ласкавий, лоскотав ніс. Спиною до Харитонова сидів генерал, без руху, немов пам'ятник або камінь.

І раптом чиясь рука опустилася на плече заарештованого. Він ледве стримав крик. Переляк прогнав мурашок по спині, скажено застукало серце.

– Хто? – вичавив пошепки Харитонов.

– Я, Ізводьєв! – теж пошепки відповів солдат.

Знову настало мовчання, в якому крім тріску вогнища Харитонов чув дихання ще однієї людини.

– Тікаєш, чи що? – знову прозвучав у шию теплий від дихання шепіт Ізводьєва.

– Так, – відповів Харитонов. – Де мій речовий мішок?

– Будь тут, – сказав Ізводьєв і зашарудів по старому листю.

Харитонов зупинив погляд на генералові, але той не ворушився. Можливо, спав?

– Тримай! – солдат опустив на спину Харитонову речовий мішок, а заарештований швидко протягнув руки в лямки й негайно перевірив шнур. Він був на місці.

– Зі мною не хочеш? – запитав, не обертаючись, Харитонов.

– Ноги болять, – відповів Ізводьєв. – Та і куди? Ти знаєш, куди йдеш?

– Ні, – признався Харитонов.

– Тоді навіщо звеш?! Може, краще залишишся? Може, тебе й не відразу розстріляють. Смерть однаково завжди при нас.

– Прощавай, – прошепотів Харитонов і, так і не обернувшись, обережно обійшов вогнище, пройшовши майже по самісінькій крайці темряви. А потім гілки та стовбури нашаровувалися на червону пляму вогнища, поки вже не залишилася від нього всього лише яскрава цятка. Тоді Харитонов сів на схилі і почав очікувати сходу сонця, яке освітить шлях і відігріє.

Арешт, вогнище і нерухомий генерал – усе це залишилося позаду, за якихось двісті метрів од нього. Харитонов дивився на цятку вогнища. Дивився і подумки прощався з першими «своїми», яких він зустрів і яких залишав тут, на сопці, у ворожому оточенні, невидимому й невідчутному. Скільки років вони ще чекатимуть ворогів? Харитонов цього не знав, але в душі бажав їм зустріти ворогів якнайскоріше, щоб дванадцять років безсонного бойового чергування не виявилися марно витраченою частиною життя. Дай їм Боже швидких ворогів. У Харитонова заболіли очі від довгого вдивляння в одну точку. Дістав гриби і зжував їх сирими. їв і згадував смак маринованих рижиків. Дуже хотілося відчути його ще раз, але сирі білі гриби були позбавлені смаку.

7

За огорожею скиту, високим частоколом із соснових колод, лежало кладовище. Вже більше двох століть вважалося воно священним: через місяць після смерті будь-якого старовіра, нехай навіть грудного дитяти, сюди приходили всі на чолі зі старійшиною й перевіряли: чи пустив коріння, чи проріс дерев'яний хрест над свіжою могилою. Якщо проріс – значить, у нього перейшли святі сили померлого. Якщо ж не прийнявся хрест на могилі й помертвіло дерево, то більше цю могилу не доглядали. Серед пророслих хрестів була одна дика груша, понівечений стовбур якої і раніше ледве нагадував форму хреста. Проростав він під час дощів, які пригнули його до землі так, що врешті-решт він уже не стояв, а лежав на могилі й так лежма коріння пустив, а новий стовбур почав підніматися нерівно.

Колись дітлахи пробиралися сюди за дичками. Старші лаяли та шмагали їх за це нещадно, але потім хтось сказав, що коли хрест проріс, то злих сил боятися нічого. Свята груша не може не дати святих плодів. Після цього щоосені дітворі було роздолля. Проте засмучувало багатьох те, що ніхто не міг згадати, кого поховали під грушевим хрестом. Хоч і нещодавно це було, але всім наче памороки забило. Намагались подивитися, хто за останній час помирав і де кого ховали. Так, на подив, у кожного померлого була своя могила і свій хрест, а хто лежав під грушею – так і не зрозуміли.

Відтоді минуло чимало років та життів, і залишилися в скиту тільки Іван Тимофійович Корнягін і троє його синів. Жили окремо, але працювали разом. Іван Тимофійович був старійшиною, а отже, духовним батьком своїм синам. Від того дня, як поховав він свою дружину, почав усе частіше зачинятися вечорами в капличці й думати. Сини знали, що з батьком відбувається щось дивне, але запитати його про це не наважувалися.

Весняної неділі Іван Тимофійович оголосив синам, які зібралися в каплиці для молитви, про те, що віднині він не дозволяє їм звертатися до Господа доти, поки він особисто не перепише вчення.

– Навіщо? – здивувався старший син Володимир. – Адже вченню тисячі років!

– Може, й не у вченні справа, – погодився батько. – Але я відповідаю перед небом за вас. Майбутнього в нас тут не буде, а лише минулим не проживеш, хоча й частиною його стати можливо. Словом, треба буде йти звідси. Тут у вас не буде дітей, як немає і дружин. Кладовище розрослось, а теплих будинків залишилося тільки чотири, і в кожному з них по одній людині…

– А куди йти? Хіба є де поблизу люди? – запитав середній, Микола.

– Коли ваш прадід привів сюди людей, навкруги на сотні верст не було ніякого житла. Але відтоді минуло багато часу. Може, хто-небудь іще прийшов і привів за собою неподалік звідси? Нам треба шукати. Не знаю, через що наші біди… Але тепер по неділях ми працюватимемо на славу Господню, будуватимемо дзвін.

– З чого, як? – подав голос молодший син Андрій.

– Таж немає ні срібла, ні міді… – додав Микола.

– Я думав про це, – кивнув батько. – Нам потрібне нове вчення й новий дзвін. Дзвін, який звучатиме навіть тоді, коли ми підемо звідси.

Сини почувалися незручно, вперше ведучи такі розмови в каплиці, вперше слухаючи не проповідь батька, що стояв перед іконостасом, а його дивні, незрозумілі думки. Володимир перевів погляд із Івана Тимофійовича на лик Ісуса, і стало йому соромно за батька свого перед Господом, але промовчав він.

– Я придумав такий дзвін… – вів далі Іван Тимофійович, – а якщо ви гадаєте, що я не зможу переписати вчення…

Сини мовчали.

– Дзвін почнемо робити сьогодні. Із старого кедра, що впав минулої зими поряд з воротами.

– Дерев'яний?! – вирвалось у Андрія, і він засумнівався, що батько їхній при повному розумі.

– Так, дерев'яний, – підтвердив Іван Тимофійович. – Але скажіть спершу: чи підете зі мною?

Після хвилинного мовчання Володимир кивнув. Андрій і Микола кивнули вслід.

– Після того, як наш дзвін зазвучить, Господь пошле нам знамення і вкаже шлях звідси. – Іван Тимофійович відійшов од іконостаса, трохи зачекав і несподівано швидко вийшов із каплиці.

Кедр, який упав минулої зими, був у три людські обхвати. Взявши пилку та сокири, останні жителі скиту взялися за роботу. Батько давав указівки, сини працювали мовчки. Перед смерканням разом поглянули на сонце, перехрестились і ввійшли до воріт скиту. Сини почувалися ніяково й навіть один на одного не дивилися. Так мовчки і розійшлися по своїх зрубах. Тільки батько мав упевнений вигляд, твердою ходою крокуючи до будинку. Він давно мріяв про цей день – і він настав. Настала й закінчилася перша в його житті й у житті його дітей робоча неділя. Отже, зламалася споконвічна традиція та заповідь, а значить, можна ламати й далі, і тоді вони знайдуть свій шлях до Господа й отримають його благословення на все подальше життя. Адже якби давнє вчення було вірне, то давно б уже на землі виникло царство Боже і не творилося б стільки зла, й не довелося б його дідові відводити за собою в тайгу єдиновірців, переслідуваних шахраями-священнослужителями, що служили передусім собі, а вже потім Господові.

Володимир, прийшовши додому, став навколішки перед іконою Богородиці й простягнув до неї руки, показав їй долоні. Погляд Богородиці був добрим, але дивилася вона кудись далі, крізь Володимира, і він, сам уважно оглянувши долоні, підвівся з колін. Відчуття гріха не було, як, можливо, не було й самого гріха.

Буденні дні принесли буденний клопіт, а наступна неділя знову зібрала їх біля широкої кедрової колоди. Батько пояснив синам, якої форми надати дзвону, і робота знову тривала до передзахідного сонця. Коли воно, багрове, опустилося за далекі дерева, всі вже входили у свої будинки. Микола здивувався тому, як швидко він звик до буденної неділі. Іван Тимофійович радів, що робота рухається і скоро зазвучить у серці тайги новий дзвін, волаючи до Бога.

Сини вечорами замислювалися про те, як звучатиме дерев'яний дзвін, і не могли собі цього уявити. Батька про це не запитували. Раптом подумає, що вони сумніваються: а чи зазвучить дзвін узагалі. Сумніватися в його словах і справах не можна було. Треба було чекати. І вони терпляче чекали.

Дзвін під керівництвом Івана Тимофійовича набув форми і став схожий на величезного дерев'яного равлика заввишки в людський зріст.

Прийшла ще одна неділя, й Іван Тимофійович послав синів у тайгу: нехай роблять, що хочуть, – полюють, гриби збирають, але щоб до заходу сонця в скиту не з'являлися.

Залишившись сам, Іван Тимофійович сів біля дерев'яного равлика.

Гострив на бруску сокиру. Підвівся, перевернув майбутній дзвін на бік і, примірявшись, почав вирубувати в днищі виїмку.

Працював повільно й акуратно, майже без розмаху. Закінчив, коли рука заходила в дупло майже по лікоть. Далі сокира була вже без потреби. Іван Тимофійович перепочив трохи, потім зібрав хмиз і запалив вогнище біля майбутнього дзвону. Сів погрітись і замилувався вогняним візерунком палаючого моху.

Вогонь дрібними іскорками квапливо бігав по синьо-зеленій моховитій корі, не кваплячись братися за сухе дерево.

«Ти ба, – подумав старий. – Вогонь і той смак знає, спершу з'їдає найкрасивіше».

Наблизився полудень. Іван Тимофійович сходив у дім і приніс декілька картоплин, після чого поділив багаття на два вогнища. Злизавши вогняним язиком мох, полум'я взялося за дерево, і незабаром обидва вогнища палахкотіли жаром. Тоді Іван Тимофійович розтермосив одне вогнище, перекинув палаючі гілки в друге, а в жар, що залишився, кинув картоплю. Нехай печеться. Сам же знову підвівся й повернувся до свого будинку.

Повернувся із сапою в руці й поклав її іржаве жало у вогонь. Коли воно розчервонілося – засунув його у вирубане дупло. Дерево тужливо зашипіло і піддалося силі розжареного заліза. Іван Тимофійович знову кинув сапу у вогонь.

Робота просувалася. На душі у старого стало якось особливо добре. Він радів вогню, який допомагав випалювати розтруб дзвону, радів, як дитина, і від цього працював завзято й так само завзято перекидав із долоні на долоню витягнуту з другого вогнища картоплю, дмухав на неї, розламував і їв. Час минав швидко та радісно. До вечора в дупло заходила вся сапа з руків'ям. На тому Іван Тимофійович зупинився й пішов у дім очікувати синів. А вогнище, догоряючи, намагалось освітити випалене дупло.

Удома Іван Тимофійович усівся на лаву біля вікна, й на зміну радості прийшла втома, втома не одного дня, а усього прожитого життя. Він подивився на небо й подумав про свою душу, якій скоро надійде час вознестися туди ж угору, до Господа, до зірок. І подумав він іще про те, що буде його душі холодно взимку в нічному небі, адже вона – не тіло й одягнути її немає в що. Очі заплющились, і думи Івана Тимофійовича перебралися в сон, де він продовжив дивитися в нічне небо й бачити холодні зірки.

Сини, побродивши весь день по навколишній тайзі, повернулися до скиту. Зупинилися біля догоряючого вогнища й оглянули випалене дупло. Там же мовчки сіли. Старший, Володимир, підкинув хмизу, й вогонь ожив, потіснивши вечірню сутінь. Освітив бородаті обличчя, затанцював по них відблисками. Тріском прогнав тишу.

– Значить, скоро йти нам звідси… – порушив мовчання середній брат Микола.

– Значить, скоро… – кивнув Володимир.

– Була б стежка, я б давно пішов! – скоромовкою випалив Андрій.

Володимир і Микола подивилися на молодшого брата як на молодшого.

– Ти мовби й не тут народився, – сказав із докором Володимир.

– Немає такої заповіді, щоб смерті чекати там, де народився, – відповів Андрій.

Брати подивилися на нього твердо, немов хотіли змінити в нім щось силою поглядів своїх. Молодший брат погляди їхні витримав.

– А ви не хочете йти? – запитав їх Андрій після мовчазних переглядань.

– Хочемо, – відповів Володимир. – Але не говоримо про це. Батьківщину, коли навіть покидаєш її, не можна не жаліти…

– А батько наш хоче йти? – знову запитав Андрій.

– Батько живий, – підвів погляд од вогню Микола, – і його діяння – воля його і Господа…

Розмова не в'язалась, і якби не було вогнища, залишеного Іваном Тимофійовичем, то ніщо б не змусило братів зібратися разом і замислитися про бажання один одного в цей літній вечір. Але вогнище було, і тепло його об'єднувало братів сильніше, ніж відчуття кровної спорідненості. І не тому так було, що не любили вони один одного. Ні, навпаки, вони боялися втратити цю любов. Вони знали, що рано чи пізно їх чекає дорога. Вони вирушать на пошуки людей і, знайшовши їх, можливо, втратять один одного, розчинившись у мирському житті, в метушні людського багатоголосся. А чи не від цього багатоголосся відводили свої сім'ї в тайгу їхні пращури? Чи не від того вони втікали, чого зараз брати прагнули? Питання мучили братів, просилися на язик, хотіли зазвучати цього вечора, та міцно зціпили брати зуби й жоден із них не поділився своїми сумнівами, ніби й не було ніяких сумнівів, а тільки тверда віра в Провидіння.

Так сиділи вони довго, слухаючи тріск вогнища та крики нічних птахів. Сиділи й думали. І навіть захотівши спати, позіхали, але не йшли, чекаючи, коли погасне вогнище, і в той же час підкидаючи в нього гілок. Під ранок зібраний хмиз закінчився і вогонь почав загасати. Брати підвелися й увійшли до скиту, у ворота, які ніколи не зачинялися.

Через тиждень, недільним ранком Іван Тимофійович сказав синам, що дзвін готовий і треба його піднімати.

Сини оглянули ще раз дерев'яного равлика.

– Куди ж його піднімати? Дзвіниця давно завалилася, – замислився вголос Микола.

– А язика-то в нім немає! – здивувався Андрій.

– І не має бути, – відповів молодшому синові Іван Тимофійович. – Це тобі не бронза, що задзвенить від будь-якої руки, що потягне за мотузок.

– А як же він?.. – запитав Андрій, дивлячись на батька.

– Це гудодзвін, – сказав батько. – Піднімемо його туди, до вітру, і від вітру ж він загуде. І жодна рука грішна його не торкнеться. Жодна! І жодна людина не зможе змусити його звучати, а тільки вітер, позаяк у вітрі більше Господа, ніж у людині…

І батько оглянув старі кедри, що підносили свої крони в небо поряд зі скитом. Особливо сподобався йому один стовбур із сучками, що по-їжачому стирчали від землі вгору.

– Ось наша дзвіниця! – поплескав Іван Тимофійович долонею по кедру. – Андрію, принеси смоляного мотузка скільки є мотків, а ти, Миколо, розшукай гак залізний від борони й сюди неси.

Молодший і середній брати пішли в скит, а біля дерев'яного дзвону залишилися Іван Тимофійович і Володимир.

– Перед тим, як іти звідси, – заговорив батько, – треба буде могили прибрати й полити, коли дощів не буде.

– Адже давно вже не прибирали… – погодився старший син.

– Я прибирав, – признався батько.

– А підемо – так заросте все, – із жалем хитнув головою Володимир.

Батько хотів щось відповісти, але, набравши в груди повітря, видихнув його тяжко, побачивши молодшого сина, що приніс три мотки мотузка.

– Зв'яжи їх між собою міцно й лізь на верхівку, перекинь через товстий сучок, – розпорядився Іван Тимофійович.

Андрій зайнявся вузлами, а тут і Микола приспів зі здоровенним іржавим гаком. Вбили його обухом сокири у верхівку дзвону, просилили кілька разів крізь гак кінець мотузка й туго зав'язали.

Андрій же тим часом уже дерся по сучкуватій драбині до верхівки кедра. Довжини чорного смоляного мотузка вистачило не лише верхівки дістатися, але і вниз опуститися. Володимир схопив другий кінець мотузка, що опустився з дерева, натягнув його, відійшовши на два кроки назад, і так стояв, чекаючи, коли брат злізе вниз.

– Ну, благослови нас Господь! – видихнув Іван Тимофійович і теж взявся за мотузок.

Так вони вчотирьох, ухопившись за один кінець, потягнули мотузок на себе, і зрушився з місця дерев'яний дзвін, підповз спершу ближче до кедра, залишивши на землі широкі подряпини, а потім почав поволі підніматися вгору. З тяжким напруженням, із тремтінням у м'язах працювали Іван Тимофійович і троє його синів, перехоплюючи смоляний дряпучий мотузок, але бачили вони, що з кожним зусиллям усе вище злітає гудодзвін і все менше залишається до вершини, і ще сильніше напружувалися вони, поспішаючи зрадіти закінченню богоугодної справи.

Але справа раптом зупинилася, коли гудодзвін уперся в один із довгих сучків, що був недалеко від крони. І поліз тоді вгору Микола, щоб допомогти дзвону вище забратись. І ще важче стало втрьох утримувати дерев'яного равлика дзвону Івану Тимофійовичу і двом його синам. Але сили в них вистачало, й дочекалися вони, поки Микола очистив шлях дзвону до неба й повернувся до них, аби могли вони знову вчотирьох потягнути на себе чорний товстий мотузок.

– Стій! Досить! Дійшов наче, – скомандував хрипким од напруги голосом Іван Тимофійович, вдивляючись пильно в крону дерева. – Тепер треба закрутити мотузок навколо стовбура навіки…

Так Іван Тимофійович і Володимир тримали натягнутий мотузок уже біля дерева, а Микола з Андрієм обкручували його кінець навколо стовбура, зав'язуючи багато вузлів.

Незабаром відпустили мотузок батько та старший син, і тятивою лука кинувся він до дерева, через що посипалася на землю зідрана кора. Завмерли батько й сини, вдивляючись угору й чекаючи почути звук. Але було тихо, вітер не шепотівся з кронами, і світ хилився до вечора.

В усіх боліли руки, та сильнішою за біль була гордість за зроблене, гордість за піднесений їхніми руками до неба дзвін, який хоч і мовчить поки що, але обов'язково загуде і прикличе Господа вказати їм шлях, вказати їм вихід до людей, які не чекають їх, але можуть допомогти, прийняти і зрозуміти їх. А якщо навіть не зрозуміють їх люди, але хоч би приймуть, якщо навіть приймуть тільки для того, щоб віддати за братів своїх дочок, – однаково не буде пізно відвести свої майбутні сім'ї знову в тайгу й побудувати новий скит, аби жити в єдиній вірі, в єдиній радості й, коли приходить час, у єдиній скорботі. Адже поділена скорбота легше проходить, як і поділена радість голосніше звучить і триває довше.

Довго стояли вони під кедром в очікуванні вітру, але час услід за сонцем ішов у західну сторону, і навіть тайгове життя затихало, наближаючись до ночі. Непорушна тиша затамувала подих людей, і стояли вони в кам'яному заціпенінні, підвівши очі до неба і розглядаючи на його темно-синьому тлі справу рук своїх.

Сонце сховалось, але по його слідах на небо забирався неквапливий круглий місяць, і було зрозуміло, що настає ніч. Десь недалеко завив пронизливим виттям вовк. Криком відповіли йому нічні птахи. Андрій, опустивши голову, помітив їжачка, що біг у відчинені ворота скиту.

– Не потрібно так чекати… – видихнув Іван Тимофійович. – Зазвучить – одразу почуємо. А вітру, мабуть, не буде вночі – бач, який яскравий місяць там…

І повернулися вони до своїх будинків. Іван Тимофійович сів на лаву біля вікна, за звичкою глянув у небо – і тут голова його пішла обертом. Гіркота підкотила до горла. Руками він схопився за живіт, звідки рвався назовні різкий незнайомий біль.

– Невже надірвався! – прошепотів Іван Тимофійович, осівши на лаву й підібгавши під себе ноги. – Невже…

І почувся йому звук, протяжний і манливий, але не було сил ні встати, ні очі розплющити.

Так само стрепенулися від звуку брати, але, прислухавшись, заспокоїлися – знову вив вовк, видно, не давав спокою його душі такий яскравий і низький місяць.

Уранці Іван Тимофійович прокинувся й відчув, що за ніч років десять прожив. Руки тряслися, настирливо болів живіт. Страшно йому стало від того, що побачать сини батька свого таким розбитим, наче він у лапах у ведмедя побував. Підвівся він із лави й вийшов на поріг будинку. Сів на сходинку дерев'яну і завмер. І нічого не почув він, окрім тиші, подібної до тієї, що звучала минулого вечора, поки не прогнало її вовче виття.

І замислився Іван Тимофійович. Замислився про те, що не потрібна тиша у цьому світі. Адже напевно вона була й до того, як світ було створено Господом. І якщо світ прийшов на зміну тиші, то не має бути їй місця у природі. Недаремно ж є різні птахи для дня і ночі, й різні звірі є для кожного часу доби, й усі вони видають звуки, всі вони наповнюють землю відчуттям життя. Кричать, шиплять, виють, співають, гавкають… До чого ж ці мовчання природи? Адже не спить вона. Адже все навкруги, як і земля сама, перебуває в постійному русі, в постійному диханні. Та все ж приходять вони, ці мовчання природи, і моторошно стає на душі, і не хочеться, але все одно про смерть замислюєшся, хоча й там, на тому краю, перший крок від життя до смерті не проходить у тиші. Який в ній сенс?! А й те може бути, що з'являється вона всупереч волі Господа і створена супротивниками життя…

А сонце піднімалося над цією тишею так само беззвучно, і було воно ще слабким, не яскравим, а ніби воском укритим. І навіть не зіщулився Іван Тимофійович, дивлячись на нього, але не думаючи про нього. Знову піднялося світило, знову ранок, усе буде знову і знову, і хоч що б відбувалося внизу, на тверді земній, завжди надійде година світанку, і підніметься воно й освітить те, що відбувається, ніяк не впливаючи на нього, а тільки розбиваючи поверхню на світло й тінь. І те, що в тіні залишиться, ніхто не помітить. І повз нього пройде. Адже тінь – це немовби хрест, який сонце поставило на чомусь. А спробуй позбавити паросток земний сонячного світла, наведи на нього тінь – і все. Назад повернеться він у землю. Як усе живе повертається, перегорівши життям і втомившись од нього. Але повернення – це теж рух, і не може воно бути нечутним, беззвучним, як тиша. Не має бути.

А сонце піднімалося над цією тишею, над тайгою, над земним життям. І звук цього життя несподівано ввірвався у вуха Івана Тимофійовича співом птахів, тріском і шерехами лісу. І знову поглянув він на світило – і тут же зіщулився. Немов розтопився віск і полилося вниз сонячне сяйво, ошпарюючи своїми киплячими променями очі тих, хто дивиться вгору, і трави, верхівки дерев і мох на мертвих стовбурах. Може, не було цього мовчання природи, може, і не було тиші? Просто не слухав він життя, прислухаючись тільки до своїх думок і сумнівів, до своїх тремтячих рук, до своїх болів. І заглушили ці внутрішні звуки весь живий світ, і здалося йому все живе навкруги мертвим, а ввесь рух, що відбувається поза ним, – тишею. Так буває, коли чекаєш почути себе більше, ніж життя. Коли життя здається чимось окремим від тебе, що не має до тебе ніякого відношення. Так буває, коли, не примружившись, дивишся на сонце і думаєш про силу свого погляду.

А сонце тим часом сходить, поділяючи світ на світло і тінь.

Коли сонце піднялося на небо, вниз на землю опустився вітер. Опустився і почав куйовдити трави та кущі, розгойдувати кедри та модрини. Він підхоплював стрибаючих білок і допомагав їм долітати до гілок сусіднього дерева. Він грався, міняючи напрям, змішуючи повітря, що прогрілося, з прохолодним, виштовхуючи його з тіні просто на сонячні промені, у світлі яких він утрачав свою міфічну прозорість і ставав наповненим мільярдами метушливих порошинок. Граючись, вітер проходився гребенем по кронах, які від його дотиків роняли на землю ослаблені й висохлі гілки.

І зазвучав дзвін. Немов заволав вітер, що потрапив у нього, як у пастку. Здригнулося від цього звучання все живе, здатне чути. Принишкли птахи і звірі, й на мить застигло на місці сонце, що не дісталося ще зеніту.

А гудодзвін не замовкав, і в гудінні своєму зібрав він усі звуки живого відчаю та самотності, з'єднавши виття вовка з виттям собаки, зимову завірюху з плачем дитини. І розлився над навколишньою тайгою цей звук самотності, що прорвалася, болю, вітру, спійманого в пастку. І все-таки болю, що піднявся високо вгору, високо в небо над усією тайгою, над усією країною, над усім світом.

Із кедра, на якому висів гудодзвін, утекла вниз білка, передумавши стрибати на сусіднє дерево, і посипалася за нею вслід окрушина кори, здряпнута її гострими кігтями. А неподалік закричав птах і, злякавшись того, що не почув свого крику, залопотів крильми й полетів, петляючи між стовбурами та боячись піднятися над кронами дерев, де звучання гудодзвона було голоснішим і відчайдушнішим.

Іван Тимофійович стулив долоні свої, намагаючись стримати тремтіння рук, і слухав дзвін. Губи його ворушилися, промовляючи молитву і видихаючи біль. Себе він не чув і не думав про себе більше. Природа повернула його собі, зробивши частиною всього живого, об'єднавши все живе гнітючим звучанням гудодзвона. Завмерли, кожен біля свого будинку, сини Івана Тимофійовича. Стояли там, де почули дзвін. Стояли і слухали не рухаючись. Слухали і наповнювалися його звучанням, а через його звучання – відчаєм і болем. І хотілось їм тікати від цього місця, від цього страшного звуку, у владі якого вони почувалися безмовними й покірними рабами. І хотіли вони бігти, але стояли не рухаючись. А звучання опускалося вниз, проливалося на землю й топило ямки та вибоїни, заповнюючи спочатку їх, а потім піднімаючись усе вище й вище, як піднімається вода під час повені. А звук усе ллється і ллється вниз, і вони, люди, стоять уже по пояс у цьому витті, й чим вище воно піднімається, чим ближче до вух їхніх – тим нестерпніше їм слухати його.

Не зміг довше сидіти на ґанку Іван Тимофійович. Зібрав сили й повернувся в дім, замкнувши за собою двері. Сів на лаву. І тут було чутне звучання гудодзвона, але не так голосно, не так нестерпно. Затулив вуха долонями. І очі заплющив, але так і не почув свої думки, не відчув себе, немов і зсередини вже наповнився звучанням дзвона.

А вітер, утомлений від пастки, обм'якнув, сповільнився, і почав затихати дзвін.

Опритомніли брати, ожили, коли гудодзвін ледве звучав. Ожили вони, подивилися напружено вгору, на крону кедра-дзвіниці, й погляд їхній пройшов крізь крону, пішов далі в небо, де наткнувся на чорну хмару, маленьку, незвичайну, схожу на величезного небесного сома й кольором, і формою.

– Знамення! – вирвалось у Володимира.

Побігли брати до будинку батька свого. Підвівся він із лави, вийшов на поріг. Рука старшого сина відвела його погляд високо в небо, де побачив Іван Тимофійович щось пливуче чорне.

А в небі спокійно й мирно плив чорний дирижабль. Він летів над тайгою в кудизавгодному напрямі. У гондолі дирижабля нікого не було, хоча посередині неї і стояв табурет, на підлозі валялося дрібне сміття, а в кутку лежала велика картонна коробка, що вміщувала понад тисячу пачок сигарет «Друг».

– Ні, – помовчавши, відповів Іван Тимофійович. – Знамення не буває чорним… Воно – світло. Як у Писанні є «райдуга в хмарі…»

– А що ж це? – запитав Андрій.

Замислився знову Іван Тимофійович, а чорна хмара тим часом пішла з видимості, залишивши тих, хто побачив її, в неспокійному нерозумінні.

– Не знаю, – признався батько. – Може, справа рук природи або інших сил…

– Але інших, окрім сил Господа, не буває! – напружено видихнув Андрій і заглянув батькові у вічі.

Іван Тимофійович знизав плечима.

– Може, справа рук часу, іншого часу… – майже прошепотів він, провівши долонею по лобі. – Я ж збився з нього, з часу… Давно збився. І неділя в нас – тільки сьомий день числом…

А гудодзвін звучав протяжно й неголосно, і стало знову чутним на тлі його життя тайги. Вітер пробігав по травах, ледве торкаючись їх, кружляв на одному місці, завмирав.

– Завтра знову сьомий день… – мовив Володимир і питально глянув на батька.

Іван Тимофійович кивнув.

– Чекатимемо знамення.

І вранці, і вдень, і вночі виходили брати надвір і дивилися на всі боки, але марно.

Іван Тимофійович із дому не виходив. Хворів. Уперше лава здавалася занадто жорсткою для спини, але лягти в ліжко, в якому спали вони раніше з дружиною, не хотів. Боявся, що з ліжка йому вже не встати. Надвечір шостого дня почув чийсь гучний крик. Виглянувши у віконце, нікого не побачив. Вийшов надвір.

Дзвін гудів неголосно й монотонно, ніби втомився.

– Гей, є хто? – знову закричав хтось з боку воріт.

Іван Тимофійович квапливо попрямував на голос, на перший незнайомий голос, почутий у своєму житті. «Хто ж це сюди?» – стривожено думав він.

– Та є тут хто? – знову запитав голос, цього разу вже тихіше і, здавалося, перелякано.

Підійшовши до воріт, Іван Тимофійович зупинився. Поряд із ним зупинилися Володимир і Андрій, через хвилину підбіг Микола.

Перед ними стояв невисокого зросту немолодий чоловічок у військовій формі. Перед ним – візок на одному дерев'яному колесі, а на ньому якісь круглі плоскі предмети й мішок.

– Хазяї? – запитав він і зробив крок убік од візка.

Іван Тимофійович помітив, що у незнайомця одна нога дерев'яна.

– Що це за село? Як називається? – запитав незнайомець.

– Ніяк, – відповів Іван Тимофійович. – Скит це.

– Сектанти, чи що? – спохмурнів прийшлий.

– Християни, – відповів Іван Тимофійович. – А ви ж бо ким будете?

– Інвалідом буду. На прізвище – Кортецький, – гордо відрекомендувався чоловік у військовій формі. – А ви чому не на війні?

Сини здивовано подивилися на батька.

– З ким? – здивовано запитав Іван Тимофійович.

– Ну як же, у Батьківщини стільки ворогів: фашисти, японці, фіни. Вся країна воює…

– Зараз?! – вирвалося в Андрія.

– Так… – сторопіло відповів інвалід. – А ви що, не знаєте?

– Ми вже давно від світу віддалилися… – пояснив Іван Тимофійович. – Яка хоч там влада зараз?

– Яка-яка… – загальмовано забубонів Кортецький, дивлячись на свою дерев'яну ногу.

– Ні, ну яка ж… – не вгамовувався Іван Тимофійович. – Якщо ті, що раніше були…

– Коли любиш Батьківщину – влада не має значення! – твердо відрубав інвалід. – Я, може, теж владу не люблю, але заради Батьківщини сюди ось забрався! Ці штуки притягнув, аби всі знали, яка вона, правда, сьогодні… – І він кивнув на візок.

– А що це? – поцікавився Андрій.

– Відступися з дороги, секто! – незлобиво буркнув Кортецький і, взявшись за візок, заходився штовхати його у ворота.

Іван Тимофійович і сини відступилися.

Інвалід, жваво орудуючи дерев'яною ногою, проштовхнув візок до першого будинку, там зупинився й озирнувся на місцевих жителів.

– Чого стали! – крикнув він. – Ідіть сюди, дорогу покажете!

Іван Тимофійович поволі попрямував до прийшлого.

– Куди тобі дорогу? Немає тут ніяких доріг! – сердито відповів Іван Тимофійович.

– У тайзі немає, це мені відомо… Не про це я. Де тут у вас центральне місце?

– А навіщо вам? – запитав Володимир.

– Та штуку одну присобачити… – Інвалід спідлоба оглянув будинки.

– Немає у нас такого місця, – відповів Іван Тимофійович.

– Брешеш! – не повірив інвалід. – Де культова будівля?

– Яка?

– Церква! – пояснив іншими словами Кортецький.

– Там, – показав рукою Іван Тимофійович.

– Ходімо, християни! – скомандував прийшлий.

І вони попрямували до каплиці, до якої було кроків тридцять. Інвалід штовхав візок. Поряд із ним ішов Андрій, розглядаючи незнайомі круглі предмети, схожі на чорні миски.

– А що це тут у вас виє? – на ходу запитав інвалід.

– Дзвін, – відповів Андрій.

Інвалід важко зітхнув і незадоволено хитнув головою, мовчки дивуючись.

Підійшли до каплиці. Іван Тимофійович, косячи одним оком на Кортецького, відімкнув двері. Інвалід узяв з візка одну круглу штуковину і заліз усередину. Тут Іван Тимофійович помітив, що за штуковиною цією потягнувся якийсь тонкий мотузок.

Усі зайшли в каплицю. Інвалід пильно оглядався. Інші так само пильно стежили за ним.

– Пощастило вам узагалі-то, – мовив він. – Були б ви де ближче до Батьківщини – підірвали б вам давно все це християнство. У нас на боротьбу з опіумом динаміту не жаліють. Гаразд. Дайте з візка молоток! І свічку запаліть.

– Ми свічки даремно не палимо і сірники марно не витрачаємо. Вони ще прадідівські.

Андрій вискочив за молотком.

– Ось! – Кортецький простягнув коробку Івану Тимофійовичу.

Той запалив свічку й освітив каплицю.

Інвалід підійшов до середини іконостаса, витягнув з кишені гімнастерки цвях і забив його наполовину в дерев'яного розіпнутого Христа. А потім начепив на цвях круглу штуковину.

– Ну от, – задоволено видихнув він. – Тепер і ви почуєте голос Батьківщини… а то сидять у тайзі, а там мільйони помирають на фронтах…

– А як воно називається? – запитав Андрій, показуючи поглядом на круглу штуковину.

– «Сковорідка» – по-простому, а так – радіо, – пояснив інвалід. – Сьогодні запізно вже, а завтра заговорить, їй-богу, заговорить! Слухатимете, секто!

І Кортецький обвів місцевих жителів колючим зневажливим поглядом; тільки на Андрієві його погляд потеплішав:

– Ну все, я тут у вас переночую, а рано-вранці далі піду.

– Розташовуйся, божий чоловіче, – Іван Тимофійович закивав і вийшов із каплиці.

За віконцем у темряві, що настала, гудів дзвін, але було чутне й життя. Кричали птахи.

Інвалід, залишившись сам у каплиці, розстелив під іконостасом шинель і влігся на неї. Вже лежачи, він чиркнув сірником, і той, спалахнувши, освітив усі нутрощі тісної маленької каплички. Окинувши ще раз швидким поглядом стіни, Кортецький скривився і задмухнув сірник. Заплющив очі, але тут почув скрип дверей.

– Хто там?! – перелякано сіпнувся він, побачивши у розкритому дверному отворі жовту половинку місяця.

– Я це, – відповів тихий голос.

– Я – хто? – насторожено перепитав інвалід.

– Андрій.

– Ти чого прийшов? – Кортецький підвівся на ліктях.

– Запитати.

– Ну?

– А правда, що Батьківщина в біді? – тремтячим голосом запитав Андрій.

– Еге-е, – мовив із протягом інвалід. – У дуже великій біді, скрізь війна, фронт, а де немає фронту – там із голоду мруть. Погано.

– А Москва?!

– Ну, в Москві не мруть, звичайно, але й там погано. В оточенні вона. Я ось за Батьківщину ногу віддав. А тепер останні сили віддаю…

– А вранці ви куди?

– Далі. У мене ще три «сковорідки», присобачу їх де-небудь у людей, які нічого не знають, і назад рухатиму.

– А можна з вами піти? – Голос Андрія затремтів.

– А тебе твої сектанти не приб'ють, якщо зловлять?

– А ми до світанку, я знаю, як до річки вийти, а ні батько, ні брати цього шляху не відають.

– До річки – це добре… Але якщо підеш, треба буде тобі мене слухатись…

– Буду, – пообіцяв Андрій.

– Ну от, тоді перший наказ: усю ніч стерегти візок, а перед світанком розбудиш мене й рушимо.

– Добре, – кивнув Андрій.

– Ні-і, – перебив його інвалід. – По-військовому треба відповідати: «Слухаюсь!»

– Слухаюсь, – прошепотів Андрій.

– Добре, йди.

Андрій тихенько замкнув за собою двері й сів біля візка, спершись ліктем об ґанок каплиці. Згори світили зірки й гудів гудодзвін.

Андрій усміхнувся. Поки батько та брати дочекаються знамення, він буде вже далеко.

Спати не хотілося. Всю ніч спостерігав він за небом, і здалося йому, що зірки рухаються вслід за місяцем. А коли перед – промені сонця, що ще не показалося, розігнали морок, Андрій жваво звівся на ноги, зайшов до каплиці й, помолившись, розбудив інваліда.

– Як там нас ранок зустрічає? – Кортецький засовався, приходячи в рух.

– Добре, – відповів Андрій.

Інвалід підвівся, скрутив шинель, і вони вийшли. Зупинилися біля візка, де інвалід запхав шинель у мішок.

– Тепер ти котитимеш його, – сказав він. – Той, хто приходить пізніше, стає молодшим за званням.

Андрій кивнув, узявся за дві розбіжні дерев'яні ручки і спрямував візок до воріт. Інвалід закрокував поруч, оглядаючись на сонце й усміхаючись стриманою радістю. Вийшовши за ворота, вони на хвилинку зупинились. Андрій вклонився скиту, а інвалід обвів будівлі єхидним поглядом.

– Давай швидше, а то тут і залишишся! – поквапив він Андрія.

Єдине колесо візка поскрипувало жалібно, наїжджаючи на гілки, опалі з крон. Андрій поспішав, старався, хоча безсонна ніч уже давалася взнаки. І зникло кудись звучання дзвона, до якого, здавалося, він уже звик, як до чогось неминучого й постійного, як небо. А може, просто безсонна ніч відлучила його тимчасово від слуху, і не встиг він обернутися на кедр-дзвіницю, сподіваючись, що востаннє, як почув невдоволене бурчання інваліда:

– Гуде, проклятий!

Андрій глянув на Кортецького перелякано й тут же повернув свій погляд на візок. І почув сам виття гудодзвона, протяжне й неголосне. І пропало бажання обернутись і подивитися насамкінець угору.

Уранці Володимир і Микола розбудили батька.

– Андрій пішов, – сказав Володимир. – Я бачив їх.

– І не зупинив?! – запитав Іван Тимофійович, підводячись із лави.

– Ні.

– Так, – кивнув батько. – Не треба було. А ви? Не хотіли з ним?

– Ми чекатимемо знамення, – твердо мовив Микола й опустив голову. – Знаючи лише півдороги, не дійдеш до її кінця.

– Так, – Іван Тимофійович зчепив долоні. – А він же звучить. Звучить! – І очі його спалахнули. – Головне, вірити, вірити і чекати. Терплячим усе віддячиться. Адже звучить він?

Брати кивнули.

Іван Тимофійович підвівся.

– Який сьогодні день?

– Третій, – відповів Микола.

– Третій?! – повторив сам собі батько. – І був вечір, і був ранок, день третій… І сказав Бог: хай будуть світила на тверді небесній, для відділення дня від ночі, і для знамень, і часів, і днів, і років… Не буду я переписувати вчення. Кожен вільний змінювати тільки ним самим написане.

І вийшов Іван Тимофійович на ґанок, вдихнув уранішнього повітря. Вдихнув свіжості й звуків. Відчув тепло сонця і подумав про свого молодшого сина, побажав йому небезмежного шляху.

Зайшовши в каплицю, батько і його сини залишили двері відчиненими, щоб упустити всередину сонячні промені. Промені освітили нижній ряд іконостаса й ноги розіпнутого Христа. І зазвучав у каплиці троїстий шепіт, а коли затих, замість тиші запанувало звучання гудодзвона, і довго ще не вставали з колін молільники, слухаючи це звучання й наповнюючись ним.

Вийшли вони з каплиці, але двері не зачинили.

А промені сонця опустилися, сповзли з іконостаса й освітлювали тепер дерев'яний настил підлоги. Ожила, зашипіла раптом чорна «сковорідка», прибита інвалідом до розп'яття, і суворий далекий голос заговорив розмірено, залишаючи між словами довгі простори-паузи: «Передаємо зведення Радінформбюро. Прослухайте сигнали точного часу: в Москві, Ленінграді, Києві – 1945 рік, літо, в Пермі, Норильську, Магнітогорську – 1943 рік, літо, в Усть-Ілімі, Воркуті, Анадирі – 1939 рік, осінь. Повідомлення для Пермі, Норильська, Магнітогорська та районів Східного Сибіру: після важких тривалих боїв радянські війська залишили Крим, ворог зазнав серйозних втрат у живій силі й техніці».

Немов помітивши, що в каплиці нікого немає й ніхто не слухає цей далекий голос, «сковорідка», видавши якийсь кашляючий звук, замовкла.

Настав вечір.

На краю неба виклювалася перша, ще тьмяна через неповну темряву зірка. Десь неподалік запугукав, прокинувшись, сич. Надійшов час прокидатися тому, що спало, і засинати невсипущому. І раптом у тому місці, де щойно було червоне сонце, піднявся яскравий стовп світла, мовби захищаючи землю від падучого нічного неба, від його темних сил, які творять ніч.

– Гляньте! – крикнув Іван Тимофійович синам.

Обернулися вони й завмерли.

– Невже дочекалися… – шепотів Іван Тимофійович, і в очах у нього блиснули сльози. – Щастя яке…

– Що ж тепер? – запитав старший син, і в його голосі зазвучали розгубленість і надія.

– Збирайтеся, – сказав батько, не зводячи погляду з яскравого стовпа. – Беріть хліб, одяг.

Побігли сини збирати свої торби. А батько залишився стояти. Між ним і далеким горизонтом сяяло знамення Господа, що вказувало шлях.

Володимир і Микола підійшли до батька.

– Благословляю вас у дорогу, – заговорив батько. – Шлях далекий, але, пройшовши його, ви вийдете туди, де здійсняться ваші сподівання.

– А ви, батьку?! – запитав Володимир.

– Я не піду. Сил у мене вже мало, але вірю, що зможу віддати борг і за себе, і за вас…

Брати замовкли, переглянулись.

– Та й залишивши мене тут, ви частіше згадуватимете, звідки прийшли… Занадто старий я для дороги… Ідіть. Шлях дуже далекий, і йти доведеться вам по ночах.

Володимир і Микола нерухомо стояли перед батьком, не зводячи з нього очей.

– Ідіть же! – ледве не закричав Іван Тимофійович.

Володимир переступив з ноги на ногу. Микола опустив погляд.

– Палицею мені вас гнати, чи що?! – розсерджено запитав батько.

Володимир підійшов до батька, обійняв його і попрямував до воріт. Те ж саме зробив Микола.

Вони пішли, а він стояв і не зводив очей з яскравого стовпа, у бік якого щойно пішли його сини. Пішли, аби більше ніколи не повернутися.

Знамення продовжувало сяяти, світити, і подумав Іван Тимофійович, що буде воно сяяти щоночі, аж поки дійдуть його сини до заповітної мети, аж поки вийдуть вони до людей, із якими залишаться.

І втішила його ця здогадка. Так, принаймні, зможе він дізнатися, коли закінчиться шлях їхній.

Ранком четвертого дня Іван Тимофійович пішов на кладовище. Узяв із собою сапу та лопату. Насамперед підійшов до могили дружини й зупинився в заціпенінні: хрест, вирубаний із молодої модрини кілька місяців тому й тоді ж поставлений, коріння не дав і висох. Опустив він сапу й лопату поряд на землю й обвів кладовище поглядом, і ніяково йому стало. Навіть колись пророслі хрести, що перетворилися пізніше на химерної форми дерева, стояли тепер сухими. Швидким кроком підійшов Іван Тимофійович до могили діда свого і побачив, що вкрита вона корою, скинутою з себе мертвим кедром. Забив Івана Тимофійовича озноб. Озирнувся він іще раз і побачив, що на всьому кладовищі тільки одне живе дерево залишилося – стара дика груша, потворний ствол якої слався на безвісній могилі. Іван Тимофійович підійшов до неї і почув гудіння джмеля, що кружляв біля її квіток. Груша цвіла, і згадав Іван Тимофійович, як бив його батько за те, що з іншими хлоп'ятами зривав він плоди з цього дерева.

«Значить, знову плоди будуть… – подумав він, дивлячись на дику грушу, і зрозумів, що не хазяїн він більше в скиту. – Кому ж тепер вони дістануться? Хто їх зриватиме?!»

І побрів Іван Тимофійович назад до будинку, залишивши і сапу, і лопату. Важко було на душі, але ні з ким було поділитись. І залишив він у собі цю гіркоту, як залишав у собі багато важких роздумів і печалей. Не думав він про те, що душа людська не бездонна і не все вона витримати може. Не думав про те, що навіть захована глибоко в душі гіркота залишається гіркотою, а печаль – печаллю, і якщо не поділитися ними, не розчинити їх серед людей, здатних поділити з тобою і горе, і радість, то, накопичившись, з'єднавшись з іншими печалями, вирветься все тяжке назовні й приведе тебе у відчай, і не виникне в тобі бажання пересилити біль. А не пересилюючи болю, ти підкоряєшся йому.

І став Іван Тимофійович чекати вечора. Квапив він думками сонце, бажаючи йому швидкого заходу. Нетерпляче поглядав на нього. Так увесь день і минув в очікуванні заходу сонця, і коли він стався і сховалося сонце, то не піднявся більше на місці заходу яскравий стовп, не освітилося небо в тій стороні, а найяскравішими виявилися місяць і зірки. Завмер Іван Тимофійович, не вірячи очам своїм. Почекав ще, поки не піднявся місяць. Потім опустився на ґанок будинку.

«Що ж він?! – гарячково думав Іван Тимофійович, дивлячись на небо. – Чи я помилився?! Але не вийдуть же вони з тайги без нього! Хоч би сюди їх повернути! Хоч би дати їм знак…»

Ніби спохватившись, Іван Тимофійович пішов у каплицю, намацав там на віконці коробку сірників, залишену інвалідом, і, затиснувши її в руці, попрямував у будинок.

Узяв сокиру, почав рубати лаву. Тріски летіли в різні боки. Зібравши їх, Іван Тимофійович чиркнув сірником і спробував розпалити маленьке вогнище просто на дерев'яній підлозі, але тріски не взялися вогнем, і сірник погас.

Тоді він зібрав тріски й повернувся в каплицю. Там поклав їх на підлогу.

Дістав свічку, запалив.

Кинув напружений погляд на чорну «сковорідку», прибиту до розіпнутого Господа. І почав акуратно викладати з розщепленої лави куреник-вогнище. Закінчивши, знову чиркнув сірником, але він лише облизав вогником одну тріску і погас. Тоді Іван Тимофійович дістав кілька свічок, запалив їх і уклав у середину куреника. Тріски взялися вогнем і тихенько потріскували.

Іван Тимофійович обвів каплицю шукаючим поглядом, зупинив його на дверях. Підвівся, зняв їх із завіс і заходився розламувати. Сухі дошки, з яких було їх збито, піддались, і навіть сокира не була потрібна. Виклав він їх поверх куреника й завмер, стежачи за полум'ям, яке повільно поїдало тріски.

І подумав він про повільність вогню.

І про те, що вогонь не виживе без дерева.

І про те, що чим довше дерево чинить опір вогню, тим горить довше.

Про те, що природа сама ростить дерева і сама народжує полум'я, що прискорює прихід нових дерев. А значить, будь-яка пожежа на благо. Отже, вогонь несе оновлення, знищуючи минувшину й сьогодення.

І що є знамення, як не полум'я?! Що є тепло, як не відстань між вогнем і простягненими до нього долонями?

Іван Тимофійович опустився навпочіпки біля багаття, що ще не розгорілось. І почув тріск звідкись згори. Підвів голову. Шуміла чорна «сковорідка». Крізь шуми та хрипи прорвався далекий голос: «Передаємо зведення для Воркути, Анадира та районів Крайньої Півночі. За останній час Радянська армія здійснила ряд успішних спроб звільнення народів Західної України, Західної Білорусії, Молдавії і Бессарабії. На жаль, не вдалося звільнити народ Фінляндії, на багатостраждальній землі якої залишилося лежати багато наших героїв, що віддали життя за світле майбутнє… Вшануємо ж їх пам'ять хвилиною мовчання. Просимо всіх устати…»

Іван Тимофійович звівся на ноги, в нерозумінні дивлячись на джерело звуку. Джерело мовчало. А вогнище все ніяк не розгорялося. Чи то не вистачало вогню сили, чи то руху повітря. Розкрив Іван Тимофійович віконце в каплиці – й відразу прохолодніше стало. І побачив він у віконці місяць, що плив жовтим ликом до землі.

І знов озирнувся на вогонь, який ледве горів. Згадав оповідки діда про язичників, які жили й вірували ще до старовірів, до християн. Вірували у вогонь, у сонце і приносили вогню жертву. Так, може, і цей вогонь чекає жертви?! Адже доки віра мінялася, вогонь залишався таким самим, як і тисячі років тому. І так само горів, так само світив уночі, так само зігрівав житла.

«Так, – подумав раптом Іван Тимофійович. – Потрібна жертва…»

Він підійшов до іконостаса, поглянув на обличчя святих. Вийняв із іконостаса ікону Богородиці й притулив її до вогнища ликом догори. Знову повернувся до іконостаса. Вийняв «Спаса в силах», поставив поряд. Одного ряду іконостаса вистачило для того, аби обкласти іконами вогнище, що ніяк не розгорялося.

Біля вогнища, обкладеного образами, опустився Іван Тимофійович на коліна, заплющив очі й зашептав молитву, але в кінці її не вимовив «Амінь», а просто замовк. І очі розплющувати не захотів. Слухав неголосне звучання дзвона й тихе потріскування вогнища, що проступало на його фоні.

І раптом прийшов до нього спокій. Прийшли думки про мудрість, і зрозумів він, що тільки зараз наблизився до справжньої, а не книжкової мудрості. Адже істинна мудрість полягає не в творенні та зміцненні вже створеного, навіть якщо воно вірне. Вища мудрість – знищити те, що будував усе життя і що пращури будували. Знищити, зрозумівши, що неправильно це, як дорога, що відводить од колодязя в пустелю. Знищити, щоб розчистити нащадкам або природі місце для нового творення, для нових паростків або нових храмів.

А потріскування вогнища стало голоснішим, і заглушило воно звучання дзвона.

Іван Тимофійович розплющив очі й побачив, як із отворів між іконами показались язички полум'я, що почали облизувати вогнем краї ликів.

– Святі, а горять… – здивовано сказав старий, втупившись в ікони одержимим поглядом.

«Спас у силах» почав покриватися темними плямами – дошка прогоряла. Святі обкипали фарбою у вогні. Шипіли дошки. Від них ішов солодкуватий запах. Полум'я піднялося в половину людського зросту. Стало жаркішим і яскравішим. Іван Тимофійович відійшов на два кроки й зупинився на порозі каплиці. З вдячністю подивився вгору, на нічне небо.

– Адже можеш, якщо гориш! – прошепотів він.

І, немов почувши його шепіт, полум'я розлилося по всій каплиці, по стінах, по стелі. І тісно стало полум'ю.

Відскочив Іван Тимофійович надвір. Замилувався іскрами, що підіймалися вгору.

– Ну от, – зітхнув він. – І знамення може бути рукотворним.

А полум'я піднімалося, проривалося крізь дах, і впав дах, і стіни, здригнувшись, осіли.

Іван Тимофійович підняв дошку, що горіла й випала з пожежі, й поніс у будинок. Немов факел, вона освітила велику кімнату. І став він при світлі цього факела скидати на підлогу все дерев'яне, здатне зайнятись і стати ще одним рукотворним знаменням.

Ніч іще тривала, але палаючий скит щосили розганяв морок, готуючись зустріти вранішнє світило. А Іван Тимофійович сидів під кедром-дзвіницею і ловив ледве чутне в шумі пожежі гудіння дзвона. Слухав єдиний звук, який залишив він світу на згадку про себе. Тільки що ця пам'ять? Один, нехай хоч і довгий, але тільки звук…

8

Машину міцно струсонуло – видно, потрапило щось під колеса, – і від цього поштовху враз прокинулися і шофер, і Горич. А машина, здолавши перешкоду, вже спокійно їхала далі.

– Камінь, чи що? – припустив Горич.

Шофер знизав плечима.

– Мені звуки снилися, – сказав він. – Потяг торохтів, потім машина з сиреною довго верещала, потім кричав хтось…

– Щасливий ти, – зітхнув Горич. – Мені ні біса не сниться.

– Не журися. Зате ти пам'ятаєш багато, а я ось майже нічого…

Обоє потяглися в темряві, розпростали плечі. Шофер поклав за звичкою руки на кермо.

– Пригальмуй! – попросив Горич.

– Навіщо?!

– Відлити треба.

Шофер підняв важіль ручного гальма. Машина застигла. Клацнули дверцята, і пасажир сплигнув у темряву.

Шофер іще разок потягнувся, заклавши руки за шию. Настрій був хоч сідай і лист пиши. Але кому? Де? І як відправити? Ця чортова війна, а точніше, темрява, що настала відразу після оголошення війни, перекреслила не лише звичайний хід життя, але й саме життя, зануривши його в морок, відчужений від часу, від взаєморуху частин природи та її світил. Здавалось, усе мусить застигнути в такій темряві, застигнути в очікуванні світанку. І дійсно – якби не машина, застигли б і вони, застигли у своєму темному місті й ніколи б не стали мандрівниками. Але дивний світ, що лежить у цілковитій темряві й у нахиленій площині, гнав машину, що давно витратила останній бензин, а в ній – двох чоловіків, які шукали вихід до світла.

Знову відчинилися дверцята, і в кабіні зазвучав шепіт Горича:

– Там вогник! – повідомив він шоферові. – Зовсім поряд, позаду машини…

– Почекай! – сказав шофер і виліз із кабіни.

Вони взялися з обережності за руки і, прагнучи бути безшумними, попрямували до яскравої точки, що тремтіла метрів за двадцять.

На півдорозі щось тріснуло під ногою Горича. Вони завмерли і прислухались. І почули шерех з боку вогника. Придивилися.

Зовсім поряд, за десять кроків горіла свічка.

Вони зробили крок уперед.

Гримнув постріл.

Обоє впали на землю.

– Забирайся геть, якщо ще живий! – пролунав чоловічий голос.

Шофер і Горич лежали не рухаючись.

– Може, ти вбив його? – тихенько прозвучав голос жінки.

– Можливо, Валю, – відповів чоловік. – У цьому житті все може бути…

– Та хіба це життя! – ніби докорила чоловікові жінка.

– Хто ви? – неголосно запитав Горич, усвідомлюючи відносну безглуздість такого питання.

– І не вбив, і не вовка, – з досадою мовив чоловік. – Ну так я можу ще разок вистрілити!

– Ідіот! – вирвалося у шофера. – В скроню собі вистріли, може, мізки запрацюють! Розстрілявся в темряві!

– їх там багато! – перелякано зашепотіла жінка.

Горич зосереджено намагався знайти запитання, яке мало б сенс задати в цьому мороці, але кожне з можливих запитань викликало у нього гірку посмішку. Ну дійсно, про що їх можна запитати: хто? звідки? куди? Чи, можливо, котра година?

– Послухайте! – заговорив шофер. – Тут яка-небудь дорога є?

Невидимий чоловік голосно розсміявся – навіть полум'я свічки затріпотіло від його сміху, наче од вітру.

– Може, вас іще на вокзал відвести і в потяг посадити? – сказав він крізь сміх.

– Давайте поговоримо серйозно! – запропонував Горич.

– А мені не видно, хто зі мною хоче серйозно розмовляти! – парирував чоловік.

– Я можу підійти до свічки, тоді побачите! – запропонував Горич.

– Тоді вистрілю…

– Довіряти людям потрібно, телепню! – знову розсердився шофер.

– Довіряти в темряві?! Людям?! – замість кепкування в голосі чоловіка вже звучала злість. – Яким людям?!

– А ти не дезертир? – запитав шофер.

– А тобі яке діло?! – розсердився чоловік. – Забирайтеся! Якщо я зараз не почую, що ви забираєтеся, – стрілятиму. Перевірите свою удачу.

– Ходімо! – Горич доторкнувся до руки шофера, що лежав поряд.

Вони звелися на ноги і зробили декілька гучних кроків назад.

– Давайте, давайте! Не зупиняйтеся! – прикрикнув чоловік, і друзі зробили ще декілька кроків.

І раптом у темряві заплакало немовля.

– Ой, Боже ж! – схлипнула жінка.

– Годуй! – наказав чоловік.

– Зараз, зараз… тільки б молоко не кінчилося, – скоромовкою заговорила жінка.

– Я йому кінчуся! Гляди мені…

І вогник свічки знову затріпотів. Потім піднявся над землею метра на півтора й повільно поплив геть.

Услід за вогником поплив, затихаючи, плач дитини.

– Пішли… – якимсь розгубленим голосом промовив Горич.

– А що, коли барабан повернути на горизонт і посвітити? Це ж не небо – може, що і побачимо?! – запропонував шофер.

– Можна, – погодився товариш. – Що освітимо, те й побачимо…

Вони повернулися до машини. Точніше, шофер наткнувся лобом на правий борт. Так навпомацки і залізли в кузов. Горич увімкнув тумблер, і доки розігрівалась-розгорялась іскорка всередині прожекторного барабана, вони повернули його скляне око набік, щоб змогло воно, якщо спалахне, освітити землю. Повернули так, щоб освітило шлях, уже пройдений машиною. Навіть відкинули задній борт.

Світло накопичувалось усередині прожектора, поки не стало поступово перетворюватися на промінь. Освітило землю за машиною і поповзло по цій землі далі. Горич і шофер дивилися на голу безтравну землю, всю в якихось горбиках і вибоїнах.

– Місяць ось теж такий, напевно, – зітхнувши, сказав Горич.

Шофер мружив очі, відвиклі від яскравого світла.

Його товариш сплигнув на освітлену доріжку.

– Може, пройдемося! – повеселілим голосом запропонував він.

Шофер теж сплигнув униз.

Вони пішли вслід за променем, який утік по цій землі вже далеко вперед. Шофер озирнувся й тут же затулив долонею очі.

– Так ти й осліпнути можеш! Нехай у спину світить, – порадив Горич. – Ти пам'ятаєш, коли востаннє по якій-небудь вулиці гуляв?

– Ні, – зітхнув шофер.

– А я пам'ятаю… – Горич, дивлячись на їхні подовжені тіні, скуйовдив своє волосся. – Краще б не пам'ятати… Хоча ось бачиш, – він вказав рукою на їхні довгі тіні, – це ми на проспекті, на дуже довгому проспекті, а все це темне, обабіч проспекту, – будинки, ресторани, кіноклуби… Десь іще дерева мають бути. І ось ми йдемо і напевно когось зустрінемо. В цей час якраз багато хто може прогулюватися. Закохані парочки і ще зовсім молоденькі дівчата, в очікуванні великої та світлої любові. Дідок із собачкою, що зупиняється біля кожного стовпа… Піонери збирають гроші на спорудження найбільшого у світі аероплана… Ми напевно можемо зустріти і знайомих…

– Стій! – вирвалось у шофера, що різко позадкував.

– Що таке? Що з тобою?

– Там щось проскочило, – шофер показав рукою вперед. – Собака або вовк…

– От бачиш… Собака вже є, скоро покажеться і хазяїн або хазяйка… Ходімо…

Шофер напівобернувся до прожектора і знову прикрив очі долонею. Горич підійшов до друга.

– Що з тобою?

Шофер мовчав. Із-під долоні, що затуляла очі, вибралася сльоза і, завмерши на вилицюватій щоці, заблищала, пропускаючи крізь себе яскраве світло прожектора.

– Ходімо! – Горич доторкнувся до плеча шофера. – Ходімо прогуляємося по власній вулиці, по власному проспекту. Нумо! Поки є світло…

– Я не плачу, – вичавив із натугою шофер. – Це очі болять. Очі…

– Ну я ж і кажу: не обертайся! – мовив Горич, і сам на мить обернувся.

– Ну ходімо, – погодився шофер, і їхні тіні, обганяючи їхні тіла, попливли вперед у яскравому світлі штучного світила.

Яскраве світло не сприяло прозорості повітря. Воно лише створило різницю між темрявою та її протилежністю і створило тіні. Горичу на мить здалося, що він іде по нескінченному пофарбованому в білий колір лікарняному коридору, що, як багато лікарняних коридорів, закінчиться смертю, мороком, виходом у вічність. І пробігли по спині мурашки. Він озирнувся на товариша, але той, із кам'яним виразом обличчя, важко ступав уперед. Стало прохолодно. Горич видихнув повітря, і йому здалося, що видихнув парою. Він іще раз набрав якомога більше повітря в легені й видихнув його із силою.

– Ну от, – заговорив раптом шофер, – здається, відпустило… Це ж те, про що я запитував цих, що втекли… Я ж чому дороги люблю, будь-які, навіть стежини? Якщо їх не звір, то вже обов'язково людина витоптала, а значить, що до людей вони і приведуть, хоч по якій би йшов. Може, щоправда, довго йти доведеться. І ось тут, як по дорозі, йдемо. Навіть дитинство згадав…

Він замовк, чекаючи продовження розмови з вуст Горича.

Але той, озирнувшись на товариша, помовчав, потім зупинився.

– Назад пора, – твердо сказав він. – Погуляли, і досить…

– Чому?! – по-простацьки здивувався шофер.

– Чому?! – кивнув головою Горич. – Тому, що по цій дорозі ми нікуди не прийдемо! Ти по місячній доріжці ходив-плавав? Га?

Але шофер, не слухаючи, опустився навпочіпки і, на подив друга, нахилив свою голову майже до самої землі.

– Що там? – запитав Горич, насилу поборовши бажання ще трохи поговорити про місячні доріжки.

– Грибок! – сказав шофер.

– Що?! – Горич теж сів навпочіпки і побачив справжній гриб на міцній ніжці з товстою коричневою шапкою.

І замовкли вони, очманіло дивлячись на гриб, який, видно, зовсім нещодавно піднявся над поверхнею землі. Горич потикав пальцем землю навколо грибка і перевів погляд на товариша.

– Тут, здається, був дощ! – сказав він пошепки, потім звівся на ноги. – Ходімо назад.

Йти назустріч променю було дуже важко. Хоч і затуляли вони очі руками, але сльози все одно скочувалися по щоках, опадаючи солоним дощем на знетравлену землю. Здавалося, що йдуть вони не проти світла, а проти вітру, проти течії. З кожним кроком відчуття втоми посилювалося.

Услід за ними, так само повільно і стомлено, просувались їхні тіні, подовжені низьким джерелом світла.

9

Шлях, який вів униз, був легкий і приємний. Харитонов крокував легко і широко. За спиною теліпався напівпорожній речовий мішок, до лямки якого був прив'язаний кінець шнура.

Перші тижні Харитонов майже щогодини хапався за шнур – перевіряв, чи не відірвався, – але з часом так звик до міцності вузла, що вже і подумки не уявив би собі, що раптом коли-небудь урветься або порушиться його бікфордів зв'язок із динамітом, що залишився чекати вирішення своєї долі на далекому березі Японського моря. Шнур не був ношею і ніяк не утрудняв руху самотнього тайгового мандрівника, що встиг на своєму шляху побувати в подвійному ворожому оточенні й завдяки добрій випадковості вийти з цього оточення живим.

Шлях, який вів униз, був легкий і тішив Харитонова ознаками природного життя, що частішали. Можливо, через те, що схил лежав на сонячній стороні, трава тут була густіша та яскравіша, з трави стирчали шапочки грибів. І вже зовсім незалежно від сонця до шереху вітру домішувалися крики птахів.

