Дмитро Стельмах

Фарс-мажор

* * *

3 січня, субота

Тільки сьогодні прийшов до тями після святкування Нового року. Пішов подивитися, а чи нема там яких листів для мене в поштовій скриньці. Є! Від Владислава Ярівчанського! Не можу не навести його повністю, бо це для мене така радість і честь!

«Дорогий колего!

З київських пагорбів за нашим давнім звичаєм обсипаю різдвяним житом-пашницею!

Хай Вам ведеться завжди і в усьому, в малому і в великому кожного дня 2004 р. Року, який мусить змінити (і змінить!) долю нашої нації на краще.

Хай не втомлюється Ваша душа і розум у праці в ім'я нашої святої матері України.

Нехай Боже благословення витає над Вами, Вашими рідними і близькими.

Сердечно Ваш Владислав Ярівчанський».

Як радісно, що мене в моєму тихому Приірпінні не забув привітати голова Національної спілки письменників України! От саме в цьому я і вбачаю визнання мого поетичного внеску в сучасну українську літературу.

4 січня, неділя

Якщо хто ще не знає, що таке Приірпіння, розповім.

Приірпіння – це Ірпінь, містечко під Києвом, і велика околиця – Буча, Ворзель, Гостомель, і ціла низка сіл, моє улюблене Забуччя, де я замолоду частенько збирав солодкі приірпінські ягоди, де я не раз сидів у місцевій чайній, яка тоді називалася «Столова». Мальовничий край, який люблять письменники і поети, а в благословенному Ірпені є славний Будинок творчості письменників, на березі тихої звивистої річечки, осередок духовності і культури.

Як патріот свого краю, всі свої нові вірші я відношу передусім до «Ірпінського вісника», вулиця Мінеральна, 7, де вони неодмінно виходять друком у рубриці «Поезія нашого краю». У такий спосіб я прищеплюю ірпінчанам смак до естетики і поетичного слова. Ось як писала про мене в одній статті Зірка Нечитайло, головний редактор газети:

«Дмитро Порядний пише з думою про народ, з вірою в народ і часто виступає від імені народу, бо нерозривно пов'язаний зі своєю українською генезою, з корінням невмирущого козацького роду, з питомими джерелами високої духовності і тонкого ліризму».

Краще не скажеш.

5 січня, понеділок

Хотілося б пояснити мій творчий метод та особливості творчості.

Моя улюблена літературна форма розроблена мною самим, і називається вона квінтьємою. Квінтьєма складається з п'яти строф, кожна з якої складається з п'яти рядків. Я – батько-фундатор приірпінської квінтьєми. Квінтьєма – мій поетичний еталон у творчості. Можна сказати, що це народна і водночас салонна поезія. Багато кого мої квінтьєми дратують, але ж то все заздрощі нездар, які самі нічого кращого написати не можуть, ясна річ. Хто в нас критики? Ті, хто не відбувся в літературі.

Я завжди стояв на сторожі чистоти української мови і мелодики в поезії. Я завжди відстоював традицію рими у віршах і ніколи не подам руки тим, хто засмічує поезію так званим верлібром, чи білим віршем – набором слів, що має називатися поезією. Якщо писати без рими – то це білий вірш, а писати римовано – то чорними віршами? Відтак, я – негритянський поет? Я – український поет. І вже саме це накладає на мене велику відповідальність.

6 січня, вівторок

Зайшов у гості мій найкращий друг Емік Гольдман. Емік – ветеран руху хіпі ще з початку сімдесятих. Носить довге волосся, латані американські джинси і футболку з ликом безсмертного Джима Моррісона. Може годинами розповідати про неперевершений вокал Роберта Планта і бідкатися, що нинішня молодь занапастила святі ідеали шістдесятих. Працює в ремонті електротоварів «Друге дихання» на Глибочицькій. У Еміка золоті руки. На кожному пальцю по коштовному персню. Цю моду, за його словами, він у Рінго Старра перейняв. Прощаючись із господарями, Емік завжди каже одну й ту саму фразу, яку я вже і чути не можу: «Як казав великий Ерік Бердон, нам треба вшиватися звідсіль».

Емік живе шикарно, щомісяця отримує пакунки з-за кордону від родичів, але постійно ностальгує за Радянським Союзом, коли пиріжки були по десять копійок і кубинські сигарети по двадцять. Уже два роки Емік носиться з ідеєю відкрити в Києві перший кооперативний тир імені Якова Блюмкіна, але каже, що є проблеми, бо в Києві все захопила українська мафія, яка вимагає, щоб тир був або імені Богдана Хмельницького, або імені Івана Мазепи. Емік любить Троцького і Бродського, каже, що тільки в еміграції може по-справжньому самореалізуватися творча особистість. За Еміком, саме спілкування з іноземцями в іншомовному оточенні змушує тебе сказати щось вагоме своє.

Емік дістав пляшку «Каберне», сказав, що треба підлікуватися. Сказав, що в нашому віці треба підживляти кров червоним. Сказав, що воно не тільки сприяє травленню, збагачує кров мікроелементами, зміцнює судини, але й радіонукліди виводить.

– Еміку, а звідки ти всю цю премудрість знаєш? – поцікавився я.

– Я всю цю премудрість знаю з сьомого тому Енциклопедії Брокгауза і Ефрона, – викотив свою стандартну відповідь Емік. Він її вичитав у книжці якоїсь емігрантки про якогось поета, розстріляного більшовиками, і завжди видає як власну. Свинство, звичайно, але я терплю. Ми, українці, взагалі народ терплячий і мудрий. А Емік любить паралізовувати своїх візаві удаваною вченістю.

7 січня, середа

Подзвонила донька Мотря, привітала з Різдвом. Спитала, що таке ерогенні зони.

Відповів, що це ділянки тіла, що скучили за ніжними дотиками люблячих рук.

Донька дорослішає на очах.

Мотря – першокурсниця гуманітарного факультету Національного університету «Острозька академія», вивчає літературну творчість, член літературного гуртка «Острозькі черниці», вся в мене, моя гордість і надія. Мотря пише вірші про самотність, келії, свічки, кров та нерозділене кохання, що так характерно для її юного віку. Активно вивчає англійську й італійську. З нами жити не хоче, мріє познайомитися з італійцем для дружби і спілкування. Каже, що предки ми хоч куди, але наше покоління просто не розуміє їхнього покоління.

9 січня, п'ятниця

А я все чекаю, коли наша Мотря приїде до нас на канікули, та щось-таки заважає їй. Цікаво, що? Мотря каже, що намагається збагнути, хто вона така, прислухається до шуму вітру і плескоту хвиль своєї душі.

Мотрю я виховував на найкращих зразках української лірики, з дитинства прищеплював їй смак до художнього слова. Дарував їй книжки наших прекрасних поетес. Привчав римувати. І моя школа дала свої плоди.

Ось, наприклад, як трепетно і поетично пише моя Мотря.

Мотря Порядна

ПЕРСЕЙ

Стояла ніч, на зорі я дивилась з башти,

І свічка воском плакала у мене на столі,

Хвилину тому я читала лірику Забашти,

Й зібрались зморшки на дівочому чолі.

Чому щодня ти дивишся на іншу жінку?

Чому не глянеш у мій бік хоча б на мить?

І хто між нами збудував цю кляту стінку,

Яку не в змозі мої почуття розбить?

Тікаю я від подруг всіх і криюсь від людей,

І потай сльози ллю в подушку і в хустинку,

Не можу жити я без тебе, красеню Персей,

Знайди для мене щось у серці на хвилинку.

Та де там! Марно. Я для тебе зовсім нецікава,

Не помічаєш ти мою любов і поетичний світ,

Тобі на думці тільки необтяжлива забава,

Зірвати хочеш ще один жіночого кохання цвіт.

Ну що ж, таке мені, по всьому, випало життя,

На ньому трапиться ще терену усякого багато,

А ти, мій красеню, колись зазнаєш мук і каяття,

За те, що серце чисте відштовхнув пихато.