Харитонов зупинився й прислухався. І зрадів тому, що шум природи не зник. Що він пам'ятав із цього шуму, з цієї нескінченної колекції звуків, які оточують життя?! Крики чайок на морі? Автоматні черги, розриви гранат, занадто виразну, а тому й несхожу на все інше, людську мову і тріск гілок, які горять у вогнищі? Так, це все, що несла в собі недавня пам'ять, пам'ять, очищена війною від звукових спогадів дитинства. І ось тут, на цьому схилі, завмерлий на час чоловік наново насичувався великим різноманіттям звуків, народжуваних самою природою, її рухом і диханням. Насичувався, щоб повернути в себе її присутність і таким чином повернутися в неї, знову стати частиною великого Всесвітнього Лісу, що терпить під своїми склепіннями і своїх руйнівників, і своїх захисників.

Він дивився на траву, на шапочки грибів, які піднялися, щоб стати доступними сонячним променям.

Раптом один міцний підберезник захитався і впав, а його шапочка зникла. Шерех живої істоти привернув увагу Харитонова, і він уже стежив за цим місцем, де хтось маленький ласував грибком. Сівши навпочіпки, мандрівник стежив за ворушінням у траві, очікуючи побачити їжачка, але, придивившись, помітив щура, що дивився йому в вічі, притиснувши чіпкими лапками до землі ще недоїдений підберезник. Щур дивився на нього без переляканого напруження, хоча до нього й було трохи більше двох кроків. Перервавши погляд, він зубами відірвав од грибної ніжки смужку білого м'яса і знову, підвівши мордочку, втупився в Харитонова. Харитонов, зірвавши травинку, лоскотав нею свої губи, але поглядом був усе ще прикутий до звірятка, яке спостерігало за ним.

Харитонов добре пам'ятав останню страхітливу ніч на баржі, пам'ятав і про те, як намагався влучити палицею у зустрінутого в тайзі щура, та зараз на мирному, прогрітому сонцем схилі вся колишня ворожість до цього хитрого зубатого звірятка минула, і подумав він про те, що всі звірі мають від природи рівне право на життя: і люди, і щури, і птахи, і риби, і вовки.

А щур, хутко знищивши підберезник, усе так само дивився двома маленькими оченятами на чоловіка.

Чоловік усміхнувся на все своє веснянкувате обличчя і, вирішивши перевірити, наскільки нелякливий цей щур, рішуче зробив крок у його бік. Щур навіть не відстрибнув, коли нога Харитонова, що зробив другий крок, прим'яла траву, ледве не наступивши на хвіст звірятка. Після третього кроку чоловік зупинився й озирнувся. Щур швидко пробіг біля його ніг і знову зупинився попереду, кроків за два від чоловіка. Той знову пройшов повз нього, ледве не зачепивши ногою, і знову щур, почекавши, поки чоловік зупиниться, вибіг уперед, завмерши в нього на шляху.

Дивна гра тривала. Коли черговий раз Харитонов зупинився, щур проскочив уперед і зник у траві. Харитонов оглядівся: просто перед ним, буквально під ногами, починалася чи то просіка, чи то дорога, рівна і пряма, вирубана в кедровій тайзі. Він стояв на самому її початку – за спиною високі стрункі дерева утворювали тупик. Важко було зрозуміти, початок це чи кінець дороги, але проста логіка підказувала, що перед Харитоновим лежав початок, адже дуже часто дороги, стежини зароджуються в зовсім дивних місцях, але приводять вони завжди до житла, до тепла або до інших доріг.

І попрямував бадьоро Харитонов цією просікою-дорогою, першою на своєму шляху. Крокував і роздумував, у якій стороні від нього зараз б'ється об піщано-кам'яний берег Японське море. Дуже вже хотілось йому дізнатися про це, щоб зрозуміти, в який же все-таки бік він іде. Але у відповідь прийшла тільки одна думка: ось якщо підпалити бікфордів шнур і почекати, поки він прогорить увесь, там, де зметнеться над горизонтом величезної сили вибух, – там і була його баржа. Але Харитонов тут же відкинув цю думку через свою незгоду з нею, адже в дорозі він був не один місяць, а отже, шлях пройшов довгий, і невідомо – якщо вибухне баржа, чи побачить він вибух, чи почує гуркіт. Та й потім, який сенс і куди йому йти, якщо десь далеко не лежить на мілині баржа, повна динаміту, і якщо не зв'язує його з цією баржею вогнепровідна нитка? Ні, той динаміт – це все, що є у Харитонова, і доки він шукає, кому передати його або що з ним зробити, – шлях його має мету, а отже, і сенс.

10

Над тайговим зеленим морем, по поверхні якого шастав вітер, розхитуючи крони та розгойдуючи гілки, повільно плив чорний дирижабль, наповнений зсередини теплом, завдяки якому політ його був позбавлений посадок. І був знаменний його політ не лише відсутністю людини на борту, але й узагалі відсутністю всякого баласту. Його політ був вільним волевиявленням вітру, а тому нескінченним. Адже волевиявлення людини завжди переслідує конкретну досяжну мету, і притому, з різноманіття цілей людині властиво вибирати найлегше досяжну, адже живучи, вона рахує прожитий час і віднімає зі свого життя, зменшуючи таким чином його залишок, а порахувавши приблизний залишок життя – поспішає, щоб устигнути. Вітру поспішати нікуди – він несмертний, його мета – рух повітря й усього іншого, здатного бути легшим за це повітря: порошинок, метеликів, дирижаблів. Можна подумати, що коли відмовитися від цілей – відкриється вічність, що складається з руху, але, на жаль, тією ж природою зумовлено призначення кожної складової частини Всесвітнього Лісу, і лише одна істота з цього Лісу одвічно мучиться, не знаючи сенсу свого життя. Інші ж живуть, аби вижити, а помирають, аби вижило їхнє потомство. І так усе рухається, неквапом і розумно, овіюване вітром. А над тайговим зеленим морем, по поверхні якого шастає вітер, розхитуючи крони та розгойдуючи гілки, повільно пливе чорний дирижабль, наповнений ізсередини теплом, завдяки якому політ його позбавлений посадок.

Ідучи дорогою-просікою, Харитонов відчув, як сам собою прискорюється його крок. «Господи, – думав він, – як я відвик від прямої дороги! Як я відвик од усього, від днів тижня, від часу, від утоми». І вперше за роки він ішов, не дивлячись під ноги, довіряючи цьому вкритому травою бульвару.

Сонце нестримно піднімалося вгору, і голоснішою ставала природа, збираючи воєдино всі звуки навколишнього світу; і ось у цьому звучанні здалося раптом Харитонову щось страшенно знайоме, від чого він навіть уповільнив крок, аби прислухатись. А прислухавшись, зупинився, не вірячи своїм вухам: разом із криками і співом птахів, шерехами трав і листя в усій цій природній симфонії звучала і справжня музика, музика, яку він чув у ще недавньому передвоєнному дитинстві. Він пробував уловити шматочок мелодії, щоб зрозуміти, що ж він чує, але звуки виринали ніби з-під води і знову ближчі шуми заглушали їх. І тоді продовжив свій шлях Харитонов, але йшов уже повільніше, ввесь обернений на слух.

Через годину звуки музики стали більш явними, і мандрівник зрадів, зрозумівши, що ця дорога веде його до звуків. Він знову прискорив крок.

Через деякий час музика стала чутнішою, ніж вітер. Невидимий оркестр радісно виводив «Марш ентузіастів», і ноги Харитонова самі собою підлаштувалися під ритм маршу. Харитонов, схвильований і щасливий, поспішав побачити село або містечко, в якому грав оркестр. Поспішав побачити свято, адже і в його рідному Каргополі кожне свято, чи то річниця революції, чи День рибалки, супроводжувалося концертом оркестру, що починав свою програму різними маршами ентузіастів, а продовжував її танцювальною музикою.

І тут попереду замаячив зелений тупик – кінець дороги-просіки, але ні дахів будинків, ні різноколірних огорож видно не було. А музика тривала, і була вона вже настільки чутною, що поглинула всі інші звуки. Харитонов наблизився до тупика й несподівано зупинився, розглядаючи прочинені залізні ворота, пофарбовані в зелений колір, на яких красувався зварний скрипковий ключ із червоною зіркою в центрі. Обабіч воріт відходив густо натягнутий на стовпи колючий дріт, який губився далі серед кедрових стовбурів.

Колючий дріт нагадав Харитонову про війну, але скрипковий ключ, хоч він і був прикрашений червоною зіркою, мав доволі мирний вигляд. Почекавши, Харитонов протиснувся у ворота.

Від воріт у глиб обнесеної колючим дротом території вела добре протоптана стежина. По ній і вирушив мандрівник назустріч невидимому оркестру, що вже закінчив грати «Марш ентузіастів» і зайнявся репетицією чогось класичного. Рухався він недовго, поки побачене не змусило його зупинитися. Картина, що відкрилася перед ним, була незрозуміла: на галявині був побудований дерев'яний поміст, такий схожий на літню естраду, які зазвичай розташовуються в парках, тільки був він непофарбованим. На помості з музичними інструментами в руках стояли люди в однаковому сірому одязі. Це й був той невидимий оркестр, а диригент стояв на землі обличчям до музикантів, які припинили грати, і щось енергійно їм пояснював. Поряд із диригентом, що не відрізнявся від музикантів одягом, стояв, тримаючи руки за спиною, високий кучерявий чоловік у тільнику і ватних штанях. Він уважно й суворо дивився на музикантів, залишаючись при цьому абсолютно нерухомим. Диригент закінчив свої пояснення – його рот закрився, а руки застигли долонями догори. Після короткої паузи він змахнув руками, затримав їх на мить над головою – цієї миті вистачило музикантам, аби піднести труби до губ, а скрипки до підборідь – і різким жестом провів руками дві невидимі вертикальні лінії до землі. Загальний акорд обрушився на літню землю, відскочив од неї і вибуховою хвилею покотився по трав'яній поверхні. Навіть у Харитонова загуділо у вухах, хоч він і причаївся метрів за п'ятдесят від помосту.

Харитонов школи не мав радісних почуттів до класичної музики. Він полюбляв бадьорі пісні, слухаючи які можна було легко намалювати власне майбутнє. Уся ж інша музика, яка не супроводжувалася словесними поясненнями або ж твердженнями, була для нього незрозуміла. Виняток становили тільки танцювальні мелодії, але в них не було нічого серйозного, а отже, і замислюватися про значення і сенс цих мелодій не варто було. І ось тут раптом, присівши в незрозумілому місці, відчув Харитонов у собі якесь нервове тремтіння і зрозумів, що це тремтить у нім той самий перший шквальний акорд оркестру, після якого так незалежно й мелодійно зазвучала скрипка. І тремтіння, що виникло в нім од того акорду, не викликало опору розуму або шкіри. Було воно дивної властивості й існувало мовби окремо від людини, так, що врешті-решт Харитонову стало його шкода – може, і не його, але пробуджена акордом жалість почала наростати й заповнювати собою настрій людини, і вже не залишилось у людині конкретної жалості до зниклого акорду або до чого-небудь іще, а була єдина жалість до всього, включаючи себе і весь світ.

Харитонов заплющив очі й залишив свої думки на потім: думати під таку музику виявилося неможливо. Вона, як моторний кінематограф, проносила перед заплющеними очима Харитонова картинки його дитинства та обірваної на півслові юності. Крізь заплющені очі він бачив батька, що повернувся з риболовлі й у брудних високих чоботях зайшов просто до кімнати з двокілограмовим лящем у руках. Розсерджена мати виштовхала батька в коридор, а потім, стоячи на колінах, довго терла ганчіркою підлогу, на якій наслідив батько.

…По зимовому льоду Лачі на санях він поспішав у село Ноколи, яке осібно стояло на протилежному березі озера, щоб там чого-небудь виміняти на вісім брикетів коричневого мила, привезеного дядьком із самої Москви. Так, обмін тоді виявився вдалим – назад він повертався з трьома міцними віниками, великим шматком сала і бутлем журавлинної настоянки. Життя було цікаве своїми дивностями, тим, приміром, що в Каргополі можна було до блиску відмитись і попаритися в лазні, але щоб ходити щодня ситим – не виходило, а в Ноколах і Труфановому – навпаки: митися ніде й нічим, а їжі – живіт переварити не встигає…

Потім було свято, і вони з Грицаком прикрашали пароплав «Нікітін» гаслами і просто кольоровими клаптями. Вовтузилися цілий день, а на ранок, як розвиднилося, примчали на пристань, і капітан, звиклий приходити на пароплав першим, злегка розгубився, позаяк хотів відразу і хвалити, і лаяти їх. Може, саме через ці взаємовиключні бажання він просто по-чоловічому потиснув їм руки, привітав зі святом і побажав дожити до всесвітнього щастя, до того часу, коли в усьому світі, й навіть у далекій Африці, не залишиться знедолених і визискуваних. Потім на пристані збиралися музиканти. Збиралися довго, години півтори. А коли зібралися, то всі піднялися на корму пароплава і почали розігруватись. Уздовж берега на той час уже прогулювалися городяни. Капітан, запитавши у диригента, чи всі в зборі, дав команду відчалювати, і до самого вечора вздовж берегів озера Лачі колами плавав пароплав «Нікітін», на борту якого бравурно шумів міський оркестр, поширюючи святкову музику й такий самий настрій на довколишні села та хутори. А ввечері, коли вже причалили, начальник міського ОРСу безкоштовно нагодував музикантів і на майданчику для гулянь, між трьома старовинними соборами та берегом озера, виголосив промову, наприкінці якої побажав пролетарям усіх країн з'єднатися. Потім були танці під музику того ж оркестру. А наступного ранку, коли всі прокинулись і вийшли на вулиці, – свята вже не було, місто було брудним, і до полудня зарядив дрібний осінній дощ…

Так, було дуже шкода це напівзабуте минуле, але вже й перший акорд оркестру розчинився в повітрі тайги, вже і він став частиною минулого, а скрипка все ще звучала, час від часу підтримувана іншими інструментами, і мелодія її не викликала тремтіння, вона була ніжною і сонною, вона гладила Харитонова по голові, як багато років тому гладила його перед сном мати.

– Хто?! – долинув до Харитонова різкий окрик з боку оркестру. – Хто сфальшував?! Я запитую!

Музиканти відпустили музику, і навколишня тайга принишкла.

Харитонов протер очі.

– Я востаннє запитую! – знову різким фальцетом прозвучав голос диригента.

Музикант із тромбоном у руці зробив крок уперед.

– Канторе, скільки разів ти сфальшував за останні три дні? – жорстко прозвучав вимогливий голос людини в тільнику.

– П'ять разів… – опустивши голову, зізнався худолиций тромбоніст.

– Тобі зрозуміло?! – зло посміхаючись, примружив очі у бік музиканта чоловік у тільнику.

– Але ж у мене була подяка, – забелькотав Кантор.

– Я її анулював. Опівночі заступиш на музвахту, і якщо я прокинусь удосвіта й не почую твого тромбона – нарікай на себе!

Диригент нервово переминався з ноги на ногу, скоса поглядаючи на чоловіка в тільнику, поки той, спіймавши косі погляди диригента, не кивнув йому: мовляв, продовжуй.

– Від третьої цифри! – змахнув руками диригент, і знову зазвучала музика.

Харитонов іще разок пильно оглянув людей, що зібралися на помості, і, не побачивши в їхньому розпорядженні ніякої зброї, заспокоївся, підвівся і запросто попрямував до них.

Коли до помосту залишалося кроків двадцять, сфальшувала скрипка, а слідом за нею збилися з пантелику й інші інструменти. Музиканти перервали гру, зі здивуванням на обличчях розглядаючи Харитонова, що наближався до них. Навіть диригент і чоловік у тільнику застигли, не зводячи з нього очей.

Харитонов, підійшовши ближче, зупинився. В очах у декількох музикантів помітив сльози. А від їхніх поглядів було якось ніяково: так могли дивитися на месію, на вождя, але не на молодшого матроса.

Напружена пауза тривала недовго. Чоловік у тільнику підійшов до Харитонова, простягнув руку.

– Як же ви знайшли нас?! – радісно запитав він.

Харитонов почухав у роздумі свою руду бороду.

– Та… я вас не шукав… – запинаючись, признався він, – хоча, може, і шукав…

Доладно говорити не виходило, і Харитонов замовк.

– Дозвольте відрекомендуватися, – знову заговорив чоловік у тільнику. – Перший помічник диригента з політчастини, колишній засуджений капітан першого рангу Пабловський, не політичний.

– Молодший матрос Харитонов.

– Матрос?! – зрадів Пабловський. – Оце так зустріч! Ніколи не думав, що зустріну тут матроса. Так вас сюди ніхто не посилав?!

– Ні… випадково вийшов, – признався Харитонов. – Але я бачу, ви – наші!

– Ми – наші! – кивнув Пабловський.

– А ви не знаєте часом: війна скінчилася? – втрутився в розмову диригент.

– Не перебивай! – кинув недобрий погляд на диригента перший помічник.

Харитонов знизав плечима.

– Самому хотілося б дізнатись… А що, сюди повідомлення з фронтів не доходять?

– Бачите, товаришу молодший матрос, – уповільнено мовив Пабловський. – У нас немає зв'язку з Великою землею… Ми ж не в місті живемо. Знаєте, що таке Музлаг?

– Ні, – хитнув головою Харитонов.

– Музичний табір… А оці, – він указав поглядом на музикантів, що перешіптувалися на помості, – це залишки Великого симфонічного оркестру. Як вони раніше грали! Ви б чули! Наскільки я терпіти не можу всяких Бахів, але у них це виходило. Гаразд, заждіть… Шикуйсь! – раптом закричав перший помічник. – Струнко!

Музиканти метушливо вишикувалися на помості, туди ж проворно видерся диригент і став першим.

– Репетицію закінчено. Розійдись! – надривно прокричав Пабловський.

Музиканти сплигнули з помосту і, озираючись на Харитонова, попрямували кудись у глиб території.

– Гей, Фриц! – перший помічник окликнув диригента. – Зроби нам чай!

Диригент кивнув і теж поспішив геть.

– Пройдімо до мене! – запропонував Пабловський. – Чайку поп'ємо, поговоримо. Ви, може, не повірите, але ви тут перша людина за шість чи сім років.

Пабловський був на голову вищий за Харитонова, та і будь-кого з музикантів, але розмовляв він, не нахиляючи голови, – тримаючи спину рівно, по-офіцерськи, наче був на параді.

Підійшли до рубленої хатинки. Пабловський штовхнув двері й пропустив молодшого матроса вперед.

Навколо столу обійшов із поліном в руках диригент і, зупинившись біля руської печі, почав трощити це поліно маленькою тупуватою сокирою. На грубо збитому столі вже стояли три гранчаки.

– Сідайте! – Пабловський указав рукою на табурет.

Харитонов сів. Перший помічник усівся навпроти.

– Приємно дивитися на незнайоме обличчя, – сказав він, дивлячись молодшому матросові у вічі. – Ці ж бо пики за стільки років уже остобісіли, просто нудить іноді. Та й ви знаєте, що це в нас за національність наймузикальніша: усі ці Кантори, Раумштейни… Чомусь у мене на кораблі жодного такого не було, там навпаки – Іванови, Коваленки, Петрови, Сидорови.

Пабловський важко зітхнув, перевів погляд на диригента.

– Ну ти! Ворушись!

Харитонов позирав здивованим поглядом на убрання хати, на цих людей, на диригента, що колов неподатливе поліно.

– Може, я йому допоможу?! – підвівся він, дивлячись у вічі першому помічникові.

– Сидіти! – гаркнув Пабловський, і негайно його обличчя набуло якогось вовчого виразу. Але враз очі його подобрішали. – Не варто, – вже м'якше вів далі він. – Ви тут гість, до того ж чесна, вільна людина, а ці всі – табірники, а там уже різниця невелика, політичні чи музичні. Я ось теж табірник, але мене по карній проводили. П'яна бійка. Я в ній честь вождя захищав, якби той дурень не згадав вождя матюком, я б його і кортиком не кольнув. Але так уже вийшло. Та й ви знаєте, за що цей оркестр сюди переїхав?! Вони ж додумалися на З'їзді колгоспників в «Інтернаціоналі» сфальшувати, причому так сфальшували, що навіть колгоспники обурились і написали листа в ЦК. До сорок першого тут іще більш-менш життя було – вишки, охорона НКВС, кухня табірна. А як війна почалась – охорону зняли, все зібрали. Спочатку лякали, що ось-ось наказ надійде ліквідувати табір із усіма ув'язненими, але, видно, не дочекалися вони наказу й поїхали.

– А ви як тут? – запитав Харитонов.

– А мене для зміцнення внутрішнього порядку ще в тридцять дев'ятому з Колими сюди перевели. Ох і намучився я з ними… Та й що це за табір без охорони й начальства?! Це ж чому вони досі не розбіглися? Тому що місце згубне. Вже тікав якось кларнет, як його, забув прізвище, словом, тікав, через місяць повернувся – скелетом і тут же здох… Устиг, щоправда, конаючи, сказати своїм, що звідси не вибратись, і на тому дурневі спасибі.

– Ось чай, будь ласка… – тихим жалібним голосом промовив сухоребрий диригент, нахиляючись над склянкою з чорним прокопченим чайником у руці.

– Сідай, Фриц. Вип'єш із нами і йди. Не забудь пізніше виштовхнути Кантора з його трубою – нехай подудить до світанку!

Пабловський широкою долонею підсунув до себе склянку і знову глянув на Харитонова.

– А вам, – сказав він, – якщо карти немає, то звідси не вибратися. Залишайтеся. Я вас другим помічником диригента з політчастини зроблю. З їжею у нас нічого – скрипки і валторни навчилися гриби збирати і маринувати, собак розводять, що залишилися від охорони. Енкавеесівська порода – м'ясна. З голоду не помираємо.

– Ні, – твердо мовив Харитонов. – У мене завдання.

– Завдання, яке за вами тягнеться? – перший помічник указав поглядом на шнур, прив'язаний до речового мішка.

Харитонов кивнув.

Перший помічник, закусивши нижню губу, прокрутив у мозку якусь думку. Потім хитрувато-напружено глянув на молодшого матроса.

– Так ви все-таки знаєте дорогу… позаяк у вас завдання?!

– Ні, – простодушно відповів Харитонов.

– Секрети, військові секрети… – забурмотів собі під ніс паруб'яга в тільнику. – Звичайно, хто ж табірникам довірятиме.

Це тільки без охорони їм довіряють залишатися, тому що тут вона без потреби.

Пабловський утупився скривдженим поглядом у свою склянку, потер рукою лоба, немов у нього заболіла голова, потім ковтнув чаю.

– Скажіть, – диригент, полохливо озираючись на першого помічника, нахилився вперед, до Харитонова. – А ви, може, і до Москви доберетеся?

– Може, – знизав плечима молодший матрос.

– У мене до вас прохання буде… – сказавши це, диригент серйозніше покосився на Пабловського, але той наче не слухав їх. – Ви не могли б узяти з собою ноти?..

– Що? – не зрозумів Харитонов.

– Ноти, – перейшов на напівшепіт диригент. – Усе, що я тут написав за багато років. Кантата «И как один умрём», цикл п'єс про благородну ненависть.

– Добре, – погодився Харитонов, відчувши приплив надії, адже якийсь ув'язнений диригент раптом припустив, що він, Харитонов, добереться до Москви. – І що з цією музикою робити?!

Диригент беззвучно заворушив губами, немов промовляючи про себе те, що боявся сказати вголос.

– Якби ви могли, – сказав він нарешті, – віднести це в Кремль… і передати в уряд тому, хто музикою керує?

– Спробую, – невпевнено пообіцяв Харитонов.

– Так я принесу…

– Геть іди! – Перший помічник підвів на нього очі. – Чуєш?!

Диригент швидко вийшов із кімнати.

– Ви не думайте, що я дуже вже засмучений… – тоном, що претендує на відвертість, заговорив перший помічник. – Я все розумію… Але ви від мене подарунок прийміть. Ви палите?

– Ні.

– Шкода… У мене тут дві пачки цигарок – єдині на тисячі квадратних кілометрів… Гаразд. Тоді я для вас концерт завтра влаштую. Точно, влаштую!

Пабловський рішуче підвівся й кудись пішов.

Залишившись на самоті, Харитонов оглядівся.

Хата хатою, в кутку – залізне ліжко з ковдрою з шинельної тканини, над ліжком на дерев'яній стіні висить книжкова поличка. Харитонов підвівся, щоб розгледіти книги – раптом там що-небудь мирне про дирижаблебудування. Підійшов, провів рукою по запорошених корінцях, прочитав назви: «Посібник з корабельної навігації», «На допомогу першому помічникові капітана», «Щоденник агітатора», «Чому ми непереможні» і тому подібні.

Дивлячись на ці книги, Харитонов згадав про недопитий чай і повернувся за стіл. Чай уже остигнув, але смак його все одно був приємніший за річкову або озерну воду, якої Харитонов за час шляху накуштувався вдосталь.

Харитонов спробував згадати перший акорд оркестру, але замість нього чулась ясна мелодія скрипки. За вікном сутеніло – насувався вечір; відчуття даху над головою й тішило, і трохи тривожило молодшого матроса. Дуже вже дивним був дах, хоча у порівнянні із «загоном» генерала Ликова Музлаг був набагато спокійніший і доброзичливіший.

Повернувся Пабловський.

– Порядок! Завтра святковий концерт на вашу честь.

– Та не треба, – почав було Харитонов, але, зустрівши жорсткий погляд першого помічника, замовк.

– Для нас людина – це подія! – розсудливо мовив Пабловський. – Нова людина, звичайно.

І пауза знову затягнулася. Харитонова почали долати позіхи.

– Втомилися? – кивнув перший помічник. – Лягайте на ліжко. Давно, певно, не відсипалися?!

– А ви де ляжете?

– Я не люблю спати. Іноді вдень подрімаю, а так я себе від цього відучив.

Харитонов підійшов до ліжка. Сів. Металева сітка приємно прогнулася, жалібно скрипнувши.

– Лягайте, а я пройдуся ще. – Пабловський знову вийшов, залишивши Харитонова самого.

Харитонов скинув чоботи, розмотав пергаментні онучі, провів пальцем між великим і вказівним пальцями правої ноги, викотивши звідти грудку бруду. Потім улігся і накрився шинельною ковдрою. Заплющив очі й опинився у дитинстві. Посовався на ліжку, і воно знову жалібно заскрипіло. Сон наближався неспішно, у міру того як Харитонов зігрівався якимсь особливим, давно забутим теплом, теплом покинутої рідної домівки, що взимку зберігалося під важкою ватною ковдрою.

Приємна млявість розлилася по тілу, і крізь заплющені очі він побачив хлопчика років шести, дивно, по-старожитньому одягненого, гладенько прилизаного, погляд якого горів подивом. Він був сам у великій кімнаті, а за вікном заходило багрове сонце. На стінах кімнати висіли картини й чиїсь портрети. Несподівано відчинилися двері, й так само дивно одягнений чоловік уніс свічник із двома палаючими свічками, вніс і поставив на середину круглого столу в центрі кімнати. Це була казка або закордон, але нічого фантастичного в цій картинці не було. Чоловік, поставивши свічник, вийшов, а хлопчик навшпиньки підійшов до столу і довго-довго спостерігав за двома вогниками, до того довго, що навіть очі його засльозилися. Сонце вже зайшло, а свічки все горіли й горіли. Раптом прозвучав жіночий голос: «Вільям! Віллі!» Хлопчик здригнувся, але залишився стояти біля свічок. До кімнати ввійшла молода жінка в довгому бежевому халаті. Погладжуючи й відкидаючи назад своє каштанове пряме волосся, вона підійшла до хлопчика.

– Ну що ж ти не йдеш спати? – ласкаво запитала вона.

– Я чекаю, коли вони догорять, – відповів хлопчик.

– Дурненький! – ніжно мовила жінка.

Вона нахилилася до свічок, і її видих загасив їх.

– Навіщо, мамо? – здивовано запитав хлопчик.

– На те, що нічого палити свічки марно! Треба і слузі про це нагадати.

Жінка взяла хлопчика за руку й вивела з кімнати, а над свічником здіймалися дві цівки білястого диму. І раптом зазвучала музика, незрозуміло звідки й абсолютно чужа, така, що не мала ніякого відношення ні до цієї кімнати, ні до хлопчика.

Харитонов перевернувся на інший бік – кімната зникла, але музика продовжувала звучати. Він розплющив очі й побачив недалеко від себе яскраву точку.

– Хто там? – сонно запитав він.

– Це я, палю… – відповів голос першого помічника. – А що, не спиться?!

– Музика…

– А-а, так, це оркестр репетирує.

– Вночі?!

– У них же концерт завтра. Справа відповідальна.

– Це той, що для мене?! – Харитонов підвівся на ліктях, так нічого навколо себе, крім вогника цигарки, й не бачачи.

– Так, святковий, для вас. І ви не думайте, що їх хтось примушує. Знаєте, як вас диригент назвав? Аудиторія! А перед аудиторією, як він сказав, оркестр уже багато років не виступав. Я для них – не аудиторія!

До слуху Харитонова знову долинув знайомий шквальний акорд, але звучав він тепер набагато тихіше й слабкіше, ніж першого разу, а скрипка, що з'явилася слідом, була майже не чутна: не голосніша за писк комара. Видно, стіни зрубової хати надійно захищали її мешканців од гучних звуків.

Харитонов опустив голову на те, що замінювало подушку, і знову заплющив очі.

Прокинувшись уранці, почув голоси диригента й Пабловського, що сиділи за столом.

– Гляди! – говорив перший помічник. – Якщо вони її з'їли – це одна справа, але якщо хтось спеціально випустив із загороди…

– З'їли, напевно, – заспокійливо мовив диригент. – Кому потрібно випускати?!

– А якщо з'їли, то знайди кістки й покажи мені, тоді питань більше не буде! Але якщо не з'їли!.. Я вам усім улаштую!

Харитонов зі скрипом підвівся й заходився намотувати на ноги онучі.

– Сідайте до столу, – запросив Пабловський. – Тут на вас чекає сніданок.

Сівши за стіл, Харитонов побачив перед собою на залізній мисці смажене кроленя. Узяв у руки і за якусь хвилину обгриз до кісток. Запив чаєм.

– А ви вже снідали? – запитав він.

– Одну зловили, як годиться – гостю, – відповів Пабловський.

– Одну – кого?!

– Білку, – пояснив хазяїн хати. – Вони тут, навколо Музлагу, ручні. Ми ними собак відгодовуємо. Та й сьогодні подія… найпаскудніша сучка із загороди зникла. Добре, якщо її ці скрипки та валторни з'їли, але якщо вона жива десь тут бігає, то краще за дріт не виходити.

– Дуже зла, – піддакнув диригент. – Вона цуценят виводила постійно, тому так довго її і тримали: що краще – один раз собаку з'їсти чи щороку по декілька цуценят… Зла сучка! Вона ще при охороні в одного, вже покійного, гобоїста шматок м'яса з ноги вихватила.

– Ну, Фриц, буди оркестр. Концерт пора починати, – сказав Пабловський.

Фриц вийшов, а перший помічник утупився незмигним поглядом у Харитонова.

– Якщо ви справді до Москви дійдете, – вкрадливо заговорив він, – скажіть там, аби повернули нам охорону. Скажіть: Музлаг, вони знають, де це, один такий табір на всю Батьківщину. Погано без охорони. Ніякого стимулу, та й здичавіти можна. Як добре раніше було: НКВС, кухня, фельдшер… А так: випустить який-небудь Кантор собак із загороди, і почнуть оці музиканти один одного їсти.

– Добре, якщо дійду – передам.

Через деякий час вони вийшли з хати і попрямували до дерев'яного помосту. Харитонов, виходячи, захопив із собою речовий мішок.

– Що, боїтеся – вкрадуть? – запитав Пабловський.

– Ні, я далі піду після концерту, – зітхнувши, відповів молодший матрос.

– Замало погостювали. Хоча воно і зрозуміло: кому охота за колючим дротом гостювати!

На помості вже стояли музиканти, опухлі від безсонної ночі.

Диригент, побачивши Харитонова й Пабловського, змахнув руками і щось крикнув оркестру.

Зазвучав «Марш ентузіастів». Але, незважаючи на марш, Пабловський і Харитонов підійшли до диригента в'ялим кроком.

– Кантор пропав! – розмахуючи руками, сказав їм диригент. – Тромбона, значить, не буде.

– Велика біда? – запитав у нього перший помічник.

– Дев'ятнадцять тактів без нього вилітає.

– Біс із ним! – буркнув Пабловський.

– Я піду, мабуть?! – запитав у Пабловського Харитонов.

– Почекайте Бога ради! – зашептав диригент. – Секундочку! Ще два тактики!

«Марш ентузіастів» закінчився. Диригент дістав із внутрішньої кишені ватника папери, згорнуті в дудочку.

– Це ноти, ті, що я говорив.

– А-а, добре, – Харитонов узяв їх і засунув у речовий мішок.

– Я вас дуже прошу! – Диригент благально подивився на колишнього молодшого матроса. – Це все, що залишиться від мене, ви розумієте… Я ж навіть не прошу вас занести листа рідним, дружині. Тільки це. Рідні все одно помруть, а музика не мусить…

– Досить! – гаркнув Пабловський. – Не чую концерту!

Диригент зітхнув, обернувся лицем до музикантів і знову змахнув руками.

– Якщо ви дійсно не знаєте дороги, – заговорив перший помічник, – ідіть, поки вони грають! Я змушу їх працювати ще годинки дві, так що ви від музики ідіть, аби колами не бродити.

– Дякую, – кивнув Харитонов.

Вони потиснули один одному руки, і колишній молодший матрос попрямував по добре витоптаній стежині до вхідних зелених воріт, прикрашених зварним скрипковим ключем, у центрі якого красувалася зірка.

11

Машина котилася неспішно. Темрява більше не підкидала камені під колеса. Поверхня землі була гладенькою, немов залита ковзанка. Люди, що їхали в цьому невидимому просторі, міцно дрімали, перечікуючи темряву, а разом із темрявою перечікуючи життя.

Шофер, який відчував губами прохолодний метал керма, щасливо всміхався. До нього нарешті прийшов сон і переніс його в іншу площину: в приємно спотворене минуле.

…У правлінні колгоспу вирішувалося серйозне питання: із трьох тракторів, які були в господарстві, два потрібно було відправити до міста для участі у святковій демонстрації трудящих. Голова був заклопотаний: адже через дощі із сівбою запізнювалися, працювали без вихідних, а тут іще коли віддати на день трактори, то невідомо, чи закінчать вони сівбу взагалі. З цієї причини голова й був проти участі сільгоспмашин у демонстрації. Але партсекретар осередку Загубін із аргументами голови не погоджувався. «Що, – він запитував, – важливіше? Сівба чи єдність усіх трудящих?» – «Таж хліб сіємо, не конюшину!» – говорив голова. «Без хлібного достатку вже який рік живемо, і все ще живі! – гарячкував партсекретар. – А от якщо не буде ідейних посівів і сходів у народі – то будь-який ворог прийде і на пні нас вирубає!» – «Але коли звідусіль позабирати на ці демонстрації техніку, – намагався довести свою правоту голова, – не вистачить хліба, і голод статися може, та ще й план не виконаємо!» – «Виконаєш! – гаркнув партсекретар. – Сам підеш, вручну сіятимеш, а план Батьківщині даси! А голоду не бійся, вже був він і на Волзі, й на Україні – що, не вижила влада?! Важко було, але вижила. А чому? А тому, що ідейність хліб замінювала, і якщо ти не даси трактори на день – то послужиш справі ворогів!» – «Біс із тобою! – здався голова. – Тільки бери ті трактори, що гірші, й Масленникова залиш, нехай хтось із молодих ці трактори поведе!» – «Масленникова залишити?! – обурився партсекретар. – Кращого механізатора, орденоносця – і ти його не пускаєш на демонстрацію! А на кого ж, як не на Масленникова, всім рівнятись?! Га? Ти що ж, хочеш демонстрацію зірвати?» – «Нічого я не хочу, – похнюпившись, сказав голова. – Роби, що хочеш…» – «Ти на мене не вали, – задоволено мовив Загубін. – Я роблю не те, що хочу, а те, що моя совість партійна велить! Я собі не хазяїн! Я слуга великої справи й заради цієї справи на смерть піду!!!»

Закінчивши тираду, партсекретар підвівся й простягнув руку голові. Той, видно, в'яло її потиснув, через що Загубін залишився невдоволений і сказав: «Ти мені послуг не роби! Потисни по-нашому, по робітничо-селянському! За одну ж справу страждаємо!!!» Голова ще раз потиснув руку партсекретареві, після чого Загубін кивнув на прощання й вийшов. І тільки тоді голова знову згадав про хлопчиська – випускника районної школи червоних шоферів, що сидів тихенько в кутку. Він пильно подивився на підлітка, зітхнув і несподівано для самого себе всміхнувся, сказавши: «От бачиш, як воно виходить…» – «А що, я й на тракторі вмію», – вимовив хлопчисько. Голова сумно кивнув, думаючи, мабуть, про тільки-но закінчену розмову із Загубіним. «Як звати тебе?» – запитав він, не відриваючи погляду від своїх огрубілих рук, що невміло лежали на столі. «Чижов, Васько…» – відповів хлопчисько. «Орден носити вмієш?» – запитав голова. «Ні», – перелякано відповів Васько. «Спробуєш!» – твердо мовив, як наказав, голова. Потім прийшов викликаний Масленников, приніс свій парадний кітель із орденом Трудового Червоного Прапора. Васька змусили приміряти кітель. Виявився завеликий, але коли кітель не застебнули, а замотали навколо Васька, а поверх іще й ременем притиснули – вийшло нібито й нічого. «Обличчя дуже дитяче!» – з жалем зітхнув Масленников. Голова, кивнувши, погодився. Вирішили, що два дні перед демонстрацією Васько Чижов поживе у Масленникова. Тільки-но вони прийшли додому до орденоносця, на стіл було виставлено пляшку горілки, і почав Масленников Васька «омужичувати». День Васько пив, навіть тоді, коли сам залишився, а Масленников на поле пішов. Як сказав Масленников, так хлопчисько і робив – після кожного «ку-ку» настінного годинника – скляночка горілки. Повернувшись із сівби, Масленников насамперед розглянув при світлі лампи обличчя Васька й залишився задоволений. «Оце діло, добре опух!!! – говорив він. – Ну все, завтра трошки відійдеш, а післязавтра на тракторі на демонстрацію до міста поїдеш!»

Наступного ранку голова у Васька просто розколювалась, але він стійко чекав, коли біль утихомириться, й дочекався-таки до шостої години вечора. Масленников повернувся до десятої і ще раз уважно оглянув обличчя хлопчиська. «Відмінно! Викапаний орденоносець! – заусміхався він. – Просто дивно, як швидко горілка людей дорослими робить!»

Третій день почався зі сходом сонця. Розштовхав Масленников Васька і тут же наказав одягатися. Допоміг одягнути й оправити кітель із орденом, порадив у розмови ні з ким не вступати, а на все відповідати життєствердною білозубою усмішкою. Потім пішли вони разом на МТС. Там стояли, видно, з вечора підфарбовані два трактори – ніби тільки із заводу або з ВДНГ. В одному вже сидів тракторист. «Ну все, Василю-брате, – зітхнувши, напучував Масленников. – Сідай за кермо і за оцим їдь. Куди він їде – туди й ти повертай. Зрозумів?» Василь рішуче кивнув. «А там святам – амба, і нормальною роботою займемося! Буду твоїм наставником!» – сказав Масленников і, відчинивши дверцята кабіни, підсадив хлопчиська. Перший трактор загарчав і, випустивши брудний дим із труби, що височіла перед кабіною на руховій частині, поїхав, розгойдуючись по брудній вибоїстій дорозі, як п'яний мужик. Васько потягнув на себе важіль, і його трактор теж сіпнувся з місця, як кінь, у якого відпустили поводи. А позаду залишився стояти з піднесеною рукою майбутній наставник Васька Чижова – відомий на всю область і навіть, напевно, країну, – орденоносець Масленников. Коли трактори в'їхали в місто, акуратно одягнені пожежники змили водою із шлангів усю грязюку, що пристала по дорозі до машин, і міліціонер у білому кашкеті дав дозвіл на проїзд по центральній вулиці. Ставши частиною святкової колони, що складалася з тисяч людей і десятків різних машин, на кузовах яких було прикріплено різні діаграми та транспаранти, два трактори рухалися дуже повільно. Вася постійно витирав із лоба піт, що виступив од хвилювання, оскільки ввесь час боявся, що трактор, як малооб'їжджений жеребець, візьме раптом і вийде з покори, і тоді він наскочить на трактор, що йде попереду, або, що ще гірше, зачепить цих щасливих святкових трудящих. І тут він побачив із лівого боку високі трибуни, оббиті кумачевою тканиною, а на них якихось людей, що здаються з відстані однаковими й такими, що відрізняються ніби тільки наявністю або відсутністю вусів. Долітав і посилений причепленими до ліхтарних стовпів гучномовцями голос, який раптом оголосив, що за кермом другого трактора сидить знатний механізатор, лауреат Сталінської премії, орденоносець Масленников, який, незважаючи на важкі умови, раніше встановленого терміну закінчив сівбу. І тут руки у Василя затремтіли. До нього виразно донеслися клацання затворів фотоапаратів, націлених на нього, він ловив на собі привітні погляди демонстрантів, які йшли обабіч машини. З великим зусиллям він утримав кермо й утримав себе від несподіваного бажання зупинити машину, вийти і пояснити, що він тут на прохання, а орденоносець Масленников навіть у цей святковий день працює на полях колгоспу, тому що сівбу ще не закінчено, і якщо зараз не працювати допізна, то й не закінчать вони її не те що вчасно, а навіть до літа, бо немає сенсу сіяти влітку – адже не проб'ються колоски крізь сніг, а раніше, ніж випаде сніг, вони не піднімуться… Але утримав він себе від цього, тільки на привітні погляди й руки, що махали йому, відповідав не життєствердною білозубою усмішкою, а збентеженим поглядом червоних від першої у своєму житті п'янки очей. Доїхавши до кінця центральної вулиці, обидва трактори повернули на околичну ґрунтову дорогу, таку ж розмоклу, як і дорога від їхнього села до міста, і поїхали по ній уздовж полів, які поблискували калюжами. Повернулися в колгосп години до третьої. Залишили брудні трактори у дворі МТС. Василь одразу побіг до голови і, поки біг, не міг зрозуміти, чому на нього так дивно озираються доярки, що йдуть із ферми. Забігши до кабінету, він нікого там не побачив і, сівши в куточку, вирішив почекати. Ввечері прокинувся від дотику до руки. Розплющив очі – перед ним стояв, усміхаючись на ввесь рот, голова. «Ну, врятував ти нас! – говорив він. – їй-богу, врятував! Орден можеш уже зняти, а то, чого доброго, рознесуть по окрузі чутку, що в нашому колгоспі вже два орденоносці. А за все корисне, що зробив, – виписав я тобі три трудодні. Отримаєш на складі… – Василь Чижов, слухаючи, сонно кивав. – Кітель віднеси Масленникову і завтра ж виходь на поле, ну тобі про це твій наставник скаже! Ну все, йди!» – І голова нахилився до Чижова і, вколовши його жорсткими вусами, поцілував, через що до наступного ранку хлопчиська переслідував запах тютюну…

Шофер закашлявся й відірвав голову від керма. Сонним поглядом подивився на «світляк», потім перевів погляд на Горича. Горич ліниво потягнувся.

– Ну і накурено… – похитав головою шофер. – Ледве не задихнувся.

– Де накурено?! – здивувався Горич.

Шофер зосередився, на пробу вдихнув кілька разів носом повітря.

– Так, дивно, – сказав він. – Але ж тільки-но ледве не задихнувся уві сні.

– Так, напевно, уві сні й пахло тютюном, – припустив Горич.

– Вірно, – після короткої паузи погодився шофер. – Сон хороший був, тільки не ввесь.

Горич повернувся до шофера обличчям, спершись плечем об спинку сидіння.

– Не ввесь хороший?! – перепитав він.

– Ні, не ввесь правдивий…

– Ну ти даєш! Сон, та ще й правдивий захотів! – Горич усміхнувся.

– Та ти розумієш, – говорив, наче виправдовуючись, шофер. – Там майже все було як насправді, коли я тільки на шофера вивчився… але тільки все хороше. Розумієш? Я один раз у житті чужий орден надівав. Ну, там ця історія закінчилася сумно. Голову колгоспу й партсекретаря заарештували… і ще декілька чоловік; а мене – ні, тому що я всю правду розповів, як усе було. Але, розумієш, уві сні нічого цього не було!

– Ну, якби не прокинувся, може, й побачив би продовження, – без особливого інтересу до розмови сказав Горич.

– Так. Даремно прокинувся, – кивнув шофер. – Цікаво було б усе побачити. Я ж і обличчя їх усіх уже забув, а тут уві сні впізнав їх відразу і згадав.

– Ну от, – знову потягнувся Горич. – А кажуть, що вві сні ми бачимо те, чого нам у житті не вистачає!

І тривала ніч, позбавлена світил і часу. Котилася машина по невидимій у темряві, нахиленій площині землі. Котилася неспішно, підкоряючись неясному закону опору мороку світлу, що рухається в нім. Мешканці кабіни чергували довгі розмови про минуле з настільки ж довгими мовчаннями про нинішнє, мовби намагаючись хоча б так поділяти застиглий час на певні проміжки. Дивне існування в темряві не лише порушувало собою якісь раніше непохитні наукові закони – котилася машина, в якої вже казна-коли закінчилося пальне, і так само спокійно спалахував прожектор, невідомо звідки насичуючись електрикою; порушились і звичайні, більш вічні закони природи: і Горич, і шофер давно нічого не їли, але відчуття голоду не виникало. Тривожила їх іноді спрага, але і про неї вони забували, згадуючи сонячне світло. Хоча спогади про сонячне світло також не бували довгими: від цих спогадів нестерпно боліли очі, й тоді надходив час розмов про минуле, і дивно, що минулого було так багато, що якби не ця темрява й не урвався день учорашній – цього минулого вистачило б і на майбутнє, вистачило і залишилося б воно навіть для наступного покоління. Але покоління не народжуються в темряві. Для них потрібне світло.

12

Легкі кучеряві хмари летіли на захід. Летіли надзвичайно швидко. Харитонов проводжав їх заздрісним поглядом. їм допомагав вітер, а тут, унизу, під деревами, повітря стояло нерухомо, все живе пересувалося лише власними зусиллями, від чого в чоловіка, що тягнув шнур, виникало почуття несправедливості. Але не було в Харитонова образи на природу. Чим могла, вона годувала його. Як могла, допомагала в дорозі або, принаймні, не заважала, не створювала зайвих перешкод. Уже не думав Харитонов про те, що хтось, отримавши з його рук кінець бікфордового шнура, піде по ньому до берега Японського моря, але все одно треба було йти далі й треба було тягнути шнур уперед, у невідоме майбутнє. Адже тільки цей шнур міг якось пояснити, хто такий Харитонов, звідки він і чому в дорозі. І не важливо, чи повірять йому. Важливо, що мета його мандрів реальна і зрозуміла.

Ідучи слідом за хмарами, Харитонов вийшов до невеликого згорілого села, що ховалося в тайговій глушині. Кілька великих попелищ, тут же колодязь, бочка з водою. Харитонов підійшов до колодязя, заглянув у нього і побачив глибоко внизу віддзеркалення неба. Скинув із плеча речовий мішок і сів на зруб. Прикро стало йому, що перше зустрінуте ним на шляху людське житло було згорілим, і ні в кого запитати, як бути далі, куди йти. І не дізнатися, що сталося з цим селом і його жителями.

Механічне шипіння відвернуло Харитонова від його думок. Він озирнувся, намагаючись визначити, звідки донеслося це шипіння, і несподівано почув такий самий механічний голос:

«…Вже не перший рік народ-переможець святкує велику перемогу над фашистською Німеччиною. Руїни, залишені окупантами, знову перетворені на заводи, фабрики, елеватори, колгоспи та радгоспи. Після тривалої зупинки ми знову рушили вперед до наміченої партією мети. І хоч рухаємося ми поки що повільно, але вже і в цій поступальній ході визначились ударники, яких сьогодні нагороджували вищими нагородами в серці нашої Батьківщини – Кремлі…»

Харитонов, затамувавши подих, слухав цей далекий голос, який сповістив його, що війна вже скінчилася, притому не вчора, а кілька років тому. Навкруги, значить, працюють заводи, колгоспи, елеватори, йде мирне життя, а він у глухому тайговому куточку тільки мріє про нього.

Харитонов підвівся і, відкидаючи носками давно нечищених чобіт обгорілі головешки, почав шукати джерело голосу. Знайшов швидко, узяв радіо в руки, покрутив і так і сяк, прислухаючись. Кілька разів воно зашипіло, а потім несподівано ввімкнувся концерт легкої музики. Харитонов акуратно поклав джерело музики на обгорілу дошку й повернувся до колодязя. Музика звучала неголосно, і раптом якесь виття, що донеслося з неба, стало її заглушати. Харитонов задер голову вгору, але побачив лише крони, що гойдалися під вітром.

Піднявши із землі речовий мішок, Харитонов продовжив шлях. Він ішов по стежині, що петляла між попелищами, і вийшов на сільський цвинтар, де упереміш із напівгнилими хрестами росли якісь різнорідні низькорослі дерева. Харитонов підійшов до одного дерева і, на власний подив, побачив на його гілках багато дрібних груш. Він скуштував дичку, й у роті стало незвично солодко та терпко. Ще раз озирнувся на дивний кладовищенський сад із єдиним плодоносним деревом, потім довго й повільно збирав урожай дрібних груш у свій речовий мішок. Збирав – немов кущ оббирав, деревце було низьким, стовбур його напівлежав на ледве помітному горбку. Зібравши всі плоди, Харитонов зав'язав речовий мішок і підкинув його собі на плечі. Відразу відчув ношу і радість від її ваги, і продовжив він із цією радісною ношею свій шлях. Залишив позаду себе і згоріле село, і здичавілий тайговий цвинтар. Здавалося йому, що все ще веде його кудись стежина, знайдена в селі, але незабаром він зрозумів, що й вона залишилася десь позаду, в наповненому дивним гудінням місці. А попереду був вечір. Він рухався назустріч Харитонову, і як можна рано-вранці, йдучи по полю, входити в глибокий туман, так Харитонов уходив у сутінки, що пташиним пером плавно опускалися на землю. День, який приніс зустріч із чиїмсь минулим життям і дав щедрою рукою солодко-терпку їжу, закінчувався, але ще довго пробирався по тайзі майже напомацки колишній молодший матрос Харитонов, поки не зупинила його суцільна темрява і її опір не влаштував мандрівника на нічліг на теплій голій землі, підклавши речовий мішок йому під голову.

Легкі кучеряві хмари летіли на захід. Летіли надзвичайно швидко. Були вони вільні від усього, окрім вітру. Але вітер був невидимий, і тому в усього, що живе на землі, виникала ілюзія про повну свободу хмар. І виникала заздрість у всього, що думає. І навіть маленький щур, який дивився в небо, майже не підводячи мордочки, проводжав хмари, що відлітали в невідоме, відчайдушним поглядом своїх маленьких очей-ґудзичків. Щур, відлучений волею випадку від людей, чиїми турботами він раніше жив, шарудячи залежаним торішнім листям, пробирався по тайзі. У небо щур дивився випадково, після того, як не знайшов навколо себе на землі нічого їстівного. Але і там, угорі, окрім незрозумілих легколетючих хмар він нічого не побачив.

Посовавшись на голій землі, Харитонов вибрав найбільш зручну позу і, вдихаючи запах дикої груші, що пробивався крізь брезент речового мішка, заснув, замість ковдри накрившись низьким місячним небом, по якому все так само мчали на захід тонкі, підфарбовані нічним світилом хмари. Нашаровуючись на зоряне світло, вони приглушали його, але як тільки промені далеких зірок знаходили простори, не зайняті хмарами, – вони відразу ж прямували до землі. Але не було їхнє світло таким яскравим, аби освітити нічну землю. Схоже воно було більше на голос, що ледве долинав і сповіщав землю про те, що не самотня вона в космосі світил. І якимсь дивним чином голос цей будив до звучання інші голоси, що наяву й уві сні розбавляли людські самотності. І почув Харитонов уві сні вже не раз чутий голос, який прийшов із іншого життя, іншої країни, іншого часу, але такий зрозумілий і закличний, що, якби прийшов він до нього не уві сні, вступив би Харитонов із ним у розмову і теж чимало повідав би про своє життя і про мрії, що живуть окремо. Але, на жаль, це був сон, і голос, який звучав у нім, говорив:

«…Скільки вже років я повертаюся в цей будинок, аби сісти вночі біля вікна своєї спальні й проводжати поглядом невидимі лінії між небом і землею, що лежить унизу. Скільки вже років мені здається, що я стаю розумнішим, що люди нарешті починають цінувати мене, слухати мої слова і шукати в них мудре. Але надходить цей день, а слідом за ним – ніч, і я знову повертаюся до відчуттів і думок, які переслідують мене з дитинства. Я не жену ці думки геть, я не прагну розважити себе чимось забавним, хоча що б мені коштувало втекти на днинку в публічний дім, де напевно я змії би забутись і згаяти час набагато веселіше. Але, немов свята, я чекаю чергового нападу душевного болю, водночас і боячись його, і смакуючи наперед. Так, напевно, чекають своєї останньої дози наркомани, знаючи, що за цією дозою їх зустріне смерть, але оцінюють останнє задоволення вище смерті. Ось і я знову приїхав, піднявся у свою спальню і сів біля вікна. Тут і зимно і тепло водночас. Постарілий будинок і постарілі батьки раді мені. Вони знали, що я приїду, хоча й не отримували моєї телеграми. Вони навіть запросили всю нашу рідню на мій день народження. І якби я не приїхав – це не затьмарило б їхнього свята. І ось зараз, цієї ночі, я можу насолодитися тишею та роздумами, я можу згадати про те, що було, і про те, чого, на жаль, не сталось. Я можу фантазувати навіть уголос, тому що люди похилого віку вже сплять, а гості почнуть з'їжджатися тільки вранці.

Я ще ніколи не пробував із заплющеними очима спуститися по сходах і вибратися в сад. Зараз якраз нагода для цього. Ніч. Але я впевнений, що, падаючи зі сходів, я порушу сон моїх батьків і вони, прокинувшись, перестануть почуватися щасливими. Я теж буваю вві сні щасливим і ні на кого іноді так не злюсь, як на людину, що перервала мій сон. У людини завжди є два життя: погане і хороше. І завжди одне з них реальне, а друге – ні. Коли мене в дитинстві побили сусідські діти, тієї самої ночі вві сні я повбивав їх. А вранці, коли ми зустрілися випадково, вони злякалися мого погляду і втекли. Напевно, я дивився на них, як на мерців. Мало того, я точно пам'ятаю, як довго після цього сну я думав, що помстився їм насправді. Але найдивовижніше, що так само думали вони. Через кілька років молодший сусідський син підійшов до мене і запитав: «Віллі, ти дійсно хотів убити нас?» На той час я вже не тримав на них зла, але, не бажаючи розлучатися з якоюсь своєю зловіснинкою й одночасно боячись показатися надмірно м'яким, я відповів ствердно. Я сказав: «Так, я хотів убити вас, і я майже зробив це!» Усе краще в моєму житті було нереальним, побаченим і відчутим у снах. У снах я був щиро коханим, у снах мене жодного разу не зраджували, у снах моя улюблена яблуня, пізніше зрубана батьком, приносила солодкі червонобокі плоди. У снах ніхто не дозволяв собі задувати свічки на моєму іменинному торті. Але тільки в снах.

Сьогоднішнє небо не тішить мене зірками. Воно темне і безживне. Немає в нім ні птахів, ні комет. Але найсумніше – це відсутність зірок. Я завжди з таємною надією поглядаю на них, думаючи про те, що коли-небудь одна велика зірка все-таки зірветься зі своєї орбіти, зі свого невидимого постаменту, і помчить назустріч Землі, виляючи вогняним шлейфом. І тоді астрономи вирахують, скільки місяців залишиться до катастрофи, й оголосять про це. Мені дуже цікаво, чим займуться люди у свої останні дні. Війни, я думаю, припиняться. Вороги помиряться. Втікачки-дружини повернуться до своїх чоловіків, і всі вони разом зачастять до церкви, не сподіваючись більше на себе, а тільки на диво. Але палаюча зірка промчить мимо, ледве торкнувшись землі й спричинивши незліченні лісові пожежі. И ось тоді, зрозумівши, що небезпека минула, люди напевно повернуться до свого колишнього життя. І знову відродяться війни, церкви спустіють, чоловіки і дружини розбіжаться у пошуках солодкого гріха, й не помітить ніхто, як лісові пожежі перекинуться на міста, і кінець настане не всій землі, а лише деякій частині людства.

Але сьогоднішнє небо не тішить мене зірками, і я проводжу поглядом невидиму лінію вниз і бачу наш старий сад, який так само темний, як небо. Я заплющую очі й тихенько спускаюся по сходах, не забувши прихопити з собою коробку сірників. Кожне дерево стає для мене високою гіллястою свічкою, і я акуратно підпалюю кінчики всіх гілок і гілочок та переходжу до наступного дерева, до наступної моєї свічки. За годину я повертаюся в спальню і знову сідаю біля вікна. Тепер мій сад прекрасний. На кожному дереві горять сотні вогників свічок, і, відбиваючись у небі, вони будять зірки. Я довго милуюся своїм свічковим садом, але ось розлягається шум, і до саду забігають стривожені люди. Вони кидаються до дерев і починають задувати мої вогники. Спочатку задувають нижні гілочки, а потім, здираючи підборами кору, дряпаються по стовбуру гасити найкрасивіші, верхні язички полум'я, що яскравіше за інших відбиваються в нічному небі. Насолодившись своєю перемогою, вони йдуть і навіть акуратно зачиняють за собою хвіртку. І тепер із гілок дерев нашого саду в знову згасле небо відлітають сотні цівок скорботного диму. Вони заповнюють усе небо, роблять його білястим і сивим, а потім туманом повертаються в наш сад, і з мого вікна я вже не бачу дерев. До карниза підкочується легкий молочний прибій туману, і тепер, якщо відчинити вікно, я зможу погладити його вологу шерсть. Але я не відчинятиму вікно. Туман не полюбляє вогню, значить, я не полюбляю туману. Адже не можу ж я одночасно любити і смерть і життя. Беззоряне небо не притягає більше мого погляду, я відходжу від вікна, щоб лягти спати й уві сні побачити свою перемогу над силами цього світу».

13

Над загубленою в сибірських лісах злітною смугою повільно пропливав дирижабль. Літнє полуденне сонце прогрівало його чорну оболонку, а разом із нею й газ, завдяки якому вже багато років тривало вільне повітроплавання цього слухняного вітрам творіння. Посередині гондоли на табуреті сидів невисокий лисий чоловік із доброзичливими рисами обличчя. Одягнений він був у мішкуваті штани та вишиванку. Роздумуючи про щось, Мешканець дирижабля раз у раз скошував очі на велику картонну коробку, доверху наповнену сигаретами «Друг».

Несподівано підвівшись, він зробив декілька кроків навколо табурета, пожував губи і зосереджено мовив: «Скажу про себе! Мій дід – неписьменний кріпак». Говорив він це, явно прислухаючись до власного голосу. Розміркувавши трохи, він знову врочисто мовив, усякий раз міняючи інтонацію: «Скажу про себе… Скажу про себе! Скажу про себе?! Мій дід…»

Чоловік підійшов до віконця-ілюмінатора й зазирнув униз. Дихання його раптом стало переривчастим од хвилювання: там унизу, в самому череві сибірських лісів, несподівано він побачив довгий бетонний слід рідної цивілізації – немов крейдований папір, біліла серед природної зелені злітна смуга невідомого аеродрому. Поряд зі смугою на очищеному від лісу майданчику стояв маленький будиночок, на даху якого прапором розвівався надутий смугастий сачок вітровловлювача.

Чоловік відчинив широке віконце-ілюмінатор, вдихнув чистого остудливого повітря й відчув легке запаморочення. Прочумавшись, пильніше вглядівся в аеродромне господарство й помітив крихітного з висоти польоту чоловічка, що вийшов із лісу й попрямував просто по злітній смузі.

І наповнилось у Мешканця дирижабля серце жалістю й любов'ю до цього крихітного чоловічка, такого беззахисного й самотнього на величезних сибірських просторах. І тоді він підійшов до картонної коробки, виклав із неї декілька пачок сигарет, залишивши їх для себе, – адже все одно збирався кидати палити, – підняв її на руки, просунув у віконце-ілюмінатор і відпустив униз, а сам висунувся, щоб поспостерігати вільне падіння предмета.

Коробка із сигаретами «Друг» летіла недовго і впала між будиночком і чоловічком, розсипавшись од жорсткого зіткнення із землею й усіявши смугу своїм дрібним вмістом.

Незвичайний свистячий звук зупинив чоловічка раніше, ніж він побачив дар, що впав із неба. Чоловічок підняв із бетону пачку сигарет із зображенням чотириногого друга й уважно оглянув її. Тільки після цього погляд чоловічка спрямувався вгору, де повільно плив чорний дирижабль.

Мешканець дирижабля змахнув пальцем випадкову сльозу. Любов до побаченої ним унизу людини була надзвичайно сентиментальною – адже той, унизу, був першою людиною, побаченою ним із висоти дирижабля. Звичайно, Мешканець мріяв про урочистішу зустріч із Людиною, він уявляв собі маси людей, які зустрічають і проводжають його, величезні транспаранти, що їх розгортають на землі, написані такими літерами, які легко прочитати з будь-якої висоти. Він уявляв спеціально прикрашені міста, підготовлювані зустріти політ дирижабля, щасливі обличчя дорослих і радісні усмішки дітей. Але зараз унизу, на землі, перебувала тільки одна людина, і все-таки ця людина дивилася вгору, дивилася неодмінно з вдячністю і напевно хотіла знати: хто там угорі так про неї потурбувався.

Мешканець пожував губами, прокашлявся й голосно мовив: «Скажу про себе! Мій дід – неписьменний кріпак…»

Але далі він говорити не захотів – однаково там унизу його не було чутно. Сам він насилу розрізняв свої слова, мовби повітря на висоті поглинало й глушило будь-які звуки.

Засмучений Мешканець стукнув од досади кулаком по дерев'яній рамі й відійшов од вікна.

Дивитися вниз більше не хотілося, хоча всі добрі почуття до самотнього чоловічка, що залишився на злітній смузі, були ще сильні і його доля не могла не тривожити. Він навіть уявив собі, як цей дирижабль опускається на смугу й забирає на борт самотнього мандрівника, і далі вони вже летять разом.

Але, на жаль, дирижабль не підкорявся його Мешканцеві, він підкорявся тільки вітру. А політ тривав, і біла бетонна смужка, що так несподівано виринула із сибірських лісів, знову ховалася за кронами дерев, зникала. І знову по щоці Мешканця дирижабля скотилася випадкова сльоза, але цього разу він не поспішав її змахнути, адже зараз йому було жаль себе, самотнього блукальця в небі, далеко від поверхні рідної землі. І ця жалість до себе посилила його сентиментальний стан – він сів на табурет і затулив обличчя долонями, намагаючись крізь них побачити давно минуле дитинство.

Харитонов сидів на прогрітому сонцем бетоні й напружено дивився в небо. Його серце наповнювалося жалем через те, що там, у повітряному океані, без нього відлітав у невідоме майбутнє стільки раз бачений ним уві сні чорний дирижабль.

Вже стільки він пройшов, стільки залишив позаду себе, але до жодної зі своїх цілей не наблизився, і навіть мрія його, мрія про мирне дирижаблебудування, немов знущаючись із мрійника, все далі й далі спливала за горизонт, залишаючи Харитонова в смутку та самотності.

Він підніс до очей підібрану з бетону пачку сигарет і відчужено подивився на розумну собачу пику.

«Закурити, чи що?!» – подумав він.

Але закурювати не став.

Оглядівся на всі боки й пішов далі, стараючись не наступати на сигарети, що валялись у величезній кількості.

Ішов він просто вздовж по бетону, сприйнявши його за серйозну головну дорогу, яка, судячи з рівності й ширини, може привести і в Москву. Але безлюдність її, відсутність машин і шумів спантеличували Харитонова, а тут іще з жахом він помітив, що попереду бетон обривається й ніякого продовження у цієї дороги немає.

Зупинившись, він приречено обвів поглядом околиці й побачив будинок. Невеликий одноповерховий будиночок із мовчуном-димарем і надутою смугастою ганчіркою, що розвівалася.