По-моєму, дуже і дуже. І яке шляхетне ім'я дала своєму героєві – Персей. У цьому вчувається дух давньогрецької міфології, глибокий символізм і пошук свого ідеалу прекрасного. Десь так і я в юності писав, стиль мій. Не зганьбила доця нашого прізвища. Недарма мені її хвалила декан факультету, Магдалина Цуцик. Казала, що Мотря – це неординарна особистість, лідер першого курсу, вже сформований талановитий поет з правильним поглядом на життя, батьківщину, всесвіт. Лірична струна Мотрі притягує до себе, і ти дослухаєшся до неї і віриш їй. Довкола Мотрі гуртуються найобдарованіші студенти її курсу. І до того ж, така скромна дівчина, без жодного натяку на пиху через такого відомого в поезії батька.

Якому батькові не буде приємно почути таке?

10 січня, субота

Подзвонила Мотря, спитала, що таке петинг.

Сказав, що це передумова до дорослого світосприйняття, за яку відповідають ерогенні зони.

20 лютого, п'ятниця

Більше місяця хворів на грип, нікуди не виходив, часу згаяно море. А міг же до Єгипту поїхати, відсидітися там. Нічого не писалося. А це ще гірше за грип. Це саме те, що називається творчою кризою. Гіршого годі і уявити для поета. Щодня лікувався по-народному. Перцівкою та оселедцем.

21 лютого, субота

Ніяких новин від колег по перу. Холодно, розумію.

22 лютого, неділя

Ну хоч би щось сталося, що б зрушило мене з мертвої точки! Хоч би який сюжет для моєї творчості!

Все тихо, як у часи застою. Немає творчої активності мас.

24 лютого, вівторок

Дзвінок із Спілки! Знову дав про себе знати отой тогорічний ганебний заколот у Спілці письменників України! Новий скандал у нашому творчому середовищі!

Ще 29 жовтня минулого року групка розкольників на чолі з Наталею Околітенко нелегітимно зібрала так звані «загальні збори» Спілки письменників у Пущі-Озерній, висловила недовіру нашому голові й обрала нового голову, ту ж таки Наталю Околітенко! В ніч проти 3 листопада група людей у цивільному вдерлася в приміщення рідної Спілки, прихопивши з собою і постіль, і повний пакунок з бутербродами, намагаючись протриматись до ранку і викликати всеукраїнський резонанс. їх стримувала лиш чергова у вестибюлі, яка викликала міліцію, скориставшись єдиним працюючим телефоном у вестибюлі. Далі почався штурм Спілки невідомими автоматниками з чорного ходу, поки не прибула міліція. Міліція заарештувала чергову і відвезла її до Печерського райвідділка для дачі свідчень. Скоро прибув Ярівчанський з письменниками і залагодив ту ганьбу, визволив чергову з буцегарні і відновив статус-кво.

Отака нечувана колотнеча серед митців, суди почалися, апеляції, касації. Кажуть, збанкрутіла влада хоче наш Будинок письменників захапати під провладний виборчий штаб, розпродати будинки творчості в Ірпені, Одесі, Коктебелі і Ялті.

В Ірпені, де я живу і працюю!

Боже ти мій, і це в нашій Спілці, яку створювали, плекали і підносили до нових висот наші класики! Це в нашій Спілці, що є останнім бастіоном духовного єднання нації! Яка ганьба!

25 лютого, середа

Мені весь час дзвонять побратими, визначають мою позицію. Хтось самоусунувся, хтось закликає скликати позачерговий з'їзд письменників. Чекають і мого слова. А що казати людям? Поки що кажу, що ми живемо у тяжкі часи, а всі ті негаразди лише загартовують нашу націю. А далі видно буде.

А що, коли й справді Околітенко перейме всю владу? Тут із гарячковими заявами лізти на роги не слід, тут треба все до пуття виважити. Хтозна, як воно все там повернеться. Про всяк випадок накидав вірша для виступу, без зайвої політичної орієнтації, так щоб і вовки були ситі, і вівці цілі:

О люди, люди, небораки,

Куди ви ділися, дурні?

Куди сховалися, мов раки,

Куди залізли вдалині?

Чи чуєте поета голос,

Що лине з пойми Ірпеня?