На стук із вікна виглянув сухорлявий чолов'яга, в якого борода починала рости майже з-під очей. Він приголомшено втупився в Харитонова, потім щось змусило його перевести погляд на пачку сигарет, яку молодший матрос тримав у руці.

Харитонов відійшов од дверей, аби краще розгледіти хазяїна, та й щоб хазяїн міг краще розглянути нежданого гостя, адже вже зрозуміло стало молодшому матросові, що в будь-якому лісі зустрічний зустрічного боїться.

– Ну чого?! – осиплим голосом привітав хазяїн мандрівника, відчинивши двері в будинок.

Харитонов мовчки зробив крок усередину.

Хазяїн відступився.

– Що це за мотузок тягнеться?! – запитав він.

– Шнур бікфордів, – відповів Харитонов.

– Ну заходь! – кинув хазяїн і зник за дверима в кімнату.

Харитонов скинув речовий мішок, приткнув його в куток сіней, витягнув дві жмені груш-дичок і, відіпхнувши ногою двері, також увійшов до кімнати.

– Ну тепера можна і привітатися, – спокійно сказав хазяїн, який сидів за столом.

– Здрастуйте, – якось розгублено кивнув Харитонов.

– Здрастуйте, – кивнув хазяїн. – Як звати?

– Василь.

– Григорій, – назвався хазяїн. – А тепер і сісти не гріх! – додав він, указуючи колючим поглядом з-під густих із сивиною брів на стілець навпроти.

Харитонов зсипав на стіл груші й усівся.

Хазяїн широченною долонею, як сачком, накрив декілька дичок і посунув до себе, потім узяв одну, кинув до рота, пожував – і тільки насіннячко в долоню сплюнув.

– Добрі! – сказав він ствердно. – В садах був, чи що?

– Та звідки ж тут сади? – знизав плечима Харитонов. – Випадково якесь деревце виросло, ось його і обібрав.

– Сади є! – Григорій махнув рукою, мовби не слухаючи мандрівника. – Далеко, але є. Так ти, видно, не з того боку. А йдеш куди?

Харитонов замислився, почухав свою руду бороду.

– У Москву добре б вийти… – після роздумів мовив він.

– Але ж далеко! – здивувався Григорій.

– У-гу, – згідливо кивнув Василь.

– Що це ти, Василю, в руках там тримав? – Григорій кивнув на вікно.

– Цигарок пачку… – не відразу, після короткого міркування, відповів Василь.

– Цигарок… – кивнув хазяїн. – Ану принеси-но!

Харитонов охоче приніс із сіней залишені ним там сигарети.

– Бач! – вигукував Григорій, вертячи пачку в руках. – Собака, чи що, друг? А я вже років десять тому курити перестав. Запалити, чи що?! У тебе ще є?

– Та там на бетонці їх багацько валяється, – сказав Харитонов.

– На смузі?! – сіпнувся Григорій. – Звідки ж?

– Із дирижабля викинули, – зітхнувши, відповів молодший матрос. – Він уже відлетів. Чорний дирижабль…

Хазяїн зірвався з місця й заходився нишпорити по засмічених кутках кімнати, вже не звертаючи уваги на гостя. Нічого не знайшовши в кімнаті, він вискочив у сіни, і через хвилину його гучний голос викликав туди ж Харитонова.

– Тримай! – усучив він Василеві в руки широкий плетений кошик.

Квапливо вони вийшли з будинку і потьопали по бетонній смузі до сигаретних розсипів. У хазяїна в руках теж був кошик, але трохи більший.

– Ранувато щось! – поглядаючи в небо, говорив сам із собою Григорій. – І чого ж це на дирижаблі?! Мали бути літаком!

– Яким літаком? – не зрозумівши, перепитав Харитонов.

– Звичайним, транспортним, бомбардувальником колишнім. Вони завжди мені літаком усе доставляють! І їжу, й листи від сім'ї, й інше там.

– Ну от! – зупинився Харитонов.

Григорій сів навпочіпки, підняв кілька пачок, розглянув їх уважно і, похитавши головою, почав збирати їх у кошик.

– Іди на той край і збирай їх мені назустріч, – сказав він Василеві.

Сонце висіло прямо над ними, рівномірно прогріваючи живе і неживе на поверхні землі. По теплому бетону в'юнко бігали ящірки, перелякано озираючись на людей. А лісові клопи-солдатики, ні на що не звертаючи уваги, спокійно й ліниво блукали між пачок, які валялися, повзали по них, намагаючись, мабуть, визначити, наскільки все це добро, що впало з неба, їстівне.

Харитонов акуратно струшував жуків із кожної пачки і тільки після цього кидав сигарети в кошик. Час від часу він підводив голову, щоб перевірити, чи далеко ще до Григорія. Кошик уже був наповнений майже вщерть, але все ще багато сигарет валялося на бетоні.

І раптом цю мирну ідилію порушили рушничні постріли, що донеслися з лісу.

Харитонов остовпів, однак через мить уже побіг, не дивлячись під ноги і раз у раз наступаючи на сигарети, до Григорія.

– Стій, хай тобі біс! – кричав йому хазяїн, але Василь почув його, тільки зупинившись поруч.

– Стій! Чого розприндився?! – сердито дивився Григорій у вічі Харитонову.

– Стріляють же! – видихнув молодший матрос.

– Ну й що з того, – знизав плечима Григорій. – У них там війна, ось і стріляють, а ти при чому?

– Яка війна? – нерозуміння взяло гору над переляком.

– Місцева, громадянська, – пояснив Григорій. – Вони часто стріляють. Робити їм просто нічого, через це й воюють. Мені ось є що робити – так хіба я кину свою справу й піду воювати?

– А яка у тебе справа? – запитав Харитонов, усе ще кидаючи косяки одним оком на воюючий ліс, мовби чекаючи побачити ворога, що біжить в атаку.

– Я при смузі сторож, – провів хазяїн рукою вздовж смуги. – Бач, яка вона! Теж на випадок війни побудували. Ось якщо серйозна війна почнеться, ну там із Америкою або Румунією, літаки сюди прилітати почнуть.

Григорій увесь наповнився гордістю, озираючись на своє господарство.

– А цих ти не бійся! Вони тільки один в одного стріляють, а сторонніх не чіпають. А один одного вони в обличчя до того ж знають. Отже давай дозбираємо, а там підемо чаювати.

Здавалося, що минуло декілька годин, але сонце все так само рівнесенько висіло по центру небесного купола. Сигарети вже були зібрані – два кошики, наповнені з верхом, стояли під вікном у кімнаті, а з коротенького димаря, що дивився прокопченим оком у небо, дрібними баранчиками полетів димок щойно затопленої печі.

Харитонов усе ще знизував плечима, сидячи за столом і чекаючи чаю.

– Війна ж закінчилась! Я сам чув, – повторював він, на що Григорій, який копошився біля печі, тільки озирався, не ділячись із молодшим матросом своїми думками.

Замість обіцяного чаю Харитонов отримав грушевий відвар в алюмінієвому кухлі. Ще хазяїн виклав на стіл кусень засохлого хліба, розламав його на дві частини й почав свою половину вмочати у відвар і з насолодою гризти.

– Я тобі ось що скажу, – жуючи, він глянув на Харитонова. – Це ж тільки про великі війни повідомляють: коли почалася, коли закінчилась, а про такі дрібниці, як тутешня, частіше мовчать, тому вони і тривають десятиліттями. Я взагалі так думаю, що війна йде постійно, тільки не скрізь, а так, як хмара над світом пролітає, так і вона переходить із одного краю в інший, а потім назад. Сам-то я ніколи не воюватиму! Ця дурість не для мене. Я ось пам'ятник будую.

– Який? – пожвавився Харитонов.

– Великий, дерев'яний. Біля смуги стоятиме. Буде пам'ятник, так, може, і село, а то й містечко коли тут кругом нього побудують. Добре тоді – літаки і в мирний час почнуть прилітати!

Очі Григорія мрійно блиснули, і він знову вмочив шматок черствого хліба у грушевий відвар.

Харитонову на мить здалося, що й він бачить це близьке та щасливе майбутнє, і – немов сонячний зайчик потрапив у вічі – захотілося примружитись і почекати хвилину, щоб потім розплющити очі й зажити в повному благополуччі та у власному будинку, але тут Харитонов помітив у кутку щось знайоме. Щось знайоме поворушилося, перебігло в інший куток і звідти ще разок подивилося на Харитонова. «Це ж той щур!» – подумав Харитонов і чомусь усміхнувся, немов дивуючись радісно тому, що тваринка ще жива.

Григорій простежив за дивним поглядом свого гостя і, побачивши звірка, схопився на ноги та з криком «Ах ти ж, тварюка!» шпурнув у нього сухим куснем. Те, що сталось услід, змусило Григорія оніміло застигнути і простояти в задумливому заціпенінні декілька хвилин. Щур відскочив, але потім спокійно встромив зуби в сухий кусень і навіть не втік, а спокійно прошкутильгав до дверей і сховався в сінях.

– Ну не було тут ніколи цих тварюк! – нарешті розвів руками Григорій. – Воістину, там, де чума, – там і щури! Довоювались, йолопи, видно!

– А кому пам'ятник буде? – повернувся до попередньої розмови Харитонов, бажаючи відвернути хазяїна від нерадісних думок.

– Пам'ятник? – перепитав Григорій. – «Усім загиблим».

– Зовсім усім? – здивувався Харитонов. – Це і нашим, і їхнім, тобто ворогам?

– Я ж кажу: усім загиблим! – Хазяїн подивився на Харитонова як на не дуже розумного. – Це ж доки люди живі – вони вороги одне одному, а смерть їх примиряє. Який же він тобі ворог, коли він уже мертвий. Тому і пам'ятник: «Усім загиблим», тобто всім, кого смерть примирила.

– А-а, – мовив із протягом Харитонов, – щось тут, здається, неправильно…

– Ну знаєш, Василю, цей пам'ятник я будую і як хочу, так і назву. Коли ти який-небудь свій пам'ятник будуватимеш – тоді й назвеш його виходячи зі свого розуміння.

Із такими міркуваннями Харитонов погодився. Він навіть відламав шматок від свого сухого кусня і простягнув Григорію замість того, що підібрав щур. Погляд Григорія пом'якшав. Він прийняв шматок сухого хліба і занурив його у відвар.

– Щось сонце не заходить! – висловив своє здивування вголос Василь.

– А тут так буває, – поділився досвідом хазяїн. – Буває, що стоїть воно по три дні підряд на одному місці, а потім ніч дуже довга настає. Вночі-то вони не воюють, тиша така божественна, що всякі природні шуми здалека чутно.

Виспавшись на печі, вони прокинулися досить бадьорими. Григорій сплигнув на підлогу, розпалив згаслу вночі піч, приніс води.

На той час, як Харитонов зліз униз, на столі вже стояли й пускали пару два наповнені кухлі, в яких, абсолютно несподівано для Василя, був справжній чорний чай.

– Звідки? – глянув він на Григорія.

– Із Москви либонь… – відповів Григорій, риючись у полотняному мішку біля печі.

Окріп обпікав губи, і Харитонов уже відчув, як відшарувався шматочок шкіри на нижній губі, але чомусь так хотілось напитися цього чаю, що молодший матрос ніяк не міг стримати себе.

Зупинився він тільки тоді, коли відчув, що і піднебіння пече нестерпно.

– Ну куди тебе! – з докором подивився на нього хазяїн, який підійшов до столу. – Віднімають, чи що? – І він поставив біля свого кухля консервну бляшанку і коробку «Московських сухарів».

– Залишки минулого пайка, що з літака скинули, – пояснив він, відкриваючи консервну бляшанку тупуватим складаним ножем.

Їли з апетитом.

– Що це за риба така, без кісток зовсім? – поцікавився Харитонов, захопивши пальцями шматок білого м'яса з консервної бляшанки.

– Краби, – відповів Григорій. – Бач, як цікаво виходить у нас: я от ніколи на морі не був, а їм «Краби океанські».

– А я був, але таких жодного разу не куштував… – похитав головою Василь.

– Не засмучуйся. Я думаю, що їжа, як і голод, теж хвилями по землі рухається, ось як тут. Прилітає літак, скидає чогось, я і не знаю чого, тільки коли вже скинули – дивлюся. Так от прилітає він, скидає і відлітає, а потім його то місяць, то два, а то і три немає. А де він ці три місяці? Напевно скидає їжу в інших місцях. І ось, приміром, якщо я все з'їм до того, як він знову прилетить, – то зі мною голод станеться, від якого я й померти можу. Таж і те… прилітає він сюди частіше тому, що я на державній важливій службі перебуваю. А в інші, не такі важливі місця, як це, він, літак, може й не долетіти. Адже не може так бути, щоб усім усього вистачало. О, чуєш, знову стріляють!

Харитонов теж розчув рушничні постріли, і стало в нього на душі неприємно, наче обдурили його. Адже передали по обгорілій радіоточці, що давно вже запанував мир і відзначалась якась річниця перемоги над ворогом, а тут усе ще йде війна, а війни ж із друзями не буває, вона тільки з ворогом ведеться. І хто тут кому ворог – невідомо…

Григорій нехотя підвівся й підійшов до вікна.

– Знахабніли, наволоч, зовсім поряд воюють! – незадоволено мовив він. – Коли вже в них патрони закінчаться?!

– А звідки у них патрони? – запитав Харитонов.

– Теж літак скидає. Колишній бомбардувальник. Видно, тим, кому їжі не вистачає, їх і скидають, аби самі собі їжу добували. Ні, піду скажу їм, щоб якомога далі звідси воювали.

Хазяїн відійшов од вікна, і раптом звук нового пострілу змішався з брязкотом скла, що осипалося бризками на підлогу. Григорій обернувся. Від легкого пориву вітру, що залетів у кімнату крізь розбиту шибку, відхилилися зі скрипом двері в сіни.

Григорій, насупившись, витягнув із-за печі автомат Калашникова та два ріжки з патронами й поклав на стіл праворуч од себе.

У двері забарабанили.

Григорій, схопивши зі столу автомат, вискочив у сіни.

Харитонов, заціпенівши, сидів перед кухлем захололого чаю.

– Гей! Сюди йди! – покликав його із сіней Григорій.

Квапливо ввійшовши до сіней, Василь побачив моложаву жінку у ватянці та ватяних штанях, яка лежала на підлозі, та Григорія, що схилився над нею.

– Чаю принеси! – наказав Григорій.

Жінку було поранено в плече. Хазяїн зняв із неї ремінь з кобурою, розстебнув ватянку, теплу блузку з грубого сукна й оголив плече та груди. На щастя, куля пройшла навиліт, не зачепивши кістку.

– Ну от! Яка молодиця! – кивнув Григорій на оголені красиві груди. – І такою хернею займається!

Харитонов мовчки погодився, подаючи хазяїну кухоль із чаєм.

– Візьми-но, ковтни, – підніс той кухоль до рота жінки.

Поранена ковтнула.

– Гей, там! – донісся окрик знадвору.

Григорій сіпнувся від несподіванки, перевів погляд на Харитонова, потім, дивлячись на двері, крикнув:

– Чого?

– Молодиця жива? – запитав хрипкий чоловічий голос.

– Поранена, – відповів Григорій.

– Ото ж то, – голос знадвору зазвучав задоволено. – Скажеш їй, що коли ще раз почне стріляти у старших – приб'ємо!

Нашвидку перемотавши рану якоюсь квітчастою ганчіркою, Григорій і Василь перенесли жінку, що стогнала, в кімнату, де опустили її на дерев'яну лаву під стіною.

Пішли дні, впродовж яких постріли звучали вже віддалік у лісі, ніби вояки не бажали турбувати поранену жінку.

Харитонов якось звик до цих пострілів і вже не звертав на них уваги: вони влилися в єдину симфонію природи й були не голосніші за стук дятла. Доглядаючи поранену, Василь проводив більшу частину дня в будинку, лише зрідка виходячи з бляшаним відром по воду. Джерело протікало неподалік, до нього вела добре протоптана стежка, що на півдорозі до води розрізала надвоє густий квітучий малинник. Кущі малини були всіяні й квітами, і ягодами. По дорозі назад Харитонов робив тут перепочинок, ставив відро на землю та обривав, скільки міг, ягід, кидаючи їх у чисту джерельну воду. Повернувшись додому, він ставив чай і годував жінку малиною, що йому особливо подобалося, тому що кожного разу після такого «ягідного» годування на її обличчі з'являлася мила дитяча усмішка, і, дивлячись на цю усмішку, Харитонов почувався настільки щасливим, наскільки навіть у дитинстві не був. Адже бовтаючись на своїй баржі по Японському морю, він твердо увірував, що люди всміхаються тільки в дитинстві й уві сні.

Григорій щоранку йшов із дому, прихоплюючи в сінях увесь столярний інструмент, необхідний для спорудження дерев'яного пам'ятника. Працював він іноді до самісінького вечора, не повертаючись на обід, і, судячи з його ділового бадьорого стану, справи з пам'ятником ішли добре.

Якось увечері він повернувся додому дещо спантеличеним.

Василь якраз вийняв чайник із печі й витрусив у нього залишки чаю.

Григорій, пересунувши стілець до лави, на якій лежала жінка, всівся біля її узголів'я і сказав:

– Там приходили двоє, про тебе запитували. І ще просили запитати, чи повернешся ти в стрій?

Жінка спохмурніла, підвелася на лікті.

– А вони з наших чи з їхніх? – запитала ослабленим голосом.

– Звідки ж я знаю?! – знизав плечима хазяїн злітної смуги. – Ви ж не з інородцями воюєте! Інородців би я по говору впізнав. А ті – звичайні росіяни…

Жінка, пересилюючи біль, усілася на лаві, притулившись спиною до дерев'яної рубленої стіни. Зібралася було щось сказати, але тут погляд її зупинився на двох кошиках із сигаретами, що стояли на підлозі під розбитим вікном.

– Справжні?! – здивовано вигукнула вона.

– Авжеж, – кивнув Григорій.

– Дайте закурити! – попросила жінка.

Харитонов, який у цей час розливав чай по кухлях, почувши прохання, поставив чайник на стіл і підійшов до кошиків, але тут щось змусило його обернутись. Обернувшись, він зустрівся поглядом із Григорієм.

– Дай, дай їй цигарочку, – кивнув Григорій.

Жінка закурила, жадібно затягуючись. Рука, що тримала сигарету, тремтіла. З її очей полилися сльози.

– Скільки років… – заголосила вона, – скільки років тютюну не курила! Все листя сухе, то малинове, то горіхове… Це війна все! Коли ж вона закінчиться!..

– Так от закінчили б, якщо так набридло! – Григорій відмахнув од себе сигаретний дим. – Жили б собі та палили б у мирі й спокої!

– А ось переможемо, тоді й закуримо! – все ще плачучи, прошепотіла жінка.

– Та дурна ти! – зло мовив Григорій. – Ніхто у вас не переможе! Знищите одне одного, на тому все й закінчиться!

Василь, слухаючи розмову, всівся за стіл і обхопив голову руками. Якийсь у ній шум виник, чи то від спогадів про війну, чи то від диму сигаретного.

– А за що ж мій батько і чоловік життя свої віддали? – мокрими від сліз очима вона втупилась у Григорія.

– Та від дурості й віддали, – неголосно й незлобиво мовив хазяїн. – Робити вам нічого, тому і стріляєте одне в одного. А що, якби патрони вам не скидали – сокирами б воювали?

– І сокирами, – кивнула жінка, опустивши очі.

Піднесла димлячий бичок до рота і ледве не обпалила губи.

– Дайте ще одну! – попросила жалібно.

– На, більше сьогодні не дам, – твердо сказав Григорій, витягаючи з пачки сигарету.

– А багато хто з наших такого тютюну і в житті не пробували… – похитала головою жінка. – Ех, якби їх почастувати – ось свято було б!

– Обійдуться! – відрізав хазяїн. – І воювати, і курити хочуть! Бач як!

– А через що ви воюєте? – не втримався і поставив питання Харитонов, який до того чомусь боявся вступати в розмову.

– Через загострення класової боротьби, – ніби соромлячись, мовила жінка завчену фразу. – Ми ж не з пролетаріатом воюємо, а з українськими куркулями, яких сюди заслали… Вони й тут вирішили завести куркульські господарства! Хіба революцію для таких робили?! Вони, бачте, бідувати не хочуть!

– Дурні ви всі, – ухвалив вирок Григорій. – Яке ж нормальне господарство без огорожі?! А ці, – хазяїн обернувся до Василя, – вирішили всі огорожі поламати, а все за огорожами порівну між собою поділити! Це в них історичною справедливістю зветься. Слава богу, вколошкали хоч їхнього більшовика – той узагалі з карних злочинців був. Він там десь убив когось, так його сюди заслали комуною керувати…

Жінка, закусивши губи, зло дивилася на Григорія.

– А ти думаєш уберегтися?! – зашипіла вона. – Не вийде! Все одно доведеться вибирати, за кого воювати! Тута на відшибі ми тобі спокою не дамо.

– А хай тобі біс! – сплюнув роздратовано Григорій. – Не треба було тебе в дім тягнути, пристрелили б тебе – і спокійніше стало б! Все'дно одне одного постріляєте.

І Григорій підвівся, пересів до столу, де сидів Василь, і похмуро втупився у свій вечірній чай, захололий через цю безглузду розмову.

– Чаю дайте! – попросила жінка.

Григорій навіть не обернувся.

– Що, не подобається правда? – якось жалібно запитала вона.

– Та пішла б ти зі своєю правдою! – буркнув Григорій.

Василь, відчуваючи незручність, одніс їй кухоль.

Жінка вдячно всміхнулася Харитонову, й від її усмішки знову на душі в молодшого матроса стало тепло й затишно. Просто не вкладалося в його розумінні, що всміхалася йому та сама жінка, якій так подобається війна. Ні, та не могла всміхатися… не могла.

Григорій відпив холодного чаю, витягнув сигарету, закурив.

Від холодного чаю на душі стало зимно, ніби це не поранена жінка ввірвалася в його спокійне, розумно розмірене життя, а сніговий шторм, який зірвав дах і розбив вікна.

Сигарета погасла, але хазяїн будинку, не помічаючи цього, все намагався і намагався затягнутися, поки не поламав її довгими чіпкими пальцями. Дивлячись крізь Василя та крізь поранену жінку, що лежала на лаві за ним, він думав про щось своє, про тендітність свого світу, в якому так важко підтримувати мир. Сигарета, випавши з його пальців, потрапила в кухоль. Григорій опустив погляд туди ж, виволік ложкою розмоклий тютюн. Зробив іще декілька ковтків.

Вечір готувався влитися в ніч. Гасова лампа коптіла стелю. Можна було з упевненістю сказати, що лампа ця вже давно й нерухомо стояла на одному місці, адже саме над нею на стелі виднілася темна пляма.

Наступного ранку Григорій, як завжди, пішов, прихопивши столярний інструмент. Харитонов сходив до джерела по воду. По дорозі назад зупинився біля малинника, але незірвані ягоди ще не дозріли, а лізти глибше в колючі кущі не хотілося. Не особливо засмутившись через це, Василь повернувся до будинку, де зустрів двох міцних хлопців, дуже схожих один на одного: очевидно, братів. Від несподіванки Харитонов спершу сторопів.

– Здрастуйте! – кивнув головою один із них.

Василь теж привітався, все ще відчуваючи в душі тривогу.

– Як там Петрівна? – запитав той самий чоловік.

– Хто? Поранена? – перепитав Харитонов.

– Еге ж.

– Оклигує вже, – видихнув Василь, міркуючи, що це, мабуть, ті самі двоє, що підходили до Григорія.

– Ти от що, – задумливо вів далі мовець. – Скажи їй, що ми тут ваш будинок охороняємо, щоб ніхто не напав… Нехай швидше лікується.

Хлопець, який мовчав досі, раптом якось надривно замугикав, дивлячись на мовця.

– Так! – додав той. – І, звичайно, скажи, що ми її любимо!

– А хто ви?

– Брати Корнягіни…

Відрекомендувавшись, вони пішли.

Харитонов розпалив піч, нагрів грушевого відвару – чай уже скінчився – і підійшов до пораненої.

Жінка лежала на спині, дивлячись у стелю. Помітивши Василя, вона підвелася й опустила ноги на підлогу. Лівою рукою взяла кухоль і, не зводячи очей із Харитонова, піднесла кухоль до рота.

– Там до тебе приходили… Петрівно… – плутано заговорив Василь, – брати Корнягіни…

Очі жінки ожили.

– А де вони? – запитала вона.

– Пішли. Сказали, що будинок вони стережуть… і ще сказали, що люблять тебе…

Жінка опустила кухоль на лаву й поманила Харитонова пальцем, а коли він нагнувся до неї ближче, обвила рукою його шию й міцно поцілувала в щоку. Тут же, відчувши, як її сльоза скотилася по його скроні, він теж обійняв її, пригорнув до себе. Так просиділи вони досить довго, і ніщо не порушувало їхню тишу, не було чутно ні пострілів, ні співу птахів.

– Вони із старовірів, – розповідала потім жінка, – наші, сибірські. Батько їх прогнав, аби вони людей знайшли, і так ось брати до нас і вийшли. А тут – війна. Ми їм пояснили, що треба вибирати, за кого і проти кого боротися. Ну, якщо вони на нас вийшли, – то нас і вибрали. Молодший уже в полоні побував, так ці куркулі-нелюди йому язик вирізали, щоб він за нас їх не агітував…

Григорій повернувся додому в гарному настрої. Навіть запитав у Петрівни про її рану. Налив у казанок води, висипав туди ж якоїсь крупи і поставив у піч, після чого всівся за стіл і хитрувато подивився на Харитонова.

– Що це ти такий чудний сьогодні? – здивовано похитала головою жінка.

– Мир буде, – всміхнувся Григорій. – Я домовився. Точніше, перемир'я…

– Як?! – теж зрадів Василь.

Жінка спохмурніла.

– А так! – сказав хазяїн. – Я колоду обтісував і якраз сигарету закурив. Тут до мене хтось чи то з ваших підходить, чи то з їхніх. І просить дати йому закурити. Я ж йому сказав, що сигарети дорого коштують, за них працювати треба, а не воювати. А коли він побачив, що це не самокрутки які-небудь, а справжні Московської тютюнової фабрики, то погодився потрудитись. Тут у мене в голові й ідея з'явилась, і я попросив цього сходити до всіх інших, і своїх, і ворогів, і сказати, що коли не воюватимуть, а мені пам'ятник будуватимуть, то за кожен день роботи плачу по три сигарети. І вони всі погодились!

– Як усі?! – вигукнула Петрівна. – Що, воювати не будуть?

– Ні, на час спорудження пам'ятника житимуть мирно і гуртом будуватимуть.

Ця звістка вкрай здивувала Харитонова, настільки ж, наскільки засмутила Петрівну. Вона не могла заспокоїтися від думки, що її соратники рука в руку з їхніми ж ворогами мирно будуватимуть якийсь пам'ятник. Просто не могла повірити в це.

– Хочеш – вір, не хочеш – не вір! – байдуже кинув Григорій. – Якби не була пораненою, пішла б завтра зранку до пам'ятника й сама подивилася.

– А й піду! – твердо відрізала Петрівна. – Скільки ж можна валятися!

– А ти, – звернувся Григорій до Василя, – рахівником будеш. Людей рахуватимеш і наприкінці робочого дня сигарети видаватимеш.

Харитонов охоче погодився.

Несподівано навіть для Григорія біля майбутнього пам'ятника відразу після сходу сонця зібралися душ тридцять. Як такого пам'ятника ще не було: просто поряд зі злітною смугою на невеликій галявинці була викопана широка яма завглибшки до двох метрів і поруч лежав десяток обтесаних кедрових стовбурів.

– Так що робити, хазяїне? – запитав один із присутніх Григорія, що підійшов до галявинки.

– У вас там колоди або цегла є? – по-діловому поцікавився хазяїн.

– Та є декілька зрубів, де вже ніхто не живе. Загинули всі… – відповів хтось.

– Тоді так, – міркуючи, заговорив Григорій. – Розберіть ті будинки й усі колоди принесіть сюди. Печі теж принесіть – підуть на фундамент…

– А не шкода?! – розвів руками сухуватий дідок майже дитячого зросту. – Там у Корнілових піч костромський пічник клав, вона ж із кахлями навіть…

– Ну, якщо така красива, то поверх фундаменту піде! – розсудливо вирішив Григорій.

Дядьки вирушили працювати, і Григорій, аби без діла не сидіти, почав підрубувати найближчий до галявинки кедр.

Хоч як хотіла Петрівна зранку піти подивитися своїми очима, як зійдуться разом її друзі та вороги, але так рано не прокинулася. Харитонов теж полюбляв поспати, тим паче, що за війну вже дуже багато накопичилося в його житті безсонних ночей, а тут була піч, і відірватися від неї, сплигнути з неї вранці було вкрай важко.

Прокинувшись, Харитонов і Петрівна абияк поснідали. Василь, побачивши, що запас груш вичерпався, вирішив, як тільки буде час, сходити і нарвати малинового листя, щоб насушити його та пити малиновий чай.

Поснідавши, вийшли вони з дому і, пройшовши метрів двісті вздовж смуги, побачили Григорія, що самотньо обтісував уже звалений кедр.

Підійшли.

– І де ж вони?! – єхидно запитала Петрівна.

– Будинки на пам'ятник розбирають, – пояснив хазяїн. – Ну ті, в яких уже ніхто не живе.

Петрівна всілася на вже обтесаний стовбур, а Харитонов пішов прогулятися по смузі. Він вийшов на самісінький її край, на те саме місце, куди ступив, вийшовши з лісу. Постояв трохи, жмурячись на сонце, що піднімалося над землею. Потім пройшов трохи по смузі й присів навпочіпки. Можливо, саме тут він присів, побачивши коробку, що впала з неба, із сигаретами, і саме звідси подивився вгору, на чорний дирижабль, що завис над смугою?

А по бетону смуги, що нагрівався, все так само бігали в'юнкі ящірки землисто-зеленого кольору та спокійно й навіть урівноважено цілими струмочками по лише їм відомих стежинах пересувалися сотні лісових клопів-солдатиків. Бетон, що нагрівався, був повний життя. Там, де плити не було укладено впритул, із тріщин пробивалася трава, а оскільки укладено їх було без особливої педантичності, то трава тонкими зеленими рядами облямовувала кожну плиту, створюючи ледве помітну тінь, якої, ймовірно, було цілком достатньо для комах.

Харитонов подумав, що в цьому місці життя все-таки спокійніше, хоча й відчував він, що засидівся, і, хай там як, але не віддавши кінець бікфордового шнура якому-небудь командуванню і не доповівши про останнє плавання самохідної баржі, він не має права зупинятись і починати особисте, суто мирне життя.

Про суто мирне особисте життя думалося йому особливо тепло і приємно, як про щось заборонене або ж далеке, і думалося йому всупереч тому, що не зустрів він іще жодного разу такого життя, як не зустрів він і простого, але організованого часом і державою.

І знову стало прикро через те, що не виявилася ця злітна смуга дорогою. Він підвів очі, щоб із гіркотою ще раз побачити зелений тупик, біля якого закінчувався бетон, і тут побачив людей, що перетинали його погляд. Вони несли колоди до галявинки, на якій було викопано яму під майбутній пам'ятник «Усім загиблим». Харитонову сподобалося, що будівельним матеріалом для цього пам'ятника будуть розібрані будинки насправді загиблих людей, змирився він і з ідеєю хазяїна відносно смерті, що примиряє всіх ворогів, навіть не змирився, а майже погодився, після недовгих роздумів. «І дійсно ж, – думав він, – якщо люди дізнаються, що є такий пам'ятник, то, може, вони замисляться і про смерть, для якої однаково, хто за що і з ким воював? І тоді вони всі перестануть убивати одне одного і, можливо, захочуть робити що-небудь, що подовжує життя?!»

Тим часом носії колод перетнули смугу, але слідом за ними на якихось приземкуватих широких санях декілька міцних дядьків витягнули на бетон велику білу руську піч із високим димарем, який іще нещодавно, мабуть, виглядав із даху. Витягнувши піч на бетон, вони зупинились і влаштували перекур. Із цікавістю Василь розглядав, що ж вони курили. Це були незграбні товсті самокрутки. Перекуривши, дядьки впряглися в сани і потягли піч до галявини. Інші ж дядьки, склавши принесені колоди, перетнули погляд Харитонова у зворотному напрямі.

Так почалося перше мирне будівництво в цих місцях, що примирило колишніх ворогів. За перший день до ями віднесли декілька десятків міцних колод, які були раніше стінами двох сибірських зрубів.

Григорій був задоволений. Він раз у раз озирався на похмуру Петрівну, що весь день просиділа поруч і з хмурним виглядом спостерігала за будівництвом. Харитонов видавав у кожні руки по три сигарети. Ті, що отримали їх, відходили трохи поодаль і закурювали, й очі їхні сяяли щастям. Видно, не витримала цього Петрівна, зірвалася зі свого місця й майже бігом повернулася в дім Григорія. Ще б пак – її бойові соратники стояли поряд зі своїми ворогами, разом курили, розмовляли про щось досить весело і при цьому без кінця всміхалися. Було це дивно і для Харитонова, але він скоріше був радий тому, що відбувається, пояснюючи це для себе тим, що народ втомився воювати, що цілком могло виявитися правдою.

Настав іще один вечір. Сонце повільно скотилося за далекі кедри, а люди все ніяк не розходилися з галявинки. їх уже не було видно, лише вогники сигарет, а точніше, останньої, третьої сигарети кожного, все ще світились і ворушилися, підвладні жестам рук.

Харитонову дуже хотілося підійти, послухати розмови, самому поговорити з ними, але стримувало відчуття своєї непричетності, адже насправді: про що він міг із ними говорити?!

Між собою в них було, звичайно, про що побалакати. їх стільки років об'єднувала одного з одним війна, об'єднували жертви цієї війни, і тепер ось об'єднало будівництво єдиного пам'ятника всім жертвам. А хто тут Харитонов?! Мандрівець, який просто зайшов випадково. Відпочине і продовжить шлях. Адже не сюди ж він ішов насправді!

Петрівна лежала на лаві, обливаючись слізьми. її плечі здригались. Здавалося, вона відвернулася від усього світу, втиснувшись у стіну рубленого будинку.

Василь, повернувшись додому і розгледівши її в тьмяному світлі гасової лампи, що чаділа, хотів було підійти, втішити, поговорити. Але й тут зупинило його відчуття своєї непричетності до подій, які відбуваються, і єдине, що зробив він, – це сів скраю на ту ж лаву й ніжно погладив її нечесане волосся.

Незабаром повернувсь і Григорій. Усівся за стіл. На обличчі – переможний вираз, навіть погляд його помолодшав.

– Давай чаю ковтнемо! – бадьорим голосом запропонував він.

Харитонов згадав, що чайник давно вже в печі. Підскочив, витягнув його.

Заварювали сушене малинове листя.

– Нічого, – заспокійливо кивав Григорій. – Скоро літак буде. Усе привезе. Тут, звичайно, є запас на випадок війни, але його ніяк не можна чіпати… Гей, поранена, чай будеш?

Петрівна не відповіла, на що Григорій знизав плечима й махнув рукою.

Харитонов усівся на своє місце по інший бік столу. Подумалося йому про те, як швидко людина отримує «своє місце», хоч куди б вона прийшла.

– Добре працювали, – закивав сам собі задоволений Григорій. – Так вони за тиждень-другий і пам'ятник закінчать… Добре б потім повідомити в які-небудь газети про це, може, приїжджати люди почнуть… А там для них і дорога знадобиться, і житло… Це ж яке життя настало б, а всього-на-всього – тільки пам'ятник побудувати. Все-таки як багато в житті залежить од пам'ятників! Дивно!

Григорій підвів очі на Харитонова й поділився з ним захопленим од власних думок поглядом.

– Я ось дитинство пам'ятаю, – вів далі він, – так у селі нашому, а село велике було, вбили, загалом, одного з комнезаму. І такий йому пам'ятник поставили в центрі села – метрів два заввишки, а збоку дошку, загорнуту в кумач, прибили, з фотографією та віршами. Так ми, хлопчаки, щодня приходили до того пам'ятника. А коли його куркулі спалили – куркулів ураз заарештували, а пам'ятник новий побудували, ще кращий! І по неділях до нього людей більше, ніж до церкви, приходило… А от якби то був пам'ятник «Усім загиблим», то його, звичайно, не спалили б…

Харитонов позіхнув. Слідом за ним позіхнув і Григорій, що задумливо замовк одразу після позіху.

Помовчавши трохи, він обвів неуважним поглядом своє житло і загасив лампу.

Через декілька днів будівництво пам'ятника було закінчене, але ті, хто будував його, не бажали розходитися. Вони сиділи на не використаних при будівництві колодах, курили й розмовляли.

Невисокий лисий дядько, в якого не було правої руки, зло виказував іншим за те, що ті, на його думку, занадто швидко працювали. Говорив, що такий пам'ятник можна було й рік будувати, і навіть спробував порахувати, скільки б сигарет кожен заробив, але збився з рахунку і замовк. Деякі згідливо закивали.

Інший, сивобородий старий, сказав, що якби фарбу добути, то ще кілька тижнів можна було б споруду фарбувати, але на питання: «Де добути фарбу?» – ніхто відповісти не міг. Потім прозвучало ще декілька міркувань, але, зважаючи на їх явну нездійсненність, усі вони незабаром розчинились у тривожній вечірній тиші. І так тривала тиша, поки хтось схлипнув зовсім не по-чоловічому, а потім почулося чиєсь тяжке зітхання й заворушилися дядьки, почали розходитися мовчки, без прощальних слів.

Пам'ятник вийшов на славу. Всередині частоколом поставлених колод на високому постаменті стояла побілена руська піч, яка димарем рвалася в небо. Григорій обійшов кілька разів навколо, посміхнувся, уявивши собі щось із майбутнього, і попрямував до будинку.

Літо готувалося до осені. Вітерець розчісував випалену сонцем траву вздовж злітної смуги, а його старший побратим високо в небі гнав на схід самотні хмари.

І ось із однієї далекої хмари виринула чорна цятка й почала повільно збільшуватись, а незабаром донеслось і дзижчання, що змусило Григорія, не дійшовши до будинку, зупинитись і задерти голову догори. Відшукавши поглядом літак, який наближався, він одержимо всміхнувся і закричав що було сил: «Летить! Летить!» Потім за кілька стрибків опинився на ґанку, відчинив двері та, не прибираючи з лиця дивну застиглу усмішку, зупинився посеред кімнати, звернувши на себе здивовані погляди Харитонова і Петрівни. Відсапавшись, Григорій тільки зібрався було повідомити їм новину, аж тут дзижчання мотора проникло і в будинок. Харитонов кинувся надвір, хазяїн вибіг услід.

Коли жінка вийшла на ґанок, чоловіки вже стояли посередині бетонної смуги й шалено розмахували руками. Великий військовий літак повільно плив по небу. Долетівши до смуги, він мовби пригальмував у повітрі, потім почав розвертатись, і тут із його черева щось випало. Харитонов і хазяїн упилися очима в падаючий предмет, тим більше що падав він просто на них. Пролунав ляск парашута, й чоловіки побачили великий брезентовий пакунок, який опускався плавно вниз. Опустився він за декілька метрів од них. Коли Василь і Григорій підійшли до нього, пролунав іще один ляск парашута, й вони побачили, як трохи збоку просто на крони дерев опускається гаубиця. Літак, уже розвернувшись, віддалявся від смуги, скинувши вслід за гаубицею кілька великих ящиків, які приземлялися на парашутах там же в лісі.

Пакунок був заввишки в людський зріст, але дуже важкий. Підняти його двоє чоловіків не змогли, тому вирішили докотити його до будинку, а там уже розпатрати й увесь вміст занести всередину.

Поки котили, повз них у бік лісу пройшла Петрівна.

– Ти куди? – обернувшись їй услід, запитав Харитонов.

Вона зупинилась.

– Треба, щоб гармата ворогам не дісталася! – сказала, почекала хвилину, чи то чекаючи від Харитонова якихось слів, чи то просто розглядаючи його на пам'ять, потім пішла далі.

Докотивши пакунок до ґанку, Харитонов і хазяїн відсапалися.

– От дурна! – мовив Григорій. – Народжувати їй треба, а в самої тільки гармати в голові!

Він діловито оглянув пакунок, знайшов шов і почав його розпорювати ножем. Коли зняли брезентову оболонку, вміст розпався на безліч коробок, мішечків, упаковок.

– Ну, з цим уже легше справу мати! – мовив хазяїн, піднімаючи із землі плоску коробку, перев'язану червоною стрічкою. – Давай усе це в будинок заносити.

Харитонов узяв у руки два мішечки, ніби як з крупою, і зайшов усередину. Коли знову вийшов, побачив у руках у Григорія пачку листів. На обличчі хазяїна виникла заклопотаність. Харитонов вирішив його не чіпати і самому занести все в будинок. Носив недовго, хвилин з десять, а коли заніс останню коробку, то вслід за ним до кімнати зайшов і Григорій. Поклав листи на стіл, а наткнувшись на питальний погляд Василя, пояснив:

– Листи за останні три роки дійшли. Я думав, що мене забули всі, а виявляється – пошта погано працювала…

Хазяїн закурив сигарету і сів на стілець. Акуратною купкою склав перед собою листи і взявся за верхній. Уважно прочитав зворотну адресу, потім надірвав конверт і витягнув декілька аркушів зі шкільного зошита, пописаних дрібним квапливим почерком.

Василеві було незручно. Бажаючи залишити хазяїна на самоті, він вийшов на ґанок, узяв там порожнє бляшане відро й попрямував до струмка. По дорозі зупинився в малиннику, нарвав дозрілих ягід.

Перед струмком опустився навпочіпки. Набрав води, поставив відро поруч на пісок, а сам не міг відвести погляду від свого віддзеркалення на поверхні абсолютно прозорої води. Віддзеркалення магнітом притягувало, так і хотілося опустити обличчя в струмок, аби прохолодна вода освіжила обвітрену шкіру. Підкоряючись цьому «магнітові», Харитонов усе ближче і ближче нахилявся до води, аж поки очі побачили, як сіпнулось і зірвалося з місця його віддзеркалення. Здивовано повернувши голову, він провів поглядом віддзеркалення свого обличчя, що попливло вниз за течією, а коли знову подивився на воду перед собою – побачив лише піщане дно. На поверхні води більш нічого не відбивалося. Харитонов зірвався на ноги, схопив у руку відро і завмер, дивлячись на іскристу кришталево-прозору воду. Здалася чиясь присутність поруч, у повітрі виник незнайомий пряний запах.

Харитонов обернувся, оглядівся навкруги і раптом звернув увагу на свою тінь, яка ворушилася, незважаючи на те що він стояв нерухомо. Несподівана втома опустилася на його плечі, змусила його сісти на пісок, навіяла дрімоту, і тут він почув голос, знайомий голос, чутий ним уже не один раз, тільки цього разу ніби подорослішалий:

«…і якщо дорога нікуди не виводить – вона вливається в ще ширшу дорогу, яка, забираючи у тих, що йдуть, усе життя, не приводить їх до мети. Так ці дороги вливаються одна в одну й у своєму складному продовженні стають настільки широкими, що вже неможливо розрізнити їхні напрями, вони просто нагадують поля, безмежні, до полірованості укочені, з рівними зникомими горизонтами.

Раніше я думав, що від загиблих цивілізацій залишаються дороги, але все виявилося не так. Після кількох років мандрів я зрозумів, що стежки, дороги означають лише загальну присутність життя, не обов'язково цивілізованого, і навіть не обов'язково людського. В Африці я побачив одну стежку. Ця стежка була настільки красивою та незвичайною, вона звивалась, як річечка Евон, і кожен її вигин був геометрично точний і обернено симетричний наступному вигину. При цьому в трьох місцях вона плавно обходила вікові баобаби, створюючи ідеальні півкола. Спочатку мені й на думку не спало, що це звірина стежка. Я вийшов на неї після тижня плутаних блукань і в щасливому настрої пішов по цій стежці до людей. Ішов я, здається, недовго, віддаючи хвалу місцевим жителям, але несподівано стежка спустилася до річки і, втративши свою акуратну лінію, розділилася на сотні дрібних нелюдських слідів. Я відразу подивився на інший берег, вважаючи, що переді мною брід, а далі продовження стежки. Але інший берег був незайманим куточком джунглів…

А що стосується загиблих цивілізацій, то від них частіше залишається культура, точніше буде сказати, що від більш давніх загиблих цивілізацій залишається культура; ми ж говоримо – старогрецька культура, культура Ассирії, культура Стародавнього Риму, навіть скіфська культура, а від пізніх цивілізацій залишається зброя, хоча нещодавно загиблі цивілізації ще могли похвастати тим, що вони довели зброю до предмета мистецтва, а іноді й до шедевра. У королівському історичному музеї зібрано прекрасну колекцію шабель, мечів, ятаганів, арбалетів, прикрашених такою тонкою інкрустацією, якої не побачиш і на вхідних брамах старокитайських храмів. Але й цей час безповоротно пішов. Зброя перестала бути частиною костюма, вона стала предметом побуту. А побут настільки далекий од мистецтва, як іноді далеке подружнє життя від любові. Мене не втішає те, що я помру раніше, ніж загине моя цивілізація. Мене не втішила б і можливість загинути разом із нею. Я просто хотів би не належати їй, не мати до неї ніякого відношення. Але якщо вже я народився в будинку своїх батьків і зобов'язаний вибрати для себе рід діяльності – я просто вимушений чомусь присвятити своє життя. Будь-яка діяльність йде або на благо, або на шкоду цивілізації. Я виберу найбільш гуманне. Хтось же придумав присипляти хворих собак і кішок. Але ніхто ще не думав про те, як приспати нашу хвору цивілізацію, що втратила смак до мистецтва і схибнулася на сталі та чавуні. Втім, приспати її не вдасться. Все набагато простіше. Вона поспинає до своєї загибелі. Єдине, що необхідно, – поквапити її. Багато нинішніх умів уже зайнято цим. Вони чесно роблять свою справу. А мені вже двадцять п'ять років. Побачено багато чого, але практично нічого не зроблено. І поспішати не хочеться. Хоча двадцять п'ять років мені виповниться завтра. Ввечері зберуться родичі. На стіл поставлять іменинний торт, понастромляють у нього 25 свічок і, почекавши чверть години тих, що спізнюються, запалять свічки. Буде нестерпно красиво, і в темряві, вихоплені свічковим вогнем, напружено всміхнуться гості. Настане тиша, і зашкварчить розплавлений віск, з'єднуючись із кремовою трояндою. А повітря просочиться солодкувато-церковним запахом, і настане відчуття справжньої врочистості, коли я відчую себе в оточенні святих ликів, а не нудотно всміхненої рідні. Тільки в такі моменти мені не соромно, що я – людина, тільки в такі моменти мені навіть чимось симпатичні ці напружені нерухомі обличчя, по яких хаотично танцюють відблиски свічкових вогників. І я починаю чекати, починаю передчувати майбутній феєрверк, в який має виливатися така істинна врочистість, я стежу, як вогники свічок опускаються все нижче й нижче до торта, як застиглий сталагмітом віск купчиться над кремовим написом, і мені абсолютно байдуже, що, оплавляючись, він руйнує цей жалюгідний святковий напис, і мені робиться радісно й смішно. І ось уже деякі свічки, ослаблі та розм'якшені власним полум'ям, схиляються до останнього складу мого кремового імені й мовби пошепки читають його: «…льям… льям…», і залишається мить до того святого моменту, коли вогонь дотягнеться до торта і прогримить вибух, якого ще ніколи не бачила наша цивілізація і в порівнянні з яким загибель Помпеї видасться дитячою казкою. И усе людство вознесеться в невідоме нікуди, й уся моя рідня, що зібралася за цим столом, вознесеться теж, і я піду за ними. Але ось знову порушується істинний хід подій, і ці старезні родичі починають виявляти занепокоєння та нетерпіння. Урочистість зникає з їхніх облич, і вони тривожно шепочуться, з нервовою посмішкою поглядаючи на мене, потім, ніби домовившись, вони дружно дмуть на свічки, і від їхнього дмухання свічки гаснуть, що наштовхує мене на ще одну неприємну думку – думку про те, що мої родичі видихають вуглекислий газ, здатний загасити будь-яке полум'я. Мої родичі виявляються такими самими споживачами природи, як і все людство, як і сам я. Але все-таки я бачу відмінність між собою і ними: вони безмірно щасливі, тому що змогли загасити свічки, вони відчувають свою спільність, адже вони загасили свічки спільно, а я був сам-один і нічим не міг завадити їм. Я знаю, що я їм осоружний, але себе-то вони люблять. А я й себе не люблю. Я люблю ці свічкові вогники і співчуваю їм. Кожен сірник мріє породити пожежу, кожна свічка горить, мріючи освітити весь світ, але люди не дають мріям здійснитись… А торт уже розрізано срібним ножем на правильні трикутнички, і я бачу останній склад свого імені, що зникає в роті моєї тітоньки, що приїхала з далекого Блекпула, незважаючи на негоду. Гам, і немає «…льям»! Господи, та вони ж з'їхалися сюди не лише загасити мої свічки, але й набити шлунок на майбутній тиждень. Якщо я зникну зараз, вони й не згадають про мене, у них є про що поговорити, з чого посміятися. Добре, що вони теж не люблять яскравого електричного світла. За столом напівтемрява, і тільки крізь каламутне дверне скло пробивається приглушене сяйво лампочки, що висить у коридорі. Я тихенько встаю й відходжу до вікна. Ніхто навіть бровою не повів. У них своє свято, це свято не має ніякого відношення до мого двадцятип'ятиріччя. Це свято гасіння вогню, свято виділення вуглекислого газу. Я відчиняю вікно і, прихований гардиною від гостей, що не цікавляться мною, вистрибую в сад. У саду ніч, але вона набагато світліша, ніж моя кімната, ніж темрява, в яку вони з'їхалися, щоб привітати мене. Добре, що в саду світліше. И видно зірки. А місяць вилискує синявою й нагадує мені обличчя мертвої людини. Він урочистий і холодний. Він – свідок загибелі всіх зниклих цивілізацій. Як я йому заздрю! А ось моя улюблена яблуня, вона старша за мене на два роки. І вже декілька років не родить. Батько пообіцяв спиляти її на дрова, якщо й цього року ми залишимося без власних яблук. Дивись-но, а гості запалили світло. Тепер під моїм вікном лежить яскраво освітлений неправильний чотирикутник. Напевно, закінчилося вино. А може, огляділися, мене шукають? Навряд. Знову вікно погасло. Тепер треба повернутися в будинок і тихенько піднятися в спальню. Цікаво, коли вони вже розповзуться?! Адже таргани теж не люблять яскравого світла! І, мабуть, теж виділяють вуглекислий газ. Як я все-таки втомився від них. Щороку в один і той самий день вони з'їжджаються з усієї Англії, вставляють у торт свічки, самі запалюють їх і самі ж їх гасять. Як я від них утомився! Чому вони не дають свічкам догоріти?!»

Коли Харитонов повернувся в будинок, Григорій усе ще читав листи. У його очах блищали сльози. Почувши кроки, він обернувся і, сумно дивлячись на того, хто ввійшов, сказав:

– Ось, про новини дізнався… виявляється, мої мати, старша дочка і Сталін померли… і нещодавно ми запустили в космос якийсь супутник, і в Москві пройшов усесвітній карнавал… а тут нічого не змінюється… нічого! Як же мені їм листи відправити, з відповідями?! Га?

– Піду я завтра, так захоплю з собою, – запропонував Василь, сідаючи за стіл. – Якщо яке містечко з поштою буде по дорозі – так і відправлю відразу.

Григорій кивнув, опустивши погляд на послання, що лежали перед ним.

– А чого йти хочеш? – запитав.

– Треба. Наказ, – тихо відповів Харитонов, на що хазяїн іще раз кивнув.

Минув іще деякий час, перш ніж Григорій, відклавши непрочитані листи на завтра, загасив лампу й поліз спати на піч. Василь вирішив влаштуватися на лаві, що звільнилася після того, як пішла Петрівна.

– Ну, нічого, – мовив із печі хазяїн, – запаси поповнились, я тобі завтра прощальну заутреню влаштую, і з собою візьмеш, що в речовий мішок влізе…

– Спасибі, – перевертаючись на жорсткуватій лаві, сказав Харитонов. – На добраніч.

– Добраніч… – позіхнув Григорій.

Ніч за вікном іще не настала, і вечірнє світло, що лилося з осяяного місяцем неба, проникало в кімнату й народжувало слабкі, ледве помітні тіні.

Харитонов уже спав, захоплений чужим, отриманим ним, певно, помилково, сном. У цьому сні незнайомі Харитонову люди щось святкували, розмовляючи незрозумілою іноземною мовою, і лише голос світловолосого хлопця, який не зводив погляду зі свічок, що горіли на торті, про щось нагадував.

Цей сон тривав дуже довго. Гості чинно сиділи за столом, повільно їли, пили вино, потім дружно дмухали на свічки, поки всі вони до єдиної не погасли, і раптом у темряві загуркотіло так, що задеренчали шибки широких вікон і блискавка освітила на мить перелякані бліді обличчя гостей і таке ж бліде, але абсолютно спокійне обличчя світловолосого хлопця. При спалаху ж другої блискавки на обличчі хлопця з'явилася холодна посмішка.

Харитонов заворушився на лаві, й тут його слух знову наповнився гуркотом. Він розплющив очі й побачив за вікном червону заграву. Сон миттєво пройшов, Василь встав і вийшов на ґанок. Григорій був уже там – стояв, безвільно притулившись до одвірка.

– Що це? – запитав Харитонов.

– Війна… – буркнув, як сплюнув, Григорій.

– Знову?!

Наступний снаряд розірвався метрів за двісті від будинку між лісом і злітною смугою. Грудки землі забарабанили по даху.

Харитонов пригнувся. Григорій залишився нерухомий. Він тільки головою повів у бік вибуху.

Буквально відразу ж гримнув наступний постріл, і снаряд розірвався на злітній смузі.

– Та вони ж стріляють по нас! – напівпошепки вичавив із себе Харитонов.

Григорій відсахнувся від одвірка і сів на дерев'яні сходи ґанку.

– Тепер доки всі снаряди не розстріляють – не заспокояться, – похмуро мовив він.

Обстріл тривав майже до світанку. Ще декілька снарядів розпороли бетонну смугу, деякі розірвалися в лісі за будинком, але хазяїн і Харитонов, нікуди не сховавшись, провели всю ніч на ґанку. Лише коли стрілянина затихла, а незабаром за тишею, що настала, над тайгою підвелося сонце, вони вийшли на смугу і мовчки попрямували по ній, розглядаючи глибокі воронки й уламки бетонних плит. Пройшовши трохи далі, вони побачили, що від пам'ятника «Усіма загиблим» залишилося тільки декілька обгорілих колод і уламки димаря руської печі.

– Усе! – сумно видихнув Григорій. – Нічого не залишилось…

Він розвернувся і пішов назад до будинку. Василь рушив услід. Він не хотів наздоганяти хазяїна, якого йому було надзвичайно шкода. Що користі від словесного співчуття, коли мрія, що майже здійснилася, перетворюється на прах?!

Увійшовши в кімнату, Харитонов застав Григорія за змащуванням автомата.

– Я їм зі мною повоюю… – примовляв Григорій, прочищаючи шомполом дуло.

– Але ж невідомо, хто це з гармати стріляв, – сказав Харитонов. – 3 ким же ти воюватимеш?

– І ті й інші гарні! – не обертаючись, зло мовив Григорій. – І ті, хто гармату їм скинув, – теж наволочі! Знав би, що так буде, я б краще їм свій продзапас віддав! А тепер що? Пам'ятника немає, смуги, вважай, теж немає, у вибоїнах уся… Більше мені тут робити нічого, залишається тільки з ними воювати…

Важко зітхнувши, Василь узяв свій речовий мішок у сінях, заповнив його запропонованими Григорієм продуктами з пакунка, а в подяку на прохання хазяїна відмотав тому метрів сто бікфордового шнура, після чого свіжовідрізаний кінець його знову міцно прив'язав до лямки і, попрощавшись, вийшов із будинку. Хотілося побажати Григорію насамкінець чого-небудь хорошого, але бажати йому перемоги в цій війні було безглуздо – перемогти він міг, тільки вбивши всіх інших. Іншим же Харитонов добра і зовсім не бажав, проте не бажав і смерті.

– Гей! – донісся до нього окрик Григорія.

Харитонов зупинився і побачив хазяїна понівеченої злітної смуги, що біг до нього.

Підбігши, Григорій простягнув Харитонову кілька пачок сигарет «Друг».

– На, згодяться, – сказав він, відсапавшись, потім ляпнув Василя по плечу і попрямував назад.

Харитонов дивився йому в спину і тяжко роздумував, що б таке йому крикнути на прощання, чого все-таки побажати. І коли Григорій був уже на порозі свого будинку і збирався ввійти всередину, Харитонов не витримав і що було сил заволав: «Е-ге-гей!!» і замахав рукою.

Григорій обернувся й у відповідь теж підвів руку, махнув нею раз і зайшов у будинок.

14

Машина різко уповільнила хід, але не зупинилася.

Водій чортихнувся. Його рука потягнулася до важеля ручного гальма.

– Що це? – сонно запитав Горич, тільки-но розплющивши очі.

– Не знаю… – Водій відчув метал набалдашника, зробленого із зенітної гільзи.

– Увімкни фари! – порадив Горич.

У світлі фар відбилася вода.

Машина зупинилася.

І обоє в кабіні затамували подих, завмерли, прислухаючись до цього для них давно вже померлого звуку. Але вода, потривожена колесами машини, незабаром заспокоїлася, хоча й Горич, і водій продовжували чути вже не звучний плескіт.

Шофер, що не відривав погляду від освітленої фарами рефлектуючої поверхні, уявляв собі, як він неспішно йде по воді вздовж пущеного горизонтально променя. Йде і відчуває, як промокають його чоботи. Але йде не по дну, а по поверхні, від чого залишаються за ним сліди круглими патьоками, як виникають навколо поплавця під час клювання. І ось в якийсь момент він помічає, що вода під ногами закінчилась і він вийшов на берег, красивий піщаний берег, на якому валяються молюски, відшліфовані водою шматки дерева та уламок весла якогось затонулого човна. І тільки тут він зупинився, відчувши щось дивне. Озирнувся. І побачив, що промінь прожектора більше не світить йому в спину. Не видно того променя. Але над світом, над цим берегом, освітлюючи все викинуте морем, встає сонце.

І зустрівшись із сонцем поглядом, шофер долонею затулив очі, що заболіли від яскравого світла. І відвернувся він від сонця, сів на пісок. Згадав крізь заплющені очі Горича, що залишився в машині, згадав похованого в далекій минулій темряві пасажира, що так і не дожив до світанку. Згадав своє життя, більшу частину якого було викреслено мороком. Очі перестали боліти, і шофер, жмурячись, трохи відтулив їх і втупився в прибережний пісок. Захотілося побудувати щось із цього піску, і він занурив у нього свої долоні. Зробив піщану стіну, потім другу. Через декілька хвилин із піщану вийшла фортеця, обернена своїм бойовим боком до води, немов очікуючи звідти появи ворога. Шофер оглядівся навкруги і нічого, крім води та піску, не побачив. Саме тут світ ділився на дві свої половини: воду і твердь. А шофер сидів на їх межі та все ще радів тому, що дістався берега, над яким встає сонце. І сонце тепер напевно було вгорі, на небі. Очей він більше не підводив, але бачив свою тінь, яка лежала на піску і частково вкривала щойно побудовану ним фортецю. Сили помалу почали повертатися до шофера, і якби була перед ним яка-небудь дорога – він би продовжив свій шлях, але дороги не було. З одного боку хлюпала вода, з іншого – всі простори було зайнято білим піском, що іскрився на сонці. Якийсь невиразний сумнів почав проникати в думки шофера. Все ще розглядаючи фортецю, він відчув наближення нового відчаю. Те, що він сприйняв за здійснення свого бажання, виявилося лише черговою помилкою. Так, він вийшов із темряви на сонячне світло. Ввесь морок залишився у минулому, але сонце, що здійнялося над світом, нічого йому не освітило, не надало його життю ні сенсу, ні мети. І навіть, здавалось, ускладнило подальший шлях, адже не бачачи нічого навколо, просто не хотілося нікуди йти, тоді як у темряві йти набагато легше вже через те, що можна уявити собі багато невидимих і неіснуючих цілей і рухатися до них на дотик. Темрява допомагає сподіватися, приховуючи від очей можливість розчарування, а світло… воно, як правда, приводить іноді в безвихідь, спочатку засліпивши, потім відкривши перед людиною безцільні далекі простори.

А сонце піднялося на вершину і світило вже не так яскраво і сліпучо, як спочатку.

Шофер, відчувши раптову втому, приліг на теплий пісок і задрімав.

І приснилася йому темрява, з якої він вийшов. І в темряві він почув рідний звичний звук – скрип дерев'яних бортів, що супроводжує нескінченний рух машини, на якій вони з Горичем проїхали багато років свого життя – тисячі днів і ночей, укутаних у морок.

Прокинувся від прохолодного вітру, що опустився на берег. Сонце вже хилилося до заходу. Опускалися сутінки, і в них, схожих на темний туман, він побачив далеко в морі ледве помітний вогник, цятку, яка немов зігріла його, відігнавши вітер.

І зрозумів шофер, що вийшов він не на той берег. І без усякого жалю зійшов він на воду і пішов по її поверхні до цього далекого вогника, і ніщо не могло зупинити його: ні вода, що просочувалася в чоботи, ні темрява, що загусала з кожним новим кроком.

Важко було підрахувати, як довго він ішов до цього вогника. Дуже довго. Через якийсь час вогник став яскравішим, а ще пізніше шофер увійшов до світлового коридору й пішов далі до свого прожектора, до свого кочівного будинку, що шукає виходу до справжнього світла, до сонця, до життя.

– Ну що там? – нетерпляче запитав Горич шофера, що повернувся з темряви.

– Нічого, – відповів шофер, забиваючись у кабіну. – Вода…

– Суцільна вода?

– Так, – кивнув шофер.

Знявши чоботи, він вилив із них воду. Викрутив онучі й поклав на підлогу кабіни.

– Що ж нам далі робити? – Горич подивився на шофера.

– Нічого, – відповів шофер. – їхати…

15

Лютий нічний вітер ривками тягнув чорний дирижабль по всіяному зірками небу. Гондола від цих ривків розгойдувалась, і табурет їздив по дерев'яній підлозі, скриплячи і змушуючи Мешканця дирижабля кривитися. Незважаючи на пізню годину, він не спав, раз у раз перевіряючи, чи щільно зачинені вікна-ілюмінатори. Він перечікував ураганний вітер, твердо впевнений у тому, що ніякої шкоди нинішня стихія ні йому, ні дирижаблю не завдасть.

Його час від часу нудило, але, не звертаючи на це уваги, він терпляче стояв біля вікна-ілюмінатора, заглядаючи вниз у сподіванні побачити дрібні вогники якого-небудь покинутого в лісах села. Користі від цих вогників, звичайно, не було б, але вони неодмінно втішили б Мешканця, і тоді не відчував би він себе так самотньо в цьому світі й на цій висоті.

Але внизу було темно.

Мешканцеві дуже хотілося з ким-небудь поговорити. Для цього навіть не потрібний був співрозмовник – варто було тільки побачити де-небудь унизу людину або навіть сліди її присутності, димок, який вилітає з димаря, вогник.

Але нічого цього не було.

А вітер усе посилювався й розгойдував гондолу. Довелося сісти на підлогу. За склом вікон-ілюмінаторів горіли яскраві зірки. Мешканець із тугою дивився на одну з них, ту, що здавалася йому найяскравішою.

Дивився і згадував той звичайний вересневий день, який починався врочистим і святковим ранком. Так, так воно й було. Радянським людям було чого радіти, у них були всі підстави для святкового настрою. А скільки сердечних, щирих, схвильованих послань надійшло в останні перед його відльотом дні! Віктор Хохлов, токар Дніпропетровського машинобудівного, писав: «Прийміть, рідний наш, від мене й усієї моєї сім'ї найкращі побажання у вашому польоті. Ми, як і всі люди на землі, пов'язуємо з цим польотом найкращі свої сподівання – встановити мир на нашій планеті, добитися дружби між могутніми державами, назавжди покінчити з небезпекою війни. Ми подумки будемо з вами і в дні вашої благородної місії».