Його нещасного, мов колос,

Додолу гне рутина дня.

Та він незламний, відчайдушний,

За правду може й в пику дати,

Коли якийсь митець дворушний

Захоче Спілку розпродати.

Йому начхати на посади,

Йому про красне слово дбать,

Дослухайтесь його поради:

Плекайте в серці благодать!

26 лютого, четвер

Подзвонила Мотря, спитала, що таке дефлорація.

Сказав, що це перший крок дівчини у доросле життя і серце саме підкаже, коли цей крок зробити. Дослухайся до свого серця, доню, але не поспішай із невиваженими рішеннями.

– А-а, так це, виходить, втрата дівчиною цноти! Так би просто й казав. А я думала, що це зривання перших весняних квітів.

– В якомусь сенсі, так воно і є, – промимрив я. – А що, в тебе вже хтось є?

– Та ні, батьку, просто тут чогось мої дівчата про таке говорили. Тепер я в курсі, дякую.

Мотрю я привчив за порадою чи поясненнями завжди звертатися до батьків, а не шукати відповідей невідомо у кого. Хто, як не батьки, зможуть щиро і терпляче відповісти на непрості запитання сучасного життя? І приємно, що Мотря не забуває батьківських настанов.

27 лютого, п'ятниця

Телеграма! Від Наталі Околітенко! Особисто мені!

«ШАНОВНИЙ КОЛЕГО

19 ЛЮТОГО 2004 ЗА РІШЕННЯМ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ КИЄВА НАБУЛО ЧИННОСТІ РІШЕННЯ СВЯТОШИНСЬКОГО РАЙСУДУ КИЄВА ВІД 11 ГРУДНЯ 2003 ЗГІДНО ЯКИМ ЗАГАЛЬНІ ЗБОРИ НСПУ 29 ЖОВТНЯ 2003 ВИЗНАНО ЛЕГІТИМНИМИ ПОВНОПРАВНИМ ГОЛОВОЮ НСПУ ВИЗНАНО НАТАЛЮ ОКОЛІТЕНКО ГЕНПРОКУРАТУРА РОЗГЛЯДАЄ ПОДАННЯ ПРО ФІНАНСОВІ ПОРУШЕННЯ КОЛИШНЬОГО КЕРІВНИЦТВА НСПУ НА ЧАСІ АУДИТ НСПУ У ЗВ'ЯЗКУ З ЦИМ З'ЇЗД НСПУ 28 ЛЮТОГО 2004 НЕ ВІДБУДЕТЬСЯ ПРАВЛІННЯ НСПУ=ГОЛОВА ПРАВЛІННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ СПІЛКИ ПИСЬМЕННИКІВ УКРАЇНИ Н І ОКОЛІТЕНКО»

Виходить, Околітенко і справді голова і робить ставку й на мене. Що ж, приємно, слід визнати. Однак треба подзвонити всім, узнати, яка там розстановка сил склалася. Щоб не пошитися в дурні. Ну і діяти відповідно. Моє кредо просте – не лізти поперед батька в пекло. Згідно з українською традицією. Бо я українець, і таке щастя випадає тільки раз за життя.

Господи, ну чому весь час у житті доводиться робити вибір? Ну невже не можна спокійнісінько сидіти в своїй хаті і творити на радість вдячним читачам? Адже ж поезія не терпить метушні. Я ж нікого не чіпаю, чому треба обов'язково втягувати мене в якісь кололітературні інтриги?

Обдзвонив письменницьку братію, розпитав, що там і до чого, що показує барометр громадської думки. Всі сказали, що ні банана в Околітенко не вийде, що всіх обурила її розкольницька діяльність і очевидне покровительство з боку влади, що хоче нашу Спілку зробити своїм штабом наступних виборів, а потім і продати якійсь сумнівній структурі. Що письменники завтра дадуть рішучий бій усім зазіханням на позачерговому з'їзді Спілки письменників.

Ну, тоді я – як усі. Слід іти на з'їзд, і треба виступити на ньому. Щоб і наше небайдуже приірпінське слово зазвучало, мов криця в бою.