А техніки-механіки радгоспу «Калиновський» Могильовської області М. Н. Головейко і Г. Н. Яковлев писали: «Ми, прості робітники, сподіваємося, що ваш політ відкриє нову сторінку в боротьбі за мир. Війна нам не потрібна! Вона потрібна тим, хто нечесним ставленням до життя прагне поневолити народи». Тесляр зі Свердловська Павло Якович Кузнецов писав великими нерівними літерами, старанно виводячи їх на аркушах учнівського зошита: «Незабаром ви будете на Землі. Передайте простим людям: нехай вони вірять твердо, що народи Радянської Росії й усього Радянського Союзу не хочуть війни і ненавидять призвідників війни. Ми, радянські люди, – люди миру і мирної праці. Нам наш Радянський уряд створює усе для того, щоб ми жили в достатку. У мене п'ятеро дітей: чотири сини й дочка дванадцяти років. Мої сини досягли майже всі такого віку, що здатні стати в стрій. Але я супротивник того, щоб вони гинули від проклятих рушниць і техніки війни. Нехай вони живуть на славу свого людського життя й насолоджуються природою, в якій живе людина на Землі».

Дійсно, таких листів були сотні. А потім настав той звичайний вересневий день, і по величезних бетонних квадратах аеродрому прошурхотіли шини ЗІЛів. Із машини вийшов він, потиснув руки дипломатам, обернувся до радянських людей, широко й відкрито, заразливо всміхаючись. І немов якийсь несвідомий, владний порив зламав рівну лінію багатотисячних рядів: люди кинулися йому назустріч. Він ішов, оточений привітно й радісно усміхненими людьми, втілюючи в собі їхню силу, їхній розум, їхню волю і невичерпну енергію.

– Щасливої дороги!

– Час добрий вам!

– Увесь народ буде з вами!

– Ми віримо у вас! Бажаємо сил у великій справі боротьби за мир!

– Усім серцем підтримуємо вас!

І кожен хотів сказати своє найпотаємніше, найголовніше. Від краю і до краю цієї маси безмежно рідних людей, що мовби злилася воєдино, пройшов він із непокритою головою. Свіжий уранішній вітерець, здавалося, зволожував його очі, добрі, уважні, розумні.

– Спасибі вам, дорогі! Дякую…

Останні рукостискання, і, високо піднявши капелюх над головою, він іде повз москвичів, які привітно махають руками.

Швидко, дуже швидко минають останні хвилини перед відльотом! Ще три хвилини тому він стояв недалеко від величезного трапа, приставленого до гондоли дирижабля, розмовляючи зі своїми соратниками, такими ж схвильованими, як і всі люди, що зібралися там. Зграйка дітлахів у червоних піонерських галстуках мовби впурхнула до них, несучи букети квітів. Маленька дівчинка, обіймаючи його обома рученятами й цілуючи, вигукувала:

– Наш піонерський салют вам! Щасливої дороги!

І тоді він уже сам говорить:

– У дорогу, товариші! До побачення!

І міцно, по-братськи обіймає та тричі цілує кожного з товаришів, які оточують його, – керівних діячів Комуністичної партії і Радянської держави. Останнє вітальне напуття, і ось уже заревів двигун, а парадно одягнені полковники заходилися послабляти кріплення, що зв'язують дирижабль із землею.

Рівно о сьомій годині дирижабль, одірвавшись од льотного поля Внуковського аеродрому, взяв курс. Так почався великий безперервний політ глави Радянського уряду.

Відтоді минули роки. Двигун давно заглух, і хазяїном дирижабля зробився вітер, але Мешканець не здавався й не втрачав віри в щасливе приземлення, в урочисті зустрічі під музику військового духового оркестру, в слова вдячності, які він почує від свого народу за те, що вистояв, здолав усі труднощі й тяготи такого довготривалого, наповненого знегодами і стихією польоту. Він вірив, і віра ця підтримувала його щохвилини, щомиті в місяці й роки, коли, підкоряючись вітру, занадто далеко він був од народу, коли внизу повільно пропливали нескінченні простори сибірської тайги.

Він постарів, але стійко чекав вітру, який понесе його дирижабль назад до тих людей, які так давно проводжали його на Внуковському аеродромі. Понесе й опустить там, аби могли ці люди та його улюблені соратники підкотити до гондоли величезний трап. І тоді він вийде, насамперед відсапається й добре попоїсть, але дуже швидко, щоб не змушувати чекати свій народ. А потім вийде на спеціально привезену на аеродром трибуну і скаже їм. Скаже їм усе, про що так довго думав і розмірковував під час безсонних днів і ночей цього польоту, під час безсонних зим і років. Скаже їм, як побудувати щастя в одній окремо взятій країні, поділиться з ними своїми планами й покаже їм шлях, для усвідомлення якого йому було потрібно майже ціле життя й такий тривалий політ. Покаже їм шлях, упродовж якого більше не буде ні воєн, ні сварок, ні репресій. Шлях, обсаджений обабіч зеленими каштанами майбутнього щастя, в тіні яких будь-яка людина, втомлена від пригріву історії, може відпочити, подрімати й уві сні побачити те, заради чого вона живе, заради чого вона ступила на цю дорогу. І саме сон підкріпить її сили і її віру, й тоді вона прокинеться і з новою бадьорістю радісно попрямує далі, неголосно наспівуючи собі «Марш ентузіастів». І чим далі вона йтиме, тим вищі будуть каштани обабіч дороги і тим краще їх тінь захищатиме її від сонця. І зробиться її хода такою твердою, що чутна вона стане всім народам світу, і кинуться вони вслід за нею, поламавши і відкинувши державні кордони як політичні атавізми минулого, а кордони її країни буде на той час остаточно й безповоротно скасовано, і люди перетинатимуть їх як звичайні сільські стежини, радіючи своїй свободі. І не буде на той час ні військ, ні урядів, ні грошей. А буде тільки Всесвітнє Щастя, заради якого, чого приховувати, загинули мільйони й, можливо, загине ще багато борців, але воно, це щастя, настане, неодмінно настане, і ті, хто виживе, насолодяться ним і зрозуміють, що заради нього варто було гинути, варто було проливати і свою, й чужу кров, бо тільки після настання цього щастя настане ера загального миру, і весь світ буде однією країною, а всі народи – одним народом, а всі уряди – одним урядом, до якого входить увесь народ. Це буде, адже саме заради цього так довго триває великий історичний політ дирижабля. Заради цього Мешканець дирижабля стоїчно переносить тяготи і знегоди, що супроводжують усі великі звершення.

16

Сонце ще не сховалося за вечірніми кронами дерев, а військовий інвалід Кортецький уже наказав зупинитися. Андрій із радістю виконав наказ, відпустив візок і тут же відчув, як сильно болять стерті в кров долоні, бо полопалися пухирі. Біль був щемлячим, ниючим, і так захотілось Андрієві опустити свої руки по лікоть у холодний чистий струмок, мовби він був упевнений, що вода відразу зцілить їх, позбавивши його болю. Але не було близько води.

Днів три тому вони пройшли повз маленьке тайгове джерельце, що било просто з-під коріння стародавнього кедра. Там вони напились, а інвалід наповнив дві фляги. Та до наступного дня фляги були вже порожні. Андрієві хотілося пити, але про це він мовчав, терпляче чекаючи, коли випадок виведе їх до річки або наступного джерела.

Інвалід зняв із візка скручену шинель і розстелив її на траві. Сів, відстебнув свою дерев'яну ногу і, важко зітхнувши, влігся на спину.

По небу вслід за сонцем пропливали нечіткі силуети хмар, які змушували зірки, що не зовсім іще проклюнулися, миготіти, а то й зовсім губитися в темних далеких просторах засинаючого неба.

– Андрійку! – хрипким голосом окликнув хлопця інвалід. – Лягай поруч. Втомився ж…

– Та я, може, сходжу води пошукаю?! – невпевнено запропонував Андрій.

– Не треба, – мовив Кортецький.

Андрій нехотя опустився на краєчок шинелі.

– Важко? – запитав інвалід.

– Так… – признався хлопець.

– Нічого, швидше навчишся щасливим бути.

Тишу раптом розрізало гучне і протяжне вовче виття.

Андрій зірвався на ноги.

– Злякався?! – неголосно мовив інвалід, влаштовуючись зручніше на шинелі.

Андрій оглядівся по сторонах. На душі було неспокійно.

– Гаразд… – сказав Кортецький. – Можеш не спати. Наказую тобі охороняти візок!

– Слухаюся! – прошепотів хлопець.

Незабаром виття повторилось, але було воно вже тихіше, а значить, прозвучало здалека. Андрій сів на дерев'яну ногу, що лежала поруч. Ось тепер захотілося спати, але наказу слід було підкорятись. І втупився він у місяць, який розсіював навколо себе злий жовтий колір, прикипів до нього поглядом, і по невидимій лінії, що зв'язала його з нічним світилом, полилася вниз важка дратівлива бадьорість, відганяючи сонливість кудись у темряву.

Андрій, не відриваючи погляду від місяця, звівся на ноги.

У кронах щось зашаруділо.

Великі краплі дощу застукали по землі, по візку.

Андрій підставив під дощ свої ниючі долоні.

Інвалід, щось пробурчавши уві сні, перекинувся на живіт і знову затих.

Ніч економно наповнювала землю вологою, підгодовувала гриби і трави, щоб могли вони по видноті знову тягнутися до недосяжного сонця.

Уранці промоклий за ніч Кортецький чхав, пристібаючи ременями свою дерев'яну ногу для подальшого невідомого шляху.

Андрій скачав важку від вологи шинель і поклав на візок. Потім озирнувся на інваліда. Той уже стояв, зосереджено дивлячись на свій брудний кирзовий чобіт. Обличчя його виявляло невдоволення.

– Слухай, почисть-но мені взувачку! – попросив він Андрія.

Андрій охоче виконав прохання і хоча до блиску довести кирзак не зміг, проте ввесь бруд рукавом полотняної сорочки стер.

– Погано, коли немає командира поруч, – похитав головою Кортецький, – нікому на мене прикрикнути – ось і не стежу за собою. Ну гаразд, пішли!

І заскрипіло знову дерев'яне колесо по м'якій податливій землі.

– Грибна пора, – сказав зі знанням справи інвалід, – треба б нам до холодів ці три «сковорідки» прибити й повернутися встигнути.

– Куди повернутися? – запитав Андрій.

– Куди?! – гмикнув Кортецький. – У містечко яке-небудь, зиму перебути. А там можна знову піти, невідомо ж іще, скільки людей у згубних місцях живе та правди не знає!

Сонце, що сходило, підсушувало трави, випаровувало росу. В повітрі все ще пахло вологою землею.

Звірів і птахів чутно не було. Мабуть, спека, що настала, примушувала їх затихати й ховатися, чекаючи прохолодної темряви вечора.

Час розмірено тривав під скрип дерев'яного колеса. Ліс рідшав. Земля горбилась невисокими лисими шпилями. Виштовхати візок нагору не вистачало сил, і Андрій, упрігшись, як кінь, в ручки-голоблі, потягнув його майже волоком. Інвалідові такий підйом теж давався важко. Одного разу він ледве не впав, похитнувшись і всівшись на землю, але про допомогу не попросив і навіть слова не сказав.

З вершини пагорба вони побачили річку, а просто у них під ногами з'явилася добре вторована стежка. Серце Андрія радісно і схвильовано закалатало. Він озирнувся на інваліда й уперше побачив на його обличчі спокійну, майже смиренну усмішку.

Стежка вела до річки, і двоє мандрівників, один із яких штовхав попереду себе візок, поспішили вперед. Ішли вони недовго, радіючи майбутній зустрічі з людьми, але несподівано стежка спустилася до річки і, втративши свою акуратну лінію, розділилася на десятки дрібних нелюдських слідів. Уражені мандрівники подивилися на інший берег цієї вузької річки, думаючи, що перед ними брід, але інший берег був незайманим куточком тайги.

Залишивши візок, Андрій підійшов до самої води і сів на землю.

За спиною пошепки матюкнувся Кортецький.

На воді біля самого берега плескалось яскраво-жовте віддзеркалення сонця. Андрій до сліз в очах дивився на нього, поки не почув здивований вигук інваліда.

– Дивись, дивись! – говорив Кортецький, підходячи до самого краю берега, і його тремтяча рука вказувала на воду, по якій униз за течією пливла така сама яскраво-жовта пляма.

Андрій провів віддзеркалення, що пливло, поглядом, потім підвів очі до неба і помітив, що акуратна овальна хмара, зупинившись між землею та сонцем, заломила сонячне світло, проте коли він опустив очі – перед ним біля самого берега все так само плескалося яскраве віддзеркалення.

Довго вони ще сиділи на березі, з'єднавшись поглядом із неспішним плином води, і чим довше дивилися на неї, тим більше сили в собі відчували, а разом із силою, що прибувала, збільшувався їх відчай.

– Ходімо! – підвівшись, наказав інвалід.

– Куди? – запитав Андрій, не відриваючи погляду від сонячного віддзеркалення.

– Униз за течією.

Бадьоро схопившись на ноги, Андрій раптом згадав про своє бажання занурити руки по лікоть у воду, і, замість того щоб виконувати наказ, він зайшов у воду й опустив руки просто в яскраво-жовту пляму, що гойдалася на поверхні.

Приємним болем защеміли долоні.

Ноги відчули силу течії.

Андрій озирнувся на берег.

Інвалід, витягнувши з-під шинелі дві порожні фляги, теж підійшов до води. Був він виразом обличчя спокійний і на підлеглого не дивився. Наповнивши фляги, повернувся до візка. Закашлявся.

Іти берегом було легко. Щільний трав'яний килим, що підступав упритул до води, виявився хорошою дорогою.

– Нижче за течією, – мовив інвалід, – завжди більше людей.

– Чому? – запитав Андрій.

– Не знаю, – відповів Кортецький. – Завжди виходить так. Можливо, там більше риби або тепліше…

Години через дві вони вийшли до маленької дерев'яної хатинки, що стояла між лісом і річкою.

– Ну ось, бачиш! – зрадів інвалід.

Північна сторона рубленої хатинки була вкрита зеленуватим мохом, а вхід до неї був із півдня.

Тільки-но Андрій ступив на ґанок, пролунав тріск, і нога його пішла крізь прілу дошку, що провалилася. Вивільнивши ногу, Андрій по краю ґанку піднявся до дверей і постукав. На стук не відповіли. Тоді Андрій штовхнув двері, й вони відчинились.

Усередині було сиро й порожньо. На одній стіні стирчали залізні гаки для дичини або риби, на іншій висів укритий кольоровою пліснявою календар-плакат із фотографіями членів уряду.

Двері скрипнули, й Андрій, озирнувшись, побачив, що Кортецький теж зайшов у хату і похмуро оглядає її.

– Зимовище, – похитав головою він. – Сюди мисливці приходять у сезон.

– А звідки вони приходять?!

Інвалід знизав плечима.

– Але якщо приходять, – через хвилину сказав він, – значить, можемо тут «сковорідку» присобачити! Прийдуть – нехай слухають. Тягни сюди!

Андрій слухняно сходив і приніс чорну круглу штуковину, повісив на крюк.

– Годиться! – кивнув інвалід. – Ну все. Ще дві штуки – й повернемо додому. Ходімо!

– Може, послухаємо, що вона скаже? – несміливо запропонував Андрій.

– Не треба, – твердо зупинив його бажання Кортецький. – Ми в дорозі, а ця правда для тих, хто постійно на одному місці живе. Розумієш?

– Ні.

– Ну, нічого.

Вони вийшли на прогнилий ґанок. Сонце вже повільно скочувалося по зворотній стороні небосхилу, але його світла ще вистачало на кілька годин шляху.

– Підемо далі за течією, – сказав інвалід. – Поряд із водою воно якось надійніше й легше!

Андрій нехотя, але покірно взявся за ручки візка й виштовхав його на зелену смужку річкового берега. Позаду розмашисто крокував інвалід, при кожному кроці прагнучи винести свою дерев'яну ногу якнайдалі вперед.

У спорожнілій хаті пролунало шипіння, і голос, який прорвався крізь нього, повідомив:

«Передаємо зведення Радінформбюро. Прослухайте сигнали точного часу і звірте ваші календарі. У Москві, Ленінграді, Києві – 1957 рік, осінь. У Пермі, Норильську, Магнітогорську – 1953, осінь. В Усть-Ілімі, Воркуті, Анадирі – 1948, зима. Прослухайте повідомлення для Усть-Іліма, Воркути, Анадира. Міністерство землеробства США вважає, що врожай пшениці досягне 1117 млн бушелів, що буде значно менше торішнього врожаю, але вище за середній урожаю останніх десяти років. У Берліні закінчився обмін рейхсмарок і рентмарок із наклеєними на них спеціальними купонами на німецькі марки.

Як передає в'єтнамське радіо, за липень у Північному і Південному В'єтнамі в боях із в'єтнамською армією французькі війська втратили 961 людину вбитими і 325 пораненими. Узято в полон 58 французьких солдатів і дезертирувало 190 французьких солдатів. В'єтнамські війська знищили 14 автомашин, 6 пароплавів і збили 5 французьких літаків. Як передає радіо Делі, в Малайї англійські літаки здійснили нічне бомбардування районів, зайнятих повстанцями. Англійський військово-морський флот спільно з наземними військами обстріляв узбережжя Джохора. Як передає варшавське радіо, в Гданську відбувся концерт радянської скрипальки Галини Баринової і піаніста О. Дедюхіна, що пройшов із великим успіхом. Тепер прослухайте спеціальне повідомлення для всіх територій Радянського Союзу: скоро відбудеться перший тираж розіграшу Державної двопроцентної позики 1948 року. Буде розіграно 918 тисяч виграшів на суму 447 млн карбованців. Тираж відбудеться в Москві, в Колонному залі Будинку спілок».

У тайзі наставав вечір. Униз за течією, вслід за Кортецьким і його підлеглим, що пішли, неспішно пропливло вже неяскраве сонячне віддзеркалення минулого дня. Вовк, який вибіг на берег річки, провів його поглядом і, задерши морду до потемнілого неба, завив. Чи то з голоду, чи то від самотності.

17

Минув час, і Харитонов відчув настання осені. Сонце, що почервоніло, немов від холоду, все так само вставало за його спиною і так само опускалося на лінію горизонту далеко попереду, але тепер воно долало свій шлях набагато швидше, ніж улітку. Тому зменшилась і довжина щоденних переходів Харитонова, який серйозно боявся, як би раптові холоди не застали його зненацька в безлюдній тайзі. Минуло вже багато часу, відколи він покинув злітну смугу, але ніяких слідів присутності людини більше не зустрічав, а тому нервувався й поспішав. У цих місцях ліс був рідший. Шнур, прив'язаний до лямки речового мішка, тягнувся податливо.

Ішов він, не роззираючись на всі боки. Усе вперед і вперед, поки в якийсь момент не зупинився, відчувши щось дивне. Оглядівшись, він виявив, що стоїть у великому саду, де дерева посаджено рівними рядами, обкопано і, здавалося, полито. Такий великий сад міг належати колгоспу або радгоспу, а значить, зовсім неподалік організовано та цілеспрямовано жили люди. Жили, ростили дітей і дерева, раділи врожаям і державним нагородам за мирну працю.

Харитонов підійшов до яблуні, заглянув у крону, але жодного плоду не побачив.

«Значить, уже пізня осінь, – подумав він, – урожай уже зібрали».

На стовбурі яблуні чорною фарбою було виведено чотиризначний номер. Харитонов іще раз здивувався величезності саду і продовжив шлях в очікуванні зустрічі з людьми.

Сонце вже готувалося перетнути лінію горизонту, а сад усе ще тягнувся, і не видно було йому кінця.

Коли стемніло, Харитонов приліг під деревом, уже не турбуючись про майбутнє, а лише відклавши зустріч із людьми на наступний день. Ніч була по-літньому м'якою й теплою. Було чути вітер, але нижче крон він не опускався.

Уранці мандрівець попрямував далі, уважно вдивляючись у просіки між рядами дерев. Людей усе ще не було видно, а осіннє сонце піднімалося все вище й вище.

Позаду залишилась устромлена в землю табличка з написом: «Посадка 1947 року». Дерева цієї посадки були трохи нижчі та, мабуть, молодші за ті, повз які він ішов учора.

Перед заходом сонця ще одна табличка залишилася позаду. Тепер він ішов уздовж посадки 1948 року. Деякі дерева були всипані, мов інеєм, дрібними білими квітками, що дуже здивувало Харитонова. В повітрі чулося гудіння бджіл.

Минув іще один день.

Солодке повітря квітучого саду дурманило голову.

Згадався сон про хлопчика в чужій країні, про його сад, і здалося раптом Харитонову, що він і є той хлопчик. І з гіркотою подумав він про те, що вже довгі роки не відзначає свого дня народження й ніхто не вітає його, ніби немає в нього ні близьких, ні далеких. І ніхто не запалює на іменинному торті свічки, розставлені навколо великої білої кремової троянди.

Рука потягнулася за спину і намацала бікфордів шнур.

Так, шнур був на місці, і чомусь саме зараз виникло бажання дістати сірник і підпалити його.

І уявив собі Харитонов, як вогник із шипінням поспішає по шнуру і через якийсь час десь далеко, але не дуже далеко, а в межах видимості, пролунає перший оглушливий вибух, а за ним інші, вкриваючи землю осколками, уламками, лісовими пожежами. І довго вируватимуть ці пожежі, але не дотягнеться їх полум'я до Харитонова, що зупинився в цих садах. І не треба йому буде продовжувати свій шлях, тому що зникне шнур, через який він вирушив у дорогу і який постійно нагадував йому про якийсь уже напівзабутий обов'язок. Залишиться він у цих садах і стане садівником, і не потрібні йому будуть люди. І не він їх шукатиме, а навпаки, тому що їм потрібні будуть яблука, груші, їм потрібний буде врожай цього саду, здатного нагодувати тисячі й тисячі людей.

На лобі виступив піт. Круговерть думок зупинила його, і він повільним поглядом обвів дерева, що оточували його.

І далеко в міжрядді він побачив маленьку постать людини, що йшла. Але не було ні сил, ні бажання бігти до неї, кричати, махати руками й радіти зустрічі.

Харитонов стояв і дивився, як побачена ним людина неспішно йшла в його напрямі, йшла спокійною діловитою ходою, мовби й не бачила його, Харитонова, або ж бачила, але не вважала за потрібне радіти цьому чи дивуватися.

Чоловік зупинився за два кроки від мандрівця. Був одягнений у синю форму НКВС із одірваними петлицями та ґудзиками. Зняв лопату з плеча і встромив її в землю між собою й Харитоновим. Потім сказав: «Добридень!»

– Здрастуйте, – загальмовано відповів Харитонов.

Незнайомець зупинив погляд на шнурі, що тягнувся за мандрівцем.

– Зв'язківець? – запитав він.

– Ні, підривник, – відповів Харитонов.

– А куди йдеш?

– У Москву.

Незнайомець іще раз кивнув, висмикнув лопату і зібрався було піти.

– Заждіть, – зупинив його Харитонов.

– Навіщо? – запитав той.

– Скажіть, де я зараз?

Незнайомець посміхнувся.

– У саду.

– А де тут люди? Радгосп чи що? – плутано запитував Харитонов.

– Ні, тут просто сад, – доброзичливо відповів незнайомець. – А людей немає. Були, але вже немає.

– А ви хто?

– Садівник.

– Один садівник на такий величезний сад?!

– Так, – підтвердив незнайомець. – Він же не плодоносить.

– Хворий?

– Ні. Просто не плодоносить. Тут раніше розстрільне поле було. Сюди ворогів народу звозили на ліквідацію. І, звичайно, про останнє бажання перед смертю запитували. А я охоронцем був, от я їх і навчив. Кажу, бажання має бути незвичайним, тоді дозволять його виконати. Кажу, попросіть дозволити вам перед смертю фруктове деревце посадити. Це ж не останню цигарку викурити або газету перед смертю прочитати. От вони мені тут сад і саджали. Конвойних я знав, так вони мені в ешелонах із ворогами й саджанці привозили. Отже тут кожне дерево руками видатного ворога народу посаджене. Цвітуть красиво, дихати важко – від запаху п'янієш, а от плодів немає. Нісенітниця якась…

– А село яке-небудь тут є? – з відчаєм запитав Харитонов.

– Навіщо село? Місто є. Недалеко. Отак прямо і ступай. Якраз сад до міста і виходить.

Харитонов подякував і пішов у вказаному напрямі.

– Зачекай! – зупинив його крик садівника.

Мандрівець обернувся.

– Ти запам'ятай! Якщо засудять, попроси деревце посадити! Не забудь!

Харитонов кивнув і пішов далі.

Позаду залишилася табличка: «Посадка 1951 року», а попереду з лінією горизонту зливалися рівні ряди садових дерев.

18

Довгий шлях машини в цілковитій темряві, та ще й по неглибокій воді, змусив Горича взагалі засумніватися в будь-яких фізичних законах минулого довоєнного часу. Про те, що машина котиться під ухил, він уже не думав. Чи могла вода рівно вкривати схил будь-якого, нехай навіть невисокого пагорба, при цьому не прагнучи стекти куди-небудь у низину, щоб заповнити виїмки чи просочитись углиб? Навіть уявити таке могла тільки людина, що благодушно ставиться до містики, але Горич був із іншої породи людей. Він до гудіння в голові шукав наукову та при цьому легко з'ясовну причину будь-яких явищ, із якими його зіштовхувало життя. На жаль, тут, у цьому постійному мороці, що вже самою своєю присутністю порушував не лише вічні закони Всесвіту, але й що суперечило Біблії, немов не розділив Господь у день третій світ на день і ніч, думати про логіку було марним заняттям.

Шоферові життя давалося простіше, хоча той і кляв його регулярно, ганьблячи і минуле, і сьогодення, і часом впадаючи у слізливий відчай. А зараз він мугикав якусь мелодію, налаштовуючи свій організм на сон, під час якого легше було перечікувати життя.

Несподівано дрібний стук привернув увагу обох, і, ввімкнувши кабінний «світляк», вони побачили на лобовому склі краплі дощу.

Шофер навіть підвівся, нахилившись до скла.

– Дощ! – тільки і зміг вимовити він здивовано.

– Господи… – видихнув Горич і сам підняв важіль ручного гальма.

Машина зупинилась, і тепер ясніше зазвучав густий барабанний дріб крапель, що розбризкувались, ударяючись об метал і скло. Мешканці кабіни, заціпенівши, слухали цю гіпнотичну музику життя, що прорвалася так несподівано в їхній світ. У душах запанувало свято спокою, нікуди не хотілося поспішати, їхати. Мовби дісталися вони вже того місця, де ось-ось засвітить сонце і під його променями виникнуть барви, від яких вони вже давно відвикли, і, звичайно, спочатку зіниці звузяться й заболять примружені очі, перед якими відкриється багатоколірна палітра. І буде вся картина життя як би «не у фокусі», якщо говорити мовою фотографа, але через деякий час зіниці, звикнувши до яскравого світла, трохи розширяться й кольорові плями нечітких контурів розділяться на дерева, трави, небо й сині плями та лінії озер і річок.

Шофер увімкнув фари, й виникла ще одна картина – освітлена вода скаженіла, приймаючи на себе удари крапель, які летіли з висоти.

Горич, відчувши раптом непереборну тягу стати під дощ, вийшов із кабіни. Ноги пішли під воду на півчобота, але він, не звернувши уваги на це, задер обличчя до неба і застиг, відчуваючи як солодке задоволення хаотичний рух води по пересушеній шкірі обличчя. Повіки інстинктивно заховали очі від ударів бризок. Рот трохи розкрився, і з першими краплями води, що потрапили на язик, до Горича повернулася спрага. Через декілька крапель, що зібралися на язиці, він зробив жадібний ковток, який виявився, одначе, сухим. Від нетерпіння Горич іще ширше розкрив рот, а потім навіщось розвів руки, немов дитина, яка застигла в позі того, хто зустрічає перший дощ або перші промені сонця.

Брязнули дверцята кабіни, й на вкриту водою землю зійшов шофер. Він повільно рушив уздовж світла фар і нагнувся над поверхнею води, щось там розглядаючи.

Перед заплющеними очима Горича виникали жовті кола, що нагадували сонце або місяць.

Шофер випростав спину і, тримаючи щось у руках, підійшов до напарника.

Почувши плескіт води, що замінив у цьому місці звук кроків, Горич розплющив очі.

– Що це? – запитав він шофера, кинувши погляд на його руки.

– Риба, – прошепотів, стараючись не заглушати дощ, шофер.

– Ану дай! – здивований Горич підніс до свого обличчя слизьку мешканку води, що блякло відбивала світло фар і кабінного «світляка».

– Вона, здається, хвора… – пошепки додав шофер. – Бачиш, як важко дихає…

Риба важила майже кіло, й утримати її на долонях двох рук було нелегко, хоча вона й не виривалася, не сіпалась, а тільки незвично голосно і сиплувато дихала.

– Може, це річка розлилася?! – припустив шофер, показуючи жестом руки на воду під ногами.

– Значить, весна? Повінь?! – сам не вірячи своїм словам, сказав Горич.

Шофер кивнув.

– А якщо ми в'їдемо в річку, то потонемо. Адже берег ми давно вже проїхали. – Горич іще раз уважно оглянув рибу, повернувши її морду до себе. – Ти знаєш, у неї є очі!

– Ну і що? – не здивувався шофер. – У нас теж є.

– Значить, і вона колись бачила світло.

19

Ряди дерев обабіч Харитонова тривали, а він уже збився з ліку часу, витраченого на перетин цього величезного неплодоносного саду. Пронумеровані чорною фарбою стовбури яблунь відштовхували погляд, і спокійно дивитися мандрівець міг тільки вперед, де шлях його піднімався до горизонту і, переваливши за нього, зникав у просторах, недосяжних для очей.

Сонце черговий раз, почервонівши, сховалося далеко попереду, й Харитонов уповільнив від втоми крок, але не зупинився. Пройшло ще деякий час, перш ніж помітив він, що ряди дерев обабіч нього змінилися невеликими двоповерховими будинками, оббитими темною фанерою. Вечірня напівтемрява розганялася частково світлом лампочок у вікнах, а попереду, крім цього, з'явився справжній вуличний ліхтар, який укривав земний простір навколо себе акуратним ковпаком світла.

Від хвилювання Харитонов зупинився. З очей мимоволі полилися сльози. Захотілося зняти чоботи, причепуритися, скинути руду бороду, щоб увійти до цього міста не виснаженим і брудним мандрівцем, а молодшим матросом Харитоновим, готовим доладно доповісти про своє життя і пройдений шлях будь-якому зустрічному командирові. І він уже було нахилився, щоб спробувати зняти чоботи, що зрослись із шкірою опухлих від довгого шляху ніг, але втома зупинила й повела його п'яною ходою далі по вулиці вечірнього міста, й витріщався він на всі боки п'яно-веселим поглядом, яким дивитися може тільки щаслива людина. Витріщався й переймався теплими добрими почуттями до живого людського світу, що ховався за шибками вікон. Якби знали ці люди про те, що він іде по цій вулиці, втомлений, голодний, давно немитий, напевно покликали б вони його до себе, нагріли б ванну, поставили на плиту каструлю з картоплею й збили б для нього перину, тому що це його країна, країна, що об'єднала пролетарів усіх країн і що зробила всіх братами, а коли всі навкруги – брати, значить, і він їм брат.

Але люди не знали про мандрівця, що йде по вулиці, і ніхто не кликав його до себе, ніхто не накривав йому на стіл. І продовжував він свій шлях, поки не зупинився під вуличним ліхтарем, що самотньо горів і освітлював кружало бруківки. І, зупинившись, побачив він поруч відчинені двері будинку. Зайшов Харитонов у темне парадне й відразу відчув себе затишніше. Сів на дерев'яні сходинки і, схиливши голову до колін, обняв їх руками й задрімав, аби з користю для життя перечекати темряву, наповнену такими впізнаваними домашніми звуками, поскрипуванням мостин, приглушеними голосами, що розчинилися в будинку.

Уночі його розбудило цокання копит, що донеслося з вулиці. Виглянувши, він помітив двох вершників на білих конях, одягнених у білу форму. Вони мовби неспішно прогулювалися, про щось розмовляючи, й голоси їхні у цій тиші видалися настільки гучними, що неможливо було розібрати слова, які миттєво перетворювалися на власне відлуння.

Світанок іще не настав, коли зі скрипом відчинилися двері на другому поверсі. «Ну, бувай», – сказав ніжний жіночий голос.

Дерев'яні сходинки затріщали під квапливими кроками жінки, обличчя якої в досвітній темряві неможливо було розгледіти. Вона ледве не впала, натрапивши на сидячого Харитонова. Ойкнула перелякано, кинулася до дверей і, відчинивши їх, впустивши розсіяне світло вуличного ліхтаря, заглянула в парадне. Мабуть, Харитонов при світлі не видався їй бандитом, і вона, залишивши двері відчиненими, поспішила у своїх справах.

Втома схлинула. Мандрівець підвівся зі сходинки й вийшов у відчинені двері.

Місто оживало. Одне за одним засвічувалися в чорних дерев'яних будинках вікна. По вулиці, всі в одному напрямі, йшли люди. Кожен йшов сам по собі, поодинці. Кожен цілеспрямовано поспішав. Тільки тупіт ніг у досвітній тиші звучав над містом. Потік людей, як потік м'ячів для гри в кеглі, випущених різними руками, котився до своєї невидимої звідси мети, й кожен в русі своєму був незалежним і не пов'язаним із іншими. І тільки Харитонов, який стояв під вуличним ліхтарем, здавався дивним і чужим, таким, що порушує своїм стоянням цей загальний рух. І справді виникли в нім, у Харитонові, якісь сили, що зсередини підштовхували його, закликали стати в стрій, приєднатися до цього потоку й так само зовні незалежно, не розмовляючи ні з ким, рухатися до очікуваної попереду мети. Він і дійсно зробив кілька кроків у тому загальному напрямі, але якраз у цей час розвиднилось, і знову застиг він, роздивляючись в уранішньому світлі, що народжувалося, навколишні будинки.

Хвиля людей незабаром схлинула, і залишився він знову сам-один на вулиці невідомого йому міста. Виникла тиша раптом стривожила його, і порушив він її своїми кроками, попрямувавши слідом за людьми, що пішли.

Будинки обабіч вулиці були одноманітні й непоказні. При денному світлі, коли в їхніх вікнах не світилися лампи, ці будинки здавалися давно покинутими. Від їхніх темних дерев'яних стін віяло вогкістю.

Вулиця у кінці своєму розділилася на два вузеньких провулки з такими самими будинками.

Харитонов пішов по правому провулку. Видно, це була ще більш давня частина міста, оскільки стіни багатьох будинків були трухляві, й про це можна було дізнатися, не тикаючи пальцем, а так, на око. На одному з будинків мандрівець розгледів поіржавілу бляшану табличку: «Проспект Свободи, 5».

Так і йшов Харитонов по цьому вузькому проспекту до кінця, потім повернув іще в якийсь закуток і раптом від крику сирени, що несподівано обрушився згори, ледве не присів. Підскочив під стіну будинку, тривожно заглядаючи в небо, чекаючи ворожих бомбардувальників. Але небо було чистим, а сирена продовжувала тиснути на барабанні перетинки. До сирени приєднався ще якийсь слабкіший шум. Харитонов нервово оглядався на всі боки.

Раптом просто за спиною відчинилися двері будинку й сильна рука, схопивши Харитонова за плече, затягнула його всередину й зачинила двері на засув.

Переляканий Харитонов вирвався і відскочив убік, але в мороці парадного не зміг розглянути обличчя людини, що затягнула його сюди.

– Хто тут?! – перелякано запитав він.

– От чумний! – пролунав у відповідь дзвінкий жіночий голос.

– Хто це?

– Євдокія. А ти хто?

По бруківці проспекту Свободи в цей час зазвучав дрібний цокіт багатьох копит. Харитонов одхилив двері, виглянув і побачив близько двадцяти вершників на білих конях і в білій формі. За ними, неголосно шумлячи мотором, їхала відкрита легкова машина, на задньому сидінні якої лежав зв'язаний чоловік у робочому комбінезоні.

– Зачини двері на засув, чумний! – прозвучав у темному парадному шепіт жінки. – Теж туди хочеш, у машину?

– А за що його? – запитав Харитонов.

– А я знаю? – простодушно відповіла жінка. – Може, з роботи раніше втік, може, брак допустив. Це передобідня облава. Ввечері ще одна буде для другої зміни.

– Послухай, а що це за місто? – здивовано запитав Харитонов.

– Місто як місто, – Євдокія зітхнула. – Звичайне. Ходімо, пересидиш у мене, а то схоплять іще…

І жінка потупотіла дерев'яними сходинками вгору, а Харитонов слухняно рушив услід за нею.

– Тільки за перила не берися! Гнилі, – кинула вона мандрівцеві, що піднімався слідом.

Зайшли до кімнатки з низькою стелею, обклеєної замість шпалер газетами.

– Сідай на кушетку! – розпорядилася хазяйка.

Харитонов утупився їй у вічі, всідаючись. Була вона гарної статури, сильна, світловолоса, з добрим усмішливим обличчям.

– Чого прикипів?! – Вона показала в усмішці білі зуби. – Подобаюся, чи що?

Харитонов не відповів.

– Ти собі поки що відпочинь, а я приготую що-небудь! – сказала вона і вийшла.

Із-за дверей донісся шум води, дзвін посуду, і стало Харитонову на душі так мирно та спокійно, що заплющив очі він і запав у сон, і побачив свій будинок у далекому Каргополі, й батька, що повернувся з риболовлі, з озера Лачі, з в'язкою лящів у руці, і матір, яка галасує через те, що з батьківської риби капає на щойно вимиту підлогу. І себе маленького побачив теж, що біжить по березі озера й махає рукою колісному пароплаву «Нікітін», на якому він з дитинства мріяв плавати. Невже дитинство так і залишиться найщасливішою частиною його життя?

– Ну, прокидайся, чумний! – крикнула весело, входячи в кімнату з каструлею в руках, Євдокія.

Вона поставила паруючу каструлю на цеглину, що лежала посеред столу, і побігла назад за тарілками та виделками.

Харитонов сів до столу.

У вікно постукав дощ, і його шум почав заколисувати мандрівця.

Євдокія розставила тарілки, нарізала хліба. Сіла навпроти гостя.

– Тебе-то хоч як звати? – запитала вона знову.

– Васько, Харитонов.

– Васько, – повторила хазяйка його ім'я і прислухалася, немов перевіряючи, як воно звучить. – Бери картопельки, хліба. Мені скоро на роботу. Я сьогодні в другу.

– Дусю, – Харитонов підвів очі на хазяйку, – а як місто називається?

Жінка підозріло глянула на Василя.

– Цього не можна! – суворо сказала вона. – Ми підписувалися, що назву міста нікому говорити не будемо. Воно ж стратегічне і на випадок війни військове значення має. А шпигунів нині знаєш скільки? Тільки і говорять щодня: то там упіймали, то тут упіймали. Я ж не знаю: може, і ти шпигун!

Харитонов хотів матюкнутись, але стримався.

– Ну не можна, – вона винувато зітхнула. – Розумієш…

Гість мовчки колупав картоплю. Була вона сухою і без масла, а тому в горлянку лізла важко.

– Я зараз води принесу, запивати, – помітивши труднощі гостя, залепетала хазяйка й вибігла з-за столу.

– Ну, а тепер поспи, відпочинь! – сказала вона після іди. – Я на роботу зараз, повернуся до ночі. Якщо хочеш – вийди на вулицю, а якщо перевірка дисципліни – кажи, що ти з першої зміни. Ну, бувай!

Усміхнувшись на прощання своєю милою усмішкою, вона вискочила з кімнати, залишивши Харитонова наодинці зі своїми сплутаними в клубок думками.

Він знову сів на кушетку. Насилу стягнув чоботи. Розмотав задерев'янілі онучі й зрозумів, що доведеться їх викидати, інакше від їхнього запаху може очманіти вся вулиця. Ноги теж були чорними від бруду. Босоніж він вийшов на кухню, відшукав відро з водою і тазик. Налив у таз води й опустив туди ноги – нехай бруд відкисне.

Дощ на вулиці закінчився, і в маленьку кухоньку, де ледве поміщався вузький стіл і ящик для картоплі, крізь вікно проник слабенький промінь осіннього сонця. Харитонов йому дуже зрадів і навіть підсунувся до нього ближче, щоб промінь потрапив просто в тазик.

Раптом скрипнули двері, що вели в кімнату. Мандрівець повернув голову і зустрівся з давно знайомим поглядом двох крихітних очей-ґудзичків. Із дверного отвору на нього дивився щур, той самий.

– Ну йди, йди сюди! – покликав Харитонов його й опустив руку до підлоги, наче тримав у пальцях якусь приманку.

Щур повів вусами і зробив дві короткі перебіжки, після чого зупинився, дивлячись на мандрівця вже з іншого боку.

Харитонов дістав із ящика картоплю, розрізав її ножем, який лежав на столику, і кинув шматочок звірятку.

Щур неспішно підібрався до картоплі й з'їв її.

Мандрівець відрізав іще шматочок і кинув уже ближче.

Щур спокійно перейшов на нове місце і теж з'їв.

Третій шматочок Харитонов поклав на долоню і простягнув, нахилившись у бік звірятка.

Щур уважно подивився мандрівцеві у вічі, після цього підбіг до долоні й, знявши передніми лапками з неї шматочок картоплі, тут же його з'їв.

Харитонов зрадів тому, що щур його не боїться і, можливо, вважає своїм другом.

Ще півгодини він годував звірка з долоні, поки той не наситився і не зник за дверима.

Відчуття самотності знову пройшло у Харитонова, розум просвітлів, і він зрозумів, що йому треба робити. А робити треба було ось що: все-таки довідатися про назву міста, знайти карту й визначити, де розташоване місто, щоб знати, в якому напрямі йти далі. Так! І ще необхідно точно визначити місяць і рік. А потім знову в дорогу, спочатку в Москву, де він віддасть твори композитора з Музлага і там же, напевно, дізнається, куди йти далі. Там він зможе і вирішити остаточно, підпалювати цей шнур чи ні. Не все ж життя Харитонову тягнути його!

Тут же знайшовши шматочок коричневого брикетного мила, мандрівець відмив, наскільки міг, ноги й босоніж повернувся до кімнати. Сів на кушетку, погасав поглядом навкруги, думаючи про свіжі онучі, помітив у кутку пачку газет, узяв кілька й, обмотавши навколо ніг, узув чоботи.

Підійшов до вікна. На вулиці було тихо й безлюдно. Захотілося вийти прогулятись.

Швидко спустився по скрипучих дерев'яних сходах і виглянув надвір.

Нікого.

Бруківка була ще мокра від недавнього дощу. Повітря пахло вогкістю і вдихалося важко, як туман.

Пройшовши метрів триста, Харитонов опинився на черговому розпутті, перед ліхтарним стовпом, на верхівці якого висіли два ліхтарі, що вечорами освітлювали роздвоєння вулиці. На висоті метра від землі до стовпа було приклеєне оголошення. Харитонов підійшов ближче, присів навпочіпки.

«Піонери і жовтенята! – прочитав він на білому аркуші паперу. – Юні ленінці та дзержинці! Сміливо викривайте своїх батьків, братів і сестер, бабусь і дідусів! Стежте, щоб усі вони вчасно йшли на роботу або навчання і вчасно повертались! А якщо хтось із них украде що-небудь на фабриці або заводі, де вони працюють, негайно біжіть до вашого вожатого. Розкажіть усе як є і не бійтесь, якщо після цього ви залишитеся без батьків. Піонерська і жовтенятська організації міста з радістю вам їх замінять!»

Дочитавши, Харитонов звівся на ноги і з сумнівом поглянув на вибір шляху, що відкрився перед ним: дві вулички з двоповерховими дерев'яними будинками. І раптом у вухах задзвенів знайомий звук, який змусив напружитись і приготуватися до гіршого. Десь попереду, поза видимістю, цокали по камінню коні. І Харитонов щодуху помчав назад, на проспект Свободи, ковзаючись по мокрій бруківці. Швидко відшукавши свій будинок, він забіг усередину і, гуркочучи чобітьми по сходинках, піднявся на другий поверх.

Відсапався вже в кімнаті на зеленій кушетці.

Через кілька хвилин цокіт копит досяг його будинку і поступово затих десь удалині.

На вулиці вже було тихо, але Харитонова все ще бив озноб. Уперше він не міг опанувати себе, не зовсім іще розуміючи, звідки взявся в нім цей тваринний страх, це почуття зацькованого звіра, загнаного в пастку.

І тут у кутку кімнати щось зашаруділо, і мандрівець побачив, що давній його знайомий, щур, забрався на пачку газет і звідти співчутливо дивився на нього.

Харитонов узяв його на руки, посадив до себе на коліна й почав гладити жорстку сіру відполіровану спинку звірка.

Так поступово затих у нім страх, і в душі знову запанував мир і спокійне бажання жити.

Наближався вечір, згущуючи вуличні барви й порушуючи прозорість повітря. Помітивши, що в будинках навпроти засвітилися два вікна, Харитонов теж увімкнув світло, і відразу всі речі в кімнаті мовби ожили, змінили забарвлення, створивши тим самим якийсь неповторний заколисуючий затишок. Зелена кушетка при м'якому світлі маленької лампочки, що звисала з низької стелі, здалася пухнастою. Стіл, овальний коричневий стіл, на який Харитонов раніше й уваги не звернув, мінився полірованим блиском, а стіни, обклеєні газетами, раптом склали єдиний чотиристінний килим із рівномірними візерунками з бісерних рядків текстів і прямокутників фотографій на злегка пожовклому тлі. На залізному полуторному ліжку з хромованими спинками, увінчаними важкими литими кулями, пірамідою було викладено три подушки, на верхній був вишитий червоно-зелений півник, і лише покривало – полотно хворобливо-салатового кольору – тривожило око і трохи порушувало створену ідилію.

Незабаром, порушивши тишу, зазвучали кроки людей по бруківці. Грюкнули двері в будинку і заскрипіли дерев'яні сходинки.

Зайшла Євдокія і, привітно кивнувши гостю, з двома сумками в руках зникла на кухні. Звідти вже вийшла переодягненою, тримаючи в руці тільки одну матер'яну сумку.

– Ну як, не нудьгувалось? – дивлячись благальними очима, запитала вона.

– Якось ні, – загальмовано відповів Харитонов. – Прогулявся трохи.

– Ну нічого, зараз я вечерю наварю.

Після вечері, що складалася знову з вареної картоплі з хлібом, вона віднесла посуд і, знову всівшись за стіл, дістала з матер'яної сумки дивну сорочку хворобливо-салатового кольору з дуже довгими рукавами. Власне, це була і не сорочка, а щось середнє між зимовою солдатською білизною і светром, оскільки одягалася вона через голову і доходила майже до колін.

У руках Євдокії з'явилися великі кравецькі ножиці, й вона заклацала ними, вкорочуючи сорочку на добрих півметра. Харитонов мовчки стежив за її діями, насолоджуючись домашнім затишком.

Укоротивши сорочку, жінка попросила Василя прикласти її до себе й зробила надрізи на рукавах, позначаючи, на скільки вони мають бути вкорочені. Потім звичними рухами вона відрізала зайве у рукавів і попросила Харитонова приміряти.

Сорочка виявилась саме якраз і дуже теплою. Він із вдячністю подивився на жінку – першу жінку, що потурбувалася про нього. Захотів поцілувати її, простягнув руки, пригорнув до себе. І вона обняла його. Так, обнявшись, стояли вони довго, поки не втомилися ноги. Стояли й мовчали, боячись сказати щось невлад. Потім знову всілися за стіл, дивлячись одне на одного вже іншими очима.

Євдокія дістала із сумки ще одну таку сорочку й почала її вкорочувати, раз у раз підводячи теплий погляд на Харитонова.

– Щось дивні вони якісь! – сказав він, кивнувши на сорочку в руках у жінки.

– Гамівки, – Євдокія знизала плечима. – Наша продукція.

– Гамівки?! – не зрозумівши, перепитав Василь.

– Ну, як їх там за ярликом звати – гамівні сорочки загального користування, – пояснила вона. – У нас же тут найбільша трикотажна фабрика гамівних сорочок. Майже все населення там працює. А збираються ще нові цехи побудувати, кажуть, не вистачає ж бо продукції. Більше в братні країни відправлятимемо тоді.

– Чи ти ба! – здивувався Харитонов і окинув поглядом сорочку, в яку тепер був одягнений. – А нічого, тепла!

– Звичайно, тепла! – всміхнулась Євдокія, закінчуючи вкорочувати другу сорочку. – А ця мені на майбутнє буде.

– А навіщо їх так багато? – раптом запитав Харитонов, замислившись.

– А звідкіль я знаю?! – нахилила голову Євдокія. – План щороку збільшують, значить, носять їх люди. Ну давай уже спати лягати, а то мені завтра в першу йти, – додала вона рішуче.

Харитонов підвівся. Зняв сорочку, скинув гімнастерку та чоботи й сором'язливо глянув на хазяйку.

Євдокія, що залишилася вже в нічній сорочці, що ледве доходила до колін, розстилала ліжко.

– Ну що стоїш?! – окликнула вона Харитонова. – Роздягайся та лягай! Тобі ж бо на роботу не йти?

І вимкнула світло. У темряві мандрівець хутко роздягся, ліг і відчув рядом жар жіночого тіла. Спочатку взяв якийсь острах, але, швидко впоравшись із ним, він пригорнувся до жінки і відчув тут же на собі її сильні обійми. Ця ніч була солодкою та жаркою, і боліли його губи, що не звикли до довгих поцілунків.

Пробудження затяглося. Коли Харитонов нарешті підвівся, Євдокії вже не було вдома. На столі стояла загорнута у ватянку, щоб не остигла, каструля з вареною картоплею. На жаль, на той час вона вже остигла.

За вікном падав лапатий сніг. Деякі пушинки чіплялися до вікна, тут же танули і збігали вниз прозорими крапельками.

За вікном була зима, і Харитонов, випадково помітивши її, не міг відірвати від снігу свій погляд.

А в кімнаті було так само тепло й затишно. Хотілось їсти. Василь пожував холодної картоплі й поставив чайник на чорний закопчений примус.

Із чашкою чаю повернувся в кімнату й відчув себе хазяїном цієї квартири, й наповнилося серце гордістю незрозумілої властивості. Сів він на неприбране ліжко, поставив чашку на підвіконня і з почуттям власної переваги подивився на сніг, який літає по вулиці. Дивився, мовби не заздрив йому, вимушеному поневірятися за бажанням вітру, мовби порівнював його короткий шлях до землі зі своїм, довгим, і порівнянням цим залишався задоволений.

Час ішов, але залишався він для Харитонова непомітним і мовчазним. І він пошукав його присутність у цій квартирі, однак ні цокання не почув, ні ходиків на стіні не побачив.

Незабаром повернулася з роботи Євдокія. Зняла з голови хустку і, стоячи в дверях, струсила з неї сніг. Рум'яні щоки її блищали, вона радісно всміхалася Харитонову. Знявши валянки, підійшла до нього, обійняла й поцілувала гаряче, мовби зустрілися вони після довгої розлуки.

– Здрастуй, чоловіче! – прошепотіла вона.

Харитонов пригорнув її до себе.

«А чому не чоловік?! – подумав він, відчуваючи гаряче дихання Євдокії. – Чим не чоловік?! Дім є, їжа є. Треба тільки буде роботу знайти й жити тут. Чим тут не життя? Трохи краще того, що зустрічалося йому в дорозі. І вона, Дуся, – хороша, ласкава. Перша жінка, що потурбувалася про нього після його матері.

Зі своєї сумки Євдокія витягала цього дня три гамівки й укладала їх у дерев'яний ящик під ліжком.

– Навіщо так багато? – запитав Харитонов.

– На майбутнє, – по-хазяйськи відповіла вона. – Як ці зносимо, тоді нові будуть.

На обід був суп із картоплі з цибулею.

А за вікном увесь час безупинно летів сніг і не було видно через нього будинків, що навпроти.

– Через тиждень на свято підемо, – сказала жінка. – Щоправда, припаде за це нічну відпрацювати.

– Яке свято? – поцікавився Василь.

– Річниця революції, – м'яко мовила Євдокія. – Демонстрація буде і святковий стіл.

– Бач, – усміхнувся її чоловік. – А я пам'ятаю останню демонстрацію в нас у Каргополі. Я ж тобі нічого ще про себе не говорив.

– Та й не треба! – зупинила його Євдокія. – Що мені, про минуле тебе, чи що, запитувати, коли я зараз хочу хорошого життя?

– Ну, якщо так… – заспокоївся Харитонов.

– Васильку… – солодко прошепотіла вона, – а ти радий, що знайшов мене?

– Аякже, – запевнив її Харитонов. – Я ось іще думаю, треба мені роботу знайти, щоб гроші в дім приносити.

– Ой, не поспішай! – посмутніла враз жінка. – Документи в тебе є?

– Так, матроська книжка.

– А після війни що робив?

– Як що?! – здивовано подивився на неї Харитонов. – Сюди йшов, шнур тягнув…

– Але ж стільки років уже минуло! – вигукнула Євдокія. – 3 військовими документами зараз тебе на роботу не візьмуть. Небезпечно це!

– Чому небезпечно? – перепитав Василь.

– Можуть подумати, що шпигун ти… якщо без документів.

– Так… – Харитонов важко зітхнув, навіть не знаючи, як про це і думати.

– Ну нічого, ти поки що так потихеньку тут живи, а я що-небудь придумаю, – пообіцяла жінка. – Може, за родича я тебе видам.

А за вікном усе так само летів сніг, тільки тепер він був уже потемнілий, як було потемнілим усе навкруги через вечір, що швидкоплинно наставав. У будинках навпроти засвітилися лампочки, й ледве помітними зірочками виднілися вони крізь цю темно-снігову пелену.

Минув тиждень, упродовж якого сніг то йшов, то не йшов. Із вулиць його прибирав тільки вітер, через що ходити було нелегко, проте вузькі стежини, протоптані в снігу сотнями чобіт і валянків, проходили майже через усі вулички та провулки і сходилися в одну точку перед прохідною трикотажної фабрики гамівних сорочок.

Увечері повернувшись із фабрики додому, Євдокія відразу почала готуватися до завтрашньої демонстрації.

– І як же ти без шинелі-то залишився! – охкала вона, метушачись навколо чоловіка.

Принесла від сусідів старе чоловіче пальто на ватиновій підкладці з собачим коміром, частково облізлим.

Василь приміряв його на себе.

– Принаймні не замерзнеш!

Харитонову не дуже сподобалася вага пальта, але, усвідомлюючи правоту дружини, він промовчав.

– Ну от! – утішено зробила висновок вона. – Пальто, шарф, сорочка; ще тобі червоний бантик із клаптика зроблю, а в мене ніби все теж є.

Висунувши з-під ліжка свій дерев'яний ящик, вона зняла з його верху кілька акуратно укладених гамівок, а знизу дістала плаття й інші ганчірки. Витягнула і блідо-зелене пальто, зшите, здавалося, з тієї ж тканини, що й покривало. Почистила його, поохкала, побачивши сліди молі, зашила маленькі дірочки й повісила в кухні провітрюватися.

Перш ніж лягати спати, вони одягнулися по-святковому і суворо оглянули одне одного, щоб усе було в порядку і ніякої вади не було. Залишившись більш-менш задоволеними, зняли й акуратно повісили на дерев'яні плічки завтрашнє урочисте вбрання, після чого, втомлені від приємного клопоту, а тому й щасливі, вляглися спати.

Фабричний гудок, басистий і протяжний, розбудив Євдокію, а вже вона розштовхала чоловіка, що не чув гудка.

– Вставай, милий! – торсала вона його за плечі. – Пора!

Побачивши, що Василь уже розплющує очі, Євдокія заспокоїлась і, накинувши халат, побігла на кухню готувати сніданок.

За годину вони вже виходили на засніжену вулицю.

Знову побачив Харитонов багатолюддя, що йде в один бік, і тільки тепер помітив, що були це в основному жінки, що йшли самі по собі, цілеспрямовано й самотньо. Тільки цього разу вони ніби не так поспішали.

Євдокія взяла його під руку й гордо озиралася на всі боки, чекаючи зустріти заздрісні погляди. І вона їх зустрічала, оскільки були вони єдиною парою, що рухалася по цій вулиці.

Сніг приємно поскрипував під ногами, повітря було чисте й колюче. На рудих бороді й вусах Харитонова негайно осів іній.

Дійшли до знайомого Харитонову стовпа перед розпуттям, де все ще висіла відозва до піонерів і жовтенят. Повернули ліворуч.

До вух Харитонова раптом долетіло знайоме цокання, і він сіпнувся, притиснувши ліктем руку дружини.

– Сьогодні не бійся! – заспокійливо прошепотіла вона йому.

Дійшовши до чергового розпуття, вони притишили ходу через жінок, які заполонили простір.

Спереду донісся чоловічий голос, посилений і спотворений рупором: «По чотири, по чотири шикуйтесь і проходьте. За загорожею чекайте!..»

Незабаром вони опинилися перед загорожею – пофарбованим переставним парканчиком, за яким на білому коні в білій шинелі сидів невисокий чоловік із гучномовцем у руках.

– Підстроюйтеся до колони! – командував він. – Жінка у ватяних штанях, ви ж бачите, що попереду вас тільки троє! Станьте четвертою! Наступні четверо, швидше, швидше!

Євдокія й Харитонов пірнули в людський струмочок, що утворився, і їх винесло до колони, де чиїсь сильні руки встановили їх у різних шеренгах. Харитонов опинився попереду і збоку.

– Давай поміняємося місцями! – зашепотів він.

– Почекай! – відповіла Євдокія. – Трохи пізніше, коли за нами більше людей буде.

Хвилин через десять Василь і Євдокія стояли поряд, упрохавши одну жінку стати назад.

– Чотирнадцята колона, приготуватися! – прозвучав уже інший чоловічий голос, більш владний і суворий. – І-і-і… лівою!

Колона почала марширувати, а разом із нею слухняно почали марширувати Харитонов і Євдокія. Спершу це було крокування на місці, але буквально через хвилину колона, поки що черепашачою ходою, рушила вперед, із кожним коротким кроком набираючи швидкість і рішучість.

– Ур-р-ра! – пролунав той же суворий голос.

І тут же вся колона вибухнула дзвінкими жіночими голосами, і були чутні в цих криках і стогін, і плач, і нестримна радість.

Харитонов крутив головою на ходу, намагаючись розглянути, повз що вони йдуть.

– Тримайте голову рівно! – прошипіла незнайома жінка, що крокувала справа. – Вам скажуть, коли й куди її повернути.

Він послухався.

Колона вийшла на широку вулицю, де будинки були вже триповерховими, але такими ж похмурими, як і на проспекті Свободи.

– Ур-р-ра! – знову крикнув чоловічий голос.

І знову над колоною вибухнув феєрверк жіночих голосів.

Харитонов не кричав. Було якось незручно своїм низьким голосом приглушати святковий крик.

– Дивися! – не повертаючи голови, зашепотіла Євдокія. – Ліворуч дивися! Мавзолей!

Харитонов глянув скоса і дійсно побачив дивну споруду із забарвлених у чорний колір колод.

– Я там була! – похвалилася пошепки Євдокія.

– А що там?

– Перший партсек нашого міста… – відповіла вона. – А саркофаг-то який красивий! Із кришталю, кажуть. Туди тільки ударників виробництва пускають. Шкода, ти не побачиш…

– Шкода… – пошепки погодився Харитонов.

– Ви замовкнете чи ні?! – знову зашипіла жінка, що йшла праворуч від Харитонова. – Ніякого виховання! Таке свято, а вони!..

Попереду показалася широка площа, вся в білому снігу, немов святковим килимом укрита, за нею височіла багатоповерхова будівля, що нагадувала дзвіницю, тільки без купола і хреста. Колона розміреним кроком вийшла на площу і попрямувала просто до цієї будівлі.

Євдокія спіймала погляд Харитонова й кивнула на балкон третього поверху, де привітно махав рукою чоловік у чорному пальті й такого ж кольору капелюсі. До перил балкона було причеплено три портрети, які Харитонов легко впізнав.

Перед будівлею колона зупинилась і всі зробили легкий уклін.

– Дорогі товариші! – долинув голос чоловіка з балкона. – Поздоровляю вас із сорок другою річницею нашої Великої революції! Відзначаючи наші досягнення, Всесоюзне міністерство трикотажних виробів спеціального призначення нагородило нашу провідну в галузі фабрику почесною грамотою і дозволило їй носити ім'я вождя світового пролетаріату Карла Маркса. Ур-р-ра!

– Ур-р-ра! – задзвеніла жіночими голосами колона.

– Бажаю вам вкладати у вашу працю ще більше віри в наші ідеали, у світле майбутнє неминучого комунізму! Запрошую вас до святкового столу в Будинок культури, а на площу викликається п'ятнадцята колона!

Колона зарухалася, почала розвертатися, при цьому ліві крайні майже стояли на місці, а праві робили широкі кроки. Розвернувшись, колона поступилася місцем наступній колоні, в рядах якої Харитонов, на свій подив, побачив молодого голеного чоловіка. Той теж помітив Харитонова, й вони всміхнулись один одному обережно і ледь запитливо. Харитонов хотів трохи краще розгледіти його, але чотирнадцята колона додала крок, і жінка, що йшла за ним, дуже вдарила чоботом по кісточці, щоб він змінив ногу, яка збилася через неуважність із потрібного кроку.

Попереду показався високий квадратний будинок із широким входом. Але вхід не був настільки широким, аби в нього могли пройти відразу четверо людей, і тому там з'явився черговий чоловік на білому коні та в білій шинелі, який командував:

– Перша шеренга – заходь, інші марширують на місці!

Знов утворився людський струмочок, який захопив Харитонова і Євдокію всередину будівлі, де вони опинилися в черзі, що повільно рухалася. У просторому залі, наповненому святковою атмосферою, висів величезний, майже на всю стіну, плакат: «За все, що Батьківщина зробила нам, ми – її вічні боржники!»

Не минуло й десяти хвилин, як попереду з'явилися пофарбовані в червоний колір польові кухні з відкритими котлами, з яких ішла пара, що розносила приємний апетитний запах. Роздавачі були одягнені в акуратні темні костюми з краватками, але, судячи з того, що почувалися вони в цьому одязі незручно, це не було їхнє щоденне вбрання.

Проворна дівчина всучила Євдокії й Харитонову по порожній алюмінієвій мисці та ложці зі зручною широкою ручкою.

Роздавач, святково всміхаючись, простягнув руку, і Харитонов сором'язливо подав йому миску. Тут же він отримав її назад, наповнену майже вщерть паруючою гречаною кашею з апетитними прошарками розталого масла. Думаючи, що це все, Василь хотів було вийти з черги, щоб пошукати місце, де присісти, але тут же його вставили назад, і він опинився біля другої польової кухні, де інший роздавач, як близнюк схожий на першого, бухнув йому в миску поверх каші велику курячу ногу.

Харитонов, уражено оглянувши шматок пташиного м'яса, обернувся до Євдокїї й тут же зустрівся з її захопленим поглядом.

Черга їх винесла на простір, уставлений довгими дерев'яними лавами, на яких, примостивши миски на колінах, святково їли інші учасники демонстрацїї. Євдокія і Василь всілися щільно одне до одного, щоб залишити якомога більше місця іншим.

– Будь ласка, покваптеся! – пролунав у залі чоловічий голос. – На підході п'ятнадцята колона!

Харитонов квапився, але каша була до того гарячою, що обпікала горло. Добре, що курка була не такою пекучою, і він зміг з'їсти її в лічені секунди. Озирнувшись, він, на свій подив, помітив, що миска Євдокїї вже порожня.

– Чотирнадцята колона! Закінчуйте!

Євдокія підвелась і нетерплячим поглядом підганяла чоловіка. Довелося Харитонову залишити майже третину своєї каші – їсти так швидко він уже не міг, а крім того, боліло обпечене горло.

На вулиці летів дрібний колючий сніжок. Колона вже майже вишикувалася. Харитонов одразу помітив своє місце, впізнавши неприємну сусідку праворуч.

Колона рушила в дорогу назад.

Назустріч їм крокували інші колони, які ще не отримали офіційного поздоровлення і не пообідали в Будинку культури.

Знову пройшли повз чорний мавзолей, але тепер він був праворуч, і Харитонову вдалося розібрати дрібний напис, зроблений білою фарбою над вхідними дверима, біля яких мерзнув самотній піший вершник у білій шинелі з гвинтівкою за плечем.

«Трохимчук Петро Федорович» – було написано над дверима, і здалося це прізвище Харитонову не те що не героїчним, а просто не революційним. Простим було прізвище, як простою була цеглина, що стояла посередині столу в них удома.

Незабаром колона повернулася до загорожі, й там вершник на білому коні і в білій шинелі розформував її і випустив звідти, й знову Євдокія й Василь виявились єдиною парою, що йшла по вулиці, і знову Євдокія ловила на собі заздрісні жіночі погляди.

Прийшовши додому, насамперед почистили свої пальта.

Потім попили чаю, радісно згадуючи святковий день, що добігав кінця.

– Дусю, – звернувся Харитонов, – а я в п'ятнадцятій колоні мужика бачив.

– У п'ятнадцятій?! – Євдокія втупилась у стелю, пригадуючи. – Мабуть, учитель. Точно, вчитель, географії вчить.

– Географії?! – Василь ледве не підстрибнув на стільці від радості. – А де?

– У школі, де ж іще?

– Так у вас і школа є?

– У нас усе як у людей, – образилась Євдокія.

– А чому мужиків майже немає?

– В армії всі. Ми ж у ворожому оточенні живемо… Того й дивися, війна знову почнеться! Ой, тоді й тебе заберуть! – сльози закапали з очей Євдокії.

– Та кинь ти, дурна! З чого війні починатися?

– Ну як же! Вони ж не хочуть, щоб ми завжди так добре жили!

– Хто вони? – серйозно запитав Василь.

– Америка, вороги, – схвильовано відповіла Євдокія. – Вони все робитимуть, аби нам погано жилося. Ой, боюсь я цього!

– Та годі, не бійся! – примовляв, попиваючи чай, Василь. – Ми найбільша у світі країна. Кого хочеш переможемо.

За вікном темніло, і в сутінках, що наставали, знову летів сніг, пухнастий лапатий сніг, мовби привчаючи людей до своєї тривалої присутності. Він лягав на скло, але вже не танув, а намерзав узорчастою крижаною кіркою, крізь яку і вранішнє світло проникало всередину важко, багаторазово заломлюючись і роблячись через те менш світлим і яскравим.

Було ще темно, коли Євдокія шмигнула з-під ватяної ковдри, стараючись не розбудити Василя, і, накинувши ситцевий халатик, тихенько причинила за собою двері, що вели на кухню.

Неголосний, але наполегливий фабричний гудок, який донісся з вулиці, змусив поспішити. Вона загорнула за звичкою каструлю зі сніданком для чоловіка в стару ватянку і, поставивши її на стіл, квапливо переодягнулась і пішла на роботу.

Харитонов прокинувся пізніше. їсти йому не хотілось, але, згадавши про щура, він витягнув із каструлі дві ще теплі картоплини й поклав їх на пачку газет у кутку.

На вулицю не тягнуло, але Харитонов твердо вирішив відшукати школу і зустрітися з учителем географії, що йшов учора в п'ятнадцятій колоні. Чомусь він був упевнений, що вчитель – людина хороша, добра і напевно допоможе йому розібратися, де він перебуває. А якщо буде удача, то і подружиться він із ним. Важко ж так самому, навіть якщо жінка є. Про що з нею балакати можна?! Інша річ – з мужиком!

Хоч і вирішив Харитонов, що вже знайшов він і вогнище, і дружину, і покидати це місто не хотів, хоч і не подобалося йому щось, а щось інше здавалося дивним і незрозумілим, але не міг він відігнати й думки про дорогу, що приходили до нього досить часто і стали мовби частиною його мріянь про майбутнє. І ось те, що не подобалося йому в місті або було незрозумілим, ніби говорило щодня: «Йди ти звідси!», а Євдокія так само щодня, прийшовши з роботи або ж ідучи на неї, обіймала тепло Василя й так само тепло говорила: «Милий ти мій! Навік ми разом!» І була Євдокія живою та ласкавою, а тому він і слухав більше її, ніж якісь там невиразні підозри та побоювання.

Пошуки школи зайняли, на подив, не багато часу. Знайшов він її випадково і швидко, просто йдучи по вулиці, раптом побачив білу, вкриту сніговою шерстю скульптуру хлопчика-горніста, підійшов і зрозумів, що якраз вона-то і прикрашає вхід у школу.

Усередині йшли уроки, в коридор доносилися різні вчительські голоси, які щось пояснюють, чогось навчають.

«Наші знання – Батьківщині!» – прочитав Харитонов, і здалося йому, що він прийшов у свою Каргопольську школу, де висіло таке саме гасло й такий самий неголосний шум стояв у коридорі під час уроків.

Він пішов по вкритій коричневою фарбою підлозі, читаючи назви, написані акуратно під трафарет на табличках, прибитих до класних дверей. Зупинився перед класом географії. За дверима було тихо. Харитонов заглянув усередину й зустрівся поглядом із тим же молодим, гладенько поголеним чоловіком. Той, побачивши Харитонова, підніс указівний палець до губ і кивнув на школярів. Школярі в цей час були заглиблені в дивне, з точки зору Василя, заняття: на кожній парті стояло по глобусу й по банці з червоною фарбою, і школярі акуратно зафарбовували червоним обведені чорною лінією простори.

Учитель вийшов у коридор, акуратно причинивши двері.

– Що вони роблять? – здивовано запитав Харитонов.

– Контурні глобуси розфарбовують, – спокійно пояснив учитель. – На жаль, ми отримуємо тільки дві фарби: червону і синю, так от доводиться дітям усю сушу червоною робити, а воду, як і належить, синьою. А хто ви? – несподівано закінчив він своє пояснення.

Харитонов детально розповів про себе, чим викликав шанобливий погляд учителя, а потім запитав про карту і про місто.

– Ні, карт у нас тут немає, – похитав головою вчитель. – І назви у міста теж немає…

– Як немає?! – здивувався Харитонов.

– Стару скасували років двадцять тому, коли перший раз хотіли перейменувати, але не перейменували, оскільки той, чиє прізвище хотіли місту дати, виявився ворогом. Ну а потім як фатум якийсь. Останній раз, рік тому було, хотіли на честь маршала – так цей маршал шпигуном виявився. Ось так досі й стоїть місто без імені.

Задеренчав шкільний дзвінок, і коридор наповнився дитячим галасом, таким звичайним і радісним.

– Якщо ви не поспішаєте, можемо до мене сходити, чаю вип'ємо, – сказав учитель.

Жив учитель у цій же будівлі, але тільки на другому поверсі. У його кімнатці, що була завалена паперами та пахла пилом і книжковою вогкістю, було, одначе, затишно й тепло.

Посадовивши гостя в крісло з облізлою оббивкою, вчитель накачав примус і поставив на нього глек із водою.

– Я пошукаю… – якось дивно сказав він потім і поліз на стілець, притулений до книжкової шафи.

Не звертаючи уваги на гостя, він щось шукав на шафі, де теж були звалені якісь зошити й паперові рулони, акуратно перев'язані різнобарвними тасьмочками. Нарешті він спустився, тримаючи в руках один рулон. Розгорнувши, розстелив його на підлозі. Це була стара карта Російської імперії.

– Ось, є все-таки! – з гордістю мовив він. – Мабуть, єдина в місті.

– Чому єдина? – запитав Харитонов.

– А коли остання війна почалася, всім наказали принести на площу карти і радіоприймачі, та ще підручники іноземних мов. І все гамузом спалили. Диму було дуже багато…

– А де ж тут ваше місто? – схилився над картою Василь.

– А ось, – учитель ткнув пальцем. – Пафнутьєвськ.

– Господи! – вирвалось у Харитонова. – Так це що, я майже до Уралу дійшов?!

– Виходить, що так, – поглянувши на гостя з повагою, сказав учитель.

Харитонов мовчки дивився на маленьку чорну цятку на карті. Очі його кинули короткий погляд на узбережжя Японського моря і знову повернулися до цього незрозумілого колишнього Пафнутьєвська.

Перехопило дух, забилося перелякане серце – обмер Харитонов.

Нашвидку попрощавшись, пішов Харитонов додому. Навіть чаю не попив. Учитель із розумінням поставився до стану гостя й не прохав залишитися, тільки згадав при прощанні, що й у нього іноді від життя дух спирає.

На вулиці мела поземка, заповнюючи сніжком недавні сліди кінських копит. Зміркувавши, в який бік поскакали коні, Харитонов пішов у зворотний і без особливих труднощів дістався свого будинку, який, усупереч його схожості на всі інші, вже навчився відрізняти і впізнавати навіть у сутінках. Знявши клямку, зайшов у кімнату. Скинув пальто з облізлим собачим коміром, поставив біля дверей засніжені чоботи. Всміхнувся відсутності двох картоплин на пачці газет у кутку кімнати і всівся на кушетку.

Потім смеркало. Поверталася з роботи дружина, цілувала його, лоскочучи щоки кісками волосся, що вибилися з-під хустки й тому змерзлися. Разом вечеряли й по черзі кидали сумні погляди на замутнене морозними узорами віконце. Лягали спати обнявшись і нарізно вставали щоранку. І тривало життя, і тривала зима, не приносячи ніяких змін. Ішов сніг, мела поземка.

– Васильку, – прошепотіла Євдокія одного дня. – Тільки ти не бійся… У нас буде дитина.

На обличчі у Харитонова з'явилася безглузда некерована усмішка. Він пригорнув до себе дружину й міцно поцілував.

– Ой, а я так боялася сказати! – часто дихаючи від хвилювання, говорила вона йому в саме вухо, зігріваючи вухо до почервоніння своїм жарким диханням.

Після цього час мовби сповільнився, і життя Василя та Євдокії теж сповільнилося, хоча Євдокія все так само йшла на роботу й поверталася додому, а Харитонов, навчившись уникати зустрічей із білими кіньми й вершниками в білій формі, блукав по місту й час від часу пив чай у вчителя географії, якого звали Семен і який, хоч і народився далеко в Україні, а сюди потрапив за розподілом, дуже багато знав про ці місця. Подружилися вони міцно, й незабаром мандрівець навіть допомагав учителеві відмивати контурні глобуси від червоної та синьої фарб для наступних уроків. Добре, що фарба була слабка й легко змивалася мокрою ганчіркою. Іноді вчитель діставав стару карту, де назви губерній і міст писалися ще по-старовинному з ятями та єрами, і вони довго розглядали її. Мандрівець уголос дивувався просторості країни і довжині свого пішого переходу, що відкрилася йому нещодавно, а вчитель з усього дивувався мовчки, не зроняючи даремно ні слів, ні зітхань.

Повертаючись одного дня від учителя, Харитонов примітив на стовпі незнайоме оголошення. Слід сказати, що до цього він бачив тільки відозви й заклики, але це оголошення мало більш мирний вигляд і написане було від руки синім чорнилом, яке від морозу стало ліловим: «На годинниковий завод потрібен чорнороб». Про те, що в місті є годинниковий завод, він ні від кого не чув і тепер розхвилювався, як розхвилювався одного дня, побачивши карти в учителя. Запам'ятавши адресу заводу, він вирішив завтра ж навідатися туди. Якщо вже там не можна довідатися про час, місяць і рік, то, виходить, скасовано всі ці звичні поділи часу й життя.

Удома його зустріла заплакана Євдокія. Такою Василь її ніколи не бачив.

– Ти чого вдома? – здивувався Харитонов, зупинений на порозі її дивним виглядом.

– Біда, – насилу вимовила вона. – Облава на фабриці була… І знайшли у мене дві гамівки, які я приховала, щоб нашому дитинчаті повзунки скроїти.

– Забрали? – запитав Харитонов, не розуміючи, чого плакати через дві гамівні сорочки.

– Угу, – промимрила вона крізь сльози. – Сказали сидіти вдома й нікуди не виходити. Я підписалася, що сидітиму вдома…

– Ну нічого, – намагався заспокоїти дружину Харитонов. – Посидиш, відпочинеш. Що вони зроблять?

– Правда? – Євдокія глянула на чоловіка з надією. – Я теж думаю, що біди-то з цих двох гамівок?

Після вечері Євдокія переховала гамівки, що лежали в ящику під ліжком, і тільки після цього остаточно заспокоїлася.

Уранці, щойно затих цокіт коней по бруківці, Харитонов надів старе пальто, яке носив зі свята, і попрямував за адресою годинникового заводу. Шлях був довгим і вивів його за місто, але не туди, де примикали до колишнього Пафнутьєвська неплодоносні сади, а в інший бік. Нарешті він побачив невисоку будівельку, вкриту позеленілою від моху черепицею, що наполовину сховалася за дротяною загорожею. Харитонов проліз у діру в паркані й опинився, мабуть, на території заводу. Було так тихо й мирно, що з боку міста чувся якийсь непевний шум.

Харитонов оглядівся навкруги і, спантеличений, підійшов до будівельки. Двері були прочинені, й з них на дерев'яний поріг випливала гаряча пара, через що на порозі ні намерзлої криги, ні снігу не було.

Харитонов увійшов і опинився в короткому коридорі, по підлозі якого також стелилася пара. На стіні висіли два червоні вимпели «Переможцеві ударної праці».

Із-за наступних дверей донеслися матюки, випалені на одному диханні розлюченим чоловічим голосом. Харитонов набрався сміливості й відчинив двері.

Повітря у приміщенні «плавало» через спеку, розплавляючи контури та обриси предметів. Височезний чолов'яга стягував із розжареної печі залізний ящик. Видно, ящик був важким і гарячим і, хоч у чолов'яги на руках були товсті ганчір'яні рукавиці, доводилося йому нелегко. Він, стоячи спиною до Харитонова, ще разок піднатужився і з черговим видихом матюччя смикнув ящик на себе. Цього разу спроба вдалась, і чорний залізний ящик шумно гепнувся на дерев'яну підлогу. Харитонов підійшов ближче й побачив, що ящик наповнений якимсь яскраво-червоним порошком.

– Ти куди? – здивувався, побачивши незнайомця, робітник.

– Це годинниковий завод? – питанням на питання відповів Харитонов.

– Ну…

– Я про час прийшов дізнатись, – Василь подивився благально просто у вічі роботязі. – І, якщо можна, про місяць і рік…

– Ти що, схибнутий?! – На обличчі робітника заграла дивна посмішка. – Воно тобі треба?

– Я оголошення читав, – заїкаючись, говорив Харитонов. – Вам чорнороби потрібні?

Роботяга провів долонею по своєму змоклому лобі. Посмішка зникла з його лиця. Він по-новому, пильніше оглянув Василя.

– Чорнороб потрібен, та тільки дивний ти якийсь, – задумливо мовив чолов'яга. – І хирлявий… Ану відтягни ящик он у той куток! Стій, візьми-но рукавиці надінь.

Харитонов нагнувся і спробував зрушити ящик із місця, але марно – не по ньому був цей тягар.

– Ну бачиш, – чолов'яга похитав головою. – Який же з тебе чорнороб!

Харитонов похнюпився. Зробилось йому сумно через те, що зрозумів він: не від нього більше залежать його доля та життя. Знайшовши людей і залишившись із ними, став він прохачем і випрошував у кого дружби, у кого любові, у кого роботи або часу.

– Гаразд, ходімо, – покликав за собою чолов'яга, якому ніби жаль стало незнайомця.

Зайшли вони в іншу кімнату, де стояв довгий стіл, на якому акуратно були розкладені дивні хромовані ложки та якісь штучки зі скла, і була їх сила-силенна.

– Ну от, сідай! – чолов'яга підсунув Харитонову табурет. – Бери оце дерев'яне кружальце, вставляй у засвердлину цю подвійну колбу… тепер бери трихвилинну ложку, зачерпни ось так пісок і висип у колбу… Засипав? Тепер притискуй її другим кружальцем. Зрозуміло?

Харитонов, що чітко виконував команди чолов'яги, щось закінчив, але що він зробив – зрозуміти не міг.

– Ну, чого мовчиш? Незрозуміло, чи що? – перепитав іще разок чолов'яга.

– А що це? – задерши голову, Василь подивився питально на чолов'ягу, що стояв за спиною.

Той обтер спітнілі долоні об свій темно-синій халат і знову подивився на незнайомця як на схибнутого.

– Що, правда ні біса не зрозуміло?! – знову посміхнувся він. – Годинник ти зробив! Пісковий трихвилинник! Давай іще разок…

І знову під команду чолов'яги склав Харитонов другий годинник із двох дерев'яних кружалець і подвійної колби, тільки цього разу впхав йому чолов'яга семихвилинну ложечку. Після цього взяв чолов'яга в нього годинник і, перевернувши, почав уважно стежити за піском, який сипався в нижню колбу.

– Чистий! – вдоволено мовив він. – Ох і намучився ж я, поки його таким зробив! Спочатку прожарити, потім просіяти і промити, а потім знову на прожарювання… Ну що, чорноробе, подобається годинники робити?!

Харитонов кивнув, із цікавістю оглядаючи кімнату, заставлену безліччю піскових годинників різних розмірів.

– Ну тоді візьму тебе учнем!

Пропрацював там Харитонов до вечора й залишився дуже задоволений цією спокійною серйозною роботою. Подобалося йому підчіплювати хромованими різнохвилинними ложечками пісок із бляшаної коробки і, стежачи, щоб він не розсипався, обережно перевертати у скляні подвійні колби.

Він би міг так працювати і до ранку, але чолов'яга рішуче зупинив його, прикрив бляшану коробку з піском мішковиною, а зверху поклав дошку. «Щоб не відволожувався! – пояснив він. – А цей ось візьми за роботу. Добре потрудився! – Він вручив Харитонову ним же зроблений годинник. – Таких ні в кого немає. Ось подивишся вночі на пісок!» Харитонов подякував чолов'язі, той у відповідь самовдоволено всміхнувся. «Завтра не спізнюйся! – сказав він Харитонову насамкінець. – До гудка виходь, інакше не встигнеш!»

Харитонов кивнув і вийшов на поріг, який уже встиг покритися намерзлою кригою через те, що пара більше не виповзала з коридору.

На вулиці було темно. Стискуючи годинник у руці, Василь заспішив додому. У якийсь момент кинувши погляд на свою руку, він помітив, що пісок у годиннику світиться, і це з невідомої причини надало йому сили, і попрямував він у бік будинку ще швидше.

Вже підходячи до дверей у парадне, обійшов відкритий легковий автомобіль, що стояв під будинком. Серце відчуло щось недобре, і він засунув пісковий годинник у кишеню пальта. Бігом піднявся по скрипучих сходах і ввійшов до квартири.

Здавалось, і не було в них стільки речей, аби, звалені на підлогу, вони утворили купу, але зараз уся підлога кімнати була всіяна ганчірками, коробками, старим взуттям і розворушеними газетами. На кушетці сидів коротко стрижений худорлявий молодик і щось записував на аркуші паперу блідою тремтячою рукою. За ним у кутку кімнати, де раніше лежала пачка газет, стояв нерухомий спішений вершник у білій формі з рушницею за плечем.

Євдокія сиділа на ліжку, втупившись у підлогу каламутним поглядом.

– Ви до кого? – не відриваючи очей од свого паперу, запитав молодий, одягнений у темно-синій плащ, явно недостатньо теплий для цієї зими.

– Я живу тут, – видихнув Харитонов, все ще нічого не розуміючи. – Я чоловік…

– А-а, її чоловік, це добре, – байдуже мовив чоловік у синьому плащі. – А я її слідчий. Що ж ви, чоловіче, не вберегли її?

Він нарешті підвів голову й докірливо втупився у вічі Харитонову.

– А що? – запитав Харитонов, глитнувши слину.

– Ось підпишіть протокол обшуку, – слідчий простягнув йому аркуш паперу та ручку.

Василь машинально підписав.

– І ти черкни теж! – підкликав слідчий чоловіка в білій формі.

Той повільно підійшов, довго примірявся до ручки, потім поставив-таки якусь карлючку.

– Відвозимо ми її від вас, – слідчий похитав головою, косячись на Харитонова. – Догралися…

– Ой, та за що ж! – неголосно затужила Євдокія, немов уже втомилася від ридань і сили її закінчувалися.

– І ось іще підпишіть! – підсунув слідчий Харитонову менший папірець. – Підписка про те, що ви на час слідства зобов'язалися не виходити зі своєї квартири. Зрозуміло?

Харитонов підписав і цей папірець.

– Ну все, до скорого побачення! – Слідчий підвівся і кивнув чоловікові в білій формі.

Той підійшов до Євдокії, шарпнув її за плече, щоб уставала.

Ще довго не йшов із вух шум автомобіля, що відвіз дружину. Горіла лампочка, освітлюючи м'яким світлом звалені на підлозі речі. Увесь затишок цієї кімнати, що вразив колись Харитонова, зник. Стіни, обклеєні газетами, дивилися на нього вороже, як на чужака. Він сів на кушетку і тут же схопився, згадавши, що саме там сидів слідчий.

Підійшов до ліжка і, накривши долонею важку литу кулю, що увінчувала ближнє ребро спинки, нахилився до вікна, запнутого намерзлими узорами.

За вікном було темно. Чувся шурхітливий рух снігу.

Харитонов зняв гачок, що тримав вікно зачиненим, і щосили натиснув на раму. Вона скрипнула, подаючись, і відчинилося вікно. Увірвався з вулиці мороз і, несподівано вдаривши Харитонова, обпік йому обличчя.

Він випростався і став перед ліжком, дивлячись на вулицю, на темряву будинку, що виднілася, на протилежному боці.

Летів дрібний сніг, майже не підштовхуваний вітром. І тому він летів неспішно і просто вниз, до землі. Можливо, навіть не летів, а падав.

Чомусь сніжинки, що падали перед відчиненим вікном, залітали в кімнату, наче вона затягувала, всмоктувала їх своїм теплом. І кудись випаровувалося це тепло, тому що на місце перших сніжинок, які залетіли, впали і розтанули на блідо-зеленому покривалі ліжка, опускались усе нові й нові, і танули вони вже не так швидко, а деякі й не танули зовсім.

Холод оточував Харитонова, і затремтів він, іще не усвідомивши, а тільки відчувши, що все обрушилось, усе загинуло, і мрії, які знову так і не втілились у життя, залишилися позаду, в уже пройденому минулому.

Він відшукав свій речовий мішок – добре, що той так і лежав заштовханий під кушетку, звідки його навіть при обшуку не витягнули. Перевірив міцність вузла, яким до лямки було прив'язано шнур, і вийшов, не зачинивши за собою дверей. За спиною ще горіла лампочка і крутився навколо неї, як біла мошва, дрібний пухнастий сніг.

Назустріч вітру, що дув в обличчя, з очей потекли сльози, коли, вийшовши на вулицю, зупинився Василь біля колишнього свого будинку. Потім, щось пригадавши, він зайшов назад, піднявся по сходах і в кухні, яка все ще зберігала живе тепло, відшукав переховані дружиною дві гамівки, що лежали у відрі для миття підлоги під справжньою ганчіркою. З любов'ю склавши їх у речовий мішок, він покинув цей будинок. Цього разу назавжди.

Вже йдучи по проспекту Свободи, він почув попереду цокіт копит. Але не зупинився Харитонов. Гірко й гидко було на душі, й, готовий до найгіршого, він тільки додав кроку. Дійшовши до розвилки, освітленої двоголовим ліхтарем, він повернув у вуличку, що вела до школи, і тут побачив двох вершників у білій формі на білих конях. Побачив і пішов їм назустріч так само, як і вони неспішно пливли назустріч йому.

Вершники, котрі про щось говорили між собою, замовкли, побачивши Харитонова. Тепер вони уважно вдивлялися в нічного подорожнього, що так безстрашно йшов їм назустріч. Але він не зупинявся; не зупинялись і вони.

І хоч бачив він їх погано через сльози, що застилали очі, але відчув у якийсь момент, що рух вітру раптом став слабкіший і обабіч нього промайнули білі крупи коней. Не повіривши, озирнувся і справді побачив, що вершники зупинились і здивовано дивляться йому вслід.

Перед входом у школу все так само, задерши горн до неба, стояв припорошений снігом піонер. Харитонов піднявся на другий поверх, де жив учитель.

Із-за дверей у коридор пробивалася гостра, як ніж, смужка світла.

Харитонов постукав; двері відчинилися. Хазяїн відступився, пропускаючи гостя в кімнату.

– Я думав, ти спиш.

– І тому прийшов? – запитав учитель доброзичливо.

– Я йду звідси, – сумно мовив Василь. – Дружину заарештували, а з мене підписку взяли, таку саму, як із дружини перед арештом.

Семен спохмурнів.

– І куди ж ти? Адже зима?

Харитонов знизав плечима.

– Як-небудь вийду, – сказав він із сумнівом у голосі, мовби й сам не дуже-то вірив у ним же сказане.

Запала тиша, і тим більше була вона напруженою, чим серйозніше дивились у вічі один одному Семен і Харитонов.

– А не замерзнеш? – порушив тишу вчитель.

– Ні. В мене ще дві гамівки є в мішку. В них не замерзнеш.

– Так… – похмуро видихнув учитель. – У них не замерзнеш.

– Та і скільки я вже пройшов. Що я, ще трохи не пройду?! – підбадьорюючи самого себе, сказав Василь.

– Добре тобі, – сказав учитель. – Якщо вийдеш, то вже точно врятуєшся! Тут же немає життя.

– Ну так якщо не боїшся… Ходімо зі мною! – запропонував мандрівець. – Може, вийдемо!

Учитель мав розгублений вигляд. Обличчя вилискувало синюватою блідістю.

– А що, – якось натужно мовив він. – І піду! Не все ж життя глобуси фарбувати й дітям казки про географію розповідати…

Він почав судорожно одягатися, дістав із шафи брезентову сумку, накидав у неї всяких дрібниць і навіть небезпечну бритву.

– Ти карту візьми! – сказав йому Харитонов.

Семен зняв із шафи перев'язаний тасьмочкою рулон і, прим'явши його, теж запхав у сумку.

– Ну все, – окинувши прощальним поглядом свою кімнату, сказав учитель. – Прощавай, місто без імені… прощавай, школо без номера і діти без по батькові.

Вийшли на вулицю. Вітер послабшав і дув тепер у спину, мовби допомагаючи і підтримуючи в нічних подорожніх рішучість. Пройшли повз сірі будинки та повз будівлю під номером 254, куди обіцяв він прийти на першу зміну і де склав перший у своєму житті годинник, нехай не ручний, але все-таки той відмірював час. Ішли далі, між пустирів, що тяглися з обох боків, і була це вже не вулиця, а змерзла смужка укоченої та втоптаної землі з назвою гордою і великою, що вселяє людям віру і надію та іноді піднімає цією надією вмираючих. Бо назва була – Дорога, а Дорога в умах людей і є вічний шлях до порятунку.

20

Коли дирижабль виринув із високого туману, Мешканець кинувся до вікна-ілюмінатора і глянув униз.

Там тривала зима, що почалась, очевидно, не так давно. У відблисках рівно постеленого на землю снігу була якась непередавана свіжість. Земля, вкрита білими та зеленими смугами, здавалася тепер живішою і гостиннішою. Вічнозелені сосни й ялини вкривали її не суцільним килимом, а чергувались із широкими білими міжліссями.

По білому листу засніженого міжлісся повільно рухалися двоє людей, що здавалися з висоти дирижабля крихітними казковими гномами.

У Мешканця задряпало в горлі. Розхвилювавшись, він трохи не відчинив вікно-ілюмінатор, аби сказати тим, внизу, що-небудь підбадьорююче й важливе. Але згадав про холод і про те, що навряд чи вони почують його слова.

Тоді захотів він кинути їм що-небудь корисне й окинув поглядом гондолу. Але кидати було нічого. Декілька пачок сигарет «Друг», що залишилися, вітер обов'язково звіє куди-небудь убік. Табурет їм не потрібний, а гучномовець – це єдина цінність Мешканця і, мабуть, єдине, з чим би він не хотів розлучатися. І тоді він просто замислився про цих двох, що йдуть по холоду та снігу. І пожалів їх, і здивувався їхній мужності.

І подумав про те, що навіть, здавалося б, у мертвих просторах іде життя, якщо, звичайно, ці простори російські.

Тим часом двоє, що йшли по снігу, дісталися наступної лісосмуги, й вона поглинула їх.

Мешканець, притулившись до холодного скла, все дивився вниз, чекаючи побачити їх, коли виходитимуть на наступне міжлісся, але вітер звівав дирижабль кудись далі й перебували ці люди десь позаду, полишені на самих себе.

Мешканець сів на табурет і, знову відчувши свою самотність, почав мріяти про маленького хлопчика, з якого він зумів би виростити собі гідну зміну. Він навіть уявив собі цього хлопчика – білявого, можна навіть із веснянками та з пустотливими жвавими очима. І защеміло серце через те, що несподівано згадав він і дружину свою, і дітей, що залишились у далекому минулому, на Внуковському аеродромі. Цікаво, де вони тепер? Що роблять? Чи сумують за ним? І чи піклуються про них його соратники, колеги по Політбюро?

Нікому було відповісти на всі ці питання, і, сподіваючись на краще, Мешканець відволікся від них. Тепер його займали думки про підростаючу зміну, про майбутнього учня. У тому, що він з'явиться, навіть сумнівів не виникало. Адже й він, і його соратники вже далеко не молоді, так що пора думати – кому передати ввесь досвід, усі знання, набуті за довгі роки роботи на землі й за час перебування у польоті.

21

Плескіт води більше не долинав із-під коліс машини.

І шоферові, й Горичу було зимно. Голосніше звичайного поскрипували дерев'яні борти. Невидима дорога втратила свою гладкість, і машину тепер кидало з одного боку в другий.

Тьмяне світло кабінного «світляка» ледве розсіювало пітьму.

– Я все думаю про ту рибу, – признався, порушивши мовчання, Горич. – А може, вона народилася вже в темряві, адже риби живуть недовго.

– Ну а якщо в темряві – так що?

– Як що?! Значить, для виживання сонце зовсім необов'язкове. Виходить, що і в темряві можна жити, – сказав Горич.

– Ясно, що можна, – кивнув, не повертаючи голови, шофер. – Ми ж бо вже скільки живемо! Важко і злічити. А тих із дитиною і зі свічкою пам'ятаєш?

Горич мовчав. Усі події, що сталися в темряві, він пам'ятав занадто добре – не так багато їх і було. Але про що б він не починав думати, все одно рано чи пізно повертався до тієї риби, що ледве пливла по мілкій воді в темряву. І хотілося побажати їй щасливого плавання, хотілося побажати їй дістатися глибокої води й тих місць, де у хвилях відбиваються сонячні промені, де тепло, де вночі на зоряне небо забирається місяць, жовтий, як вологодське масло.

Трохи пізніше спало йому на думку, що всього цього він бажає не рибі, а собі.

Шофер зіщулився й тільки зараз відчув у долонях холод. Він відпустив кермо й затиснув долоні між ніг, намагаючись зігріти їх.

Машину затрясло сильніше.

Горич схопився лівою рукою за кермо. Спробував його втримати, але це було нелегко. Тоді він зупинив машину, піднявши важіль ручного гальма.

Сплигнув на землю й негайно відчув, як навколо нього закрутилося щось невидиме й холодне.

– Господи! – вирвалось у нього, коли він зрозумів, що це сніжинки опускаються на шкіру обличчя, на долоні й колють його давно забутим холодком.

– Сніг! – закричав він. – Сніг іде! Чуєш!

Шофер увімкнув фари, і в їх світлі виникла снігова круговерть, од якої зачарований Горич не міг одірвати погляду.

Шофер вийшов, наблизився до світла фар і, опустивши в нього руки, поторкав сніг, що крутився. Присів навпочіпки, згріб із землі долонею трохи білого килима і, зім'явши його в сніжку, кинув у Горича, що підійшов.

Горич усміхнувся.

Шофер був похмурий.

– Зима, – сказав він. – Здається, все поступово повертається. Була осінь і йшов дощ, тепер зима – і сніг летить.

– Дочекатися б літа, тоді й сонце засвітить, – мрійно сказав Горич.

Шофер дивно глянув на напарника, розкривши рота і злизуючи язиком із губ сніжинки, що танули.

– А що ж ти весну пропустив? – запитав він. – Що навесні буде? Знову дощ піде і знову який-небудь карась пливтиме в темряву?

Горич промовчав.

Шофер зліпив іще одну сніжку і щосили запустив у лобове скло.

Сніжинки опускалися на сітківку очей і, розтанувши, залишалися слізьми, але Горич не моргав і не мружився. Йому, здавалося, не вистачало цього холоду, ніби він перегрівся або вискочив на сніг із добре натопленої лазні. І ось тепер остигав, видихаючи парою з рота накопичене за довгий час тепло. Вдихнувши повні легені зимового повітря, він відчув себе легше і впевненіше. Опустився навпочіпки, зажмурив очі, все ще слухаючи шкірою музику снігу, що танув. І попросив показати йому сон. Не себе, когось іншого попросив, кого тут не було або ж не було видно. І через якусь хвилину сон почався. Спочатку, мов у кіно, зазвучала музика, потім замигтіло зображення, але було воно таким дрібним, що розібрати те, що відбувається, було неможливо. Але ось усе збільшилось, і він побачив їхню машину з великим прожектором у кузові, але все це більше нагадувало казку, ніж реальність. Усе було як у кіно. На яскраво-синьому небі, серед пухнастих легких і напівпрозорих хмар, царювало сонце, простягнувши свої руки-промені до землі та обіймаючи ними і машину, і шофера, що перевіряв тиск у скаті, й самого Горича, що присів навпочіпки з правого боку. Машина стояла посеред дороги, обсадженої з обох боків рядами абрикосів. Шофер, постукавши носком чобота по скатах, лишився задоволений і відійшов до найближчого дерева. Зірвав декілька абрикосів, пожував. Кинув один Горичу.

– Ну що, поїдемо? – запитав він.

– Куди? – здивувався Горич, випльовуючи кісточку.

Шофер замислився. Зірвав іще декілька абрикосів і запхав у кишеню гімнастерки, від чого кишеня так роздулася, що Горич не зміг стримати усмішку.

– Так куди ж ми їхали? – неголосно запитував сам себе шофер.

– Старість не радість, – посміхнувся Горич. – Була в тебе пам'ять – і немає її.

– Ну не задурюй, скажи, га? – шофер жалібно подивився на друга.

– Гаразд, – погодився той. – Ми їхали до світла. Згадай: роки ми тряслися на цій машині по цілковитій темряві. І не було ознак ні життя, ні світла. Потім з'явились ознаки життя, а світла все так і не було. Потім, пам'ятаєш, пішов дощ і ти знайшов рибу. Ми її відпустили. А тепер ми виїхали до світла, і ось воно, навколо нас і над нами. Бачиш – сонце, зелень, дерева. Чуєш? Ось, прислухайся! Коники…

– І що тепер? – облизуючи сухі губи, запитав шофер.

– Усе, – хитнув головою Горич. – Тепер усе. Чи, точніше, нічого. Ми отримали все, що хотіли. Чуєш? Більше не стріляють. Людей, щоправда, не видно, але вони напевно є. Хтось же має жувати ці абрикоси.

– А я, поки їхали, забув, де мій будинок, – признався, все ще облизуючи пересохлі губи, шофер. – І пити хочеться. Що робити? Може, поїдемо все-таки трохи далі? До якої-небудь річки?

– Машина не поїде, – захитав головою Горич, і погляд його посмутнів. – Бензин закінчився.

– Так, але він закінчився років тридцять тому, і весь цей час вона їхала.

– Це було в темряві, – відповів Горич. – А тепер не поїде.

Шофер знову замислився і знову підійшов до дерева й набив абрикосами другу кишеню та рот. І жував їх так жадібно, що Горич знову всміхнувся.

– Ти що, на зиму хочеш запастися? – весело запитав він.

– На скільки вистачить, – серйозно відповів той. – А раптом вони через півгодини закінчаться?

– Тоді треба й сонцем запастися – скоро зайде. Бачиш, воно вже червоніє! – жартував Горич. – В які кишені світло складатимемо, щоб на завтра вистачило?

Шофер не відповів на жарт.

– Я спати лягаю, – сказав він. – Щось втомився, і очі болять.

– Лягай! – сказав Горич. – Однаково скоро вечір.

Шофер забрався в кабіну, влігся на широкому сидінні, підібравши під себе ноги, і скоро засопів.

Горич теж відчув наближення втоми й поліз у кузов, де між бортом і прожекторним барабаном у декілька шарів було укладено брезент. Улігшись на нього, він дивився на небо і проводжав поглядом хмари, що поспішали кудись в один бік.

Задрімав. Приємний вітерець, який іще ніс у собі теплоту минулого сонячного дня, ворушив його волосся. А йому вже снилось, як він маленький іде по нічній дорозі до себе в село. В руках тримає ліхтарик, який світить дуже тьмяно, й тому він іще більше боїться опинитися в цілковитій темряві. Він іде з кладовища, де разом із сусідськими хлопчаками ловив привидів. Звичайно, ніяких привидів вони не спіймали, а врешті-решт хлопчаки пожартували над ним і десь сховалися. Чекав їх він дуже довго, але так і не дочекався. І ось довелося самотою повертатись у село, де з офіцерським ременем у руці чекав батько. Він йшов по нічній дорозі, й раптом слабкий промінчик ліхтаря вихопив із темряви борт машини брудно-зеленого кольору. Хлопчик зупинився, прислухався, придивився. Було тихо, й навіть нічні птахи не кричали. І тоді він знову пішов, переводячи промінь ліхтарика то собі під ноги, то на машину, яка здавалася неймовірно довгою й величезною. І раптом у світлі ліхтарика він побачив чоловіка, що сидів навпочіпки, у військовій формі, але без погонів і петлиць. Він сидів до нього спиною й не ворушився. Тремтіння пробігло по спині та руках, і стало раптом холодно, так холодно, що він відчув, як на шкірі посхвачувалися сироти. Хлопчик навшпиньки обійшов сидячого, з боязню посвітив йому в обличчя і тут же впустив ліхтарик. Волосся, вуса і щетина сидячого були вкриті густим інеєм. І вії, що змерзлися в снігові смужки, нависали над напіврозплющеними очима.

Ліхтарик не погас. Він лежав під ногами у хлопчика, освітлюючи клаптик землі та носок чобота військового, що сидів навпочіпки.

Хлопчик нагнувся, підняв ліхтарик і посвітив на кабіну.

Дверцята кабіни були відчинені, й видно було, що на сидінні лежить головою до керма інший військовий у величезних чоботях.

Немов щось чуже ввірвалося в життя хлопчика. Він, здавалося, вже не боявся темряви й не боявся цієї людини із застиглим холодним поглядом. Не боявся й величезної машини, хоча ніколи таких не бачив. Він просто не боявся.

Постоявши декілька хвилин біля машини, він зірвався з місця й помчав дорогою додому, до села, назустріч офіцерському ременю батька, якого він тепер теж не боявся. Мабуть, щось у житті змінилось або він подорослішав.

Шофер прокинувся й розплющив очі. Все ще було темно, але зірок на небі він не побачив. Ноги отерпли від незручної пози. Він сплигнув на землю, розім'явся, поприсідав. Увімкнув фари й поліз у кузов будити напарника.

– Ти чого?! – крізь сон обурився Горич. – Темно ж.

– Уставай, поїдемо, поки темно, – наполегливо говорив шофер.

Горич підвівся. Вони зайняли свої місця в кабіні.

– Не поїде! – впевнено сказав Горич.

– Xa! – видихнув шофер. – Не поїде? А це бачив?

Уражений Горич мовчав, намагаючись розібратися, що з минулого було сном, а що – реальністю.

Поверхня була вибоїстою, й машину знову кидало з одного боку в другий.

Фари вихоплювали з темряви тільки голу тверду землю.

– На, закуси! – шофер простягнув другові два абрикоси.

Приємний солодкий смак заповнив рот. Горич довго їх жував, стараючись затримати смак якомога довше.

Шофер теж жував, голосно спльовуючи кісточки.

– їдемо! Все-таки їдемо! – торжествуюче мовив він із набитим ротом.

Горич сплюнув дві кісточки в долоню й подумав про те, що добре б де-небудь посадити абрикоси. Поклав кісточки в кишеню гімнастерки. У світлі фар знову закружляв сніг, але вони не звернули на нього уваги.

22

Час для Кортецького й Андрія минав повільно. Іноді, під час короткого передиху, він зупинявся разом із ними й знову продовжував рух, коли Андрій, важко зітхнувши, брався за візок.

Уже давно вони не відчували спраги й навіть не наповнювали фляги. Адже йшли вони берегом річки й могли у будь-який момент зупинитися та попити чистої холодної води.

Поки вони йшли, річка стала ширшою, і протилежний берег тепер неможливо було розгледіти в уранішньому серпанку, але місця залишалися безлюдними й після тієї хатинки слідів присутності людини вони не зустрічали.

Долоні в Андрія зажили, і шкіра на них так загрубіла, що одного дня хлопець сам собі подряпав долонею обличчя, проганяючи комара.

Кортецький помітно нервувався, боячись, що коли й далі не буде людей, то вони й до зими не повісять дві останні «сковорідки».

А час уже рухався до холодів, і сонцю з кожним днем потрібно було все більше сили, щоб розігнати вранішній серпанок і хоч якось прогріти повітря. Від натуги воно червоніло, але чим червонішим ставало, тим менше тепла діставалося землі.

Тайга обабіч річки рідшала, а далі, там, куди простувала течія річки, виднілися сопки, що піднімалися до неба. Коли повітря було прозоре, Андрій, штовхаючи візок, не дивився під ноги, не маючи змоги відірвати погляд від цих небачених високих пагорбів, які тупими конусами таранили низьке небо.

– Скоро гирло! – говорив, дивлячись на сопки, інвалід. – Онде, за цими пагорбами, плескається море і напевно живуть люди. Вони, можливо, і на сопках живуть.

Зупинившись на чергову ночівлю, вони розвели вогнище недалеко від води. Земля поступово охолоджувалась, і тому влаштувалися вони майже біля самого полум'я, що ледве не дотягувалося до їхніх рук і ніг. Іскри тріскучого вогнища рвалися в низьке небо й перед тим, як погаснути і розчинитися в темряві, встигали, на мить завмерши, стати в один ряд із зірками. Зірки теж гаснули, як іскри, або іноді раптом зривалися з місця й починали падати на землю, але до неї не долітали, згаснувши в дорозі. И від цього мерехтливого руху іскор і зірок небо здавалося зовсім близьким – простягни руку і помацаєш його глибоку синяву, й залишиться на долоні опік від випадково зачепленої зірки.

– Непорядок… – бурчав собі під ніс інвалід, дивлячись на полум'я. – Куди ж вони всі поділися?! Треба було до війни рівномірно населення розселити, якщо країна така величезна. Скажімо, двісті чоловік на квадратний кілометр. Ось тоді куди не підеш, а вийдеш до житла…

– Якби ще одне зимовище знайти, – продовжував бурмотати інвалід, – нехай навіть без людей, залишилася б тоді всього одна «сковорідка». А з однією повернутися – не великий гріх…

Якось уранці вони знайшли на березі напівзатоплений дірявий човен.

Кортецький зрадів, але коли витягли його на берег, він просто розсипався – дошки були гнилими.

– Чого ж ми раніше не додумалися? – запитував Кортецький. – Навіщо йти вздовж річки, коли можна пливти?

Андрій здивувався – як, дійсно, як вони не додумалися до цього раніше? Але ось тільки на чому пливти?

– Може, пліт зробити? – запитав хлопець.

– Молодець! – схвалив думку інвалід. – Цвяхи і молоток же є!

Пліт побудували швидко. Правда, вийшов він не дуже надійний, але річка була спокійною, нікуди особливо не поспішала, й це надавало інвалідові впевненості.

Працюючи, Андрій час від часу оглядався на кедр, який ріс недалеко від берега.

– І чого ти туди косишся? – запитав Кортецький, теж кинувши погляд на горде високе дерево.

– На такий же кедр ми гудодзвін вішали. – Андрій схилив голову набік, дивлячись на верхівку дерева.

– Це той, що гудів?!

– Так, – кивнув хлопець. – Я тоді двічі на кедр видирався, на саму крону.

– Ти ба… Ну та тобі легше, у тебе ж дві ноги.

Андрій задумливо дивився на пліт, збитий зі стовбурів молодих сосон.

– Ну що, вантажитимемось і відчалюватимемо? – з виразом урочистої радості запитав Кортецький.

– А може… – мовив і знову замовк, замислившись, хлопець.

– Що – може? – запитав інвалід. – Ану викладай, не темни!

– Може, я «сковорідку» там угорі закріплю, як дзвін. Дзвін-то по всій окрузі чутно було.

Інвалід іще раз задер голову й подивився на кедр. Дерево йому подобалося – своєю самостійністю, чи що. Стояло воно між річкою й іншими деревами, що росли стовпищем, і було вище й міцніше за інших.

– А що, може, й добре! Який рибалка пропливатиме по річці, то обов'язково почує. Ну давай, з Богом!

Андрій узяв молоток, запхав його собі за пояс, прихопив цвях і «сковорідку», яку довго вертів у руках, не знаючи, як би її прилаштувати, щоб руки були вільними.

Нарешті, коли інвалід дав йому свій ремінь, хлопець затягнув його і, затиснувши «сковорідку» між пряжкою ременя та животом, подерся вгору. Досягнувши крони, зупинився, подивився вниз і відчув себе птахом, побачивши струмок замість річки, крихітного інваліда й іграшковий візок.

Забив цвях у найтовстішу гілку, начепив «сковорідку» й поліз униз.

– Ну?! – запитав Кортецький. – Порядок?

Андрій кивнув.

– Тоді давай іще розламаємо візок, дошками пліт зміцнимо, а там і відчалювати можна! – зраділо мовив інвалід. – Ти ось не повіриш, а я з дитинства моряком хотів стати. І треба ж – дійсно попливемо! Тепер я – капітан, а ти мій матрос. Зрозуміло?

– Так точно, – бадьоро відповів хлопець і подумав, що давно вже вони не розмовляли по-військовому.

«Сковорідки» чутно не було.

– Нічого, – сам себе заспокоїв Кортецький, – заговорить, ще й як заговорить.

Вони підтягли пліт до води й зіпхнули його з берега. Пліт був досить великим, метрів два завдовжки й завширшки. Два шари соснових стовбурів було з'єднано один з одним поперечками.

Андрій переніс увесь вміст розламаного візка на пліт і сам ступив на його хистку поверхню. «Капітан» теж зайшов на пліт, невпевнено ступаючи своєю дерев'яною ногою. Андрій почекав, поки Кортецький всядеться, влаштується зручніше. Потім, упершись ногою в берег, відштовхнувся, й поплив їхній пліт униз за течією.

На товсту гілку кедра, поряд зі «сковорідкою», опустився довгоносий лісовий птах. Опустився і з цікавістю подивився вниз, на річку, по якій відпливав дивний дерев'яний квадрат, а на квадраті сиділи якісь живі істоти.

Раптом із чорного круглого предмета, що висів на дереві, донеслося шипіння.

«Прослухайте сигнали точного часу, – заговорив голос, який прорвався крізь шипіння, – і звірте ваші календарі: в Москві, Ленінграді, Києві – 1960 рік, зима. У Пермі, Норильську, Магнітогорську – 1956 рік, зима. В Усть-Ілімі, Воркуті, Анадирі – 1951 рік, зима. Прослухайте повідомлення для Усть-Іліма, Воркути, Анадира. Новини культури. Роль Гамлета в підготовлюваній зараз новій постановці Чуваського академічного театру доручено молодому акторові Нестору Виноградову. Виноградов у минулому – свинопас. Гарячий потяг до мистецтва привів його десять років тому із села Тіуші в театр. Його було прийнято в театральну студію Чуваського драматичного театру, й дуже скоро він висунувся в ролі Максима в національній чуваській п'єсі «Илханнє іах». Він потім навчався в Москві в Театральному інституті на драматичному відділенні по класу Сушкевича. Повернувшись на сцену Чуваського академічного театру, Виноградов створив ряд яскравих образів: Айдара з однойменної п'єси Оспова, Костя-капітана з «Аристократів». У нинішньому сезоні Виноградов виступає також у ролі Платона Кречета.

Прослухайте спеціальне повідомлення для всіх територій Радянського Союзу: скоро відбудеться перший тираж розіграшу Державної двопроцентної позики 1948 року. Буде розіграно 918 тисяч виграшів на суму 447 мільйонів карбованців. Тираж відбудеться в Москві, в Колонному залі Будинку спілок».

– Дивися! Що це?! – вигукнув інвалід, показуючи рукою на здоровенну рибу, яка, лежачи на боці, відчайдушно била хвостом по воді, намагаючись пливти проти течії, але оскільки сили були нерівні, вона просто стояла на місці.

– Риба, – здивовано видихнув Андрій. – Хвора, напевно…

Інвалід не розуміючи хитнув головою, мовляв, «отакої!».

Течія швидко віднесла їх далі, й риба залишилася десь позаду, вже за закрутом.

Сонце криваво-червоним пузирем нависло над землею, і видно було, що воно безсиле зробити що-небудь для життя внизу.

Андрій із цікавістю дивився на береги, що бігли обабіч, і на сопки, у бік яких вони пливли.

– Мокро все-таки! – скрививши губи, сказав Кортецький. – А знаєш, чого ми не зробили?!

– Чого?

– Ні жердини, ні весла в нас немає, – спокійно, немов і не дуже жалкуючи про це, мовив інвалід. – Плистимо, поки в берег не вткнемося.

Вода плескалася, застрибувала на пліт, обливала чоботи.

Андрій дбайливо тримав на колінах останню «сковорідку», і здавалося йому, що вона зігріває його, здавалося, що від неї, мов од слабкого сонця, яке згасає, йде останнє прощальне тепло.

– Дивись! – знову скрикнув капітан.

Андрій повернув голову і побачив, на що хотів звернути його увагу інвалід: повз них униз за течією так само на боці нерухомо пропливла та ж сама здоровенна риба.

– Здохла! – незадоволено мовив капітан. – Була б вона людиною, я б їй сказав: «Дурна! Пливи за течією, інакше каюк!»

Сонце ще більше потемніло й було тепер темно-червоним. Воно набрякало важкою краплею над недалеким горизонтом і ось-ось готове було «капнути», щоб ураз потемніло й похолоднішало.

Лісовий птах, напившись води, перелетів на протилежний берег і в пошуках їжі забрався у високу траву.

День готувався до зустрічі з ніччю.

23

Лісосмуги та просіки так часто змінювали одна одну, що у Харитонова виникла думка про організоване суворо по-військовому покриття земної поверхні. Починаючи з неплодоносних садів, усе носило на собі сліди діяльності військової людини, яка неначе стояла над цією землею і, суворо дивлячись собі під ноги, віддавала короткі накази молодшим за званням і решті населення: «Тут вирубати! Тут посадити! Тут обнести огорожею!» Результати були вражаючі. Харитонов не міг уявити собі, скільки людей треба було зібрати, щоб вони змогли прорубати ці нескінченні просіки та кудись вивезти деревину. Хоча, коли він згадував про розміри своєї Батьківщини, відповідь з'являлася мовби сама по собі: у великій країні має бути багато жителів, готових за наказом Батьківщини на будь-які справи.

Сніг на просіках був укритий жорсткою, загартованою вітром кіркою, й тому Харитонов і Семен чули кожен свій крок. Семен за останні кілька днів дуже втомився й ішов погойдуючись, наче був п'яний. Іноді він зупинявся, згинався, і тіло його стрясалося від хрипкого кашлю, напад якого іноді тривав так довго, що Харитонов, чекаючи, коли кашель відпустить його друга, встигав одсапатись і набратися сил для продовження шляху.

Іти по лісосмузі було легше, ніж по просіці. Здавалося навіть, що серед дерев дме не такий холодний вітер. Але смуги були вужчі за просіки, і знову доводилося подорожнім виходити на відкритий простір, де холодний вітер обпікав шкіру, очі сльозились, і сльози, не встигнувши скотитися по щоках, зупинялися на півдорозі й тверднули, ставали шматочками льоду.

Дрімали вони по черзі в нічний час, не даючи один одному заснути. Було це більше схоже на тортури, ніж на сон, але тільки так вони могли бути впевнені, що наступний день проведуть знову разом.

Якось уранці, відчувши неподалік чиюсь присутність, мандрівці причаїлись і видивилися вовка, що йшов за ними на відстані кількох десятків метрів. У лісосмугах він підходив ближче, але коли вони виходили на просіку – зупинявся й чекав, поки вони знов увійдуть під дерева, після чого підтюпцем долав засніжений простір. Звір був худим і слабким. Коли він біг, було видно, як його заносить, і здавалося, що навіть слабкий порив вітру може припинити його біг.

В один із днів Харитонову привидівся дирижабль, який пролітав над ними. Він зрадів, обійняв Семена і змусив його подивитися в небо. Але Семен дирижабля не побачив.

Дні хоч і були короткими, але тяглися повільно. Так само повільно перетинали лісосмуги та просіки Харитонов і Семен, і так само невідступно йшов за ними вовк, до присутності якого вони звикли. Кашель усе частіше зупиняв Семена, і коли він нарешті випростував спину, на снігу під його ногами червоніли крапельки крові.

– Нічого… – говорив він. – Дотягнемо куди-небудь…

– Обов'язково дотягнемо, – підбадьорював його Харитонов, але вже шкодував про те, що потягнув Семена з собою.

Якось уночі, коли Семен дрімав, а Харитонов вартував, тримаючи його за руку, ця рука ослабіла. Харитонов спробував розбудити Семена, але не зміг.

Уже розвиднилось, а Харитонов усе сидів під деревом, стискаючи в руці холодну руку товариша. Думав Харитонов про те, що тепер він залишився сам, і про те, що треба поховати друга. Але як поховати його, коли немає ні лопати, ні лома, а під ногами промерзла недоступна земля.

Думаючи, він дивився на сніг, що вилискував блакиттю, і раптом почув близько чиєсь часте дихання: вовк сидів за два кроки від нього й дихав парою собі на лапи. Вовк не дивився на Харитонова. Харитонов пошукав поглядом палицю, щоб про всяк випадок мати зброю проти хижого звіра, але палиці близько не було.

Тим часом вовк перейшов на інший бік і всівся позаду мертвого Семена, втупившись у вічі Харитонову нерухомим холодним поглядом.

– Ясно, – прошепотів мандрівець, помітивши, що на ногу мертвого товариша з пащі вовка капнула слина. – Хіба ти їси мертвих? Ти ж вовк, а не шакал.

Вовк, немов зрозумівши слова Харитонова, винувато опустив погляд. Харитонов насилу звівся на ноги, відтягнув Семена від дерева. Вовк відбіг на декілька метрів.

Сніг був зовсім неглибоким, і Харитонов зрозумів, що навіть снігової могили для його друга не вийде.

Звір знову наблизився і всівся біля Семена.

«Та від тебе, мабуть, не відкараскаєшся!» – подумав Харитонов і уявив собі, як цей вовк обгризає закляклі ноги й руки Семена, і – дивна річ – не жахнувся він од цього бачення, і здалося воно йому навіть чимось зрозумілим. Живе, щоб вижити, поїдає таке ж живе, але слабке чи хворе, або поїдає мертве. І так триває життя Всесвітнього Лісу, сповнене різноманіттям, але гранично логічне. І тоді Харитонов, уже не думаючи про поховання друга, почав закривати снігом голову Семена. Сподівався він заховати від іклів вовка те, чим відрізнявся вчитель од інших людей, зустрінутих Харитоновим на своєму шляху. Він утрамбував долонями маленький сніговий пагорб над головою Семена і перевів погляд на вовка. Вовк якось по-собачому поворушив хвостом і, простягнувши лапи вперед, улігся на снігу.

– Ну все, – важко видихнув Харитонов. – Прощай! Прощай, Семене.

Він нагнувся й востаннє потиснув синю руку, потім витяг із мішка вчителя старовинну карту й переклав у свій, після чого попрямував, не оглядаючись, далі, до просіки, що проглядала між стовбурами дерев.

Ішов він до настання темряви.

Вибрав дерево, навколо стовбура якого майже не було снігу. Сів, скинувши речовий мішок. Відчув, як гудуть ноги. Поправив собачий комір старого, дуже теплого пальта. І притулив голову до стовбура.

Очі заплющилися. Голос, який видався знайомим, зазвучав у вухах.

– Цікаво, раніше я навіть не думав про це, – говорив голос, – просто не думав. Але тепер я точно знаю, що пустеля – найкраще місце для роздумів. Тут царює спокій, і якщо тільки не виникає піщана буря, то думки, які приходять у голову за температури дев'яносто шість градусів за Фаренгейтом, гідні запису золотим пером у цінні інкунабули поверх стародавніх текстів. Що брати від старовини? Що могли, ми вже взяли і встигли цього багажу позбутися. И ось людство, скинувши тисячолітній важкий тягар культури, знань, традицій, полегшило свої плечі й розігнуло спину, з тупуватою цікавістю озираючись у пошуках прикладання своїх знову первісних сил і вмінь. Воно розігнуло спину, і я відчув небезпеку, що наближається, всією своєю шкірою. І ось тут, у Саудівській Аравії, в одній із найбільших пустель світу, я перечікую час, проводячи його в приємних і протилежної властивості роздумах. А сьогодні у мене до того ж особливий день – шосте вересня. Сорок сім років тому цього ж дня почалися мої земні муки та небесні сумніви. І відтоді мені вдалося тільки одне, та й то вперше: я зустрічаю свій день народження в цілковитій самотності в маленькому оазисі Аравійської пустелі, відіславши провідника, місцевого кочівника, на кілька днів задля того, щоб потім він повернувся й вивіз мене на своєму верблюдові назад до цивілізації, що спротивіла мені й доживає свій стомливий вік. Цей день проходить дивно. Немає ні гостей, ні столу, ні звичного іменинного торта, в який вони сьогодні навтикали б сорок сім свічок. Нічого цього немає, але є найбільша цінність пустелі – вода, півтора галона води та слабеньке джерело, з якого вода виходить повільно і, розпластавшись по землі, повзе до кущів і двох фінікових пальм, які тут ростуть. Якщо дуже захотіти, звичайно, цю воду можна злизувати язиком просто із землі. Але це – коли закінчиться мій запас. Мені було видіння: вже не пам'ятаю звідки, але узяв я свічок заввишки вісім футів кожна і завтовшки півтора фута. І вкопав я їх, ніби це молоді дерева, в землю, через що вони стали схожі на незвичайний свічковий сад. І підпалив я їх. Горіли вони повільно і тьмяно, але коли опустився вечір, язички вогню стали яскравими. Вони з приємним шипінням лизали темряву, породжуючи красиве факельне світло, від якого на землю падали пливкі тіні. Було їх рівно сорок сім, і з розплавленого воску, що стікав на жовті стовбури, утворювалися нарости – гілки. І я вже було подумав, що там зараз теж проклюнуться ґноти і тоді я підпалю їх. Але ґнотів там не було, і я просто сидів на теплій землі, освітлюваний божественним світлом цих величних свічок. Я сидів і стежив, як вони зміцнювали свої основи воском, що стікав униз, і поступово набували форми невисоких пірамід. І я уявив собі день перед цією ніччю, уявив собі, як вогонь горить уже всередині пірамід, у прогорілих кратерах, і неухильно він тягнеться до землі, що злякалась і причаїлась і стала через те надзвичайно холодною, а на травах виступив холодний піт – те, що у людей зазвичай називають росою. І ось декілька язичків опустилися до землі й торкнулись її. І в спалаху, народженому від цього злиття землі та вогню, в цій заграві, що вмить скасувала ніч та її барви, я побачив величезний сенс. Я побачив яскраву крапку, поставлену в кінці давно вже закінченого речення, в кінці стародавньої історії, що так потребувала останнього розділового знаку. І ось тоді, після цього остаточного спалаху, не залишилося на землі людства, що розігнуло спину, не залишилося останніх досягнень, якими воно так пишалося. Не залишилося й мене, тому що несправедливо залишатися на землі, коли всі інші вже покинули її й летіли увись, за вироком Вищого суду. Але життя на цьому не закінчилось. Адже спалах знищив тільки те людство, яке вважало себе розумним та цивілізованим і називало інші народи меншими братами. А менші брати залишилися. Вони влаштували ритуальні танці навколо вогнища, принесли в жертву язичницьким богам та ідолам кількох красивих хлопців та дівчат і продовжували працювати, не думаючи про себе як про щось велике. Це було бачення, гідне втілення в життя, і я б спробував утілити його, але не всяка земля, в яку ввіткнеш свічки, – вибухне. Така земля є, і її треба шукати, чим я й займаюся вже довгі роки. Свічки в мене є, але я бережу їх саме для тієї землі. На жаль, тепер я знаю, що цієї землі немає і в Аравійській пустелі. Але з кожною моєю подорожжю залишається все менше й менше місць, які б я не відвідав, і відповідно збільшуються мої шанси. Збільшуються і шанси цивілізації, хоча вона, мабуть, думає, що її шанси зменшуються. Шанси вижити дійсно зменшуються, але інші шанси поза сумнівом збільшуються, і це тішить мене. Час рухається до полудня, і ртутний стовпчик Фаренгейта дотягнувся вже до дев'яноста дев'яти градусів. Спекотно, але, на жаль, не висаджувано в повітря…

Харитонову стало жарко. Він поворушився, немов намагаючись відсунутися від вогнища чи печі, біля якої він нібито сидів. Але стало ще жаркіше, й навіть здалося, що спітнів лоб і піт полився по обличчю. Він розплющив очі й побачив якийсь дивний туман, що за прозорістю нагадував запітніле скло. І тут по його обличчю, по очах хтось провів мокрою ганчіркою. Відразу з'явилася прозорість, і Харитонов побачив перед собою морду вовка й червоний його язик. Від несподіванки Харитонов схопився, притиснувся спиною до стовбура дерева, але вовк не виявляв агресивності. Він сидів мордою до Харитонова і спокійно дивився йому в вічі. Його сухоребрість і худорба зникли, а в очах з'явився життєвий блиск.

Навкруги розвиднилося – ніч минула. Харитонов закинув за спину речовий мішок і, подивившись іще разок на вовка, продовжив свій шлях. Після третьої просіки він озирнувся й побачив, що вовк іде за ним, як завжди.

Цього дня шлях дався надзвичайно важко. Земля піднімалася в пагорби, але й там у тому самому по-військовому суворому порядку чергувалися лісосмуги та просіки, а попереду в прозорому морозному повітрі вже виднілися відроги величних гір. Харитонов бачив, що на одній із вершин щось блищить, але розібрати, що це, він не зміг.

Минув іще один день, перш ніж Харитонов розгледів блискучий предмет: гора, найвища з усіх, упиралася в небо металевим хрестом. Харитонов дивився на цей далекий хрест до болю в очах. Потім витер сльози і згадав про вовка. Але вовка поблизу не було. Він пішов, мовби виконав свою місію. А можливо, дійсно він вів Харитонова сюди, й тепер, коли в мандрах з'явився новий орієнтир, допомога вовка виявилася непотрібною.

Накочувався ранній зимовий вечір; за людиною, що перетинала білу просіку, тягнувся шнур, немов страхувальний мотузок, здатний у потрібний момент натягнутися й утримати людину від небезпечного кроку.

24

Мешканець дирижабля прокинувся від яскравих сонячних променів, які проникали в гондолу. Сонце тільки вставало, йому ще належало пройтися вгору та знову вниз по небесному куполу. А поки що, готуючись до підйому, воно зависло над горизонтом, і здавалося Мешканцеві: летить воно одночасно з дирижаблем і на такій самій висоті.

Мешканець підвівся з табурета, на якому заснув минулого вечора, і підійшов до вікна-ілюмінатора. Землі внизу він не побачив: між нею та дирижаблем тяглося нескінченне хмарне покривало. Важко зітхнувши, він відійшов од вікна й раптом побачив хлопчика років восьми, що перелякано притиснувся спиною до поперечної стінки гондоли.

«Невже вони почули мене?!» – подумав Мешканець, і щаслива усмішка з'явилася на його обличчі.

Побачивши цю добру усмішку, хлопчик мовби відтанув трохи й дивився тепер на Мешканця з цікавістю й без переляку.

– Тебе прислали звідти? З Політбюро? – запинаючись, запитав Мешканець.

Хлопчик щось прошепотів.

– Та ні, не говори! – махнув рукою старий. – Звідки тобі знати, хто тебе послав!

Мешканець підвівся й підійшов до хлопчика.

– А як тебе звати? – запитав він лагідним м'яким голосом.

– Мика, – відповів хлопчик.

– Красиво. Хороше російське ім'я. А мене називай дідусем.

– Добре, дідусю.

Сльоза скотилася по щоці Мешканця дирижабля й капнула на дощану підлогу гондоли. Хлопчик обернувся до вікна-ілюмінатора і, ставши навшпиньки, спробував дотягнутися до нього.

– Почекай, Мико! – зупинив його дідусь.

Він поставив табурет упритул до стінки і допоміг хлопчикові на нього вибратися. Тепер Мика міг бачити величезні небесні простори.