28 лютого, субота

Мій виступ на Четвертому позачерговому з'їзді Спілки письменників України:

«Шановні побратими, українці, земляки!

Мій виступ не був запланований за регламентом наших зборів, однак я хотів долучити і свого голоса до загальної думки нашого поважного зібрання.

Оце стою перед вами і вже не знаю, хто я —чи поет-лірик, чи поет-трибун. Бо промовчати сьогодні – то програти наше святе діло боротьби за правду і вкрити себе довічною ганьбою. Зараз іде тринадцятий рік незалежності нашої неньки України, і дехто в тій незалежності і розбудові держави вже розчарувався, але я все-таки вірю, що вогник надії і правди яскраво горить і горітиме завжди серед мороку злочинної байдужості, незугарної сірятини, духовного манкуртизму, зомбажного безпам'ятства та млявої хатоскрайності, що, мов ті гидотні-бридотні-підлотні-мерзотні щупальця кричущої бездуховності, душать нашу тендітну письменницьку горлянку, з якої ще рветься-несеться волання-стогнання-благання: дайте нам спокій! Руки геть від Спілки письменників! Дозвольте нам, панове, самим вирішувати свою долю. Не віддамо нашу Спілку на поталу політичним гендлярам! Не віддамо христопродавцям наш храм духовності і патріотизму!

Саме тому ми і зібралися тут просто неба, і біля стін нашої Спілки скажемо рішуче «ні!» усіляким зрадникам, відступникам, рейдерам і посіпакам політичних інтриганів з брудними руками, злим серцем і жаром у голові.

Я, як поет нашої Київщини, нашого росяно-барвінкового Приірпіння, не міг не відгукнутися на відомі ганебні події довкола Будинку літераторів. Пропоную вашій увазі мої останні поетичні рядки з цього приводу:

ПРО ШТУРМ СПІЛКИ ПИСЬМЕННИКІВ У НІЧ ПРОТИ З ЛИСТОПАДА 2003 Р.

У листопаді купка знавіснілих інтриганів

В Будинок літераторів ввірвалася вночі,

Ну просто вам боївка очманілих хуліганів,

За браком лиш заряджених обрізів і наганів,

А так завбачливо усе взяли – і постіль, і харчі.

Їм на заваді стала мужня чергова у вестибюлі,

Що кинулась міліцію чимшвидше викликати,

Та поки правоохоронці щось там до пуття розчули,

Немов у відділках своїх геть всі давно поснули,

Вона сама взялась удар нічних гостей тримати.

На ноги підійняла весь письменницький загал,

І в цьому допоміг їй телефон спілчанський,

Й розповіла про штурм, цей камуфляжний бал,

Про це свавілля владою приплачених катал,

Аж ось примчав і розрулив все Ярівчанський.

А де, поете, будеш ти, коли якась сволота

Полізе нашу славну Спілку відбирати?

Невже без бою впустиш вражу зграю у ворота,

Дозволиш слухати її паскудного бридкого рота,

А потім станеш вік себе за це картати?

Не вірю, що ти втратив вогник полум'яний

І думаєш відсидітись в байдужості окопах,

Бо сонця там нема, там є лиш простір тьмяний,

Застигнеш в ньому, мов солдатик олов'яний,

А ти ж митець, якого поважають у європах».

Як аплодували мені побратими! Як посвітлішали їхні обличчя! Мене називали мужнім лицарем української духовності. Як гаряче тис мені руку Владислав Ярівчанський. Ще й сказав:

– Дмитре, ти поет від Бога. Ти навіть сам не усвідомлюєш масштабу свого таланту. Такі, як ти, Дмитре, народжуються не кожні п'ятдесят років.

Саме в цей момент подзвонила Мотря. Спитала, що таке жіноча мастурбація. Сказала, що дівчата щось про таке говорять, а вона – ні в зуб ногою.

Відповів, що саме зараз виступаю перед письменниками і це не найкращий час для ґрунтовної відповіді. Та й не великий фахівець я з цього питання. Але, коротко кажучи, жіноча мастурбація – це дрібненький пустоцвіт на невмирущому дереві кохання. Прісний сурогат, безбарвний ерзац. Любовний самообман нецілісних особистостей. А взагалі, можеш довідатись у своїх «Острозьких черниць», вони про це напевне краще за мене знають.

Кілька молодих поетес, що опинилися поруч, дивилися на мене з неприхованим захватом. Що такого особливого вони в мені побачили?

29 лютого, неділя

Лист від Мотрі! Як приємно, що наші діти все-таки ще пишуть батькам. Наводжу його дослівно:

«Любий таточку!

У мене все гаразд. Пишу собі, як ти і наказував. А от моя найближча подруга Мар'яна закохалася. У мотоцикліста Михайла. Михайло щомісяця з новою дівчиною, він тут усіх дівчат полонив. Михайло каже, що він не мотоцикліст Михайло, а байкер Скажений Мігель, і якщо Мар'яна хоче мати з ним щось конкретне, то нехай навчиться спочатку по-нормальному розмовляти, а не вищебечувати як no-писаному, і тату зробить на плечі, ну і на байку хай навчиться їздити. Мар'яна присвячує йому свої вірші, а він тільки сміється. Каже, що то не вірші, а повна хріновина. Але ж то не повна хріновина, то такий у Мар'яни стиль. Вона постмодерністка і називає себе астральною сестрою Михайла Семенка. Мар'яна тихо плаче і каже мені, що вона для нього все зробить, тільки не знає що.

Казала, що не уявляє собі життя без Михайла і ладна руки на себе накласти.

Маріанна, наша спільна подруга, втішає її, як може, каже, що їй треба просто знайти когось іншого, хто б переспав з нею і оцінив її вірші, і все як рукою зніме. Так от Мар'яна і просила мене показати тобі її вірша, щоб ти дав хоч якусь пораду, бо ти для неї великий авторитет, вона твою поезію знає, може, і дійсно в ньому щось не так? І попросила тебе розказати їй, що треба зробити, щоб сподобатися Михайлові, і чи справді треба піти з іншим? І чи справді це знімає все як рукою?

Мар'яна просила, щоб ти написав їй особисто, будь ласка. Передаю тобі її вірша, в якому вона виливає свою душу і просить поради і допомоги.

Допоможи їй добрим словом, батьку.

P.S. Іще Маріанна радить Мар'яні не носити ліфчика, каже, що всі хлопці від цього просто дуріють. Це правда, татку? Чоловікам більше подобаються дівчата без ліфчиків?»

Мар'яна Натяжна

КРАГИ

шпала я на тебе

це вперше зі мною отак

біля твого під'їзду

вся бліда стою

чекаю

коли ти прийдеш

мені холодно

і дощ із серця ллється

та то не дощ

то тільки так здається

то мої невимовні

гарячі

сиві краплі

сліз

ти знаєш які

солоні

із димом

гіркі

ось і ти

пахнеш жінками

дай затягтися

пліз

я бачу

тільки твої черевики

високі

чорні

як два круки

дуже дорогі

а очі підійняти

несила

ти сміявся і казав

дитя провінційне

то не просто черевики

то кльові краги

мала ще ти

а я на байку

в них їздив до Праги

там дівки абалдєнні

і пиво нормальне

рости студентко

ну я пішов

сама знаєш

врем’я воєнне

ще треба

відтягтися

хоча і ти нічого собі

ну давай

па-па

а як же я

куди мені іти

не збагну відразу

повіситись

газ в кухні пустити

у ванні втопитися

по венах бритвочкою

зробити щеплення

проти сказу

чи може напитися

чи вити

і що я маю

біль у серці

прокушені губи

до краплі випиту образу

виходу нема

є тільки спогади

розмиті

невеселі такі

як міські графіті

так що робити

скажіть по секрету

уже б і послала тебе

та коли бачу

як ти прикурюєш

сигарету

ну просто

як мій батько

я знову ладна

цілувати

твої сліди

ну що ти

душу

з

мене

витрушуєш

ідеш

іди

1 березня, понеділок

Написав для Мар'яни відповідь, підбадьорливу, таку, щоб не відвернути молоде пагіння від поезії раз і назавжди, як то у нас не раз бувало. Я ж то добре знаю, як делікатно треба поводитися із вразливою молоддю.