– Онде внизу – наша Батьківщина! – говорив дідусь, стоячи поруч.

Мика, хоч і стояв на табуреті, був нижчим за Мешканця. Він із цікавістю заглядав униз.

– А що це, дідусю? – запитав він, показуючи пальцем на пелену хмар, із-за яких Батьківщину не було видно.

Дідусь зітхнув.

– Це від погодних умов залежить. Іноді погода хороша, й тоді можна без зусиль усе розглянути. Я вже людей бачив кілька разів. А іноді ось так… хмари, хмари. Там, унизу, може, сніг іде зараз, завірюха. А в нас сонце.

– А чому, дідусю?

– А тому, Мико, що ми дуже високо. І нам погодні умови, загалом, не страшні.

– Діду! – продзвенів голосок хлопчика. – А як ми летимо?

– Ну… на дирижаблі. Зверху така куля, наповнена гарячим повітрям або газом, а це ось – гондола.

– А як ним управляти, щоб правильно летіти?

Дідусь замислився.

– Він зараз за вітром летить, – почав пояснювати він. – Куди вітер дме, туди й летить. А попервах у нього мотор працював, і тому можна було летіти проти вітру.

– А чому зараз мотор не працює? І як його полагодити?

– Я не знаю, чому мотор не працює, а полагодити ми його не зможемо тому, що, по-перше, до нього не добратись, а по-друге, я на моторах не знаюсь. От якби я добре в школі вчився… Але тоді в школах і вчити було нікому…

Замовкнувши, Мешканець відчув напад задишки. Давно він так довго не говорив і тепер уже відчував, що потребує відпочинку.

– Знаєш, Мико, дідусь утомився. Давай трохи помовчимо.

– Давай, – охоче погодився хлопчик.

Мешканець усміхнувся – хлопчисько був зговірливим і слухняним, а до того ж щиро допитливим, і все це вселяло надії на те, що Мешканцеві вдасться виховати собі гідну зміну. Мешканець подякував у душі дбайливим соратникам і побажав їм доброго здоров'я, довгих років життя й величезної народної любові. З незвички дерло в горлі, але він не звертав на це уваги й із задоволенням дивився, як хлопчик серйозно обстежує дерев'яні стінки гондоли.

25

На вершині гори військовий порядок лісосмуг і просік ламався. Дерева, немов їм дали команду «вільно», розслабилися, розступилися, втратили в зрості, і тепер кедри були більш схожі на ялиночки. А ще далі, де земля крутіше йшла в гору, дерева росли зовсім хирляві, слабкі, готові вклонитися найлегшому вітерцю.

На щастя для Харитонова, вітру того дня не було. І без вітру йому було нелегко підніматися вгору: іноді, щоб не зісковзнути й не покотитися назад, він хапався за колючі гілки, й руки його були вже доволі подряпані. На додачу до цього вони були обморожені, так що особливого болю Харитонов не відчував. У нім жило тільки одне поривання – добутися до цього хреста, до вершини, а там уже можна перепочити. Виникла тверда впевненість, що там, за горою, йде зовсім інше життя, до якого і треба пориватися, заради якого він і пройшов тисячі кілометрів. І ось ця впевненість вела його вгору, штовхала в спину й у важкі миті утримувала від падіння, яке цілком могло виявитися згубним, і вже тоді ввесь сенс пройденого шляху Харитоновим дорівнював би нулю. Але була впевненість, і був сенс, і сенс був у тому, щоб досягти цієї вершини і, спустившись по іншому схилу гори, знайти те, заради чого на дорогу було витрачено сили й роки. І ось уже хрест було видно чітко, і його жовтий метал, можливо, навіть золото, блищав і тішив мандрівця своїм блиском, і вабив, і кликав до себе.

Піднявшись іще вище, Харитонов опинився на вершині відрогу тієї самої гори, й тут він ненадовго зупинився. І здивувався, побачивши, що недалеко від хреста виросла верхівка купола з червоною зіркою на маківці. І видно стало, що і хрест був продовженням маківки якогось іншого купола.

Ідучи далі, Харитонов вийшов на ледве примітну стежинку, й більше не виникало потреби хапатися за гілки дерев. Місцями стежина переходила у вибиті в камені сходинки, і підніматися по них мандрівникові було особливо радісно. Іноді він зупинявся, щоб озирнутися назад, кинути погляд на пройдений шлях, який оце щойно став його минулим. І бачив нескінченні смуги снігу та лісу, що йшли, напевно, і за горизонт, бо міста, з якого вони вийшли вдвох, видно не було.

Піднявшись на останню сходинку стежини, Харитонов опинився на вершині, й перед ним виросли високі дерев'яні храми: три храми, ближній із яких мав на куполі хрест, другий – зірку, а третій ішов у небо стрілою громовідводу. Далі, куди сягав погляд, росли ліси, стояли довгі дерев'яні будівлі з вузькими віконницями, а з-за дальнього храму виглядала краєм похилого даху приземкувата хатинка, у віконці якої горіло неяскраве світло.

Туди й рушив Харитонов утомленою ходою.

На стук вийшов низькорослий худий дідок із довгим сивим волоссям і бородою, одягнений у чорну рясу. Його зелені очі втупилися проникливо в мандрівця.

– Ти що – новоприбулий? – запитав він.

Спантеличений Харитонов замислився: а хто ж він дійсно?

Він пам'ятав, ким був до і під час війни. А потім? Потім він став мандрівцем, продовженням бікфордового шнура, який дотяг до цих місць, нервовим закінченням цього шнура.

– Так, – кивнув він, – новоприбулий я.

І сам здивувався цій дивно звучній мові, якою його запитали і якою він відповів.

– Ну заходь, – старий відступився, пропускаючи Харитонова, і зачинив за ним двері.

Тільки тепер мандрівець зрозумів, що на цій вершині не було снігу й повітря було тепліше.

Пройшли у досить простору світлицю з обштукатуреними стінами, на яких висіли фотографії, картинки й ікони у бляшаних окладах.

– Сідай, сину Божий, чи, може, тебе краще товаришем величати?! – запропонував-запитав старий.

– Товаришем… – кивнув Харитонов.

– Ну і як же, товаришу Божий, тебе звуть?

– Василь Харитонов.

–Їсти, мабуть, хочеш?

– Ні, – відповів Харитонов. – Я вже давно без їжі обходжуся.

– Ну, якщо ні, то пирогів із таком не буде, – старий беззубо всміхнувся. – А допомогти мені, старому рабові Божому, не погребуєш?

– А що у вас тут? Монастир? – запитав Харитонов.

– Ні, – відповів старий. – У нас тут останнє трихрам'я. Далі вже віри немає.

– Якої віри?

– Ніякої, – сказав старий. – Ні тієї, ні цієї.

Харитонов скинув собі під ноги речовий мішок і опустив погляд, відчуваючи втому, що накопичилася, тягар якої тиснув на плечі, руки, на все тіло.

– Ну, Василю, – прозвучав м'який єлейний голос старого. – Сам я піду, а ти приляж, відпочинь.

Пересилюючи втому, Харитонов підвівся із софи.

– Що допомагати? – запитав він.

– Ну, тоді ходімо! – сказав старий і повів Василя надвір.

Спершу підійшли до першого побаченого Харитоновим храму. Старий штовхнув важкі ковані двері – й вони відчинилися.

– Приберемо трішки, щоб до заутрені чисто було, – мовив повагом старий і, діставши із закутка мітлу, передав її Харитонову.

Сам узяв другу і тут же зашарудів нею по кам'яній підлозі.

Швидко вимели сміття й на дощечці винесли його на двір.

– Так, тут порядок. Ходімо далі! – сказав старий.

Підійшли до храму із зіркою.

– Ти-то, Василю, якої віри будеш? – обернувся до мандрівця старий.

– Невіруючий, – нехотя відповів Харитонов.

– Зовсім?! – здивувався старий. – А в уряд віриш?

– Ну, в уряд не можна не вірити.

– А в Леніна?

– Звичайно, вірю.

– А в кого більше: в Леніна чи в уряд?

Харитонов замислився. Старий був дивакуватий і цими химерними розпитуваннями спантеличив його.

– У Леніна, – нарешті відповів Василь.

– Ну от, товаришу Божий, а кажеш – невіруючий! – розвів руками старий. – От якраз і твій храм, що під зіркою.

Зайшли всередину. Підмели підлогу.

– Зачекай! – зупинив старий Василя, що зібрався було виходити. – А чого ж не вклонився своєму Отцю Вищому? Ходімо, вклонимося!

Підійшли до вівтаря. Старий запалив свічку й підніс її до іконостаса. І побачив при цьому мізерному освітленні Харитонов багато портретів і фотографій Ілліча, бачених ним іще в дитинстві, що запам'яталися зі сторінок підручників і газет, журналів і книг.

– Ну вклонися, вклонися ж йому! – бубонів неголосно, мов боячись розсердити когось, старий.

Аби вже якось змусити старого замовкнути, Харитонов тричі вклонився.

– Ну, тепер ходімо. Ще трохи залишилося, – так само неголосно сказав старий.

– І що ж тут, моляться? – вже коли вийшли з другого храму, запитав Харитонов.

– Моляться більше в православному, – відповів старий. – А тут душею звертаються, порад просять, про краще майбутнє для себе й дітей просять. Загалом, усяке. Сюди от чомусь жінки не ходять. Тільки люди похилого віку та декілька тих, що молодші.

– А цей, із громовідводом? – кивнув Харитонов на храм, за яким виднівся край хатинки.

– Цей?! – зітхнув важко старий. – Це соціалістичної віри. Тільки не ходять у нього більше. Жодного парафіянина не залишилось. Але прибрати потрібно – раптом хтось знову захоче в цю віру повернутися. Храм завжди має бути чистий.

Скрипнули двостулкові дерев'яні двері цього храму, і ступили старий і мандрівець на його дерев'яну підлогу.

– Підмітати тут нічого, а ось із іконостаса пил стерти треба, – сказав старий і, взявши з ніші в стіні декілька ганчірок, попрямував до вівтаря.

Іконостас тут був високий. Підійшовши ближче, Харитонов оглянув його уважно, і здалися йому деякі іконописні лики до болю знайомими. Ще раз пробігся він по них поглядом, і останні сумніви зникли: деякі лики до цього він також бачив у газетах, журналах, книжках і підручниках. І ось цього з цапиною гострою борідкою, і того, що поряд із ним у пенсне. А на найбільшій дошці було зображено сидячи благовидого кремезного дідка у вишиванці, на руках якого лежало немовля, що плакало. І над дідком, і над немовлям витали німби й райські птахи. Харитонов іще раз пройшовся вздовж ряду ікон і помітив, що ні в кого більше зі святих цього храму німбів не було.

– Добротний іконостас! – промовив старий, що стояв поряд. – Шкода, даремно простоює.

Витерши пил з іконостаса, Харитонов і старий повернулися в хату.

– Може, тобі є в чому покаятися, так не соромся! – запропонував старий.

– Та от не знаю… – говорив Харитонов. – У мене в дорозі товариш помер, а я його поховати не зміг. Земля промерзла. А тут іще вовк напівживий. Залишився мій товариш цьому вовкові…

– Ну, в цьому гріха немає, – потираючи долоні, мовив старий. – Це життя. А більше ні в чому не сумніваєшся?

Харитонов не відповів.

Старий теж посидів мовчки на табуреті, але потім усе-таки не втримався і запитав:

– Тут залишишся чи на той бік підеш?

– Далі піду, – неголосно і відчужено відповів Василь.

– Даремно, – опустивши голову, сказав старий. – Тут у тебе хоч віра є, а там і цього не залишиться. Туди йдуть ті, хто без віри. Ну та насильно тебе втримувати не буду. Як знаєш.

– А дорогу покажете? – підвів очі на старого Харитонов.

– А що її показувати?! Сам побачиш – це ж продовження тієї самої стежки, по якій ти сюди потрапив.

Помовчали і влаштувалися спати.

Ранок був на подив свіжим і зовсім не морозним. Без зусиль знайшов Харитонов продовження вчорашньої стежки й пішов далі, повністю їй довірившись.

26

Минав час, непіддатливий рахунку, але не мінявся темний невидимий пейзаж навколо машини, і тільки скрипів під її колесами сніг, схожий на зацукровану кірку.

Шофер дрімав, улігшись на кермо.

Горич не спав, дивлячись на освітлюваний фарами сніг. Здавалося йому, що машина вже давно їде вгору. І коли він, перемикаючи фари на далеке світло, приглядався, то легко знаходив цьому підтвердження. Снігова кірка дійсно піднімалася попереду, але машина як нічого й не сталося котилася далі, порушуючи цим усі закони природи та фізики.

Утомившись думати про це, Горич вимкнув фари. Опустив голову на спинку сидіння, й тут якесь світло змусило його примружитися. Він нахилився до лобового скла, одночасно лівою рукою піднімаючи важіль ручного гальма.

Машина зупинилася.

– Що таке?! – забурчав шофер.

Горич мовчки відчинив дверцята і сплигнув униз. Затріщала під ногами снігова кірка. Він озирнувся й побачив позаду машини слабкий світловий коридор, який вони щойно перетнули.

– Іди сюди! – покликав Горич шофера.

– Якби в мене не було снів – їй-богу, повісився б! – говорив шофер, підходячи до друга.

– Ну, як тобі це подобається?! – запитав напруженим голосом Горич.

– Ходімо! – квапливо мовив шофер. – Це ж ті, пам'ятаєш, ми вже йшли по їхньому променю, але вони вимкнули.

– Зачекай! – зупинив його Горич. – Бачиш, який промінь слабкий! Вони десь далеко – пішки не дійдемо.

Знову сіли в кабіну. Шофер притиснув до підлоги важіль гальма і викрутив кермо ліворуч. Розвернувшись, виїхали на світлову доріжку.

– Ну, тепер би тільки не вимкнули свій прожектор, поки ми під'їдемо! – з надією мовив шофер.

Очі поступово звикали до цього слабкого розсіяного світла.

Горич уже вдивлявся вперед по ходу машини, прагнучи розглянути вогняно-яскраву цятку прожектора, що створив цей коридор, але прожектора не було видно. Мабуть, він стояв занадто далеко.

– Як ти думаєш, скільки їх там, в екіпажі? – запитав шофер.

– Не знаю, – неголосно відповів Горич.

– А я знаю, що не менше одного! – радісно мовив напарник. – А можливо, і двоє, і троє… Послухай, опусти скло! Нехай протяг подме.

– Але ж холодно! – здивувався Горич.

– А ти відчуваєш цей холод? – єхидно запитав шофер.

– Ні-і-і! – ще більш здивовано мовив Горич.

Йому було скоріше по-літньому спекотно, і він опустив скло.

Із-за невидимого горизонту виринула верхня цятка прожекторного диска, і коридор став набагато світліший.

– Так і осліпнути можна! – незадоволено мовив шофер, опускаючи на скло світлофільтр, яким іще ніколи не користувався.

Горич наслідував його приклад.

Диск прожектора вже повністю піднявся над горизонтом, і Горич знову замислився. Тепер він уже був цілковито впевнений, що машина котиться вгору, адже якби вона не заїхала на пагорб – прожектор тієї далекої машини не з'явився б перед ними.

– Як ти думаєш, вони зрадіють? – серйозно запитав шофер.

– Напевно…

– А не подумають, що ми які-небудь вороги?!

Горич знизав плечима.

– А що, можуть подумати?! – не вгамовувався шофер.

– Можуть, – відчужено мовив Горич. – А може, вони – наші вороги?!

– Та годі тобі! – розсердився шофер. – Звідки тут вороги! Такий же прожектор…

– А що, у ворогів промінь має бути зеленим, аби від наших прожекторів відрізнятися?!

На це шофер уже не відповів. Спохмурнівши, він подивився на свої руки, що лежали на кермі й у світлі променя здавалися блідо-синіми.

У кабіні було задушливо, й тільки протяг рятував од несподівано виниклої спеки.

Очі вже не витримували яскравого світла, від якого навіть фільтр не рятував. Заплющивши очі, Горич безмовно сперечався сам із собою. Він і хотів, аби попереду їх чекала зустріч якщо не з друзями, то з такими ж, як вони, людьми, що шукають вихід до світла, шукають сонце і нормальне життя, але він і шофер – дезертири, що вкрали машину. І якщо їх чекає зустріч із тими, кому наказано розшукати й заарештувати їх, то ця зустріч за своєю невідомою датою припаде на день їхньої смерті, а помирати в цілковитій темряві дуже не хотілося.

Не хотілося помирати і при світлі. Взагалі не хотілося помирати.

Але машина їхала назустріч променю. Шофер, зціпивши зуби і відганяючи думки, тримав машину в межах світлового коридору. Було тихо, і тільки вітерець зганяв із лоба краплі холодного поту.

І щоб позбутися настирливих думок, шофер спробував згадати щось із минулого, але пам'ять чомусь виштовхувала йому назустріч події не найсвітліші й найрадісніші, немов хотіла підвести його до якогось рішення. Він заплющив очі й побачив темне місто і плац свого полку, яскраво освітлений зчепленими по шість штук на кожній фермі прожекторами. І хоча годинник показував десяту ранку – небо було темним. їх вишикували по тривозі, й командир частини – низькорослий полковник із татарським прізвищем – повідомив, що почалася війна з ворогами. Наказав приготуватися до труднощів і прикрощів, до загибелі друзів і самопожертвувань, нагадав рядки з присяги та статуту, а потім зачитував дуже довгий наказ, згідно з яким усьому особовому складу присвоювалося чергове звання. Він, рядовий Чижов, ставав єфрейтором, а сам полковник – генерал-майором. А потім почалося дивне воєнне життя. Друзі-однополчани йшли на завдання й не поверталися назад, а вечорами, які нічим не відрізнялися від будь-якого іншого часу доби і визначалися тільки черговим по частині, зачитувалися накази про нагородження тих, що не повернулися, бойовими нагородами посмертно. І так тривала ця постійна ніч, поки майже не залишилося солдатів і офіцерів, а ті, що залишилися, на завдання вже не ходили. Місто кілька разів бомбили невидимі вночі літаки, і від нього залишилися невидимі вночі руїни. Якось командир частини викликав його до себе й наказав підготувати прожекторну машину до виїзду. Коли машина була готова і заправлена, єфрейторові Чижову дали двох рядових і наказали щодня виїжджати з міста й освітлювати небо у пошуках ворожих літаків, аби міська артилерія могла їх знищувати. Так вони і їздили, поки одного з них, колишнього вчителя астрономії, не заарештували й не засудили військовим трибуналом до розстрілу за висловлений ним сумнів у можливості майбутнього сходу сонця…

– Стій!!! – увірвався у свідомість шофера відчайдушний крик Горича. – З'їжджай у темряву! – кричав Горич, перегнувшись і правою рукою схопившись за кермо.

Шофер відпустив кермо, і машина з'їхала зі світлового коридору і зупинилась. У вухах в обох стояв глухий дзвін, немов десь поблизу били молотом по підвішеній рейці.

Горич заткнув вуха пальцями, дивився вперед, де недалеко від невідомого прожектора розривалися снаряди.

Шофер, побачивши ці розриви, завмер, і застигле його обличчя показалося Горичу мертвотно-ліловим.

– Що ж вони не вимикають?! – крізь зуби з болем прошепотів Горич.

Шофер мовчав.

Снаряди падали один за одним.

– Одна гармата стріляє! – сказав Горич, і раптом відчув, що машина здригнулась.

Не розуміючи, він обернувся до шофера й побачив, що той опустив важіль гальма і, схопивши долонями кермо, притиснувся до нього.

– Куди ти?! – крикнув Горич.

– Нічого… – мовив неголосно шофер. – А ми ближче до них, може, допоможемо…

– Чим допоможемо? – кричав Горич. – Ти з глузду з'їхав!

– А що ж: стояти в темряві й чекати, поки їх накриють?! – спокійним залізним голосом запитав шофер.

І тут на місці прожектора піднявся стовп вогню, і від вибухової хвилі, що промчала, затріщали борти. Коли стовп пішов іскрами в небо і згас, настала цілковита темрява. Шофер, матюкаючись, зупинив машину.

Попереду впали ще два снаряди, послані, мабуть, уже про всяк випадок, аби поранених добити чи снарядний ящик закінчити. Потім настала тиша.

Горич сплигнув униз і не почув тріску снігу. Опустився навпочіпки й помацав землю.

Земля була голою і твердою. Снігу більше не було.

27

Дуже скоро Харитонов відчув загальне потепління повітря, і чим далі він ішов, тим тепліше ставало, хоча сонце, як і раніше, не відзначалося особливою яскравістю горіння. Гора, з вершини якої він спускався, була неймовірної висоти. Вниз він ішов уже багато днів і не бачив ще ні рівнини, що лежала біля підніжжя гори, ні, обертаючись назад, вершини гори, що сховалася за високими відрогами й нанизаними на них багатошаровими тонкими хмарами.

На плоскому кам'яному майданчику Харитонов зупинився. Зняв із плечей речовий мішок, перевірив вузол шнура на лямці – виявилося, що надійний. Скинув пальто. Довго не міг вирішити, що з ним робити. Було в нім уже занадто спекотно, а нести його в речовому мішку важко, хоча й так було зрозуміло, що в речовий мішок воно не поміститься. Хоч як шкода, а треба було з ним розлучатись, і врешті-решт начепив його Харитонов на гілку низькорослого, розпластаного по каменю дерева – прийдуть коли-небудь і сюди холоди, тоді майбутній мандрівець подякує попереднику за цей теплий подарунок.

Провів Харитонов долонею на прощання по теплому ворсистому рукаву старого пальта і продовжив свій шлях.

На цьому боці схилу не було вирубаних акуратною рукою в камені сходинок, і доводилося постійно дивитися під ноги, іноді зупиняючись і вирішуючи, як краще обійти крутий спуск або провал, яких, одначе, на шляху зустрічалося небагато.

Незабаром спуск став іще пологішим. Камінь довгими сірими язиками йшов під землю, пророслу молодою травою. Дерева тут були стрункіші та вищі й не пригинали підлесливо свої гілки до землі.

Далеко попереду показалася тремтяча лінія горизонту.

Харитонов усміхнувся.

Сонце, якому вже давно було по дорозі з мандрівцем, знову обігнало його і перед тим, як забарвити горизонт у червонястий призахідний колір, зависло ненадовго, як стоп-сигнал світлофора, нагадуючи Харитонову про належний йому відпочинок. Харитонов слухняно зупинився, скинув речовий мішок і, вибравши місце, де трава росла густіше, влігся.

Земля зберігала тепло минулого дня і передавала його всьому, що лежало на ній.

Уранці промені світанкового сонця розчинилися в краплях роси, що вкрила трави, примушуючи ці краплі швидше випаровуватися, привносячи в повітря освіжаючу вологість.

Харитонов прокинувся й відчув поблизу чиюсь присутність. Всівшись на траві, він побачив біля своїх ніг давнього знайомого – щура. Простягнув руку і погладив звірка. Щур ткнувся в долоню холодним носиком і притулився спиною до зап'ястка, немов просив захисту. Харитонов відчув рукою часті удари його серця.

А сонце піднімалося вище, і промені його, покінчивши з росою, теплою хвилею омивали землю. І накрила ця хвиля Харитонова з головою, і виникло давно забуте відчуття щастя, і не було бажання встати і продовжити шлях, а рука, що зігрівала звірка, відчула зворотний потік тепла, яке повертав щур, і, не бажаючи брати його, піднялася й опустилася на коліно. Щур, підвівши мордочку, простежив за рукою, що зігріла його, потім перевів погляд на Харитонова і, перевальцем наблизившись до нього, втиснувся між його ногою та землею.

Минув іще якийсь час, проведений у солодкій нерухомості, й мандрівець занервувався. Встав, закинув за плечі речовий мішок і пішов. Після кількох кроків згадав про щура й озирнувся, але звірка не побачив.

День уже добігав кінця, коли у весняну музику природи втрутився сторонній звук, який змусив Харитонова зупинитись і прислухатися. Помилитися він не міг – це був гудок паровоза, протяжний і наполегливий. Він пам'ятав ці гудки з дитинства, з тих довоєнних часів, коли вони з батьком їздили в кузові полуторки на найближчу від Каргополя станцію Няндома, повз яку щодня мчали десятки потягів, що снували між Москвою і Архангельськом. Деякі з них зупинялися на кілька хвилин на цій маленькій станції й перед тим, як знову рушити, гуділи, попереджаючи всіх про відправлення.

І ось тепер, уже через багато років, Харитонов знову почув такий гудок, і серце його прискорено забилося. Незважаючи на сутінки, що опускалися, він заспішив туди, звідки долетів до його вух цей чарівний звук.

Ішов він недовго, хоча за цей час сутінки згущались, і тільки місяць та яскраві зірки своїм далеким світлом робили земну темряву прохідною. Незабаром Харитонов розгледів вогонь багаття, що промайнув за стовбурами дерев, і почув голоси. Уповільнивши крок і прагнучи не шуміти, він наблизився до багаття. Зупинився, виглядаючи з-за широкого стовбура старого дуба.

Полум'я вихоплювало з темряви кілька облич, а трохи далі за вогнищем виднілися розмиті темрявою контури якогось громаддя.

– А я вважаю, що вугілля вистачить! – донісся до Харитонова хрипкий голос.

– Краще ще накопати, – заперечив хрипкому голосу інший, м'якший. – Де ми ще його знайдемо, а тут – просто на поверхні.

– А що, справді? – сказав третій голос. – Тільки півгендера завантажив, а потім що? Вугілля ж не в брикетах, іще невідомо, як горітиме.

Хтось відійшов од вогнища вбік, повернувся й кинув щось у вогонь. Полум'я підскочило, радісно затанцювало, облизуючи темряву.

– Ну от, іще краще брикета горить! – задоволено мовив хрипкий голос. – Добре, давайте ще накидаємо!

Дядьки відійшли від вогнища.

– Ось тута киркою підчепи! – попросив хтось, і зразу ж дзвякнуло металом об камінь.

Харитонов підійшов до багаття. Сів. Прислухався до шуму.

– Михаличу, буксу перевір, чуєш?! – крикнув хтось.

– Учора перевіряв! – відповів невидимий Михалич.

– А зчеплення контрольних платформ і бронеплатформи?

– Усе перевірено, ти б краще лопатою так працював, як язиком мелеш! – пробурчав Михалич.

– Молодець старий! Так їх! – зі сміхом сказав хрипкий.

Внутрішній холод змусив Харитонова посунутися ближче до полум'я. Ось він і знову серед людей, поряд із ними, незнайомими, невидимими в нічній темряві. Скільки вже було цих зустрічей, скільки було слів, сказаних йому або при нім, і нічого вони не змінили в його житті, в його мандруваннях. Тільки зникла назавжди думка про те, що треба віддати комусь кінець бікфордового шнура, який простягнувся на сотні й тисячі кілометрів од невідомої бухти Японського моря за ці Уральські гори, що вже теж залишилися позаду. Ні, тепер Василь не збирався віддавати цей шнур. І не лише тому, що він зв'язував Харитонова з минулим, із динамітом, який залишився в баржі, що сіла на мілину. Шнур залишався сенсом його мандрів, зброєю й одночасно жезлом судді, в силах якого було вирішити: залишити цей світ незайманим чи, чиркнувши сірником, перетворити його на спогад для тих, хто виживе у вогні, що плавить каміння. У вогні, який очистить світ од непотрібних жорстокостей і незрозумілих явищ, створених тьмяним розумом людства. І мало що хотілося залишити незайманим, а те, що він міг би залишити, – не було створене людьми, окрім, мабуть, того чорного дирижабля, що ширяє високо в небі. Так, напевно б він залишив усі ширяючі в небі дирижаблі й усі кораблі, чи то військові, чи то вантажні. И кораблі, й дирижаблі були єдиним справжнім досягненням людства, його гордістю. Навіть коли він просто думав про них – серце його лагіднішало, й важко було думати про людство погано, й забувалося зустрінуте ним у дорозі зло, що народилося на цій землі, але з невідомих Харитонову причин. І ось він уже був готовий іти далі, не підпалюючи шнур, не прирікаючи землю на полум'я, помилувавши людство ще раз, не пробачивши, але пожалівши його.

– Гей, боєць! Ти звідки? – 3 темряви вийшов до вогнища літній чолов'яга в тільнику й чорних матроських брюках.

– Згори, – відповів Харитонов.

– Ясно, що не знизу! – всміхнувся чолов'яга. – 3 могил зазвичай не повертаються! Гей, братці! В нашій команді новобранець!

Харитонов здивувався. Швидко ж він став їхнім бійцем.

– А ви що, воюєте? – запитав він.

– А як же не воювати, коли в Росії живемо?

– Хто такий? – запитав, підходячи до вогнища, власник хрипкого голосу. – Ти ба? Либонь, військовий?!

– Ти запитай, якої армії? – долетів чийсь м'який голос із темряви.

– А дійсно, – сказав літній. – Якої ти армії, боєць?

– Тихоокеанський флот… молодший матрос Харитонов.

– Братці! – радісно закричав хрипкий. – Та він наш, моряк!

– А ми – колишні балтійці! – гордо заявив літній. – Ось розкочегаримо цей агітбронепоїзд, і до Балтики – чух-чух-чух! А там нас крейсер наш чекає, милі серцю братики. Ти бачив крейсери? У вас їх, мабуть, і не було!

– Не було. Я на баржі плавав…

– Лапацон!.. – поблажливо промимрив хрипкий. – Крейсер – це сила! Я б за крейсер життя віддав, та й не тільки своє! Це ж якщо є крейсер, ми непереможні, а якщо не вберегли – то все, кранти! Камінь на шию – і в безодню.

– Гей, шляховику! Сюди давай! – крикнув літній. – Михаличу, мать твою!.. Залиш свій тендер у спокої!

– Та не пішли б ви! Балтійські вилупки! Для вас же горба гну! От як сядете посеред бою без вугілля, тоді пригадаєте, що Михалич говорив!

– Так, крейсер на морі – все одно що цар! – мрійливо мовив повагом літній.

З темряви вийшов Михалич, лаючи балтійців. Обличчя у вугільній сажі, в руках – совкова лопата.

– Слухай, хоч ти будь людиною! – звернувся він до Харитонова. – Підсоби!

Мандрівець із радістю пішов слідом за шляховиком у темряву. Отримав там у руки лопату, й заходилися вони вдвох відскрібати з вугільного пласта, що виповз на поверхню, вугілля й закидати його на низький тендер.

– Хоч один знайшовся тямущий, – зітхав Михалич. – Я ж не про себе дбаю. Мені-то що, вб'ють – оплакувати нікому. А метал мусить жити, його ж стільки рук відливали, клепали, робили! Це ж, певно, місяць, а то й більше тільки листи броні накладали, щоб ворог розтрощити не зміг. А цим – «до Балтики, а там крейсер, ура!» Все одно що на бричку сісти!

– Гей ти, контро шляхова, – сміючись, кричав од багаття хрипкий. – Ти знаєш, що належить за погані слова про балтійців?! Багнет в одне місце! Зрозумів?

Михалич важко зітхнув, хотів було щось сказати, але промовчав.

Один край неба засірів. Піднімався новий весняний день.

Від багаття доносилося чиєсь хропіння.

– Кінчай завантаження! – скомандував Михалич.

Харитонов розігнув спину і відчув, із яким небажанням і незвичним болем випростався хребет.

– Лопату на тендер, біля топки ще дві лежать! – продовжував командувати шляховик.

Мандрівець закинув лопату за невисокий залізний борт тендера.

– Відпочинь трохи, поки сонце не прокинеться, а вранці покотимось. Дарма що рейки іржаві! Назад не повертатися! – завзято мовив Михалич, але в голосі його відчулася давня незжита втома.

Харитонов підійшов до багаття, влігся між двома сплячими матросами, і тріск гілок, які з'їдалися вогнем, здався йому колисковою.

Уві сні він бачив новенький блискучий крейсер, про який так любовно говорили балтійці, й сам він переймався гордістю за цей могутній багато баштовий корабель. Здавалося, що один такий корабель може захистити країну від будь-яких ворогів. Крейсер стояв біля невідомого кам'яного причалу, по сталевому борту на причал спускався трап, а сам Харитонов уже підходив до нього, брався за натягнутий канат поручня, щоб підніматися, ставав на першу сходинку…

– Гей, лапацоне! – увірвався у вуха хрипкий голос. – Життя проспиш!

Чиясь рука трясла його за плече, витягувала зі сну, волокла геть від крейсера, що блищав на сонці.

– Михаличу! – кричав хрипкий. – До чого ж ти людину своїм вугіллям ухекав! Жалості в тобі немає! Гудок давай, а то він не прокинеться ніяк!

Усе ще не в силах розплющити очі, Харитонов почув віддалене чортихання шляховика і протяжний наполегливий гудок, який виник услід за цим.

– О! Вже ворушиться! – мовив хтось поруч.

Харитонов сів і протер очі. Розвиднилося. Поблизу чорною плямою лежало мертве багаття. За ним він побачив сивого чолов'ягу в тільнику, а трохи далі чорною гусеницею тяглося приземкувате тіло бронепоїзда. На нім червоною фарбою були по-дитячому акуратно виведені гасла, що закінчувались обов'язково дрюкоподібними знаками окликів.

– Ну, лапацоне, прокинувся?! – привітно звернувся до нього літній матрос. – Уже вирушаємо. Гей, Михаличу, розкажи бійцеві будову своєї машини, щоб уявлення мав!

Із кабіни чорного паровоза виглянув шляховик. Харитонов підійшов до нього.

– Ну от, – шляховик прокашлявся й почав говорити. – Це ось – наш агітпоїзд! Слухай уважно! Агіт – тому, що на ньому написано агітацію для ворогів. Складається з паровоза з тендером, контрольних платформ спереду і ззаду і однієї бронеплатформи з гарматною баштою – ось вона, бач, яка?!

Харитонов кивнув.

– Контрольні платформи потрібні на випадок міни під рейками, вони мовби охороняють живу силу, яка в надрах бронепоїзда сидить. Утямив?

Харитонов знову кивнув.

– І ще ось що, на бронеплатформу залазити треба знизу, – додав шляховик.

За спиною мандрівця пролунав якийсь шум і матюки. Він озирнувся й побачив, як із землі, крекчучи, підводиться літній матрос.

І тут же щось потягнуло Харитонова назад так, що він сам ледве не впав.

– Що це за мотузок за тобою теліпається?! – обурився матрос. – Так можна і лоб розбити!

– Це бікфордів шнур, – пояснив Харитонов.

Матрос спохмурнів і підійшов упритул до мандрівця.

– Знімай речовий мішок, контро! Підірвати нас захотів?! – заревів він.

– Та ні, – слухняно скидаючи речовий мішок, говорив мандрівець. – Це там далеко динаміт, а тут так, нічого…

– Зараз подивимося на твоє нічого! – примовляв матрос, риючись руками навпомацки у речовому мішку, що лежав на землі.

Харитонов стояв і стежив за обшуком. Шляховик теж підійшов ближче до матроса – чогось чекав.

– Порожньо, – похитав головою матрос, повертаючи речовий мішок хазяїну. – Тоді навіщо тобі цей шнур?

– Ну як? – уголос замислився над відповіддю Харитонов. – Це ж як величезна бомба. Зброя… Якщо побачу, що кругом не те життя, ну не те, про яке мріяли, то підірву все і себе. Нехай тоді щось нове будують…

– А-а… – тямущо мовив повагом, киваючи, літній матрос. – Ясненько, братику! Вибачай за «контру»! Це ти правильно вирішив. А ти, Михаличу, запускай машину!

– А хто в топку вугілля кидати буде? Знову я сам? – незадоволено запитав шляховик.

– Поможемо, Михаличу, поможемо, – пообіцяв матрос.

Усередині бронеплатформи, куди через люк у днищі забрався Харитонов, було тісно й темнувато. Всю підлогу було заставлено снарядними ящиками. У гарматній башті, що наривом бронеплатформи височіла в передній частині, поралися два інші матроси.

– Ну, давай знайомитися, – літній матрос простягнув руку, – Петро. А ті двоє – Федір і Кішкодайло.

– Василь, – сказав Харитонов, потискуючи сильну руку.

Бронепоїзд задрижав і поволі рушив.

Тьмяно-сині очі Петра широко розплющились, і обличчя його виразило повну радість.

– Уперед! – крикнув він, потрясаючи руками.

Інші матроси спустилися на підлогу. Подивилися байдуже на Харитонова і заходилися перекладати снарядні ящики ближче до башти.

Бронепоїзд прискорив рух, і від цього всередині бронеплатформи посилювався шум. Брязкіт і скрегіт заліза різав слух Харитонова, але інші, здавалося, дуже раділи цьому шуму.

– Ну що, братці? – забасив Петро. – Хто перший до топки піде?

Обидва матроси втупилися в Харитонова, ніби він уже щось обіцяв їм.

– Гаразд, – видихнув Петро. – Значить ти, Василю, першим підеш. Можеш поверху, поки тихо… – І Петро відчинив вузький люк у торцевій стінці бронеплатформи.

– Давай через тендер і до Михалича! – сказав він.

Харитонов, залишивши речовий мішок на підлозі, проліз у люк. Перед ним підстрибував, здіймаючи в повітря вугільний пил, широкий тендер із бортами, трохи загнутими всередину. Харитонов плигнув на нього і ледве не впав, бо ноги не знайшли там твердої опори, – вугілля розповзалося під ними, і тому, щоб не звалитися, Василь усівся, схопившись рукою за борт. Шкандибаючи, дістався входу в машинне відділення. Там, відчувши себе вже впевненіше, він пройшов вузьким залізним коридором і опинився в кабіні, де побачив Михалича, що пильно дивився вперед.

– О, знову крайнього знайшли! – пробурчав він. – Гаразд. Бери лопату і закидай вугілля в топку, я пізніше підмогну!

Повернувшись на тендер, Харитонов узяв у руки лопату й подивився на всі боки, на дерева, що проносилися мимо, і галявини. Сонце висіло над головою і шкварило щосили своїми променями по зеленій живучій землі. Наввипередки з бронепоїздом летів якийсь птах, що раз у раз розкривав дзьоб, але співав він чи кричав – розібрати через металевий шум було неможливо. Раптом з одного боку дерева на мить розступились і за ними виникло поле, а за полем, немов у казці, розкинулося маленьке село в декілька будиночків із дахами, вкритими соломою.

І від побаченого, і від тремтіння, що почалося на осях бронепоїзда і захоплювало собою всю броньову машину й тих, хто був на ній, у Харитонова виникла якась особлива життєрадісність, що розпирала його груди, примушувала його судорожно стискати кулаки. І так хотілося закричати щосили: «Вперед!!! Вперед!», і хотілося закричати так голосно, щоб почути самого себе, щоб перекричати шум бронепоїзда. Але Харитонов утримався від крику. Він просто стояв, напружившись від гордості, що проникла в нього з тремтінням, і, здавалося, була абсолютно безпричинною, скоріше механічної властивості. Стояв і дивився вперед, і приємно було відчувати шкірою обличчя силу зустрічного вітру, і приємно було думати про те, що з легкістю протистоїть він цьому вітру і так, напевно, зможе він протистояти всьому, що виникне ще на його шляху, що намагатиметься зупинити його, не дати йому рухатися далі до невідомої мети. І, мовби від цієї напруги та гордості, відчув він у собі величезний приплив сили, і пушинкою видалася совкова лопата.

А бронепоїзд усе набирав і набирав швидкість, і ще більше почуття гордості виникало в Харитонові. И летіло вугілля в топку – лопата за лопатою, і сильніше палало неживе око слухняної людині машини, і від цього ще швидше котилася вона по іржавих рейках, знімаючи з них іржу і залишаючи їх за собою вже блискучими, відродженими в очікуванні наступних потягів.

Промайнули ще два села, кілька полів пшениці. З кожним кілометром з'являлося все більше ознак організованого людського життя, і хоча Харитонов не знав, що за життя проходило в цих місцях, але в нього з'явилися світлі думки, радісні надії на те, що цей бронепоїзд вивезе його з дивних місць, гідних вибуху, і привезе в інші міста і села, де все, як було в дитинстві, й усміхнені люди ведуть дітей на поле показувати їм перший великоколісний трактор.

Сонце обігнало бронепоїзд. На тендер виліз один із матросів, які раніше чистили гарматну башту.

– Ну йди! – сказав він уривчасто. – Тепера я покидаю!

Харитонов віддав йому лопату і, підходячи до краю тендера, кинув погляд на червоне гасло, півколом виведене на зовнішній стінці гарматної башти.

«Якщо ворог не здається – його вбивають!» – прочитав Харитонов і погодився з цими словами.

Потім пірнув у відкритий люк бронеплатформи.

– От так негра! – реготнув Петро, дивлячись на Василя. – На, обітрися ганчіркою. Воду треба берегти.

Харитонов провів по обличчю ганчіркою й тут же вловив запах мастила.

– Тепер сідай, тут попрацюємо! – сказав Петро. – Бачиш, ми вже п'ять ящиків обтерли, а ще он скільки! – Він показав на пофарбовані в брудно-зелений колір дерев'яні коробки.

Харитонов сів на ящики й узявся до справи. Петро подавав йому брудні снаряди, а він обтирав їх промащеною ганчіркою, стараючись здерти плями затверділого мастила, й потім передавав іншому матросові, що знову вкладав снаряди в ящик.

– А що… Петько каже, ти підірвати все можеш?! – запитав, примружившись, інший матрос.

Харитонов підвів голову.

– Певно, що можу, – сказав він досить твердо.

– І що, все ось враз бах – і немає?! – допитувався матрос.

– Авжеж… – підтвердив Василь.

– А чом же ти раніше не підірвав?! – повільно, ніби вголос роздумуючи, запитав матрос.

– Та раніше ніби нічого було висаджувати в повітря. Тайгою йшов…

– А коли підірвеш, то і крейсер бахне?

Харитонов замислився. До крейсера він відчував пошану, і не хотілося, щоб він вибухав, але для цього потрібне було розумне пояснення, і Харитонов до нього домислився.

– Ні, – сказав він рішуче. – Крейсер залишиться. Все, що в небі або на воді, – залишиться. Це тільки земля вибухне…

– Тоді це добре! – схвально закивав головою матрос. – Хороший вибух. Такий треба!

Розмова, вичерпавши себе, затихла.

Смеркало. Петро дістав свічку, вставив її в позеленілу гільзу від снаряда невеликого калібру й запалив. Посвітлішало, але стіни тепер були не видні.

– Ну досить! – зупинив працюючих Петро. – Завтра дочистимо. Тепер треба вахти організувати. Один на вахті, двоє сплять. Потім зміна.

– Я перший! – поспішив заявити другий матрос.

– Добре, – відповів Петро. – Кішкодайло перший, потім я, потім Федір, а вже потім – ти!

– Ну, тоді я заступаю, – Кішкодайло звівся на ноги й поліз у башту.

– Давай, спи, поки не розбудять! – обернувшись до Харитонова, сказав Петро.

Василь пошарив поглядом по підлозі, вишукуючи місце для нічлігу, але всюди були ящики.

– Лапацоне! – сказав Петро. – Візьми, виклади собі з ящиків ліжко, і ніякий вал тебе не розбудить!

Послухавши поради, Харитонов виклав п'ять ящиків по ширині в ряд і, поклавши речовий міток замість подушки, влігся. Заснув одразу, надзвичайно швидко звикнувши до гуркоту.

Петро задув свічку і незабаром захропів десь поруч.

Федір ліниво і немов нехотя совав лопати з вугіллям у топку, а в кабіні паровоза, притулившись до холодної залізної стінки, стояв у напівдрімоті Михалич, який бачив напіврозплющеними очима й темряву, що її розрізав на ходу бронепоїзд, і туман якогось сну, що намагався підступитися до втомленої свідомості машиніста.

Дрібними були небесні зірки в темряві цієї ночі, а місяць, що царював серед них, мав форму вкрай незвичайну. Був він навіть не половинкою, а якоюсь четвертинкою, вирізаною з округлої голови сиру. І дірки на ньому виднілися такі самі, як на звичайному ОРСівському сирі, і якщо дивилися зараз звідки-небудь на цей місяць хлопчаки, то напевно горіли вони бажанням потикати тоненькими пальчиками своїх рук у ці дірки й перевірити, а чи не заховано там що-небудь особливе.

Темрява від світла, що породжувалося зірками та місяцем, ставала соковитішою й тут, на землі, де світло це здавалося далеким, приналежним чужим світам; вона згущалась і щільно заповнювала собою всі виїмки та простори, вільні від предметів і природної плоті.

І летів, гуркочучи, по вкритих темрявою рейках важкий бронепоїзд, і ніхто з мешканців його не бачив і не міг бачити дороги, що простягалася перед ним, і не міг знати, куди веде ця дорога.

– Братику! Твоя вахта! – почув крізь сон Харитонов чиїсь слова, ніби не вимовлені, а вкладені у вухо.

Розплющив очі, сів, нічого не розрізняючи в темряві.

– Після вахти на тендер підеш, вугілля покидаєш, – сказав той же голос.

– А що на вахті робити? – сонно запитав Василь.

– А нічого. Стоїш у башті й дивишся в оглядові щілини. Якщо все кругом темно – порядок, а якщо якесь світло або щось іще підозріле – полундра.

Харитонов кивнув. Очі його вже навчилися просіювати темряву і відрізняти занурені в неї предмети. І все-таки шлях до башти подолав він навпомацки. Навпомацки знайшов і сходинки трапа, по яких піднявся й опинився на вузенькому майданчику, де ледве могла розміститися тільки одна людина. Поруч майже впирався йому в живіт казенник гармати, а на рівні очей у башті було пророблено оглядові щілини. Темрява, що виднілася в них, була глибша, притиснена до землі тьмяними зірками та місяцем. Зірки та місяць теж було видно, і Харитонов, наблизивши обличчя до однієї з щілин, довго дивився на них. Було в їхньому свіченні щось велике і спокійне.

Довго дивився Харитонов угору, але раптом у темряву цієї ночі ввірвалося ще якесь світло, і, обпечені ним, заболіли очі вахтового. Відскочив він од щілини, але світло це проникло всередину, освітивши протилежну внутрішню стінку башти.

– Полундра! – здавлено крикнув Харитонов і не почув у гуркоті бронепоїзда, що мчав, свого голосу.

Але його почули.

– Сплигни поки що! – крикнув матрос знизу, і Харитонов слухняно спустився.

З далекого кутка бронеплатформи до башти підскочив іще один матрос.

– Катай на тендер, заміни Петька!

Вибравшись на тендер, Харитонов зупинився й затулив долонею очі. Все навкруги було яскраво-жовтим, навіть вугілля, що лежало під ногами.

– Чого став?! – закричав на нього Петро. – Бери лопату і гати щосили!

Примружившись, Харитонов підійшов, узяв лопату і, стараючись майже не розплющувати очей, запрацював.

І тут почув, як до гуркоту потяга додалося щось іще. Дзвінкі металеві удари, від яких непомірний тягар натиснув на барабанні перетинки. Озирнувшись, побачив вогняний згусток, який вирвався з шумом із жерла баштової гармати, і тут же відлунням прозвучав недалекий вибух. Вибух прозвучав якраз із того боку, куди Харитонов не міг подивитися, звідки й било це сліпуче жовте світло. Пригнувши голову, він іще відчайдушніше запрацював лопатою. Вибухи звучали один за одним, і тривало це довго, поки раптом не почало темніти й жовте світло поступово ділося кудись, поступившись місцем темряві. І разом із жовтим світлом покинули Харитонова сили, сів він на вугілля, опустивши голову на коліна. Заплющив очі. І сприйняв гуркіт бронепоїзда, що рухався, за тишу.

– Гей, лапацоне! – поторсав його хтось за плече.

Харитонов насилу розплющив очі: над ним стояв Петро.

– Іди на койку, відіспися!

Харитонов кивнув і, тиняючись від утоми й від хитавиці, поліз на бронеплатформу, навіть не поглянувши на сонце, що піднімалося над країною.

28

Дні йшли в такій величезній кількості, що неможливо було їх злічити. Летів дирижабль, старів його Мешканець, але ріс і дорослішав хлопчик, якому Мешканець поспішав повідати все, що знав сам і що могло згодитися хлопчикові в його дорослому майбутті, в його майбутньому польоті. Час цей наближався, й тому Мешканець поспішав. Коли недавній хлопчик порівнявся з ним зростом, Мешканець почав звертатися до нього на «ви», щоб привчити до сторонньої поваги. Вже знав підліток на цей час, як і навіщо потрібно робити своєму народові добро, як думати про народ добре і з болем, як турбуватися про народ, який живе далеко внизу, під хмарами, коли трапляються в нього неврожаї, посухи або інші стихійні лиха, нехай навіть самим же народом через недоумство організовані. І тільки одне, але дуже важливе, ще не сказав своєму названому онукові й учневі Мешканець дирижабля. Не повідав він іще, як треба говорити з народом, якщо така можливість або необхідність раптом виникне. І тому, коли підліток іще спав, а сонце вже вставало, Мешканець глибоко замислився, дивлячись на світило, що прокинулось, і згадав один повчальний епізод зі свого минулого, який якнайкраще показував, що і як у таких випадках слід робити. Не бажаючи будити Мику, Мешканець почекав, поки той сам прокинеться від яскравості сонячних променів. Підліток спав на дерев'яній підлозі, й це, як думав Мешканець, його загартовувало. Так, для майбутнього польоту дуже важливо мати здоров'я.

І ось підліток прокинувся, підвівся, привітався з дідом.

– Доброго ранку! – радісно сказав Мешканець. – Як спалося?

– Гарно, – відповів Мика.

– Ну, товаришу Мико, тепер зробіть зарядку, а потім я вам розповім дещо цікаве.

Мика поставив ноги на ширину плечей і замахав міцними руками.

– Раз-два, раз-два! – примовляв Мешканець, допомагаючи хлопцеві тримати ритм у вправі.

Мика присідав, нагинався, віджимався від підлоги гондоли, робив усе, чого навчив його цей добрий і уважний старий, що носив українську вишиванку і, здавалося, ніколи її не знімав.

Потім, за заведеною на дирижаблі традицією, вони деякий час дивилися вниз, розглядаючи свою велику Вітчизну. За задумом Мешканця, ця традиція мала привчити хлопця до вітчизнолюбства, до виникнення глибокого щирого почуття до своєї землі.

– Ну, досить, – скомандував Мешканець через деякий час і, відійшовши на середину гондоли, всівся на табурет, аби кілька разів глибоко вдихнути наповнене киснем повітря, перш ніж почати розповідати названому онуку чергову історію свого повчального минулого.

– Мені хотілося б розповісти вам, Мико, про один цікавий, на мій погляд, факт, – почав Мешканець. – Якось під час перебування в Сочі я отримав лист від одного громадянина. Прізвища автора листа я не назву, тому що це не потрібно. Мине деякий час, коли цей чоловік стане твердо на ноги, тоді, можливо, й буде сенс назвати його прізвище. Зачитаю вам листа, отриманого мною від чоловіка, якого було засуджено за злодійство. Ось цей лист.

І Мешканець дістав із кишені своїх широких штанів затертий конверт і, витягнувши звідти сам лист, розгорнув і почав читати:

«Голові Ради Міністрів Союзу РСР.

Я з 12 років займаюся крадіжками, за що був засуджений чотири рази, останній раз – у 1954 році, на термін 6 років. Покарання відбув. Після звільнення повернувся до сім ї і влаштувався на роботу теслярем. Заробляв 500—600 карбованців за місяць. Платячи за квартиру 200 карбованців за місяць, я не зміг забезпечити сім'ю і, заборгувавши за квартиру 400 карбованців і 600 карбованців у контору, 25 березня ц. р. кинув сім'ю у складі дочки 4 років, матері дружини (дружина перебуває в пологовому будинку з новонародженим) і поїхав із думкою про легке життя. Але почати своє старе злочинне життя я не можу й не можу повернутися до сім 7, оскільки кинув її без грошей і в боргах. За ці п'ять років, як я поїхав, я не скоїв жодного злочину.

Я не боюся відповідальності й прошу вас відповісти порадою, як мені бути. Я чекатиму щодня протягом цього часу, як тільки в мене вистачить сили волі, чекатиму бесіди з вами. Якщо визнаєте потрібним мене заарештувати, я і з цим згоден.

До цього – підпис».

– Це було в Сочі. – Мешканець одірвав погляд від листа і говорив тепер, уважно дивлячись названому онукові у вічі. – Я запросив автора листа для бесіди. Ми познайомилися з ним. Почувши його прізвище, я сказав, що раніше знав одного генерала з таким прізвищем. Автором листа виявився молодий чоловік років тридцяти. У бесіді він показав себе розумною і приємною людиною. Він розповів про себе, про своє життя, про втрату батька, про середовище, яке негативно вплинуло на нього. Він говорив: «Зрозумійте моє становище, я міг би працювати вантажником, бачите – я сильна людина. Але мене не пускають на цю роботу, дивляться, як на злодія. Вантажники заробляють пристойно, і я б міг добре заробити, але мені не довіряють. До останнього часу я працював у бригаді. Інші в бригаді більше заробляють, аніж я. На мене дивляться як на злодія, тому мені дають малокваліфіковану роботу. Що мені тепер робити, як бути з сім'єю? Квартири мені не дають, я живу на приватній квартирі. Якби я жив на державній квартирі, я б платив менше. Допоможіть мені. Я вам обіцяю, що буду чесною людиною, доведу вам це». Вислухавши цього чоловіка, поговоривши з ним, я повірив у нього, він видався мені хорошою людиною. Можливо, я виявив ліберальний підхід до цього чоловіка, але мені було приємно поговорити з ним. Я повірив йому, й хочеться думати, що він мене не обдурить. «Що ви хочете від мене, чим можу вам допомогти?» – запитав я його. «Допоможіть мені, щоб я зміг сім'ю прогодувати, – сказав він. – Це передусім. Я хочу повернутися до дружини, до дітей, до матері». – «Добре, постараюся допомогти вам, – відповів я йому. – Подзвоню секретареві міськкому партії, попрошу його, щоб звернули увагу на вас, влаштували на роботу, допомогли б придбати кваліфікацію, щоб ви могли більше заробляти. Але постарайтеся працювати чесно. Потім я попрошу, щоб вам дали кредит. (Подумайте, колишньому злодієві кредит дати! Це можливо тільки в наших радянських умовах.) Вам дадуть кредит, щоб ви побудували собі будиночок, або ж попрошу, якщо є можливість, щоб вам дали квартиру, і тоді ви платитимете менше». Відомо, що у нас квартирна плата найнижча у світі; я б сказав, це символічна плата, тому що цих коштів, напевно, не вистачає на утримання двірника в цьому будинку. Мій співрозмовник сказав: «Це було б дуже добре. Я вам буду вдячний». Переконавшись у ході бесіди, що йому вірять, що з ним по-людськи розмовляють, автор листа звернувся до мене з таким проханням: «Товаришу, знаєте що, мені б дуже хотілося з вами на пам'ять сфотографуватись». Я відповів йому: «Це можливо, сідайте ближче, щоб фотографові було краще». Ми сіли, нас сфотографували. Я пообіцяв йому прислати фотографію. Цей знімок йому послали. Наприкінці бесіди з'ясувалося, що у співрозмовника немає ні копійки грошей. Тоді я сказав йому: «Я допоможу, щоб ви змогли не лише доїхати додому, але й привезти подарунки дружині та дітям». Він повернувся додому, йому допомогли влаштуватися на роботу. Я попросив дізнатись, як він працює, як поводиться. Мені повідомили, що він працює вантажником і непогано заробляє. Просив передати, що живе добре. Дякував за допомогу. Ось вам, Мико, один із фактів нашого життя. Автор листа – це жива, конкретна людина.

До цього листа і до його автора можна було підійти по-різному. Адже писала лист людина, яку чотири рази судили за крадіжки. Його влаштували на роботу, а він кинув її, втік знову красти, а тепер ще зі мною зустрічатися, – беріть його, притягайте до відповідальності. Це один підхід. Що такий підхід дав би цій людині? Він привів би до того, що людина, яка збилася з правильного шляху, підвищила б у в'язниці свою кваліфікацію злодія, а нам потрібна людина для нашої справи. Для того, щоб поставити цю людину на правильний шлях, потрібен інший підхід, треба повірити в людину, в її кращі якості. Чи може ця людина бути активним учасником комуністичного будівництва? Може, Мико!

– Ну от, – після тривалої паузи видихнув Мешканець. – На цьому сьогодні закінчимо… Ху-ух! До чого ж я швидко втомлююся! Зовсім постарів.

– Ну що ви, – сказав Мика, по-доброму дивлячись на діда. – Ви ще повернетеся туди, коли ми приземлимось… і довго працюватимете на благо… А можна я ще подивлюся вниз?

– Дивіться, дивіться, Мико. – Мешканець закивав, голосно дихаючи пересохлим од безлічі сказаних слів ротом.

Підліток знову обернувся до вікна-ілюмінатора і, відчинивши його, висунувся назовні.

Над зеленою землею пролітали в тому самому напрямі, що й дирижабль, маленькі легкі хмари, та летіли вони швидше за дирижабль, і Мика глибоко замислився про причину цього.

Мешканець стомлено підвівся, переставив табурет до іншого борту і всівся на нього так, щоб використовувати борт як спинку. Так сидіти було зручніше, тим паче, що на плечі падало тепле сонячне проміння. І, зручно влаштувавшись, Мешканець задрімав із почуттям повноцінно проведеного дня, який іще принесе свого часу користь країні, що розкинулася внизу, і її народові.

29

Шофер лежав у кабіні й помалу приходив до тями. Пекучий біль терзав праву руку. Від недавніх вибухів у вухах стояв гул. Він намацав ручку дверцят і, схопившись за неї, всівся на сидіння. Ввімкнув «світляк» – лампа на стелі кабіни загорілась, але в лобовому склі її світло не відбилось, і від цього стало тьмяніше, ніж зазвичай при її світлі. Лобового скла не було.

– Горичу! – гукнув він слабким голосом і прислухався до тиші, що оточувала його.

Горич не відповів. Тоді шофер відчинив дверцята і, зціпивши від болю зуби, спустився на землю. Обійшов кабіну з іншого боку.

– Горичу! – знову гукнув він слабким голосом.

Знову Горич не відповів.

Шофер повернувся до машини і помітив: щось лежало ззаду під бортом. Підійшов і нагнувся. Простягнув ліву руку і, вхопившись за гімнастерку, пересилюючи біль, витягнув із-під машини Горича.

– Ну як ти? – важко дихаючи, запитав шофер, але Горич не відповів. – Гаразд, потерпи. Я тебе зараз до світла перетягну…

І шофер, схопивши здоровою рукою за комір гімнастерки, волоком потягнув товариша до кабіни, з якої плавно опускалося на землю слабке свічення «світляка».

Уповз у це свічення й зупинився. Опустив погляд на обличчя Горича й не впізнав його. Обличчя у Горича не було.

Пригнувся до грудей, приклав вухо й відчув щось мокре і холодне. Відсахнувся, так і не почувши ударів серця.

– Господи! – прошепотів шофер. – Що ж тепер?!

Він довго сидів на землі поряд із тілом товариша, тупо дивлячись на суху безживну поверхню. Відчай змінився заціпенілою байдужістю до всього, включаючи і власну долю, і тільки біль у правій руці з'єднував його думки та почуття з реальністю, страшною і невидимою в цій темряві.

Коли біль у руці стих, шофер підвівся, з гуркотом опустив задній борт, витягнув лопату і спробував однією рукою встромити її в землю. Але земля була тверда як камінь. Розуміючи, що вирити могилу йому не вдасться, шофер кинув лопату і повернувся до кабіни. Знову сів, замислившись, біля вбитого Горича. Потім обнишпорив рукою його кишені, бажаючи забрати що-небудь на пам'ять, але знайшов лише дві абрикосові кісточки. Переклав їх до себе в кишеню і повернувся до заднього борту.

Час минав, залишаючись невидимим і невідчутним. Поряд із кабіною лежав накритий брезентовим чохлом для прожектора вбитий Горич. Шофер, постоявши над ним, сів за кермо, зняв машину з ручного гальма. Відчув, як покотилася вона по цій вічній темряві, залишивши десь позаду непохованого друга.

30

Шум бронепоїзда вже багато днів тішив слух Харитонова. Але особливо раділа його душа, коли він, стоячи на тендері, годував із лопати вогняну утробу цієї важкої, але слухняної машини. Вже давно не звертаючи уваги на тремтіння металу, з'єднавшись із машиною, Харитонов відчував себе її частиною, досить важливою і просто необхідною. І було в цьому відчутті щастя людини, що перебувала в русі, здатної летіти проти вітру, не залежною від явищ природи або від інших людей, які живуть у далеких і близьких селах, розкиданих обабіч бронепоїзда, що мчав. Відчував Харитонов, як із кожним днем усе ближче і ближче була його мета, яку він швидше відчував, аніж знав конкретно, і від наближення цього ще більша самовпевненість виникала в нім, і все сильніше відчував він у собі СУДДЮ, посланого вирішити долю землі, що лежала навкруги.

А сонце і місяць змінювали одне одного. І тільки зірки були нерухомі, але й серед них виникав іноді дивний рух, коли одна із зірок раптом починала повільно повзти вслід за місяцем і разом із ним же запливала за горизонт. Цю зірку побачив одного дня і Харитонов і поставився до неї насторожено, бо здалося йому, що не Природа нею керує, а людина. А людині, здатній зрушувати зірки з місця, він не міг довіряти. Та й як можна було б довіряти людині, здатній впливати на хід зірок у космосі, але не здатній впливати на життя землі або хоч би малої однієї шостої її частини.

Після жаркої ночі, коли бронепоїзд розстріляв по невидимому ворогові половину своїх снарядів, шлях був абсолютно спокійним і нічого підозрілого більше не виникало. Але військовий порядок зберігався і так же мінялися вахти, так само підвахтові спали на койках, викладених із порожніх ящиків. Потім знову забиралися в гарматну башту, прикипали до оглядових щілин, поки їх не змінювали наступні. Після башти вахтового чекали лопата і тендер, а за ними – дерев'яна койка.

Лише Михалич був беззмінним, але не тому, що його примушували добу за добою проводити в кабіні паровоза, а зовсім з іншої причини. Просто не допускав він туди нікого. Там же і спав, часто стоячи, притулившись до задньої стінки.

У міру просування агітбронепоїзда вперед настрій у команди покращав, хоча матрос Петько все більше й більше турбувався про можливих ворогів і часом абсолютно несподівано і несвоєчасно дерся по трапу до гармати, щоб відсунути вахтового і самому заглянути в оглядові щілини. Був він при цьому в тому ж піднесеному настрої, що і всі, й охоче підхоплював пісні, що несподівано виривалися з лудженої горлянки матроса Кішкодайла. Харитонов пісень не підхоплював, позаяк ні слів, ні мелодії не знав. Мелодій здебільшого там і не було, а слова багатьох пісень були спрощені до викриків «Ух!» та «Ех та мати!».

Так вони і їхали, поки раптом не зупинилися, від чого, роззявивши роти, втупилися один в одного. На вахті в цей час стояв Харитонов. Здивувавшись зупинці, він оглянув усі сторони горизонту, але не побачив нічого примітного або такого, що викликало б побоювання. По сходах уже піднімався Федір. Зайнявши місце Харитонова, він засунув про всяк випадок снаряд у казенник і припав до щілини.

Спустившись на днище бронеплатформи, Харитонов зіткнувся з вимазаним вугільним пилом Петром.

– Кранти! – сказав він. У звільненій від шуму бронепоїзда тиші це прозвучало громоподібно. – Вугілля немає…

Він сів на ящик, опустив обличчя в широченні долоні.

Харитонов стояв поряд і не знав, що сказати. Так само тихо в іншому кутку майданчика стояв Кішкодайло. Виникла тиша для всієї команди могла бути прирівняна хіба що до смерті.

Брязнула кришка люка, і в отворі з'явився похмурий Михалич.

– Ну?! – запитливо мовив повагом він, оглядаючи всіх.

– Що – ну? – хрипко перепитав Петро.

– Потрібно було вугілля більше, – відчуженим голосом мовив Кішкодайло.

– А користі? – запитав Михалич. – Це ж не лише вугілля. Тупик попереду. Рейки немає.

– Як немає? – Петро підвів голову.

– Розібрали, видно…

– Це ж треба, а вугілля якраз до тупика вистачило! – здивувався Кішкодайло.

– А рейки ж ворог, напевно, розібрав… – сказав невизначено Петро. – Може, засідка?!

Усі замовкли, обмірковуючи чи то слова Петра, чи то становище, в якому опинилися. Василь Харитонов мовчав і поглядав під стінку, де лежав його речовий мішок. Через відчинений нижній люк проникало денне світло, і в цей же люк ішов бікфордів шнур, який безперервно тягнувся вслід за своїм хазяїном, хоч як і куди б він рухався.

– Що ж робитимемо, братики? – нервово запитав Кішкодайло.

– Якщо вугілля знайти, то можна назад… – сказав Михалич.

– Ні, – рішуче відрізав Петро, втупившись у свої черевики. – Назад ні кроку. Або вперед, або нікуди!

– Так, до кінця! – приречено мовив Кішкодайло.

Михалич спохмурнів.

– Піду вугілля шукати! – сказав він і поліз назовні.

– Хлопці! – заговорив мовчазний досі Харитонов. – Я, мабуть, далі пішки. Треба ж шнур тягнути…

– Так, це треба, – погодився Петро. – Тільки зачекай трохи. Здається мені, попереду засідка. Ми їх зараз помнемо трошки, поки снаряди є, а там уже й іди. Гей, Федоре, заряджай!

– Уже! – відповів з башти Федір.

– Вперед по ходу – вогонь! – скомандував Петро.

Кішкодайло підхопився, розкрив ящик, почав подавати Федору боєприпаси. Знову вибухи поглинули тишу.

Харитонов зробив крок до речового мішка і зіпхнув його ногою вниз, у люк.

– Вогонь! – хрипів Петро. – Вогонь! По ворогах вогонь!!!

Трійка матросів працювала, як якась божевільна машина.

Кішкодайло, як заводний, нагинався, підхоплював снаряд і кидав його в простягнуті руки Федора, а Петро, навіть не підводячи голови, кричав своє: «Вогонь!», із ненавистю дивлячись у залізне днище.

Усе це тривало досить довго, поки команди Петра не зазвучали в суцільній тиші. Він іще кілька разів крикнув: «Вогонь!», поки тиша не зупинила його. Підвівши голову, він глянув у бік башти, де розгублено стояв Кішкодайло.

– Снаряди?

– Амба, – видихнув Кішкодайло. – Витратили.

– Тепер іди! – Петро обернувся до Харитонова. – І коли вибух робитимеш – про нас не забудь! Про те, як ми до крейсера не добралися.

– Так, може, разом підемо?

Петро тільки хитнув головою.

– Нам без прикриття не можна, – відповів за нього Кішкодайло.

Харитонов сплигнув у нижній люк, підібрав речовий мішок і виліз із-під бронепоїзда. Все ще світило сонце, а звідкись спереду піднімався над горизонтом чорний дим.

Закинувши речовий мішок на плечі, Харитонов попрямував уперед. Кілька разів озирнувся на бронепоїзд, який довіз його до цих місць, і здивувався його потужності та красі. Шкода було розлучатися з ним. Поки їхав – звик почуватися в безпеці за його броньованими стінками, але треба було поспішати вперед, і якщо вже не було далі рейок, залишався тільки один вічний спосіб пересування – ноги.

Випадково опустивши погляд, мандрівець помітив, що йде по стежині. Це надало впевненості, й він пішов по ній далі.

Піднявшись на вершину пагорба, Харитонов іще раз озирнувся на бронепоїзд, і тут до його вух долетіло далеке дзижчання. Доносилося воно згори, мандрівник завмер і незабаром побачив цятку, що летіла йому назустріч. Росла вона швидко й незабаром виявилася літаком. Пролетівши над Харитоновим, він мовби пригальмував у повітрі над бронепоїздом, почав розвертатись, і з його черева щось випало.

Харитонов уже бачив колись цей літак. І так само він зависав над одним місцем, і так само впускав щось. Потім був ляскіт парашута і – точно! згадав! – на злітну смугу опускався великий пакунок із продуктами та листами для сторожа. Точно, це був такий самий літак.

Але цього разу ляскоту не було, а із зеленого черева випадали все нові предмети, й коли перший із них досяг землі, поряд із бронепоїздом піднявся високий стовп вогню. Гуркіт вибуху долетів до Харитонова трохи пізніше разом із вибуховою хвилею, що звалила мандрівця додолу. Намагаючись підвестися, Харитонов чув нові вибухи, і відчаєм наповнилося його серце. А літак усе так само розвертався, немов зависнувши в повітрі, і продовжував сипати вниз свої бомби.

Харитонов відчував, як здригається земля. Гуркотіло у вухах, і він заткнув їх пальцями, але це не рятувало. Сівши на траву, він чув шкірою, як течуть по його щоках сльози, які він був не в силах стримати. І повна невідомість шляху, що чекає на нього, перетворювала його відчай на ненависть до невідомої небезпеки. І ненависть уже простягалась, і якби в неї було достатньо сил – спалила б вона й цей літак, і все навкруги, що таїло в собі небезпеку.

Літак незабаром відлетів, поступово перетворившись на цятку, що розчинилася в небесних глибинах. Стояла вечірня тиша. Сонце стомлено хилилося до горизонту, все ще освітлюючи мовчазну землю.

Харитонов стояв на вершині того ж горбка і дивився на чорний задимлений кістяк бронепоїзда. Його тягнуло повернутися, поховати матросів, попрощатися з тимчасовим будинком. І він, можливо, пішов би, але як загасало призахідне сонце, так загасало в нім і це бажання. Вже сховались у вечірньому непрозорому повітрі уламки потужної машини, а Василь усе ще стояв і дивився в темряву, поки не відчув втому. Сів знову на траву, дістав із речового мішка свій пісковий годинник і поставив його поряд із собою. Світний червоний пісок чарівно заметушився у верхній колбі й полився тонкою цівкою вниз, до землі. Як п'яний, стежив Харитонов за цим пісковим часом і перевертав щоразу годинник, коли все світло скупчувалося в нижній колбі. І вже не думалося йому ні про бронепоїзд, ні про літак. Тупо стежачи за піском, він відчував, як утома, що підбирається до свідомості, вкладає його спати, підказує підсунути під голову речовий мішок і опустити на нього голову. І не додивився він до кінця останній рух часу, що світився вниз. Заснув, відчуваючи всім тілом неголосний пульс землі, на якій лежав.

Заснув і почув давно знайомий голос, який супроводжував його в снах довгі роки мандрів. Тепер цей голос був утомленим, немов належав він безнадійно хворій людині, для якої кожне сказане слово дорівнювало видиху життя з тіла.

– Ну ось і сталось… я помер… і всі мої земні пошуки добігли кінця. Дивно, що я помер удома, в маленькому Такінміллі. Прощай, зелений теплий Девоншире, краси якого я вже не побачу земними очима. Зараз моя черга помирати, покидати цей давній край. Спочатку пішла тітонька з Блекпула, теж перед смертю повернувшись до себе додому. Потім померли мої дідусь і бабуся зі своїми сестрами. Потім батьки. Цих було трохи жаль. Я все мріяв, усе хотів, щоб вони побачили, щоб вони дожили до мого вибуху, але що робити – і сам я не дожив до цього. Не вистачило мені земного відрізка мого життя. А може, і сам я винен, що так безрозсудно іноді витрачав час, вплутуючись у непотрібні мені справи: в торгівлю шкірами, у вуглевидобування, хоча там, мабуть, мене запам'ятають. Дивно, що наприкінці життя може раптом з'ясуватися, що у результаті ти добився зовсім не тих, а протилежних цілей і життя твоє мало протилежний сенс від того, якому ти б віддав перевагу свідомо. Так. Добре, що помирати було неважко, хоча хвороба й затягнулася на два роки. Але до неї я звик швидко, як до собаки, що сподобався. І не гнав її, та й не міг. І не жаль, що помер. Може, саме зараз настане час виконання моїх бажань, і єдине, що засмучує, так це те, що всі мої наступні досягнення залишаться невідомими людству, що продовжує жити далеко внизу. Але бувають і чудеса. Мають бути чудеса, має бути надія, що одного дня я зможу хоч би на годину втекти звідси, крадькома спуститися по невидимих сходах униз і показати цим самозакоханим і самовпевненим живим тілам, чого вони варті з усіма своїми цінностями та прагненнями! Гаразд. Вогонь є і на цьому світі, а якщо є вогонь – є і я. І ми удвох з цим священним полум'ям іще покажемо, на що здатні!

Уранці в Харитонова боліла голова. Він підвівся, кинув прощальний погляд на кістяк бронепоїзда і продовжив шлях по стежині, що вела його далі за невисокі пагорби.

Іти було легко. За пагорбами лежала рівнина, вкрита рідкісними кущами та деревами, що самотньо стояли, але далі суцільною лінією горизонту ріс ліс, і стежина вела до нього напростець.

Поки він ішов до лісу, сонце досягло зеніту й почало свій щоденний спуск. Знову воно світило у вічі, немов збиралося зупинити мандрівця. Але Харитонов продовжував шлях, поки перед ним несподівано не виникла річка. Була вона метрів двадцять завширшки. Стежина, вийшовши на берег, звертала ліворуч і вела до вузького дерев'яного містка, на вигляд дуже ламкого.

На протилежному березі річки все так само тягнулося рідколісся та кущі, але ліс, до якого він ішов, був уже не так далеко, і хоча вже смеркалося, це не зупиняло Харитонова, який вирішив спочатку дійти до лісу, а вже потім влаштовуватися на нічліг. І мандрівець прискорив крок.

Ішло в темряву останнє денне світло, коли Харитонов зупинився перед лісом, здивовано роздивляючись високі смугасті стовпи і натягнутий між ними колючий дріт. На верхівках стовпів були прибиті бляшані герби Радянського Союзу. Спантеличений мандрівець подивився під ноги і прослідкував далі напрям стежини: вона тепер вела вздовж лісу, вздовж цих стовпів.

Дивна загорожа, що перепинила шлях Харитонову, нагадувала державний кордон із якогось фільму. Тепер тільки не вистачало зустріти знаменитого Карацупу з його собакою.

«Куди ж це я вийшов? – гарячково думав Харитонов. – Якщо це кордон, то що за країна там, за дротом?»

Не знайшовши відповіді, Харитонов оглядівся на всі боки, немов сподівався побачити якесь пояснення.

Сутінки були темно-синіми, і весь світ навкруги здавався добрим і казковим. На небі все так само царювала дивна четвертинка місяця, а з космосу нестройовою безладною юрбою світили зірки. Було по-лісовому тихо, тобто всі шуми належали природі, Всесвітньому Лісу, і були для нього природні. Але далі по ходу стежини Харитонову привиділося світло, що пробивалось із-за багатьох дерев, і тому роздроблене і тьмяне.

Не очікуючи нічого радісного, Харитонов пішов по ледве видимій стежині вздовж рядів колючого дроту і смугастих стовпів.

Світло наближалося, роблячись яскравішим. Із-за дроту донісся далекий гавкіт собак.

Нарешті мандрівець зупинився перед добре освітленим майданчиком, який нагадував залізничний переїзд із охороною. Тут було все, крім залізниці. Шлагбаум із підвішеною до перекладини цеглиною, ліхтарний стовп, що народжував конус світла, і будка КПП, усередині якої теж горіло світло і за столом, біля лампи із зеленим абажуром, сидів солдат. Здавалося, він читав – в усякому разі, обличчя його не було видно.

Знову прозвучав гавкіт собак, і вся природа принишкла, прислухаючись. Харитонов, стараючись не шуміти, підійшов до шлагбаума і з цікавості поторкав смугасту балку, що перекривала вхід у ліс. Відчув, що фарба свіжа, і почав відтирати забруднений палець об штани.

Пролунав скрип дверей. Харитонов завмер.

За вікном будки виникла ще одна фігура військового, з-за столу підхопився солдат.

До мандрівця донісся невиразний шум голосів.

Знову скрипнули двері, випустили на землю смужку яскравого світла. На неї лягла тінь, і хтось кашлянув, стоячи у дверному отворі. Раптом Харитонов побачив зелену ракету, що зметнулася над будкою, і за мить така сама ракета освітила небо десь далеко за будкою, а ще далі яскравою іскрою спурхнула вгору третя.

– Північ! – крикнув комусь військовий з порога.

Потім чиркнув сірником, прикурив.

Харитонов стояв, стежив за вогником цигарки, що ходив угору-вниз, і думав. Думав, що необхідно йому пройти за шлагбаум: там же продовжується його шлях і десь там же він закінчується. Але й тут було приємно і цікаво; він відчував наявність порядку і порушувати його не хотів. Тому не міг мандрівець змусити себе пролізти під шлагбаумом або обійти його. І, почекавши, поки військовий, що палив, повернеться в кімнату, Харитонов пішов до дверей. Ішов він повільно та обережно, як по мінному полю. А ступивши на поріг, іще довго зволікав, перш ніж постукати.

Двері відчинив білявий веснянкуватий солдат. Відчинив – та так і завмер, сторопіло оглядаючи того, хто стукав.

Важко ступаючи, підійшов другий військовий, у званні лейтенанта.

– Хто такий? – запитав він, суворо дивлячись у вічі Харитонову.

– За шлагбаум пройти можна? – запитав той неголосно.

Мовчання, що настало за цим, змусило Харитонова пошкодувати про те, що постукав він у ці двері.

Мовчання тривало довго, і тільки гавкіт собак, що знову прозвучав, зняв виниклу напругу.

– Хто сьогодні на розпліднику? – раптом запитав лейтенант.

– Мазурбеков, – відчеканив солдат.

– Документи?! – зажадав офіцер, дивлячись уже на Харитонова.

Мандрівець подав офіцерові матроську книжку.

У міру того як офіцер переглядав документ, обличчя його виражало все більше нерозуміння.

Нарешті він підвів очі, і в цих очах Харитонов побачив анемічну байдужість до всього на світі.

– Ну добре… – невизначено мовив нарешті. – А годинник є?

– Немає, – відповів Харитонов.

– Погано, – видихнув офіцер. – Без годинника не можна.

– А навіщо годинник? – ризикнув запитати Харитонов.

– Необхідно також мати при собі календар і дві пари білизни, – завчено додав офіцер.

Мандрівець задумливо втупився у брудну підлогу, потім зупинив свій погляд на гаслі, що займало повністю одну стіну: «ЗОБОВ'ЯЗУЄМОСЯ ПИЛЬНО ОХОРОНЯТИ ДЕРЖАВНИЙ КОРДОН З ОХОРОНИ ЧАСОВИХ ПОЯСІВ».

– І справді, кордон?! – вирвалось у Харитонова.

– А ви що, коли підходили, собак не чули? – запитав офіцер. – Календар є?

– Календаря немає… Карта є…

– Покажіть.

Харитонов слухняно витягнув із речового мішка карту вчителя географії. Офіцер відійшов із нею до столу, розстелив, притиснувши краї руками, й так і завис над нею, нагнувшись. Очі його заблищали.

– Брендоєв! Підійди! Подивись, яка у тебе батьківщина була при царизмі! І Польща, і Фінляндія!

Солдат теж схилився над картою, і обоє, здавалося, забули про Харитонова. Нарешті офіцер, важко зітхнувши, згорнув карту і повернув її мандрівцеві.

– Вибачте, – сказав він дійсно вибачливим тоном. – Без годинника і календаря не маю права пропустити через перехід. Ідіть уздовж дроту, метрів через шістсот – дірка в загорожі, там і перейдете.

Говорив він, пильно дивлячись просто у вічі Харитонову, й через це думка Харитонова про цю людину змінилася в кращий бік. «Служба! – зрозумів Харитонов. – Порядок не дозволяє, значить, не можна… Ну що ж, підемо до дірки».

– Рядовий Брендоєв! – обернувся лейтенант до солдата. – Проведете товариша до місця й повернетеся на КПП. Зрозуміло?

– Так точно!

Харитонов із вдячністю потиснув руку офіцерові й вийшов із будки в теплу зоряну ніч. Слідом за ним вийшов і солдат.

– Будь ласка, за мною! – сказав він і, обігнавши мандрівця, звернув ліворуч, вийшовши на вже знайому Харитонову стежку.

– Як звати? – запитав Харитонов.

– Василь.

– І я – Василь! – зрадів мандрівець. – Значить, тезки!

– Ага…

– Давно на кордоні?

– П'ятий рік.

– А додому скоро? – співчутливо поцікавився Харитонов.

– Коли захочу, – відповів солдат. – Я вже переслужив.

– І додому не хочеться?

– Дім-то по цей бік кордону, – зітхнув сумно рядовий. – От якби по той, тоді б не замислюючись пішов.

– Кордон! – якось дивно гмикнув Харитонов і хитнув головою, виявляючи нерозуміння. – А чого ж його так легко перейти, навіть дірка в загорожі є!

– Кому легко, кому ні! – не обертаючись, сказав солдат. – Позавчора трьох порушників убили при спробі незаконного переходу, вчора – двох.

– Як убили?!

– З автомата Калашникова.

– А чого ж мене… туди пускаєте?

– А ви перший, хто на КПП постукав і попросив дозволу. Видно, від цього летюха і остовпів!

Минуло ще хвилин п'ять. Солдат зупинився, дістав ліхтарик і освітив величезну, в людський зріст дірку, прорізану в колючому дроті.

– Тепер туди й далі по стежині! – доброзичливо сказав він.

– А що там далі? – запитав мандрівець.

Рядовий знизав плечима.

– Якщо втечу коли-небудь, – сказав він, – то дізнаюся. Лейтенант говорить, коли вип'є, що там наше майбутнє, а ми, мовляв, майбутнє від минулого охороняємо. Ну, щасливої дороги!

– Щасливо дослужити! – кивнув Харитонов і ступив у пляму світла від солдатського ліхтарика.

31

Плескіт річкової води вночі звучав по-особливому. В цьому плескоті Андрієві чулись і спокійна радість, і надія, і впокорення з долею.

Кортецький спав. Пліт погойдувався, повільно пливучи вздовж заснулих берегів. Шлях йому вказувала місячна доріжка.

Сопки рівними конусами врізались у блакить високого неба і являли мовби єдину зубчасту стіну, що захищала річку з усіх боків. І раптом із одного із зубців цієї великої стіни, з вершини могутньої сопки піднялася вгору тонка цівка диму, і поглинуло її високе безвітряне небо.

– Люди! – прошепотів Андрій, не зводячи очей із ниточки диму.

Розбудив Кортецького.

Кортецький стукнув п'яткою чобота по поперечній дошці, частині бічної стінки візка, що був нещодавно. Дошка піддалася. Він іще кілька разів стукнув по ній, після чого Андрій легко відірвав її. Ставши навколішки на краю плоту, хлопець невміло почав гребти, через що пліт просто закрутився, до берега не наближаючись.

– Не так! – зупинив хлопця інвалід. – Перейди на інший борт і греби трохи вбік, щоб не виходило проти течії.

Пліт м'яко сів на піщану косу поряд із берегом. Андрій зіскочив у воду і спробував протягнути пліт із Кортецьким ближче до зарослої травою землі.

– Почекай! – зупинив його інвалід. – Уже добралися.

Він підвівся і зробив крок із плоту на пісок коси. Дерев'яна нога відразу пішла в пісок, і довелось Андрію підскочити й допомогти командирові.

Сіли відпочити, поклавши на траву «сковорідку» та молоток.

Із-за сопок з'явились яскраві смуги сонячних променів, які прорізали вранішнє небо. Самого сонця ще не було видно.

Кортецький озирнувся на сопку, з вершини якої йшов дим.

– Пора йти! – нетерпляче мовив він. – І погода дивакувата! Зима має наближатись, а тут потепліло…

Йти довелось усе вгору та вгору. Інвалід швидко втомлювався, й у деякі дні доводилося робити до двадцяти привалів. Дим, що піднімався над сопкою, схоже, був постійним. На п'ятий чи шостий день вони вже вийшли до підніжжя тієї сопки, і тут Кортецький несподівано заскиглив.

– Втомився я! – говорив він жалібним голосом. – А хто про мій подвиг знає?! Хто мене за ці муки нагородить?! Ні-і, останню «сковорідку» причепимо – в перше-ліпше місто прийду й залишуся там доживати свій вік… Не можна мені більше. Вимотало всього.

Помовчавши трохи, Кортецький раптом різко розвернувся до Андрія і вже зовсім іншим голосом сказав:

– Так! Наказую тобі взяти командування на себе. Тепер ти командир. Накажи мені підвестись і продовжити шлях!

Андрій розгублено подивився на інваліда.

– Ти що, не зрозумів?! – злився той, сидячи на землі. – Твою мать, ти зрозумів чи ні?

– Зрозумів…

– Ну так наказуй!

– Наказую вам встати і продовжити шлях, – несміливо й тихо мовив Андрій.

– Пень ти дубовий! Хто таким дохлим голосом наказує?! Давай як належить!

– Наказую встати! – різкіше і голосніше вигукнув хлопець і винувато подивився на інваліда.

Кортецький, кривлячи губи чи то від болю, чи то від утоми, підвівся.

– Наказую продовжити шлях! – вичавив із себе хлопець якимсь чужим, утробним голосом.

Інвалід обернувся до сопки і, шкутильгаючи, почав підводитися.

Вершини вони дісталися наступного дня, коли сонце було вже в зеніті. Біля самої вершини підйом був крутіший, і останні метри дались інвалідові особливо важко. Кілька разів він припадав до землі, і тільки за допомогою Андрія вдалося йому дістатися плоскої, наче зрізаної ножем, вершини.

Відсапавшись, Кортецький запитав Андрія:

– Товаришу командир! Дим є?

Хлопець оглядівся і, побачивши стовпчик диму, що здіймався десь зовсім поряд, кивнув.

– Накажіть іти туди! – попросив інвалід.

– Ні. Наказую спершу відпочити тут!

Інвалід слухняно влігся на спину, мружачись од сонця, що зависло просто над ними. І раптом несподівана тінь лягла йому на обличчя. Розплющивши очі, він побачив над собою худого, виснаженого чоловіка у військовій формі з гвинтівкою в руці.

– Встати! Ви заарештовані! – хрипко сказав той і перевів дуло гвинтівки на Андрія.

Обоє підвелися.

– Уперед! – скомандував солдат, указуючи гвинтівкою напрям.

Пройшовши через кущі, вони опинилися на галявині, посеред якої горіло вогнище, а біля нього, згорбившись, сидів на дерев'яній колоді військовий у накинутій на плечі шинелі.

– Товаришу генерал! – зупинившись біля багаття, доповів солдат. – Затримані в безпосередній близькості від нашої фортеці.

Військовий устав і обернувся до двох заарештованих. Обличчя його було землистого кольору.

– Моє прізвище – генерал Ликов! – сказав він твердим залізним голосом. – Хто такі?

– Рядовий Корнягін… – відповів Андрій.

– Неправда! – перебив його інвалід. – Він – командир Корнягін, а я – рядовий Кортецький.

– Це правда? – генерал перевів суворий погляд з інваліда на хлопця.

– Правда. Я переплутав.

– А це що? – генерал кивнув на «сковорідку», яку інвалід притискував до себе.

– А це радіо… щоб усю правду знали про сьогоднішній день.

– Ну нехай скаже правду! – генерал посміхнувся, зневажливо дивлячись на заарештованих.

– Спочатку повісити і закріпити її треба, – пояснив Кортецький.

– Ну так закріплюй!

Інвалід оглянув галявину і кивнув на найближче до вогнища дерево. Андрій узяв у Кортецького «сковорідку» і, забивши в те дерево цвях, повісив її.

– Ну? Де ваша правда? – суворо запитав генерал Ликов.

Кортецький опустив погляд – «сковорідка» мовчала.

Андрій покосився на неї з сумнівом. Він теж іще жодного разу не чув, щоб ця штуковина говорила.

– Єфрейтор Ізводьєв! – гаркнув генерал. – Заарештованих у другу землянку, і очей із них не спускати!

Ізводьєв, роздивляючись повішену на дерево «сковорідку», кивнув.

Опинившись у темній сирій землянці, Кортецький і Андрій сіли на нари.

– Ну от, останню повісили! – мало не радісно мовив інвалід. – Тепер можна і назад.

Андрій подивився на смужку світла, що пробивалася ззовні, й подумав про тих двох військових, яких вони щойно зустріли. Це, звичайно, була не проста зустріч, а щось інше. Але, в усякому разі, ув'язнення не викликало в Андрія побоювань і тривожних думок. Навпаки, військові нагадали йому своєю поведінкою Кортецького, який, вийшовши до їхнього скиту, поводився так само дивно і навіть нахабно.

Генерал тим часом роздивлявся круглу штуковину, причеплену до дерева, і час від часу кидав на Ізводьєва, що стояв поряд, невдоволені погляди, щоб той раптом не надумався порушувати тишу. Генерал зло косився й на вогнище, що занадто голосно тріщало дровами. Штуковина мовчала, й обличчя Ликова з кожною хвилиною виявляло все більше невдоволення. Нарешті він утратив терпіння, відійшов до вогнища і, штовхнувши колоду носком брудного чобота, всівся на неї і стомлено втупився у вогонь. Ізводьєв, що залишився нерухомо стояти біля дерева, раптом почув шипіння.

– Товаришу генерал! – крикнув він. – Шипить!

– Шипить – це ще не правда! – сказав генерал Ликов, але було видно, як він одразу напружив слух.

«Прослухайте сигнали точного часу, – прорізався крізь шипіння чіткий чоловічий голос. – Звірте ваші календарі! У Москві, Ленінграді, Києві – 1962 рік, весна. У Пермі, Норильську, Магнітогорську – 1958 рік, весна. В Усть-Глімі, Воркуті, Анадирі – 1953 рік, літо. Прослухайте повідомлення для Москви, Ленінграда і Києва. У Москві вийшов із друку перший том «Підсумків Всесоюзного перепису населення», проведеного 1959 року. Ось тільки декілька цікавих цифр із цього видання: загальне число радянських трудящих 78 811000 чоловік, серед них не менше 2 мільйонів 126 тисяч дозорців і наглядачів, не беручи до уваги міліцію та НКВС, 589 тисяч шахтарів, а залізничників – 939 тисяч.

А тепер прослухайте спеціальне повідомлення для всіх територій Радянського Союзу: скоро відбудеться перший тираж розіграшу Державної двопроцентної позики 1948 року. Буде розіграно 918 тисяч виграшів на суму 447 мільйонів карбованців. Тираж відбудеться у Москві, в Колонному залі Будинку спілок».

«Сковорідка» замовкла.

– 447 мільйонів?! – скривджено мовив генерал.

– А може, це неправда?! – з надією в голосі запитав Ізводьєв.

Генерал замовк, замислившись.

– Якщо неправда, – мовив він, – треба буде цих двох розстріляти!

– А якщо все-таки правда?!

– Тим більше розстріляти! – твердо сказав генерал. – Відпускати не можна. Вони тепер знають, де ми…

Ізводьєв одійшов на декілька кроків од дерева і, обернувшись, знову пильно втупився в чорну «сковорідку».

– Патрони ще є? – запитав генерал.

– Сім штук, – не дивлячись на Ликова, відповів солдат.

– Поставиш їх у потилицю і вб'єш однією кулею. Зрозумів?

– Так точно, товаришу генерал!

Тонка смужка світла, що пробивалася крізь дверну щілину в землянку, почала тьмяніти. Андрій і Кортецький мовчки сиділи на нарах. Інвалід згадував, як у дитинстві грав у футбол. Згадував він не саму гру, а біль у нозі після сильного удару, отриманого в сутичці із захисником ворожої команди. Біль цей він згадував зараз із якимсь особливим, мало не мазохістським задоволенням. Можливо, тому, що тієї ноги давно вже не було й її замінила гладко обтесана дерев'янка, яка, на жаль, боліти не могла.

Андрій, ворушачи губами, молився Господові, просячи вибачення за те, що залишив він таємно батьківський дім і свою сім'ю, і просив він Господа допомогти його батькові та братам дочекатися знамення і знайти своє щастя.

– Чого бубониш? – запитав раптом інвалід.

Хлопець завмер, стиснув губи, відчувши враз раптову неприязнь до Кортецького, що встиг побувати вже і командиром, і підлеглим Андрія.

– Молися, молися своєму богові! – зітхнув інвалід. – Жаль, немає у мене бога, я б зараз теж помолився.

– Я молитимуся за вас, – прошепотів Андрій.

– Спасибі й за це.

Через деякий час у дверці землянки щось ударило.

– Гей, ви там? – донісся до арештантів голос Ізводьєва.

– Тут, тут! – крикнув Кортецький, що лежав на нарах, накрившись своєю шинеллю.

– Відіспіться як слід, а то вранці розстріл.

Андрій, що сидів у ногах у інваліда, схопився й дуже стукнувся лобом об перекриття.

– За що?! – здивовано вигукнув Кортецький.

Уранці двері відчинилися, пропустивши всередину землянки яскраве сонячне світло.

– Виходь! – крикнув Ізводьєв.

Зсередини землянки було видно тільки чоботи солдата. Вниз він не спускався.

Заарештовані вийшли назовні.

– Руки за спину і вперед! – скомандував Ізводьєв, показуючи напрям стволом гвинтівки.

Вони пройшли повз вогнище, біля якого у своїй постійній позі сидів генерал Ликов.

– Єфрейтор Ізводьєв! – крикнув генерал. – Після розстрілу збереш дров!

Солдат на ходу кивнув.

Вони спустилися по схилу.

– Стояти!

Заарештовані зупинилися.

– У потилицю станьте! – наказав Ізводьєв, пересмикуючи затвор гвинтівки.

Кортецький слухняно став у потилицю Андрію, але хлопець розвернувся, здивовано озираючись на Ізводьєва.

– Не сіпайся! – попросив його інвалід, знову підлаштовуючись йому в потилицю.

– Зачекайте! – крикнув Андрій, але не було в його голосі ні страху, ні переляку. Лише здивування.

– Ну чого? – незадоволено запитав Ізводьєв.

– А за що? – Андрій дивився просто у вічі солдатові.

– Треба, – відповів Ізводьєв. – Наказ генерала – наказ Батьківщини. Ви думаєте, легко однією кулею двох?!

– Що, вже й кулі жаль? – сплюнув зло Кортецький, не обертаючись.

Ізводьєв неприязно подивився в спину інвалідові й знову перевів погляд на Андрія.

Андрій важко зітхнув і відвернувся. Інвалід знову підрівнявся.

– Одноногий на місці, перший два кроки ліворуч! – гаркнув раптом Ізводьєв.

Не встиг Андрій закінчити другий крок, як торохнув постріл.

Інвалід зігнувся, потім упав.

Андрій підбіг до нього.

– Шкода, не було у мене бога, – з останніх сил мовив Кортецький. Тіло його вигнулося – навіть здалося, що ось-ось він підніметься на ліктях – і обм'якло.

– Готовий, – сказав Ізводьєв.

В Андрія перехопило дух.

Блідий Ізводьєв опустив гвинтівку на землю.

– А ти йди звідси! – сказав він хлопцеві. – Йди!

– Поховати треба, – насилу вимовив Андрій. – Одному ж важко поховати…

– Іди-іди! Ми його не ховатимемо. – Ізводьєв широко розплющеними очима дивився в землю. – Ми його генералові відтягнемо! Генерал наказав один труп притягнути йому. А ти йди.

Андрій зробив декілька кроків униз по схилу, обернувся, щоб подивитися на солдата, потім уже помчав щодуху, ламаючи сухі гілки дерев і збиваючи листя з кущів.

Сонце вже припікало, піднімаючись над землею. Безхмарне ситцеве небо заклопотано, зі співчуттям дивилося вниз.

32

Тієї ночі високо в небі летів дирижабль. Летів він у кудизавгодному напрямі, смиренно покоряючись вітру.

Старий Мешканець дирижабля спав сидячи. Молодий посопував, лежачи на дерев'яній підлозі. Він лежав на спині, і обличчя його виражало здорове задоволення.

Слабке світло зірок спадало вниз і ледь-ледь заглядало всередину гондоли, але цього світла названому онукові вистачало, щоб уві сні мружитись і, уявляючи собі куди яскравіше сяйво далекого сонця, відвертати від нього прикритий повіками погляд.

Потім настав ранок, і коли Мика прокидався – Мешканець дирижабля вже не спав. Зазвичай він сидів на своєму табуреті і роздумував уголос. Як тільки Мика розплющував очі, вся увага літнього Мешканця зосереджувалася на нім, і до самого вечора турботи Мешканця не залишали Мику в спокої. Мешканець говорив не дуже виразно і заїкаючись, але говорив багато. Розповіді його були переважно повчальні й освітні.

Одного дня Мика помітив, що його наставник несподівано постарів, навіть колір його обличчя змінився – став землистим. Відтоді він часто скаржився на здоров'я і говорити став менше й повільніше, поки, врешті-решт, не перетворився на мовчуна, що вимовляв усього лише одну-дві фрази за день.

Того дня, кивнувши замість вітання вихованцеві, Мешканець відвернувся до вікна-ілюмінатора, притискаючи обидві долоні до серця. Вихованцеві було жаль свого наставника й хотілося йому чимось допомогти, підтримати, але наставник мовчав, а слухняний Мика не бажав порушувати мудре мовчання Мешканця дирижабля. Незабаром біль відпустив наставника і, обернувшись до Мики, він сказав:

– Поки молодий, значить, треба бути таким, як усі. Всі хороші – і ти будь хорошим, так би мовити. А якщо погані всі – будь таким же, але чекай, коли вони ставатимуть хорошими, хоч би деякі з них, тоді, значить, сам ставай хорошим. Але не відразу, а то соратники цього тобі, так би мовити, не пробачать…

Мика уважно слухав, киваючи на знак своєї згоди зі словами наставника. А старий прискорено почав дихати, й обличчя його ще більше зблідло.

Вихованець почекав, поки наставник відсапається, а потім запитав:

– А зараз усі які?

Мешканець перевів на хлопця втомлений погляд.

– Я давно не був там, унизу, – заговорив він. – А коли відлітав… значить… усі, що мене проводжали та слали листи й телеграми, були хороші, інші… про інших не знаю, але найбільше побоюйся соратників… Коли народ, так би мовити, поганий – це не так страшно… це навіть зазвичай… а зазвичай тому, що у народу – погані соратники…

Мешканець не договорив і знову притиснув долоню правої руки до грудей. Погляд його став жалібним, і він вичавив із себе якийсь звук, тихий і протяжний.

Мика кивнув, показуючи, що зрозумів усе і надалі в поясненні не має потреби.

Мовчазно потягнувся час, освітлюваний літнім сонцем.

Мешканець бочком притулився до стінки гондоли і так, сидячи, задрімав.

Хлопець відчинив вікно-ілюмінатор з іншого боку і, поклавши руки на підвіконня, виглянув назовні.

Унизу рівними квадратами та прямокутниками тягнулися поля, окреслені вузькими лісосмугами. А трохи попереду розкинулося село, декілька будиночків, розставлених безладно через видиму відсутність вулиць.

Мика придивився до цього села, і стало йому тепло й радісно. Там, унизу, жили люди, яких він так сильно навчився любити й поважати і за яких був готовий майже на все. Це були люди, на яких трималась уся країна: хлібороби, орачі. Там жили люди, заради яких його наставник, старий Мешканець дирижабля, провів стільки років у гондолі, чекаючи, як найбільшого щастя, приземлення, прагнучи його і думаючи про нього. А ось тепер і Мика побачив житла цих людей, відчув свою близькість до них, і одночасно з теплотою від цих думок прийшов і жаль через те, що все ще високо летить дирижабль, що не опускається він на поле біля цього села і не біжать до нього хлопчаки й дівчатка, за якими з квітами, прапорами та гаслами поспішають їхні батьки, надівши з цієї нагоди на груди ордени та медалі, що свідчать про минуле геройство. Усього цього, на жаль, не було. І, все ще схиляючи голову до землі, Мика заплющив очі і намалював собі барвисту й урочисту картину приземлення дирижабля. Таку саму, яку не раз малював йому старий Мешканець. І вже ввірвався у вуха шум уявних оплесків, і крики «Ура!!!», і заклики, що їх просто вигукнули на одному потужному диханні.

Дивне почуття виникло у хлопця, і довго він не хотів розплющувати очі, довго тримав на слуху придумані звуки і навіть бачив себе там, унизу, як він потискує десятки рук і приймає квіти. Боже, яке це п'янке відчуття – знати і бачити, що ти обожнюваний усім народом, бачити, як народ дивиться на тебе, як прислухається до кожного твого слова і навіть невдало та невлад сказані слова сприймає, затамувавши подих.

Невже це завжди так? Невже так трапляється з усіма, кому вдається опустити свій дирижабль на поле поряд із місцем, де живе народ? Ні, в це не віриться! Не може цього бути! Народ не сліпий і не глухий – він бачить і відчуває, хто його дійсно любить, а хто тільки говорить про це. У народу інтуїція така, що коли раптом який сумнів виникне, то все – не чекай ні квітів, ні оплесків.

А дирижабль тим часом, несучи у своїй гондолі сплячого Мешканця та замріяного хлопчину, летів далі, несений вітром у кудизавгодному напрямі, й усе було в нього попереду, як усе було попереду й у двох чоловіків, і в чомусь навіть не залежало їхнє майбутнє від зміни напрямів вітрів, а ось від чого залежало – сказати було важко. Щось було над ними, і над дирижаблем, і над вітрами. Щось вершило історію і зумовлювало місце кожного в ній. Але ні люди внизу, на землі, ні двоє в гондолі не знали про це, а тому жили очікуванням здійснення своїх доль, вірячи, що здійснення це залишиться яскравою плямою в історії країни і народу.

33

І прийшов сон до шофера. І залишився з ним.

У темряві під звичне потріскування бортів шофер усміхнувся блаженно, на час сну прощаючись із болем у руці та з відчайдушним відчуттям самотності.

Машина їхала швидше, ніж зазвичай, і тому її трясло сильніше.

Перед заплющеними очима виникли жовті поля пшениці, по яких низький вітер ганяв хвилі.

І машина їхала по цих полях, наполовину потопаючи у пшениці.

Їхала м'яко та плавно, мовби пливла.

Попереду за полями піднімалася вогняна куля літнього сонця, і промені його, відбиваючись од жовтих хвиль пшениці, як від морської гладіні, йшли знову вгору, в небо, де лягали жовтими плямами на тонкі безневинні хмари, що летіли по небу тільки для краси.

Якби у машини було лобове скло – від нього теж пішов би вгору який-небудь відбитий сонячний промінь.

Але лобового скла не було. Сонце світило просто у вічі шоферові й сліпило так яскраво, що він усе сильніше й сильніше мружив уже заплющені очі.

І так пливла машина у пшениці, що доходила вже до бортів кузова, а назустріч машині пливли човни, в яких сиділи люди з косами і серпами. І не було у тих човнів весел або моторів, але пливли вони назустріч, і деякі з них уже пропливали мимо.

Тонка хмарна плівка на хвилину ослабила сяйво денного світила, і шофер одразу відчув це. Він перестав мружитись, але очей не розплющив.

І побачив, що за човнами, які пливуть йому назустріч, пливуть плоти, на яких теж сидять люди і в руках тримають червоні прапори і транспаранти, на них білим по червоному написано цифри.

Тільки коли плоти майже порівнялись із його машиною, шофер зрозумів, що за цифри виписано на яскраво-червоній тканині. Цифри ці були гордістю всього народу й усієї країни, й означали вони, скільки чавуну виплавлено на душу населення, скільки вугілля видобуто на ту саму душу, скільки гасу, солярки, м'яса та масла має кожна душа.

І знову всміхнувся блаженно шофер, радіючи цим цифрам і все ще трохи дивуючись із того, що і човни, і плоти пливуть по пшениці без весел і моторів. Але радість була сильніша за здивування, і тому радість залишилась, а здивування зникло. Чому дивуватися? Тільки тому, що його простацькому розуму щось здається незрозумілим? Ні. Через це дивуватися не варто. Якщо пливуть вони – значить, можуть пливти, значить, не вивелися на руській землі кулібіни, ползунови та брати черепанови, а на далеких від Русі землях не вивелися кампанелли, маркси та їхні брати по ідеях. У всякого земного руху існує порядок, і ніщо не може рухатися всупереч йому.

І ось уже залишилися позаду машини, і човни, і плоти, перетворившись на цятки, що віддаляються і зникають, а попереду лежав нескінченний жовтий простір. І був він вільний од предметів, лише вітер усе так само ганяв по пшениці хвилі, й так само відбивали вони сонячні промені, вже не такі косі тому, що сонце до цього часу піднялось і зайняло на небі одне зі своїх улюблених місць, із якого можна було світити просто вниз.

А машина все глибше заходила у пшеницю. І зник за колоссям горизонт.

Шофер відчув, що стало прохолодніше. На його обличчя впала тінь від заколосених пшеничних крон. Приємний нежаркий вітерець приголубив запалі щоки, доторкнувся до рани на руці, й біль зовсім ущух.

«Боже! – думав шофер. – Ну чому я один дожив до цього щастя, до цього сонячного світла і до щадної тіні? Чому я один? Чому залишилися в темряві й пасажир, і Горич, які більше за мене прагнули цього світла? Чому?!»

І навіть думалося при заплющених очах легше й виразніше, немов сон вирівнював і редагував зазвичай плутані думки шофера.

А машина тим часом повністю занурилася в пшеницю і пливла вже в глибині її. Рух залишався плавним, але тепер він сповільнився, мабуть, через більший опір пшениці ходу машини.

Шофер придивився і, на подальший свій подив, побачив крізь заплющені очі не колосся, а стовбури пшениці, повз які неспішно пливла машина. Проїзд між цими стовбурами був досить широкий, але тут шофер помітив такий же стовбур просто перед машиною і, лівою рукою схопившись за кермо, встиг відвернути від нього, уникнувши зіткнення.

Стало помітно темніше. Рідкісні осколки променів, які просочувалися на дно пшеничного моря, ледве розсіювали легку напівтемряву, іноді схожу на туман.

Машина з невідомої причини набирала швидкість.

Знову заскрипіли борти, і від знову виниклого трясіння защеміла осколкова рана на правій руці.

А стовбури вже проносилися з такою швидкістю, що шофер частіше не помічав їх, а лише впізнавав за типовим просвистом, із яким машина пролітала мимо.

Від сильного напруження шофер усе-таки розплющив очі. Навкруги все так само хазяйнувала темрява, і навкруги, і вгорі.

А машина мчала на великій швидкості, й до її гуркоту домішувався хуртовинний присвист вітру, що потрапляв у кабіну через розбите лобове скло. Присвист цей різав слух, і шофер, відпустивши кермо, спробував заткнути пальцем хоча б одне вухо, але це не врятувало. І тоді він пригнувся і влігся боком на сидінні, тримаючи поранену руку у висячому положенні.

Машина підстрибувала, підкидало й шофера, але він старався втриматися. Пружинне сидіння пом'якшувало трясіння, а крім того, свист вітру залишився на рівні лобового скла, і тепер шофер відчув себе краще.

Він знову заплющив очі.

34

По нагрітій сонцем бруківці поспішав маленький сірий звірок. Вулиці були безлюдні, на початку кожної стояла людська голова на кам'яному постаменті. Біля під'їздів деяких будівель лежали кам'яні леви, створюючи видимість охорони. Рідкісні дерева, що піднімались із земляних лунок, пробитих у суцільній бруківці, мали вигляд чахлий і хворобливий. їх салатові листочки були немов вирізаними з паперу і підклеєними до гілок. І все-таки місто здавалося звірку веселим і радісним. І біг звірок далі, радіючи присутності сонця та відсутності людей.

Ласкаве блакитне небо ніби теж чомусь раділо. Мабуть, присутності сонця та відсутності хмар. І звірок, зупиняючись іноді на якому-небудь перехресті й озираючись на всі боки, кидав свій погляд і туди, в ласкаво-блакитне небо. І мовби дарувало воно йому в подяку за погляд іще більше сили. І продовжував звірок свій біг по нескінченному й безлюдному місту, не відчуваючи втоми.

А коли зупинився на черговому перехресті, то зловив носиком запах вітру, який віяв із вулиці, що йшла праворуч. І впізнав він у цьому запаху море. Згадав далеке море, від якого він давно пішов. Воно теж мало такий запах.

І, звернувши з вулиці, звірок побіг по прогрітій сонцем бруківці назустріч цьому вітру. Побіг, уже не зупиняючись на перехрестях. Але й ця вулиця була нескінченною. І проносилися повз нього такі самі людські голови на кам'яних постаментах, неживі леви та чахлі дерева. А вулиця все продовжувалась і продовжувалась, повільно піднімаючись до вже видимого кам'яного горизонту, і там далі, переваливши за нього, йшла вниз, підкоряючись закону про округлість землі.

35

Обідраний і подряпаний, Андрій піднімався на наступну сопку, за якою інших сопок видно не було. Лік дням після загибелі Кортецького він уже втратив, хоча, мабуть, минуло не так багато часу. Виснажлива спека посилювалась, і ятрились потріскані губи, якими вранці він злизував росу із широкого листя якихось далекосхідних кущів. Попадалися йому в дорозі незнайомі яскраво-червоні ягоди, терпко-кислі на смак. Ковтав він їх просто з кісточками, намагаючись хоч трохи утамувати постійне відчуття голоду та спраги.

Вже піднявшись на лису вершину сопки, Андрій із полегшенням зітхнув і оглядівся на всі боки. Розігріту сонцем тишу порушував тільки шиплячий рух вітру, а попереду та внизу пускало відблиски яскраво-синє полотно моря. Від захоплення в Андрія перехопило дух. Ніколи раніше він не бачив моря, й уявити його інакше, як декілька взятих воєдино річок, він не міг.

А вітер, охолоджуючи повітря, ніс у собі солонуватий присмак, і Андрій, вдихнувши ковток цього вітру, відчув приємну солоність на язиці й зрозумів, звідки вона та звідки вітер. І, не зупинившись для відпочинку на вершині, продовжив шлях. Тепер це був шлях до моря, шлях униз.

Іще не було чутно моря, але чайки своїми різкими криками зруйнували тишу, і відчув себе Андрій затишніше в цій ожилій шумами природі.

Іноді море зникало, але ненадовго, а тільки на час переходу через яку-небудь улоговинку. А потім воно з'являлося знову і ще більше блищало на сонці, ще більше вабило до себе, кликало криками чайок.

Вже доступними стали для очей і смужка піску на березі, й мильні баранці невисоких хвиль, які повзли до землі.

Усе стало доступнішим його очам, але тільки наступного дня ноги Андрія зупинилися на піщаному березі, а руки опустилися в прохолодну приємну воду, зачерпнули її та плеснули в обличчя. Вода обпалила обвітрену шкіру.

Сонце повільно відривалося від горизонту.

Андрій заворожено дивився на нього, і здавалося йому, що так близько бачить він світило вперше. Було воно дійсно величезне, і це не дивувало, адже розумів він, що між ним і сонцем лежить усього лише море.

Дивився він на сонце, поки не заболіли від яскравого світла очі. Відвернувся він од сонячних променів і помітив недалеко скелі, а серед них щось дивне.

Між берегом і двома скелями, що височіли із води, лежав проіржавілий кістяк корабля. Неподалік, на березі й у воді, валялися почорнілі від часу ящики, якісь залізні предмети, відполіровані водою та сонцем дошки.

Постоявши в роздумі деякий час, Андрій підійшов до ближнього ящика і спробував підняти кришку. Кришка відвалилась, і всередині він побачив щільно притиснуті одна до одної сірі цеглинки, у кожної з яких «стирчав» дротяний хвостик.

Усе це було Андрієві незнайоме й нецікаве. Він сів на теплий пісок і замислився. Місце йому подобалося своєю відкритістю й присутністю слідів людини. І вирішив він тут зупинитися.

Закінчити свій шлях. Може, там, за морем, і є люди, до яких треба було б квапитися, пливти. Але дуже вже він втомився. І не хотілося більше поспішати, опускатись і підніматись.

«Тут я побудую собі будинок, – думав Андрій, дивлячись на останки корабля. – А якщо сил вистачить, то й каплицю поставлю. Буде свій маленький, але храм. Тільки Писання немає… А сам я не напишу».

Сонце тим часом піднімалося. Тривав приплив, і кричали чайки, кружляючи над берегом і косячи оченятами на сидячу людину, що вирішила залишитися біля моря.

36

Стежина, на яку ступив Харитонов, виявившись по інший бік кордону, вже багато тижнів вела його далі, поступово розширюючись і перетворившись нарешті на ґрунтову дорогу. Ця дорога перетинала ліси, поля й сади, перебиралася по мостах через річки та річечки, проходила зовсім поряд із людським житлом, але не звернув із неї мандрівець, аби підійти до людей. Не виникало в нім більше цього бажання.

Тепле міжсезоння починало розфарбовувати листя дерев у яскраві кольори. Високо у вилинялому небі співали жайворонки. Наближався час збирання врожаю.

Коли сонце стало припікати, Харитонов зупинився й сів у тіні придорожнього дерева. Стягнув із ніг чоботи, розмотав онучі, виготовлені з однієї гамівки, і розстелив їх для просушування. Розтягнувся на землі, поклавши речовий мішок під голову. Доторкнувся рукою до бороди, пелехатої і такої ж «саперно-лопаткової», яку носив він на баржі. Свого часу виросла вона на добрих півметра, але якось він знайшов шматок скла і, з півгодини помучившись, укоротив її.

Дзвінке дзижчання мошви, що теж сховалася від сонця в тіні дерева, навівало дрімоту. І мандрівець, утупившись заплющеними очима в небо, поринув у теплий потік, який поніс його кудись. Закружляли навкруги сонячні полиски, і немов хтось теплою долонею пройшовся по його обличчю й доторкнувся до горла, через що Харитонов здригнувся. Долоня зникла, і вже ніщо не тривожило його сон.

Пробудження було довгим і важким, немов повертався він до життя після летаргічного сну. Підвів голову, оглядівся і не упізнав місця, де спав, хоча і чоботи стояли на місці, й онучі, давно висохлі, лежали розстеленими на траві. Мандрівець звівся на ноги й вийшов на дорогу, яку теж не впізнав. Це була вже не ґрунтова дорога, а справжня бетонка. Два ряди дерев обабіч бетонки утворювали алею, тінисту й прохолодну навіть при літньому сонці. Йти по ній було легко, й Харитонов, не замислюючись, пішов у тому ж напрямі, в якому йшов він по колишній, ґрунтовій дорозі.

За деревами, обабіч дороги, почали з'являтися поодинокі будинки. Харитонов уповільнив крок. Перед ним починалося місто, велике місто, мабуть, навіть більше колишнього Пафнутьєвська, і від цього виник сумнів – а чи варто йти в таке місто, адже якщо воно більше колишнього Пафнутьєвська, значить, і більше зла може заподіяти Харитонову.

Але люди, що плавом пливли по дорозі, рухались і назустріч мандрівцю, і по дорозі з ним, мали щасливий вигляд, усміхались, і хоч були їхні усмішки дивні, занадто самостійні та, здавалося, взагалі не пов'язані ні з життям, ні зі світом, який це життя оточував, Харитонов усе-таки засумнівавсь у своїх побоюваннях. Адже те місто залишилося далеко позаду, за колючим дротом і смугастими стовпами державного кордону, а значить, це місто було надійно захищене від колишнього Пафнутьєвська й усіх його околиць, включаючи і берег Японського моря. Отже, життя тут проходило інше, судячи з усмішок жителів, життя це було дивно-радісне і, можливо, щасливе. І пішов Харитонов далі. Вздовж дороги почали вишиковуватися дерев'яні будинки, з'явилися вулиці, що під прямим кутом прорізали дорогу, і на початку кожної стояв бюст на невисокому, метра в півтора, постаменті. Придивившись до найближчого бюста, мандрівець упізнав Леніна, і це заспокоїло його остаточно.

Минуло ще трохи часу, й попереду показалася величезна, заввишки з дзвіницю, скульптура-пам'ятник, що зображувала також засновника Батьківщини, а поруч через величезний кам'яний дефіс таким же пам'ятником височіли чотири бетонні букви «ГРАД».

– Ленін-ГРАД! – зрозумів Харитонов, і серце його схвильовано закалатало. Він зупинився, не зводячи очей із цієї скульптурної назви міста. Згадав трихрам'я, згадав усе своє життя і вклонився пам'ятнику, ніби був це не пам'ятник, а храм, святиня, саме та святиня, до якої він ішов.

Одразу за назвою міста стояли акуратно побудовані в шеренги високі кам'яні будинки сірого та жовтого кольорів. Бетонна дорога, по якій він ішов, перетворилася на бруківку, широку і трохи збурену посередині.

Усе ще схвильований, Харитонов попрямував далі. Люди кудись зникли, але, як і раніше, на кожному перехресті стояли пам'ятники Леніну. Всі голови були однакові, але постаменти відрізнялись один від одного. На одному з них, широкому мармуровому кубі, виднівся напис, зроблений бронзовими, вкритими патиною, літерами: «Засновникові Санкт-Петербурга від вдячних співгромадян».

Біля парадних під'їздів деяких будівель лежали кам'яні леви, створюючи видимість охорони. Чахлі дерева піднімались із земляних лунок, пробитих у суцільній бруківці. І все-таки місто здавалося Харитонову радісним. І йшов Харитонов далі, радіючи присутності сонця та відсутності людей.

Він зупинився на черговому перехресті й уловив запах моря у вітрі, що віяв із вулиці, яка відходила праворуч. Згадав далеке море, від якого він давно пішов, і поспішив по прогрітій сонцем бруківці назустріч вітру. Але і ця вулиця була нескінченною. І залишалися позаду такі ж людські голови на постаментах, неживі леви та чахлі дерева.

А вулиця все продовжувалась і продовжувалась, повільно піднімаючись до вже видимого кам'яного горизонту, і там, далі, переваливши за нього, йшла вниз, підкоряючись закону про округлість землі.

Вітер усе так само дихав в обличчя, і було його дихання приємне Харитонову, що все ближче й ближче підходив до кам'яної лінії міського горизонту. Незабаром він досяг цієї лінії й побачив із її висоти продовження та кінець вулиці, по якій ішов. Вулиця закінчувалася морем, і там, далеко, на краю яскраво-синьої води, що відбивала сонячні промені, виднівся здоровенний величний крейсер.

«Ось він де, цей крейсер, якого так і не дісталися загиблі балтійці!» – подумав Харитонов.

І гірко стало на душі. Шкода було і Кішкодайла, і Петра, і Михалича, завдяки яким він так швидко дістався сюди. Може, їх іще чекають на крейсері? Чекають і тому не відпливають? Може, треба їм сказати, що всі вони загинули й більше ніколи не зможуть співати свої хвацькі матроські пісні?

Несподівано заявив про свою присутність духовий оркестр, який заграв щось незнайоме Харитонову. Музика була радісною й бадьорою, і, прислухавшись до неї, мандрівник більше не міг думати про загиблих балтійців, не міг думати про погане або сумне. Музика була багатобарвною; немов художник, вона намалювала яскраву пляму невизначеного майбутнього щастя в уяві Харитонова. Він зупинився, широко розплющеними очима дивлячись на громаддя крейсера.

На пристані щось відбувалося. Поряд із пришвартованим військовим кораблем стояло безліч незвично одягнених людей із фотоапаратами та блокнотами в руках. Трохи осторонь шепотілися троє вітчизняних громадян, легко впізнаваних по широкоштанних костюмах. Оркестр працював в іншому кінці площі під охороною двох міліціонерів. Над оркестром на торці п'ятиповерхової кам'яної будівлі висіло велике червоне гасло: «Хай живе одностороннє роззброєння!»

Оркестр дограв мелодію, і у виниклій паузі почув Харитонов незрозуміле дзижчання, що доносилося з крейсера. Декілька робітників у чистеньких білих комбінезонах кублилися біля однієї з гармат. Що вони робили, не було видно, але через хвилину гармата гучно вдарилась об палубу й покотилася по ній із шумом, поки не вперлась у фальшборт. Над площею злетіло триразове «Уррра!» – його прокричали матроси, що стояли десь поблизу, їх не було видно. І натовп із фотоапаратами та блокнотами в руках загойдався, зашумів різноманітними неруськими голосами й ближче посунувся до пришвартованого корабля.

Робітники підчепили лебідкою гармату, що лежала на палубі, й скинули на кам'яний причал.

Натовп іноземців щільно оточив її і заклацав фотоапаратами.

– Бачите! – сказав один із трьох, що шепотілися, двом іншим. – Як мухи на мед!

Двоє інших закивали.

Бригада робітників у білих комбінезонах уже кублилася біля невеликої гарматної башти. До неї підкотили автогенний апарат, і шипіння вогню посилило загальний шум.

Харитонов із підозрою спостерігав за тим, що відбувається, не розуміючи суті його, але всією своєю кров'ю відчуваючи присутність зла, почуваючись у ворожому оточенні.

Лебідка підняла над палубою гарматну башту і, розвернувши стрілу, опустила башту на пристань. На башту тут же скочив якийсь іноземець, а інші заклацали фотоапаратами. Потім його змінив інший кореспондент, затим туди видерлися дві жінки.

Трійця вітчизняних керівників із несхваленням у погляді спостерігала за метушливими іноземцями.

– Гірші за дітей! – сказав Перший із Трьох.

Двоє інших кивнули.

– Утім, – вів далі Перший із Трьох, – можна зробити ще краще…

Двоє інших присунулися ближче.

– Закласти кілька мін нижче за ватерлінію і висадити в повітря кораблик!

– Ефект відмінний! – сказав Другий. – Таке фото обійде всі журнали світу!

– Так, це справжня пропаганда! – погодився Третій.

– Виконуйте! – упевнено наказав Перший.

Тим часом бригада старанно зрізала автогеном чергову гармату. Іноземці заспокоїлись і вже дещо байдуже поглядали на корабель.

На палубу піднялося кілька людей у цивільному, з портфелями, і зайшли в овальні двері головної вежі. Оркестр заграв «Прощання слов'янки».

Один із двох міліціонерів, які охороняли музикантів, витягнув із польової сумки булку, розламав її й половину простягнув товаришеві, після чого вони зайшли за естраду і зникли з очей. Декілька великих чайок опустилися на пристань і поважно походжали по самому її краю. Іноземець у картатому костюмі змінив на своєму фотоапараті об'єктив і, присівши навпочіпки, прицілився в найближчого птаха.

Харитонову здалося, що стало темніше, він глянув угору – там усе так само сяяло сонце на абсолютно безхмарному небі. Відчувши раптом втому в ногах, мандрівник сів просто на брук і зняв із плечей речовий мішок.

Люди в цивільному покинули крейсер і спустилися на пристань. Один із них підійшов до трьох, які шепотілися, і чітко по-військовому щось доповів, на що троє кивнули. Після цього люди в цивільному пішли за ріг ближнього будинку.

Прозвучала коротка команда. Робітники на крейсері заметушилися, швидко зібрали інструменти й зійшли по трапу вниз.

Із-за естради вибігли двоє міліціонерів. Один із Трьох поманив їх пальцем і, коли вони підійшли, щось сказав, сердито змахуючи рукою.

Другий, що відрізнявся від двох інших лише великою бородавкою на підборідді, ворушив губами, ніби говорив сам із собою, й дивився на крейсер.

І раптом один за одним пролунали два вибухи; над кораблем піднялися дві димні хмари.

Керівник із бородавкою повернув голову до музикантів і кивнув. «Хотят ли русские войны?!» – вигукнув диригент. Оркестр заграв вищеназвану пісню.

Крейсер дав крен. Його палуба, що височіла метрів на п'ять над пристанню, почала опускатися. Здавалося, це не корабель іде на дно, а хтось витягнув пробку, і море, як вода у ванні, йде кудись по невидимих трубах. Помутнілим поглядом мандрівець дивився на гинучий корабель. Не відводячи від нього погляду, підняв із землі речовий мішок, зробив декілька кроків до пристані й раптом почув жіночий крик. Озирнувся й помітив, як шарпнулась убік жінка з натовпу іноземних кореспондентів, злякавшись щура, що вискочив із-під ніг.

А щур уже біг повз зрізану гарматну башту до тонучого крейсера, біг швидко, немов розганяючись для стрибка.

Палуба крейсера майже порівнялася з пристанню. У Харитонова від хвилювання перехопило горло.

– Стій, дурню! – заволав він щурові. – Куди ти? Потонеш!!!

Але звірок, розігнавшись, стрибнув на залізну палубу і зник серед споруд. І тільки тихий дріб його бігу прозвучав у тиші, що несподівано настала. Потім завирувала вода, що поглинула палубу.

На обличчях кореспондентів, які спостерігали за одностороннім роззброєнням, з'явилася розгубленість.

Корабельні споруди та щогли з антенами зникли під водою. Але тиша тривала. Люди нерухомо стояли на пристані, й навіть запізніле клацання фотоапарата не злякало тишу.

Харитонов заплющив очі й до болю у вилицях зціпив зуби.

– Щури біжать із тонучого корабля, – промовляв він подумки. – Щури біжать із корабля… з одного тонучого корабля на інший.

Права його рука потягнулася до шнура. Сірники були вже в лівій руці.

Він розплющив очі й запалив сірник. Повільно підніс його до шнура. Шнур заіскрився…

Різкий удар звалив його. Перед його обличчям чиїсь чоботи затоптували іскристий кінець бікфордового шнура. Харитонов лежав і дивився, як чинить опір вогонь товстим гумовим підошвам. Але тут чобіт ударив його в обличчя, і червоні кола попливли перед очима.

Кореспонденти ожили і знову заклацали камерами, спостерігаючи, як люди в цивільному, потоптавши ногами дивного бородатого чоловіка в старій військовій формі, взяли його під руки й укинули в легкову машину.

Опритомнів Харитонов у кімнаті з цементною підлогою та вузькими нарами, прикрученими до холодної стіни. Доторкнувся до обличчя і відсмикнув руку – від різкого болю ледве не втратив свідомість.

Він перекинувся на спину, опустив руку, спробував витягнути з-під нар речовий мішок, але не знайшов його там. Підвів голову й оглянув камеру. Зупинив погляд на залізних дверях із квадратним заґратованим віконцем.

За дверима забряжчали ключі.

Увійшли двоє – наглядач у військовій формі та літній лікар у халаті, замалому і з дірками, крізь які було видно салатовий светр. Лікар нахилився до обличчя Харитонова, розсунув своїми товстими пальцями розбиті губи.

– Подвійний перелом вилиці, – сказав він, зітхнувши й випроставшись. – Боюся, що говорити йому буде важко.

Наглядач знизав плечима.

– Треба його взяти в тюремну лікарню, – здогадним тоном сказав лікар.

– Вставай! – м'яко наказав наглядач.

У тюремній лікарні годували рідкою манною кашею. Давали чай, прозорий, як вода. Нічого не говорили.

Через три дні Харитонов повернувся в камеру. І побачив, що на нарах навпроти лежить товстий чолов'яга. Лежить і палить, задумливо дивлячись у стелю.

– А, сусід! – Він повернув голову до Харитонова й усміхнувся, показавши два золотих зуба. – 3 поверненнячком!

Харитонов кивнув і сів на свої нари.

– Чом такий невеселий? – Чолов'яга підвівся на ліктях, із цікавістю роздивляючись сусіда.

– Чого веселитися? – похмуро, насилу ворушачи язиком, запитав Харитонов.

– Як чого?! – здивувався сусід. – Скоро свята! Печиво до чаю дадуть!

Харитонов гмикнув і влігся.

– Чув я, що ти теж шпигун? Колеги? – не вгамовувався сусід.

Харитонов відвернувся до стіни. Сусід іще кілька разів пробував розпочати розмову, але Харитонов мовчав.

За залізними дверима забряжчали ключі. Увійшов наглядач.

– Гей ти, з поламаним обличчям, підіймайсь! – наказав він.

Харитонов підвівся. Хвилин п'ять вони йшли коридорами вздовж однакових залізних дверей і слухали гучне відлуння своїх кроків, що розносилося по всій будівлі. Піднялися сходами із дротяною загорожею в два людських зрости. Пройшли крізь подвійні ґратчасті двері й опинилися в наступному коридорі.

– Не люблю!!! – заволав хтось істеричним голосом, і Харитонов, сторопівши, зупинився.

– Давай-давай! – підштовхнув його в спину наглядач. – Це він не тебе не любить.

Зупинилися біля коричневих дерев'яних дверей. Наглядач увічливо постукав.

– Входь! – відповіли звідти.

Наглядач підштовхнув Харитонова, і вони зайшли до кімнати, в якій сидів худорлявий чоловік років сорока, одягнений у цивільне. Коротке волосся було зачесане на проділ. На лацкані піджака висів латунний «ромбик» якогось інституту.

– Довго ж ви до нас ішли! – привітно мовив він.

– Ледве ноги пересував, – обурився наглядач. – Тільки який шум у коридорі почує – зупиняється!

– Так… – гмикнув хазяїн кабінету, прибравши з лиця усмішку. – Сідайте! А ти там почекай!

Харитонов сів на стілець навпроти худорлявого.

– Мене звуть слідчий Берутов, – сказав той. – А як вас?

– Молодший матрос Василь Харитонов.

Слідчий посміхнувся.

– Як називався ваш крейсер? – єхидно запитав він.

Харитонов не відповів.

– Гаразд, пора говорити серйозно! – Слідчий встав і, упершись долонями в поліровану поверхню столу, сказав: – За спробу терористичного акту вас чекає вища міра, і це у кращому разі. Я не говорю зараз про гірший випадок. Так от, якщо ви не хочете дізнатися, що таке гірший випадок, – будьте гранично щирі зі мною, адже я – ваш слідчий!

Харитонов мовчав.

Берутов сів і незадоволено втупився в цього рудобородого з розбитим обличчям чоловіка.

– Отже, ваше справжнє ім'я?

– Василь Харитонов.

– Припустимо. Від кого ви отримали завдання вчинити теракт?

– Ні від кого… Сам.

– Сам?! – здивовано перепитав Берутов.

– Так.

– А де взяли бікфордів шнур?

– На баржі, на якій я плавав.

– Коли плавали?

– Під час війни.

– Так, так… Де захована вибухівка?

– Динаміт на баржі, – стомлено відповів заарештований, – на березі Японського моря. Туди ж і шнур тягнеться…

Слідчий примружив очі.

– Не розігруйте божевільного! – із погрозою мовив він. – Звідси і божевільні, і здорові виходять в одні двері. Гаразд. Поговоримо про інше.

Слідчий нахилився й підняв із підлоги речовий мішок Харитонова. Вийняв ноти, пісковий годинник, карту Російської імперії.

– Почнемо по порядку: ви захоплюєтеся музикою?

Харитонов хитнув головою.

– Тоді звідки у вас це? – слідчий узяв ноти і помахав ними, як віялом.

– Композитор з Музлага просив у Кремль передати…

– А що таке Музлаг?

– Музичний табір.

– Хіба у нас музиканти не в загальних сидять? – немов сам у себе запитав слідчий. – Кому в Кремлі ви маєте це передати?

– Тому, хто музикою керує, – неголосно відповів Харитонов.

– Цікаво! – Слідчий натиснув маленьку чорну кнопку на столі.

З непомітних дверей вийшов військовий у званні лейтенанта.

– Ось! – Берутов простягнув йому ноти. – Розшифруйте і встановіть адресата; легенда – він у Кремлі музикою керує. Виконуйте!

Лейтенант човгнув чоботом і вийшов.

– Ну що ж, продовжимо! – миролюбно сказав слідчий. – Тепер поговоримо про час. Звідки у вас цей годинник?

– Сам зібрав, – прошепотів Харитонов.

– Так ви матрос чи є… склодув?

– Матрос.

Слідчий важко зітхнув.

– Ви мусите переконувати мене в тому, що всі ваші слова – правда, інакше… Хто зібрав цей годинник?

– Я.

– Де?

– У колишньому Пафнутьєвську.

– Це що таке?! – щиро здивувався Берутов. – У нас таких назв нема… Може, не Колишній Пафнутьєвськ, а який-небудь Новопафнутьєвськ чи Краснопафнутьєвськ?

Харитонов заперечливо хитнув головою.

– Він зараз без назви, а раніше Пафнутьєвськом називався. Ось на тій карті він є…

Слідчий розстелив карту на столі.

– Покажіть!

Харитонов відшукав Уральські гори, а потім і саме місто.

– Дивно! – сказав слідчий і підійшов до великої карти Радянського Союзу, що висіла на стіні.

Повернувся до старої карти. Здивовано втупивсь у вічі Харитонову.

– Немає такого міста! – сказав він.

– Але ж тут воно є.

Слідчий замислився.

– Звідки у вас ця карта? – запитав він через хвилину.

– Звідти ж, із колишнього Пафнутьєвська, – відповів Харитонов.

– Та-ак, – зітхнув слідчий. – Важкувато з вами.

Він підійшов до стіни, відчинив непомітні двері й пропустив Харитонова вперед.

Кімната була невелика. У кутку стояв стілець, а зі стелі, з самої середини, звисав на мотузку сірий валянок.

– Ви знаєте, що це? – запитав слідчий, показуючи на валянок.

Харитонов знизав плечима.

– Це – російський валянок. Ви стаєте ось сюди, до стінки! – Він указав Харитонову місце.

Заарештований притулився спиною до стіни.

– А я, – продовжив слідчий, – беру валянок, відходжу назад і відпускаю його…

Валянок описав дугу й ударив Харитонова в груди. Удар виявився несподівано сильним – заарештований від болю сів на підлогу.

– Ну-ну, піднімайтеся, це не так боляче! – слідчий усміхнувся. – У цьому валянку всього два кілограми піску. Але я можу додати ще три. Як ви гадаєте?

Харитонов не відповів. Він зрозумів, що це, можливо, остання халепа, в яку він ускочив, і вийти живим із неї йому навряд чи вдасться.

– То що ви думаєте про цей валянок? – знову запитав слідчий. – Додати ще три кілограми чи поки що залишити все як є?!

Харитонов піднявся, притулився до стіни, стомлено подивився на Берутова.

– Щось ви аж надто мовчазний. – Слідчий зітхнув. – Адже ми з вами ще не почали розмовляти по-справжньому! Ми ще тільки знайомимося.

Будь-які вирази на обличчі у слідчого мали неприродний вигляд, і тому дивне відчуття виникло в заарештованого. Кожна фраза, мовлена грайливим тоном, звучала зовсім не жартівливо, в кожному погляді була присутня дивна, трохи сумна усмішка, в рухах тонких губ була гордовитість і втома.

– Давайте повернемося до кабінету! – сказав він Харитонову.

Знову зайняли свої місця: слідчий сидів за столом, навпроти – Харитонов. Берутов простягнув Харитонову зошит і ручку.

– Напишіть детальну автобіографію, складіть список родичів із адресами. Особливо детально викладіть, чим займалися в повоєнний час. Коли все це зробите, ми продовжимо.

Слідчий натиснув кнопку, і до кабінету ввійшов наглядач.

– До побачення! – Берутов простягнув було руку, але тут же її опустив.

Харитонов, не попрощавшись, пішов до дверей.

– О, який неввічливий! – буркнув наглядач.

Стискаючи в руці зошит і чорнильну ручку, заарештований знову пройшов довгими глухими коридорами, слухаючи відлуння своїх кроків. У камері він побачив сусіда, що грав на своїх нарах у карти з маленьким хлопчикоподібним чоловіком, одягненим у смугастий арештантський одяг із номерною биркою на грудях.

Цей справжній арештант мав вигляд гостя в їхній камері, тому що ні сусід у його сірих штанях і блакитній сорочці, ні сам Харитонов у своєму вицвілому від часу «хебе» не були схожими на ув'язнених.

– Привіт, мовчун! – крикнув сусід. – У карти збацаєм?!

Харитонов похитав головою і ліг на свої нари, втупився в самотню муху, що сиділа на стелі.

– Так, не пощастило тобі з сусідом! – пробурчав смугастий гість. – Із шпигунами сидіти нудно. Хочеш, я замовлю слівце оперові, щоб тебе до наших перевели?

– Звичайно! – зрадів сусід.

– А скільки тобі ще допитів залишилося? – запитав гість.

– Один, напевно.

– Тоді порядок! Через день-два будеш у розкішному місці!

Вони говорили й кидали карти на нари. Муха покинула стелю і, дзижчачи, полетіла вздовж стін у пошуках виходу. Харитонов стежив за нею, думаючи про те, що навіть муха може бути ув'язненою. Дзижчання мухи та некваплива балачка сусідів, які грали в карти, раптом перенесли Харитонова в якесь по-літньому жарке місце, в тінь дерева, за яким жовтіло поле. Він заплющив очі, й так легко стало на душі, мовби він усе ще продовжував свій шлях до невідомої мети, мовби тягнувся все ще за ним бікфордів шнур, прив'язаний до лямки речового мішка. Він дрімав, чуючи крізь дрімоту дзижчання мошви, що маленькою хмаркою кружляла під гілками і, мабуть, теж насолоджувалася тінню.

І раптом прийшов Голос. Знайомий голос, який тільки знову постарів. Прийшов як людина. Опустився навпочіпки, нахилився до вуха і зашепотів:

– Час, укладений як банкноти в пачки по десять років у кожній, накопичується в моєму нинішньому житті, й ось уже я плутаюсь іноді, намагаючись сам собі відповісти на питання: «Скільки мені років?» Але це тільки іноді. На вчорашньому моєму іменинному торті мало бути двісті п'ятдесят свічок. Торт займав добру половину овального столу, і мої друзі, що встромляли в нього свічки, старались як могли, але для всіх свічок не вистачило місця. Торт і так нагадував скоріше густий ліс дерев із палаючими кронами, і вигляд мав він, без сумніву, дуже дивний.

Навіть я здивувався, відчувши вперше в житті деяку неприязнь до цього вогню, але це був лише хвилинний сумнів. Компанія, що зібралася за іменинним столом, складалася в основному все з тих же моїх занудливих родичів, давно вже покійних і тих, що живуть тут зі мною, і з моїх друзів, багатьох із яких я, на жаль, зустрів тільки тут і тільки тут із ними познайомився. Серед них є чимало блискучих учених, які дали світу, що залишився внизу, безліч знань і винаходів. Деякі зараз шкодують про це. Дивно, але зустрів я тут одного вченого, для якого моє ім'я виявилося знайомим. «А-а! – сказав він. – Це ви присвятили себе охороні праці шахтарів?!» – «Боже! – вигукнув я у відповідь, щиро здивувавшись почутому. – Скажіть, шановний, а якби ви створили підводну міну, й одного дня хтось помітив би, що після вибуху вашої міни на поверхню спливає багато оглушеної риби, і став би використовувати ваші міни для рибного промислу? Чи можна було б стверджувати, що ви присвятили життя підвищенню ефективності праці рибалок?! Га?» Почувши мої слова, вчений гмикнув, помовчав, а потім сказав: «Мабуть, Божа рука направляла ваші діяння у бік добра, всупереч вашій злій волі!» Після цього ми декілька днів уникали один одного. Але було це, щонайменше, безглуздо, і вже після цього випадку хоч про що б говорили, ми завжди залишалися приятелями. Цікаво, одначе, що є серед нас учені мужі, які щиро прагнули поліпшення життя там, унизу, але принесли людству багато шкоди та горя. Одного з них я зустрічаю досить часто, це красивий літній німець із розкішною сивою шевелюрою й такою ж сивою бородою. Я б не сказав, що він дуже балакучий, але з невідомої мені причини до мене він прихильний більше, ніж до інших, й іноді вечорами – а вечори тут довгі – ми розмовляємо, сидячи в саду на лавці. Цікаво, що до спинки лави пригвинчено бронзову табличку зі словами «На згадку про Дору Байт, добру жінку, що покинула цей світ 21 квітня 1876 року. Від давніх друзів». Досить дивно було для мене побачити цю лаву тут, у цьому світі, що настільки відрізняється від земного. І я не переставав відтоді задаватися питанням: який же світ покинула Дора Байт? Той, що внизу? Але тоді б і лава стояла там, унизу, де-небудь на горбистому березі моря в Лайм-Реджисі або Біїрі. Невже вона покинула саме цей світ, в якому живу тепер я? І якщо це правда, то який наступний світ відкривається для тих, хто покидає цей? Невже третій? Де-небудь іще вище? Так от, ми сиділи з німецьким філософом на лавці в саду. Був вечір, і зірки – а тут вони у декілька разів яскравіші земних – добре освітлювали галявинку та дерева. Час від часу з дивним свистом проносилися над нами кажани. «Мені так важко забути про свою провину! – сказав того вечора філософ. – Варто лише згадати про неї вдень, і я вже до наступного ранку не стуляю очей…» Я відразу хотів було розпитати його, але вирішив не бути нав'язливим. Те, що він хоче сказати, – він скаже і без моїх питань. Так, у принципі, й сталося. «Причина моєї провини в моїй помилці, – сказав він. – Мене все життя оточували розумні, освічені та порядні люди. Власне, я сам вибирав собі оточення, але відбувалося це ніби само собою, я не усвідомлював цього. Займався я переважно філософією, економією та іншими суспільними науками. Мені здавалося, що весь світ складається з розумних, порядних і освічених людей, і я задався метою змінити світ, аби цим людям жилося краще, адже не секрет те, що в багатьох країнах таким людям живеться нелегко.

Помилкою було те, що я сприйняв своє оточення за типових представників усього людства, ідеальних людей. І всі мої наступні теорії були написані з розрахунку на цих людей. Але, не беручи до уваги мого оточення, таких людей виявилося зовсім небагато, хоча теорії й запалили уми багатьох інших, але ті багато інших побачили в моїх книгах зовсім не те, що я написав. І вони, піднявши ці книги над головою й вигукуючи на ходу моє ім'я, рушили в якомусь дивному напрямі. І те, що вони створили, нібито керуючись моїми теоріями, змусило мене пошкодувати не лише про те, що я написав, але і взагалі про моє народження. Вже перед тим, як перейти в цей світ, я сів за свій старий дубовий стіл, умочив ручку в чорнильницю і написав цим людям декілька листів, у яких я визнав за потрібне відмовитися від своїх колишніх ідей і частково спростувати власні теорії. Не знаю, чи отримали вони ці листи, і якщо отримали, то що з ними зробили…» – «Не варто турбуватися, – відповів я йому на це. – Мабуть, Божа рука направляла ваші діяння у бік зла всупереч вашій добрій волі». Звичайно, я просто переінакшив слова, сказані раніше на мою адресу, тим самим підсміюючись із обох учених. Добре, що вони про це не знали. Філософ знизав плечима і замовк, глибоко замислившись. Дивно, але ця розмова ніби заспокоїла його, і більше він не заговорював про свою провину перед людством. Але, напевно, не тому, що не хотів. Просто тема ця вичерпала себе в його думках, і всі його наступні розмови торкалися вже – чого б ви думали?! – ідей, спрямованих на поліпшення життя звичайних, тобто поганих людей. Я був дуже радий тому, що тільки тут він серйозно замислився про це і, слава богу, звідси він був не владний щось змінити внизу. До речі сказати, всі, кого я тут знаю, в більшій або меншій мірі одержимі ідеями великих змін у минулому житті. Всі вони готові подати великі проекти, що мають на меті довести життя там, унизу, до ідеалу. Я, мабуть, один із небагатьох, якщо не єдиний, для кого ідеальне життя внизу можливе тільки при цілковитому або хоч би частковому переході людства в інший світ. Але я не часто говорю про це, і вже тим більше не маю серйозно пророблених і продуманих проектів здійснення цього ідеалу. Я занадто добре знаю Землю, обійшов багато місць, багато важкодоступних закутків континентів, і розумію, що жоден проект не може бути здійснений у такому дивному демографічному місці, яким є наша планета. І вчора, сидячи за своїм іменинним столом, я трохи думав про це. Але мої покійні родичі, що сиділи навпроти, гучно галасували, згадуючи красоти Девоншира, а тітонька з Блекпула ввесь час намагалася перекричати їх, намагалася довести, що її рідні місця куди красивіші, й землі там родючіші, й патисони, вирощені на цих землях, важать удвічі більше за девонширські. Але потім вони всі зосередили свою увагу на свічках, які вогнищем палали над моїм іменинним тортом. Вони довго й нерішуче дивилися на вогонь, час від часу кидаючи косі погляди на мене – вони ж знали, за що я їх завжди ненавидів, – дивились і мовчали. Я теж мовчки спостерігав за цією безліччю свічкових вогників, які злилися в один широкий і низький факел. Горіли вони довго, і, я гадаю, довелося б чекати не менше години, перш ніж вони опустилися б до торта, але й цього разу, в двісті п'ятдесятий раз у моєму житті, родичі по невидимій і нечутній команді набрали повні легені повітря й видихнули його на палаючі свічки. Вогники тужливо загойдались і погасли. Тільки одна свічка, погаснувши, знову розгорілась, і її самотній вогник полохливо тріпотів серед десятків свічок, які струмували білим димом. Я ледве стримував себе від гніву, готового прорватись і обрушитися на моїх покійних родичів щосекунди. І тут тітонька з Блекпула несподівано нахилилася до цієї свічки, що вистояла, і задмухала її. Гнів мій випарувався. Зрозумів я, що доля моя така, бо один я був там внизу й один я тут. І всупереч моєму бажанню підтримувати вогонь, існують у інших людей зворотні бажання, а можливо, навіть потреба: гасити все, що може розгорітись, або ж просто все, що горить. І, усвідомивши своє безсилля в обох світах, я допоміг друзям прибрати свічки з торта. Після цього та сама тітонька з Блекпула дістала звідкись кремовий шприц і вивела своїм напівдитячим похилим почерком на нерівній поверхні торта моє ім'я рожевим кремом. Несподівано для самого себе я всміхнувся і, взявши ніж, відрізав шматок торта з першим складом мого імені. «Віл…» – прочитав я вголос цей кремовий склад перед тим, як з'їсти його. Торт виявився досить смачним і в міру солодким. Це був звичайний девонширський торт із безліччю горіхів і родзинками, просочений добре витриманим бренді. Тітонька відрізала собі шматочок торта з другим складом мого імені й умить з'їла. «Гам, і немає "льям"», – жартівливо мовила вона.

Дивне полегшення відчув я у своїй душі. Імені мого більше на торті не було. Нічим я більше не відрізнявся від інших, що сиділи за столом. І раптом осяянням прийшла до мене думка, що пояснювала невдачу мого життя, – зрозумів я, що всі ці довгі роки мої родичі, та й узагалі люди, не мали нічого проти палаючих свічок. І якби я не показував своє завзяття у спробах зберегти їхні вогники, догоріли б свічки напевно дотла й невідомо – чи виник би після цього вибух. Але люди бачили моє прагнення хай там що зберегти вогонь і в цьому відчували загрозу собі. Хоча чого вони так боялися?! Вогню? Вибуху? Навряд. Вони боялися моєї несхожості на них. Вони задмухували свічки, щоб задмухати вогонь бажань у моїй душі. Вони хотіли задмухати мене, і їм це вдалося. І ось тепер я нічим, окрім думок і почуттів, не відрізняюся від інших, що сидять за столом. І мені знову сумно. Я чую, як за вікном шарудить по листю дощ. Цей світ так мало відрізняється від минулого, земного. І чому йде дощ? Невже у кожного світу є своє небо і свої хмари?! Господи, скільки світів ти створив?

Гості все ще жують, неголосно перемовляючись, а за вікном темно, і я, стараючись не шуміти, виходжу з-за столу й покидаю цей святковий дім. У глибоко-синій темряві я поспішаю в сад, до лавки, сидячи на якій ми довго розмовляли з німецьким філософом. Я поспішаю, щоб посидіти там наодинці, роздумуючи про світи й долі, щоб побути ближче до наступної таємниці мого майбутнього буття – до розгадки долі Дори Байт, яка покинула цей світ і, напевно, цю лаву 21 квітня 1876 року. Де вона тепер? Що з нею? І чи піду я слідом за нею? Буде несправедливо, якщо я залишуся в цьому, другому світі назавжди. Неодмінно треба щось зробити, але що?

І роздумуючи, намагаючись знайти пояснення тому, що відбувається, і тому, що сталось, я сиджу на цій лавці, дивлячись на напівпрозору плівку перистих хмар, які поспішають у невідоме і примушують великий жовтоликий місяць підморгувати мені. Я сиджу, і на моїх очах місяць скочується повільно за горизонт, а з іншого боку горизонту важко виповзає величезне яскраво-біле сонце. Як хочеться піти! Піти чимдалі, туди, де мене вже не супроводжуватимуть душі покійних родичів і сумлінних німецьких філософів!

Коли сонце піднялося не менше ніж на сто футів над землею, я підвівся й пішов між деревами саду, уважно розглядаючи ці дерева й намагаючись знайти на їхніх гілках плоди. На жаль, імовірно, ще не час. Хоча дивно, адже всі гілки в густому листі, але ні квіток, ні бутончиків.

Так прогулюючись, я вийшов на наступну галявину й побачив посеред галявини лавку з темного дерева. Швидко підійшовши до неї, я застиг, приголомшено дивлячись на спинку лавки. Гладеньке відполіроване дерево, тонкі прожилки граціозно тягнуться з кінця в кінець. І жодної таблички, яка б увічнювала чиюсь пам'ять, жодного слова про чиєсь життя.

«Як це прекрасно!» – думаю я і, задкуючи крок за кроком, віддаляюся, відходжу в тінь дерев, а потім розвертаюсь і знову йду в поспіху назад, до свого будинку, до скупчення покійних людей, які переселилися в цей світ зі своїми бідами, ідеями, нав'язливими ідеалами.

Їду вздовж напівпрозорої вулиці й читаю назви майстерень і магазинчиків, які займають перші поверхи двоповерхових будівель. Зупиняюся перед вітриною «Граверний майстер». На чорному оксамиті під склом стоять срібні посудини з присвятами, зробленими твердою самовпевненою рукою. Це те, що мені потрібно. Я відчиняю двері – й тут же дзеленчить дзвоник. Мені назустріч виглядає хазяїн. «Чим можу допомогти?» – запитує він. «Мені потрібна бронзова плакетка з декількома словами, вигравійованими на ній», – кажу я. «На двері?» – зі знанням справи цікавиться власник майстерні. «Ні, – зачекавши, відповідаю я. – На спинку паркової лавки, на згадку про одну людину…» Гравер, підібгавши нижню губу, киває, і обличчя його в цей момент виражає розуміння та скорботу. Він бере в руку перо, вмочає в китайську порцелянову чорнильницю, зроблену у формі малесенького каміна, і, зупинивши руку з пером над чистим аркушем паперу, питально дивиться на мене. Так, я розумію, він чекає тих слів, які треба вирізати на бронзі, але зі мною відбувається щось дивне: несподівано неприємні відчуття виникають у пересохлому горлі, і я ковтаю слину, щоб позбутись їх. «Так… що б ви хотіли написати?..» – запитує гравер, дивлячись мені у вічі. «На згадку про… – диктую я тремтячим голосом, – …про Вільяма Бікфорда, який покинув цей світ сьогодні, 11 серпня 1989 року…» Гравер, дописавши текст, підводить голову. «Я чув про цю людину, – несподівано говорить він. – Один знайомий шахтар мені розповідав…» – «Що ви чули?» – здивовано запитую я. «Чув, що це був талановитий інженер, який винайшов якесь дуже корисне пристосування для безпечної праці шахтарів. І навіть, мені казали, в його селі тепер є музей… так, точно, музей у тому будинку, де він колись жив…» Ну от, іще одна новина, що засмучує! Ті, кого ти ненавидиш, віддають хвалу тобі! «Коли можна буде прийти за плакеткою?» – цікавлюсь я. «Завтра вранці». Ще раз дзвенить дзвоник, коли я виходжу з майстерні. На напівпрозорій вулиці тихо й безвітряно. Ніхто не йде мені назустріч, і це приємно. Повернувшись додому, я довго насолоджуюся самотністю. За вікном горять зірки. Тільки цокання настінного годинника порушує тишу, і я зупиняю годинник. Тепер можна буде спокійно просидіти перед вікном до ранку, до перших променів сонця.

Уранці, забравши у гравера плакетку і прихопивши із собою чотири цвяхи та молоток, я попрямував у сад. Розшукати ту галявинку з лавкою з темного дерева не становило труднощів, і незабаром я вже зайнявся справою. На жаль, не додумавсь я взяти з дому лінійку й олівець, так що довелося витратити чимало часу на те, щоб плакетка була прибита рівненько по самій середині лавки. Але врешті-решт справу було зроблено. Полірована бронза блищала на сонці, а я дивився на неї і радів, мовби це була не лавка, а моя дитина. В усякому разі, тільки тут залишиться маленька пам'ять про мене, навіть не пам'ять, а всього лиш ім'я, що не багато скаже людям, які захочуть тут сісти і відпочити.

Але пора йти. Пора зникати з цього світу. І я йду далі між дерев саду. Позаду залишається містечко з його напівпрозорими вулицями, а попереду тільки дерева, і нічого не видно за ними. Сад величезний, можливо, навіть він займає майже весь цей світ? Ну то й що? Це не зупиняє мене, і я продовжую свій шлях. Шлях у пошуках наступного світу, де я, можливо, зустріну Дору Вайт і тоді вирішу – чи варто зупинятись у тому наступному світі, чи й він не останній?!

37

Уже декілька днів не підводився з дерев'яної підлоги гондоли Мешканець дирижабля. Він лежав на спині, час від часу стогнучи. Мика то схвильовано ходив з кутка в куток, то сидів на табуреті, втупившись безпорадним поглядом у свого наставника. Іноді, піддаючись відчаю, він затуляв долонями обличчя, і плечі його здригалися від беззвучних ридань.

Наставник помирав.

Заходило сонце.

Закінчувався черговий вечір польоту, і в глиб гондоли проникало світло далеких зірок, падаючи на обличчя Мешканця й роблячи його ще більш блідо-жовтим.

Поступово Мика залишався сам, і це почуття самотності, яке наставало і проникало всередину, так лякало його, що тряслися руки і важко було дихати, ніби він знову й знову намагався вдихнути повітря в уже заповнені легені.

– Мико… Мико! – захрипів наставник, розплющивши очі й знайшовши затьмареним поглядом свого вихованця.

Мика опустився на коліна, нахилився до обличчя Мешканця.

– Мико, я вірю в тебе, – видихнув наставник, і очі його знову заплющилися.

Мика плакав, сльози капали на обличчя наставника.

Вітер розгойдував гондолу. Мешканець лежав нерухомо. Мика сидів на табуреті й дивився у вікно, за яким, проколені зірками, розкинулися небесні простори.

Десь у цих просторах, нескінченних і всеосяжних, подібний до зірки, тільки менший розміром і вільніший, летить рукотворний супутник – улюблене дітище Мешканця. Летить і не знає, що зовсім поряд, у тих самих небесних просторах, повільно згасає велике життя його творця й натхненника.

Мика підвів погляд до зірок і побачив його. Він линув між сузір'ями по невидимій дотичній, здійснюючи, можливо, мільйонний або мільярдний обліт вселенських володінь, на які людство давно вже поклало своє око. Він летів легко і неквапом, і позаздрив Мика його незалежності й відчуженості від світу земного. І тут же новий біль защемів у його душі, й подивився він униз, на хмари, що вкрили Батьківщину. О, як хотів би він бути зараз там, унизу, серед людей! Іти по вулицях знайомих і незнайомих міст і бачити захоплені погляди громадян його країни, що говорять майже вголос: «Він повернувся! Він нарешті з нами!»

Боже, як хочеться вниз! Ну хоч би опуститися нижче, щоб простори Батьківщини знову були доступні погляду.

Мика заплющив очі й у своїй відірваній од життя уяві почув радісні вигуки, побачив гасла і транспаранти, прапори і надувні кульки в дитячих руках. Побачив, як його дирижабль повільно опускається на спеціальний бетонний майданчик Внуковського аеродрому. Нервове торкання землі – і звідкись збоку обрушується могутня хвиля звуків вітчизняного гімну, а потім воєначальники щось доповідають, віддаючи честь. Килимова доріжка, бордова з мережаною темною окантовкою. Занадто вузька для двох; це йому не подобається. Але він іде по доріжці, а генерал поруч гупає підбитими черевиками по бетону. Це не годиться, треба наказати, щоб наступного разу розстилали доріжку шириною на двох. Генерал на таких церемоніях має бути на рівних із ним. А ось і величезна чорна машина. «ГАЗ» нової урядової марки. Чоловіки в костюмах суворо й застережливо дивляться на всі боки – охорона. Браві хлопці! Важкі підборіддя, бездоганні краватки, тверді погляди. Коли такі поруч, почуваєшся спокійним і впевненим за майбутнє Батьківщини. Машина безшумно рушає. Просторий салон – простягнув ноги і ще залишилося метра півтора до передніх сидінь.

Спека, сонце парить щосили. Зробив зауваження водієві, й на скло плавно опустилися сонцезахисні фільтри. Прекрасно, свіжий вітерець – запрацював кондиціонер. Тепер, може, музику? Ні, мабуть, не треба! Не все зразу… Тепер можна подумати про зміни, які необхідно здійснити. Почнемо з моменту приземлення. Так, про килимову доріжку вже вирішено. Далі… надто багато червоних транспарантів і гасел. Нехай буде менше. Нехай буде менше, та краще. По-ленінськи. Кілька дуже великих із дуже конкретними пропозиціями, і необов'язково, щоб закінчувалися вони знаками окликів. Можна і знаками питання. Далі. Дуже багато військових на аеродромі. Якщо вони там дислоковані постійно, для зустрічей і проводів, треба трохи скоротити армію. На число… Ну це можуть і соратники вирішити. Що далі?

І раптом щось виштовхнуло його з уявного світу, і вже в реальності він побачив, відчув, як табурет разом із ним поповз до протилежної стінки і, нахилившись на неї, погойдався, через що Мика ледве не розбив головою скло у вікні-ілюмінаторі. Гондола розгойдувалася, як човен під час шторму. Хмари, зовсім нещодавно такі далекі, тепер лежали майже під самою гондолою, вітер тягнув дирижабль уздовж цих хмарних полів, і навіть дерев'яна підлога та стіни тріщали під натиском цього вітру. Затамувавши подих, Мика дивився вниз, на нерівну пухнасту поверхню хмар. Ще якихось півметра – і днище гондоли торкнеться їх. І що буде тоді? Невже кінець? Катастрофа?

Дирижабль, звіюваний вітром, усе більше розганявся, й раптом іще один поштовх струснув гондолу, і повалився на підлогу табурет, впавши на ногу Мешканця, що лежав. Мешканець тужливо, по-дитячому скрикнув.

Мика, що присів від поштовху та переляку навпочіпки, підвівся і знову виглянув у вікно-ілюмінатор.

Гондола, як корабель, розрізала пухнасту гладінь хмарних полів, трохи зариваючись носом.

«Невже це кінець?» – думав Мика. Хмарний пил бився в засклений ніс гондоли, і, поглянувши вгору, Мика встиг помітити декілька зірок, перш ніж вони сховалися за туманною завісою. А через деякий, такий швидкоплинний час засклений ніс гондоли виринув по той бік завіси, і відкрилася внизу під ним нічна земля, прикрашена різноманітними скупченнями вогників, які освітлювали вулиці великих і малих міст Батьківщини.

«Ось вона – Батьківщина!» – встиг подумати Мика й тут же відчув, як іще глибше зарився ніс гондоли в невидиму воду повітря. Не втримавшись, він упав на дерев'яну підлогу й поповз униз до заскленого носа. Скупчення вогників розступалися перед дирижаблем, і кожна мить наближала ці земні сузір'я міст.

Мика підвівся, схопився за дерев'яний виступ борту. Підтягнувся і, обережно деручись, забрався вище, метрів на два далі від носа. Схопившись міцніше руками за раму, він кинув погляд на ніс і побачив там безпорадно зігнуте тіло Мешканця. Перевів погляд на вогники, які наближались, і тут зрозумів, що може врятувати дирижабль од загибелі, що може продовжити хоч би на час його безпечний політ. І, відпустивши раму, він скотився вниз, придавивши всією масою свого тіла Мешканця до передньої стінки. Мешканець захрипів. «Живий іще», – подумав Мика, простягнув руку до засувки переднього вікна-ілюмінатора і, схопившись за неї, із силою рвонув на себе. Штовхнув раму, і до свисту вітру, що миттєво посилився, додався брязкіт розбитого скла – вікно-ілюмінатор відчинилося назовні, й повітряний потік неймовірної сили вирвав його з м'ясом. У гондолі відразу стало зимно. Вітер, що ввірвався всередину, хльоскав Мику по обличчю невидимим батогом; навіть руки при кожному русі відчували опір повітря. Мика нагнувся, обхопив руками Мешканця і, напружившись, усадив його спиною до себе. Міцніше зчепив руки на його грудях і, ставши навколішки, ще трохи підвів наставника. Почув стогін, облизав обвітрені пересохлі губи, став навпочіпки і, набравши повні легені повітря, різко, мов штангіст, який піднімає штангу, випростав ноги. – А-а… – захрипів Мешканець. Мика несильно штовхнув його вперед. Падаючи, Мешканець упав животом на борт, склався навпіл і, мовби переламавшись, пірнув у зяючу діру ілюмінатора. Перед обличчям Мики майнули підошви його черевиків. Мика затулив обличчя долонями і, втративши рівновагу, звалився на підлогу.

Сльози лилися з очей і капали на підлогу, а у вухах шелестів неголосний голос. «Я живий! – говорив голос. – Я більше, ніж живий! Я відстояв своє право жити!» Над Батьківщиною піднімалося сонце, і його промені поспішали принести пробудження в кожен будинок, у кожне пташине гніздо, в кожен мурашник.

А дирижабль піднімався вище, і єдиний Мешканець, що залишився в його гондолі, дивився на Батьківщину, що розкинулася внизу, й ні про що не думав.

Дирижабль летів назустріч сонцю, що піднімалося.

Політ був приємний.

І не хотілося більше єдиному Мешканцю вниз. Не мріяв він більше про врочисте приземлення, про килимову доріжку та про лаконічні, але великого розміру гасла.

Батьківщина була перед ним як на долоні. І абсолютно необов'язково було опускатися на її землю. Можна і з висоти польоту любити її міцно й бажати їй і її народові добра та благополуччя.

38

Тривала ніч. І десь в її закутках, із усіх боків затиснута щільною темрявою, повільно котилася машина. Вогник кабінної лампочки світив тьмяно, але й цього тьмяного світла вистачило шоферові, щоб помітити сиву волосину, що впала з його голови на рукав гімнастерки. Наблизивши руку до обличчя, він уважно розглянув волосину, потім доторкнувся пальцями до лоба.

«Скільки ж мені років? – думав шофер. – Скільки років цій ночі? Коли все почалось, я був іще молодим і не було у мене зморшок. Коли це почалось, я думав, що все краще у мене попереду, й не поспішав жити». Цокання годинника, сходи та заходи сонця, гавкіт собак або нічне їх виття на повний місяць – усе це було дрібницею, все це повторювалося день у день, і тільки для дітей це зібрання звуків і барв являло деяку цінність – цінність пізнання світу, в який вони вступали. Але минав час, і в метушні буденного життя знецінювались і звуки, й барви, й колишні діти вже прислухалися до інших звуків, придивлялися до інших барв. Людські голоси, розцяцьковані інтонаціями, ставали для них важливішими та приємнішими за неголосне дзюрчання води у струмку, що протікав за будинком.

Так було завжди, але з настанням темряви все відразу зникло. Люди, причаївшись, замовкли, боячись виявити себе в мороці. І ось у тиші, що настала, ці люди, не бажаючи її потривожити, шукали присутність минулого зниклого світу з його звуками та барвами. Але хоч як придивлялися вони – бачили тільки темряву, що оточувала їх, хоч як прислухалися – чули тільки тишу та власне дихання. І знову в думках своїх повернулися вони до дитинства й раділи кожному сну, в якому виникала хоч би частина минулого світу з круговертю його звуків і барв.

Шофер підвів погляд до кабінного «світляка». Примружився. Захотів побачити крізь заплющені очі різнобарвні кола, що виникають після погляду на яскраве світло.

Раптом машину струсонуло – ніби з'їхала вона з високого тротуару на бруківку, – і після цього поїхала машина швидше. Шофер розплющив очі, й миттєво перед ним закружляли яскраві іскри. Заплющившись, він перегнувся й підняв угору важіль ручного гальма.

Машина слухняно зупинилася.

Шофер знову розплющив очі – ті ж іскри світили з темної глибини, тільки тепер вони не мигтіли, як раніше. Кілька хвилин дивився шофер уперед. Знову заболіли очі, й він прикрив їх долонею.

Слабке сіре світло пробивалося крізь нещільно притиснуті один до одного пальці. Звикнувши до цього світла, шофер опустив ліву руку на кермо й побачив попереду в темно-синій глибині яскраві цятки зірок.

– Зірки… – прошепотів він здивовано, – справжні зірки.

Блискучий бісер сузір'їв прикрашав небо. Звідти згори ледве вловиме вухом доносилося дзижчання, й шофер раптом уявив собі, як навколо цих розкиданих по небу зірок кружляють небесні комахи. Кружляють і дзижчать зовсім так, як колись кружляли вечорами мухи та метелики навколо лампочки, що звисала з кухонної стелі. І від цього миттєвого спогаду раптом стало тепліше.

Вийшовши з кабіни, він задер голову до неба й побачив над собою нескінченне зоряне покривало, глибоко-синю парасольку з мільйонами яскраво-жовтих точок. Точки ці переливалися, блимали, ставали то яскравішими, то тьмянішими. Деякі раптом зривалися з місця і, описавши незавершену дугу, гаснули у польоті. У цих миттєвостях, раптових спалахах, у загибелі зірок, що зірвалися в прірву, відчувалося живе дихання Всесвіту. І, стоячи на землі під багатомільярдними тоннами небес і зірок, шофер відчув це дихання і, облизавши сухі потріскані губи, опустився на коліна. «Я вижив!.. – пробурмотів він, і сльози потекли по запалих щоках. – Боже… я все-таки вижив…»

У його мокрих від сліз очах відбивались усе небо та зірки, й одна з них, яка повільно перетинала сузір'я і не збиралася гаснути.

«Я вижив…» – шепотів шофер.

А один край неба наповнився раптом якимсь внутрішнім світлом, і яскравіше запалали зірки. Повернувши туди свій вологий погляд, шофер побачив жовтий місяць, який виповзав із-за невидимого горизонту. Усмішка до болю розтягнула потріскані губи.

«Світанок!.. – прошепотів він, і радість у його шепоті була близька до відчаю. – Ні… не світанок… схід місяця…»

Дивлячись на нічне світило, що піднімалося, він гарячково підшукував слова, які можна було б прошепотіти, щоб знову і знову, і сильніше відчути себе живим, таким, що вижив, виїхав із багаторічного мороку. Але слів було мало, і їх замінили сльози.

Над землею здіймалася жовта куля місяця.

Тривав нічний схід, який дарував шоферові надію на майбутнє, сповнене сонця. Але все ще тривала ніч. Була вона вже іншою, була вона набагато світлішою за попередню.

«Ні, це все-таки світанок, майже світанок, – думав шофер, – світанок, до якого не дожили ні Горич, ні пасажир. Сонце ще зійде, ще прийде його час… а це – нічний світанок…»

Заболіла поранена рука, і шофер зціпив зуби. Але біль не був таким різким. Він не заважав шоферові думати. Він лише додавав гіркоти в його думки. І, згадуючи Горича, він витягнув із кишені дві абрикосові кісточки, залишені собі на згадку про загиблого друга. Стиснув у лівій руці, немов хотів їх зігріти.

Потім переклав у долоню пораненої руки, а здоровою рукою вирив у м'якій податливій землі дві ямки й поклав у них кісточки.

«Тут вони мають прорости», – подумав шофер і знову подивився вгору.

Місяць забирався все вище й вище і дістався вже самої середини неба, що розкинулося над шофером, і здалося шоферові, що потьмянів він.

– Треба йому підсвітити, – вирішив шофер і, звівшись на ноги, попрямував до заднього борту машини.

Вже забравшись у кузов, він погладив рукою скляну поверхню прожекторного барабана й відчув, як на долоні залишився густий шар пилу. Знайшовши під ногами промащену ганчірку, він ретельно протер скляну поверхню і тільки після цього клацнув тумблером.

Побачивши під склом червону цятку елемента, що нагрівався, шофер сплигнув на землю, відійшов метрів на двадцять од машини.

Із виниклого над прожекторним барабаном розсіяного свічення почав формуватися промінь. Був він спочатку невисоким і неяскравим, але поступово нижній його стовбур наповнився внутрішнім вогнем, ніби хтось влив цей вогонь у невидиму посудину, а потім цей вогонь почав підніматись, як ртуть у градуснику, що нагрівається.

Шофер прагнув не дивитися на промінь, але часом просто не міг утриматись, і щоразу, коли погляд його зустрічався з прожекторним променем, різкий біль примушував замружити очі. Він обертався спиною до машини й дивився в небо – очі його відпочивали на м'якому сяйві зірок і на потьмянілому місяці.

Через кілька годин, коли місяць уже наближався до західної сторони горизонту, очі перестали боліти від зіткнення з променем, і шофер, усе ще тримаючи долоню козирком, подивився вгору, туди, куди йшов нескінченний, наповнений світлом стовп.

І там, в освітленій прожектором висоті, він побачив тіло дирижабля, що повільно плило, і здалося йому навіть, що з відчиненого вікна-ілюмінатора гондоли хтось виглянув і подивився вниз.

І навіть, здається, помахав рукою.

Піднісши ліву руку і сторопіло дивлячись угору, шофер відчував, як тіло його наповнюється тремтінням збудження, як щось розпирає його зсередини, щось радісне, ще сильніше вселяючи надію. І це щось уже підкочувалося теплою хвилею до горла й лоскотало голосові зв'язки, і, не в силах стримати це напруження та розуміючи, що вирветься воно зараз приголомшливим для нього самого криком, але бажаючи надати цьому крикові хоча б якогось життєствердного сенсу, шофер устиг твердо й голосно вимовити: «Ур-р-р-ра!», перш ніж величезної сили видих високо підняв це слово і, роздрібнивши його там на багатократне відлуння, поніс далі у простір глибокого неба.

І вже не кричав шофер, але все ще чув із усіх боків звучний власний голос. А дирижабль покинув освітлений прожектором круг неба, і не було його видно.

Потьмянілий місяць закочувався за невидиму лінію далекого горизонту, але на протилежній стороні горизонту знову засяяла аура світила, що сходило, і шофер, помітивши це, відвернувся від призахідного місяця і дивився на світанок, що зароджувався.

Було тепло й сухо. Мерехтіли зірки, і там, куди дивився шофер, повільно підіймалася соковито-жовта куля, розсіюючи навколо себе темряву та забарвлюючи простір, що звільнився від неї, в білий колір.

Знову сходив місяць.

Здивований шофер обернувся. Побачивши світило, що заходило, він знову обернувся до того, що сходило, та так і завмер, втупившись у нього.

На нічному небі царювало двомісяччя. Відчувши теплоту землі, абрикосові кісточки почали набрякати, наповнюючись соком для майбутнього життя.

39

За час, який минув із дня арешту Харитонова, вже не один десяток сусідів змінився в його камері. Змінились і три слідчі, причому другий слідчий при першій же зустрічі сказав Харитонову, що Берутов заарештований за порушення соцзаконності й систематичне побиття допитуваних. Через деякий час зник і другий слідчий, а третій, що з'явився замість нього, викликавши Харитонова на допит, був із ним гранично ввічливий.

– Скажіть, – говорив він, – ви тут уже два роки, невже вам не хочеться додому?

Харитонов знизав плечима. Про домівку останнім часом він навіть не згадував. Думав, що після війни ні домівки не залишилося, ні рідних.

– Ну добре, – вів далі слідчий, – а тоді, два роки тому, підпалюючи шнур, про що ви думали?

– Я хотів вибуху, – спокійно відповів Харитонов.

– Ви хочете сказати, що вам у той час щось дуже не подобалося? Говоріть, не бійтеся! – Слідчий привітно всміхнувся. – Зараз зовсім інший час. Тільки будьте відверті. Що ви хотіли висадити в повітря?

– Усе, – сказав мандрівець.

– Чому?

– Усе було не так, – повільно мовив Харитонов, дивлячись за спину слідчого, в заґратоване вікно.

– Ну-ну! – підбадьорююче сказав слідчий. – Ви маєте на увазі систему чи життя в країні взагалі?

– Життя… Слідчий кивнув.

– Так, помилки керівництва здорово зіпсували життя народу, – сказав він. – Але ці помилки вже усуваються. А ваша рішучість мені подобається. Тепер можете йти. Дорогу до своєї камери знайдете?

Заарештований із нерозумінням у погляді подивився на нього, позадкував до дверей, вийшов у коридор і повільно пішов по вивченому напам'ять маршруту до своєї камери.

Назустріч йому крокував колишній його сусід по камері на прізвисько Зубило.

– Привіт, шпигун! – радісно вигукнув він. – Ти що, теж розконвойований?!

Харитонов загальмовано кивнув.

Повернувшись у камеру, він здивувався відсутності замка. Ліг на свої нари й задрімав.

Стало раптом тепло, і почув він ясно, як хвилі з шипінням облизують берег. Побачив крізь заплющені очі себе, що спускається з сопки. Побачив розвалений надвоє іржавий кістяк свого кораблика – самохідної баржі, застряглої між двох скель. Побачив ящики з динамітом, розкидані по піску. Спустився ще нижче, пройшов через улоговинку, зарослу папороттю, і раптом помітив, що йде по вже протоптаній стежині. Дивне почуття виникло в нім, і прискорив Харитонов крок, подумавши, що зустрінеться зараз із Федором Грицаком, старшим матросом, зниклим серед сопок одразу після того, як шторм викинув баржу на берег. Стежина вивела його на останній горбок, із якого ввесь берег було видно як на долоні. Тут мандрівець зупинився й оглядівся. І побачив чолов'ягу, що тягнув на саморобних полозках по піску два ящики з динамітом. Зарослий бородатий чолов'яга одягнений був у селянську суконну сорочку й такі ж штани. «Гей! – заволав йому Харитонов. – Ти куди це тягнеш?» Чолов'яга зупинився, озирнувся здивовано, потім мовчки показав рукою кудись уперед. Харитонов підбіг до нього, зупинився, важко дихаючи і тримаючись рукою за серце. «Навіщо він тобі?» – запитав він. «Хату будую», – відповів той, із підозрою оглядаючи Харитонова. «Хату?!» – перепитав мандрівець. Чолов'яга кивнув. «Покажи!» – попросив Харитонов. «Ходімо! – сказав чолов'яга й усучив Харитонову в руки кінець товстого мотузка, сплетеного з коріння. – Тягнути допоможи!»

Пішли вони вдвох уздовж берега по піску, нахиляючись уперед і відчуваючи тягар, який повз за ними на полозках. «Ну от, прибули! – випростав спину чолов'яга, коли забралися вони на невеликий піщаний горбок. – Тут хата буде». Харитонов кинув кінець мотузка, потер одну об одну почервонілі долоні й зробив кілька кроків уперед. Перед ним відкрилася неглибока квадратна виїмка, з якої піднімались акуратно викладені з цеглинок динаміту стіни з хвостиками назовні, через що ця майбутня хата була схожа на квадратного їжака. Стіни піднялися вже метра на півтора, а поруч лежала синя глина, як і та, що її було видно в прожилках між цеглинками. «Ну як?!» – запитав чолов'яга, з гордістю дивлячись на своє будівництво. Харитонов мовчки закивав. «Сам-то будувати вмієш?» – запитав раптом чолов'яга. «Та-ак», – відповів мандрівець. «Ну так чого стоїш, допомагай. Разом житимемо». Харитонов повернувся до полозків, підтягнув їх ближче до квадратного майданчика й почав діставати і складати під стіною сірі цеглинки. Раптом він мовби опам'ятався, підвів очі на чолов'ягу і сказав: «Але ж це вибухнути може!» – «Нічого, – відповів чолов'яга. – Усе вибухнути може, он земля теж вибухнути може, а люди нічого, живуть собі». Щось змусило Харитонова погодитися з цими словами, і взявся він за роботу. Чолов'яга теж без діла не стояв – притягнув на полозках іще чотири ящики, потім пішов копати глину. Вже перед заходом сонця розігнули вони спини, сіли біля багаття. «Звати тебе як?» – запитав чолов'яга. «Василь, – відповів мандрівець. – Харитонов на прізвище». – «А я – Андрій Корнягін», – ледь вклонився чолов'яга.

Вогнище розгорілось, і тепер його тріск заглушав шум морського прибою.

– Ти йшов куди? – запитав Андрій.

– Так, – зітхнув Харитонов. – Життя шукав.

– Знайшов?

– Ні.

– Я теж шукав, – дивлячись собі під ноги, признався Андрій.

– І як? – запитав мандрівець.

– Теж не знайшов…

Потім вони сиділи мовчки, а між ними потріскувало вогнище.

– Спати треба, – м'яко мовив Андрій, побачивши, що місяць готується запливти за горизонт.

Лягли біля багаття на теплому піску. Андрій одразу захропів. Харитонов деякий час дивився йому в обличчя, потім утома змусила його опустити голову на пісок і заплющити очі. Стало жарко, й уві сні він трохи відсунувся від вогнища.

І раптом у вуха ввірвався стук. Харитонов заворушився, проганяючи цей шум зі свого сну, але стук повторився, й довелося мандрівцеві розплющити очі.

– Можна? – роздратовано запитав хтось із-за залізних дверей камери і знову постукав.

– Так! – сказав Харитонов.

У камері загорілося світло. Ввійшли двоє: новий слідчий і чоловік у білому халаті, низенький і сутулий.

– Вибачте, що так пізно, – заговорив слідчий. – Але Ісак Олександрович завтра від'їжджає, а я дуже хотів, аби він оглянув вас. Я нікому так не довіряю, як Ісаку Олександровичу, – і слідчий із усмішкою подивився на людину в білому халаті.

– Та годі вам! – замахав ручкою Ісак Олександрович. – Чув я вже такі слова, а потім чотири роки на нарах… Але я не ображаюся, товаришу Сухарін, бачить Бог, не ображаюсь! Ось якби розстріляли – бачить Бог, дуже образився б!

– Добре-добре, Ісаку Олександровичу, ось перед вами наш громадянин Харитонов. Поговоріть, обстежте й залиште мені на столі висновок. А я вже не чекатиму – дружині обіцяв до сьомої повернутись, а вже пів на восьму.

– На все добре! – вклонився чоловік у халаті, проводжаючи поглядом слідчого, що визадкував із камери.

– Ну, так що нас турбує? – дружньо запитав він, підсідаючи на нари поруч.

– Нічого… – сонно мовив Харитонов.

– Таки нічого?! – Доктор посміхнувся. – Я не знаю таких людей, яких би нічого не турбувало. Бачить Бог – не знаю. Може, вони і є, але вже померли?!

Харитонов мовчав.

– Ну добре, – зітхнув Ісак Олександрович, – давайте поговоримо швидко і звільнимо один одного! Я теж хочу додому!

Скажіть, ви справді хотіли все це, – він обвів рукою стіни, – висадити в повітря?

– Так, – відповів мандрівець.

– Прекрасно! – вигукнув лікар. – Значить, усе, що говорив товариш Сухарін, – правда?

– Напевно…

– Відмінно! – Лікар підвівся, не зводячи доброго погляду з Харитонова. – Ви тільки не ображайтесь! Я поставлю вам негарний діагноз, але зате ви післязавтра вночі будете на волі. Розумієте?

– Ні, – признався заарештований.

– Я напишу, що ви – психічнохворий. Тільки не ображайтеся! Бачить Бог, ви – розсудлива людина, і я вам багато в чому заздрю. Я боязкий і ніколи б не наважився висадити в повітря те, що мені дуже не подобається. А ви… вами можна пишатися. Скажіть, у вас є кому вами пишатися?

– Напевно, немає, – Харитонов дивився на дерев'яну підлогу з давно облізлою фарбою.

– Тоді я вами пишатимуся! – сказав лікар. – І слідчий теж буде! Так ви не ображаєтеся?

Заарештований замотав головою.

– От і добре! – Доктор посміхнувся сам собі й вийшов. Уранці незнайомий зек приніс миску з кашею й алюмінієвий кухоль із чаєм і сказав:

– Зона пишається тобою!

Харитонов поснідав. У нього ще звечора боліла голова, і чим більше він прагнув зрозуміти, що відбувається, тим сильніше вона боліла. Потім прийшов іще один зек і попросив зайти до слідчого, якщо є вільна хвилина.

Слідчий зрадів, побачивши в дверях Харитонова.

– Хороші новини! – сказав він. – Моя здогадка підтвердилась. Отже цієї ночі ми вас випустимо. На жаль, із вашого майна збереглося тільки це… – Він дістав зі столу ноти композитора з Музлага. – Візьміть і речовий мішок, звичайно.

– А що мені робити потім? – запитав Харитонов.

– Ви вільні. Йдіть, куди хочете. Знаєте, де вихід із в'язниці?

– Ні…

– Гаразд, я попрошу кого-небудь із ув'язнених показати вам. Ну, всього доброго в новому житті! – Слідчий підвівся з-за столу і простягнув Харитонову руку; потиск був щирим і сильним.

Вночі малознайомий зек вивів Харитонова на вулицю.

Стояла біла ніч. Віяв приємний вітерець, здалека доносилися гудки – чи то корабля, чи то паровоза.

Харитонов постояв кілька хвилин біля воріт, наостанку подивився на в'язницю – в одному вікні першого поверху старовинної будівлі горіло світло і було видно чоловіка, що сидів за столом.

Мандрівець зітхнув і пішов безлюдною вулицею туди, де чулися гудки й інші механічні звуки. Йшов він уздовж невисоких будинків, біля парадних яких лежали неживі леви. Проходив повз перехрестя й бачив, що з деяких постаментів зникли голови засновника Батьківщини. Це спантеличило його, але не зупинило. На черговому перехресті він побачив людину, яка стояла навитяжку, з рушницею, у білій військовій формі. Від несподіванки Харитонов зупинився. Але людина з рушницею не виявляла агресивності й своєю нерухомістю нагадувала статую. Крок за кроком мандрівець минув перехрестя – але військовий не звернув на Харитонова ніякої уваги. Тільки очима покосив, і то не повертаючи голови. Мандрівець продовжив шлях і вже не зупинявся, помічаючи військових у білій формі, що стояли на кожному перехресті.

Пройшов повз побудовані поряд два мавзолеї – один був іще в риштованні. Зупинився прочитати прізвища, виведені білою фарбою: «Романов», «Соловйов». «Росіяни…» – подумав Харитонов і, внутрішньо заспокоївшись, пішов далі.

Попереду показалося море, і Харитонов упізнав нарешті вулицю, по якій він уже йшов два роки тому: це була та сама вулиця, яка вивела його тоді на пристань.

Військові в білій формі стояли навитяжку біля кожного будинку.

На пристані знову щось відбувалося: до мандрівника долітали обривки команд із гучномовця. Біля причалу знову стояв величезний корабель.

Защеміло серце.

«Невже вони знищують іще один крейсер?!» – подумав Харитонов.

– Трап вище, іще вище! – командував хтось. – Вантажний трап лівіше!

Вийшовши на пристань, Харитонов зупинився.

Перед ним височів білий корабель-гігант із величезною трубою та малесеньким червоним прапором, що звисав із флагштока.

«АТОМОХІД НОЙ» – прочитав мандрівник назву корабля.

– Усім приготуватися! – скомандував голос. Харитонов озирнувся й побачив неподалік натовп людей. За ним виднілися машини, у тому числі військові, а перед натовпом топтались і сперечалися троє в широкоштанних костюмах. У руках в одного з них був мегафон.

Харитонову здалося, що він упізнав цих трьох, що стояли й шепотілися на тому ж місці два роки тому.

– Усім приготуватися! – повторив у гучномовець Перший із Трьох.

За спиною в Харитонова вишикувався ланцюг військових у білих шинелях із гвинтівками.

– Трап готовий! – прокричали з палуби атомохода.

– Основна партія! – оголосив Перший. Натовп затих, завмер.

– Колгоспник і колгоспниця! – прогримів металевий голос.

До вузького трапа корабля, відокремившись од натовпу, попрямували чоловік і жінка в селянському одязі. Чоловік ніс на плечі косу, в жінки у руках був серп. Вони підійшли до трапа і почали підніматися нагору. Рухи їхні були нерішучі, і згори, з палуби, якась людина в темному костюмі квапила їх жестом руки.

Біля ланцюга військових виникла метушня. Хтось щось кричав, висовуючись із-за їхніх притиснутих одне до одного плечей, хтось намагався прорватися на пристань.

Троє в костюмах уважно подивилися туди, і раптом Другий одібрав у Першого мегафон і щось гаркнув.

Ланцюг військових на мить розступився, й у виниклу щілину прошмигнув міліціонер, тримаючи в руках такий же мегафон. Він щодуху побіг до трійці і вручив Другому – з бородавкою на підборідді – механічний засіб для посилення голосу. Другий тепер тримав у кожній руці по гучномовцю й уважно їх розглядав. Він порівнював їх добрих кілька хвилин, потім, зупинивши вибір на тому гучномовці, що був у лівій руці, повернув забракований Першому й оголосив:

– Робітник і робітниця!

Від натовпу відокремилася наступна пара в робочих комбінезонах. Поголений, коротко підстрижений і широкоплечий чоловік ніс на плечі важкий відбійний молоток, притримуючи його правою рукою за кільце. Жінка, теж коротко підстрижена і в міру прикрашена косметикою, несла новеньку совкову лопату. Йшли вони твердо, на відміну від першої пари, і чоловікові в темному костюмі, що зустрічав їх нагорі, не знадобилось їх квапити.

– Другий трап готовий! – крикнув хтось невидимий. Начальник із бородавкою прокричав:

– Викликані по команді заводять мотори і заїжджають на нижню вантажну палубу. Заводити мотор без команди заборонено! Комбайн і сівалка!

У відносну тишу цієї білої ночі ввірвалося монотонне гудіння двигунів.

– Актор і актриса! – вигукнув Перший.

– Вантажна машина і трактор! – оголосив Другий; кам'яна пристань задрижала від ходу важких машин.

– На вантажній палубі! – скомандував Другий. – Водіям техніки негайно покинути межі атомохода!

– Лікар і медсестра! – скомандував Перший. Миловидна молода пара із саквояжами попрямувала до трапа.

– Танк і танкетка! – прокричав на всю пристань Другий.

– Кухонні працівники! – проголосив Перший.

До трапа заспішили троє кремезних чоловіків із валізами. Вони явно квапились, і перший, ступивши на трап, тут же спіткнувся й ледве не впав, але колега підтримав його, і вони швидко видерлися нагору.

– Покваптеся! – гаркнув Другий. – «Катюша» і тягач!

– Організатори виробництва! – закричав Перший.

До трапа пішли четверо літніх чоловіків, одягнених в однакові темно-сині костюми.

На свій подив, Харитонов упізнав в одному з них Ісака Олександровича, що оголосив його психічнохворим. Мандрівцеві раптом захотілося, щоб лікар, який чомусь перетворився на організатора виробництва, обернувся і помахав йому рукою. Але вони швидко забралися на палубу і зникли з очей.

– Відповідальні працівники і працівниці! – Перший оголосив це м'яко і шанобливо.

Не менше двох десятків пар вишикувалися – начебто навіть за зростом – у колону й дружно, в ногу, помарширували до трапа.

Харитонов відчув себе неймовірно самотнім. Шум, який стояв на пристані, всі ці люди й цей корабель – усе було чужим для нього. І він був абсолютно чужим для них. Стоячи перед щільним ланцюгом білих стражників, таких самих, як у колишньому Пафнутьєвську, між натовпом і торцевою стіною п'ятиповерхового будинку, Харитонов знову відчув себе у в'язниці, тільки була ця в'язниця просторою й покаранням у ній було те, що всі ці люди, які оточували тебе, удавали, ніби тебе немає, ніби тебе не існує. І якщо це тривало досить довго – ти й сам раптом починав вірити у власну відсутність у світі, переставав відчувати і вважати себе людиною. І, повіривши у свою відсутність, остаточно зникав.

Минулого разу, два роки тому, вони його відразу помітили, як тільки він вирішив виконати свій вирок. Але зараз його мовби ніхто не бачив. Не було бікфордового шнура, не було ніякої зброї, ніякого засобу довести свою присутність.

Тривала біла ніч, шуміли моторами машини, щось вигукували в гучномовці люди, які мали на це право. Тривало грандіозне дійство, посеред якого стояла людина, котра не брала в ньому участі.

І раптом пролунала команда.

– Пара людей!

Почувши це, мандрівець здивувався і відволікся від своїх похмурих думок. Він кинув погляд на поріділий натовп людей, які очікували виклику, і побачив СЕБЕ! Так, ВІН САМ разом із Євдокією йшов до трапа. На спині висів той самий речовий мішок. У лівій руці був якийсь згорток.

– Ні, я все-таки тут, я присутній! – зрадів Харитонов, спостерігаючи з пристані за собою, тим, який ішов до трапа.

Він старався якомога краще роздивитися Дусю. Здавалося, вона зовсім не змінилася з дня її арешту – така ж молода і струнка. А на руках – ні, не може цього бути! – Харитонов широко розкрив очі, яким зараз не міг повірити, – на руках у неї лежало сповите немовля.

– Мій син! – видихнув мандрівець, і голова в нього пішла обертом.

І раптом ВІН САМ, той Харитонов, що вже піднімався по трапу, обернувся і побачив його. Але не здивувався, може, він знав, може, він чекав побачити його там, на пристані, осторонь від руху. Обернувся і, піднісши над головою праву руку, помахав!

Мандрівець, що стояв на пристані, зрадів, усміхнувся. Замахав обома руками. Все намагався якомога краще роздивитися себе і свою дружину, що знову знайшлась, але сльози застилали погляд.

– Люди! – крикнув голос Одного з Двох. – Не затримуйте! Прибираємо трап!

Але той Харитонов усе ще стояв на трапі й махав рукою, поки раптом його рука не сховалася за спиною і не витягнула звідти щось тонке, непомітне.

– Що це? – замислився мандрівець, який стояв на пристані. – Що він хоче показати мені? – І мандрівець витер сльози рукавом гімнастерки.

«Що ж це?!» – гарячково думав мандрівець, і раптом зрозумів він усе і ще раз подивився на СЕБЕ, того, що стояв на трапі, побачив, як із кожним помахом руки сіпається лямка речового мішка.

– Шнур! – прошепотів Харитонов. – У нього є шнур! Значить…

Щастя, таке неймовірне і несподіване, увірвалося в душу мандрівця, і він щось закричав СОБІ, тому, що стояв на трапі. Закричав, але сам не розібрав своїх слів.

А ТОЙ Харитонов уже піднімався, підтримуючи дружину, і через хвилину зникли вони з очей. Трап піднявся, протяжний гудок зазвучав над пристанню. Коли він затих, настала тиша. Пристань спорожніла. Ні людей, ні машин на ній не було. Тільки білі стражники всі стояли ланцюгом, відрізуючи площу від вулиці, що виходила до моря.

«Атомохід Ной» повільно відпливав од кам'яного майданчика, і не було видно на його палубах людей.

Під ногами щось плескалося. Харитонов кинув швидкий погляд униз і остовпів: він стояв по кісточки у воді й усюди, куди він дивився, була вода. І білі стражники, не рухаючись, стояли й не звертали на воду ніякої уваги.

Корабель поступово віддалявся, але все одно його величезне тіло затуляло велику частину морського горизонту.

А вода піднімалася все вище. І Харитонов, який стояв на пристані, відчув, як вона дійшла до колін і не зупинилася на цьому.

«Повінь, – подумав мандрівець. – Треба йти в місто, вгору по вулиці. Онде, через якихось двісті метрів, чорніє здиблена посередині бруківка».

І мандрівець пішов. Наблизився до ланцюга, спробував одсунути одного з військових, але той стояв нерухомо й непохитно.

Вода вже піднімалася вище.

Схопившись руками за плечі військового, Харитонов спробував підстрибнути, щоб перелізти через цей живий ланцюг, як через огорожу. Але сил не вистачило, і вода не дуже-то відпускала ноги.

Він іще раз підстрибнув, і знову нічого не вийшло.

А води вже було по пояс; чорний булижник бруківки повільно віддалявся, зникаючи під натиском повені.

Харитонов у відчаї озирнувся на атомохід, який відпливав. Корабель був уже далеко, і раптом мандрівець помітив на верхній палубі якийсь рух, і червоний прапор, що розвівався поряд із величезною трубою, раптом повільно сповз униз і зник.

Від здивування Харитонов розкрив рот і ледве не захлинувся. Вода дісталася вже рота, й доводилося задирати голову вгору, щоб дихати.

Він обернувся до військових і помітив, що багато хто з них уже зник під водою. Набравши якомога більше повітря, він відштовхнувся ногами від каменю пристані й поплив до будинків, що піднімалися з води, залишаючи позаду себе море, корабель і військових, які залишилися стояти на смерть у ланцюзі. Він плив уже по вулиці, і здавалося йому, що видно попереду булижник, по якому можна буде втекти від повені. Але вода наздоганяла його, і вже двоповерхові будинки виглядали з-під неї тільки димарями.

І набридло Харитонову пливти.

«Куди я? – подумав він. – Навіщо? Я вже не тут, я там, на кораблі, з дружиною й дитиною».

І розвернувшись, поплив він назад, у бік корабля, що наближався до горизонту.

А над водою сходило сонце. І кричали чайки.

І Євдокія, погодувавши немовля, кидала їм корм – м'якуш хліба зі свого денного чотирьохсотграмового пайка.

1985—1989

Content

Андрій Курков
Бікфордів світ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39