«Дорога Мар'яно!

Вірш ваш, в цілому, гарний, видно, що писано щиро, емоційно, на зламі душі. Однак я, як знаний представник класичної школи в поезії, порадив би вам відійти від новомодного верлібру, непотрібних жаргонізмів, засуржикованості і перейти на традиційне римування. Що я і всім раджу. Повірте, так воно і краще буде, і надійніше. Я вашого вірша розумію. Але чи зрозуміє його читач? От і Михайлові вашому він не зрозумілий. Та не переживайте ви так за свого Скаженого Мігеля, ще приповзе до вас на колінах. А зробити це буде просто, адже він сам вам натякнув про свої уподобання, от і хваліть його мотоцикла, і щось там почитайте про них, скажіть якось принагідно, що вам «Харлей-Девідсон» дуже подобається. Це мотоцикл такий американський. Непоганий мотоцикл. Ви в очах Скаженого Мігеля відразу виростете. І не тільки в його. А от іти з іншим не поспішайте, це ще встигнеться. Бо дівчина передусім цінується за лагідність, тихий голос, витримку і цноту.

Але хочу сказати ще й таке: якщо вже беретеся за складання віршів, то про них треба знати чимбільше, і читати багато – щоб орієнтуватися у сучасній поезії.

Щасти вам.

Щиро ваш – Дмитро Порядний».

А яка ж то все-таки втіха бути не просто поетом, але й наставником творчої молоді! Не гіршим за викладача. Треба якось подумати про зустріч із студентами, у мене ж є чим поділитися з підростаючим поколінням.

2 березня, вівторок

Головна новина дня!

Верховна Рада прийняла постанову про святкування на державному рівні 85-ї річниці ЛКСМУ і посилення ролі громадських організацій у виховній роботі з молоддю. За прийняття постанови проголосували 260 народних депутатів. Кабінету міністрів, відповідно до прийнятої постанови, доручено розробити план заходів святкування цієї дати.

Мамо, де я? Невже совіти повернулися? Мене ж першого заарештують. Не першого числа, а першого за списком. За те, що я так довго боровся з цензурою.

Подзвонив Еміку, спитав, що це за діла. В якій країні ми прокинулися сьогодні?

Емік істерично сміявся, сказав, що шизуха косить наші ряди, а потім поставив мені «Знову в СРСР» Леннона-Маккартні на повну потужність на своєму американському програвачеві. Стецовому, як він висловлюється в дусі сімдесятих. Сказав, що іноді вони повертаються знову.

– Хто вони? Сьогодні ж не п'ятниця, тринадцяте.

– Ленін завжди живий, Дмитре. Він хоч і помер, але живий. Це називається діалектичний матеріалізм. Або комуністична реінкарнація. Тільки Назару нічого не кажи, а то він з братчиками всю Верховну Раду в облогу візьме, паралізує роботу депутатів. Ти ж його знаєш, нашого вічного контрас.

Назар Цибуля – то мій другий найкращий друг. Після Еміка, звісно. А Еміку добре сміятися – йому завжди є куди тікати. У нього є вікно на Сході і запасний парашут. Добре влаштувався.

6 березня, субота

Прочитав збірку поезій під назвою «Алкохоку» якогось добродія на ім'я Юрко Позаяк. Чудово написано, нічого не скажеш, змістовно, цілісно, якісно. Із глибоким осмисленням предмета. Але я полюбляю не білий вірш, а римований. Може, в Японії хоку не римують, але ж ми все-таки в Україні. Чому не писати з урахуванням національних традицій? Справжнє українське хоку має бути римоване.

Але відчуваю, що обов'язково знайдеться якась падлюча журналістська морда, що неодмінно заявить, що хоку з римою – то вже не хоку, що хоку має бути із стількома голосними, із стількома приголосними і ще з казна-чим. Що українським поетам, перш ніж за хоку братися, треба хоч щось про японську поезію знати, і все таке інше.

Та всім не догодиш, це і їжакові зрозуміло. А нам своє робить.

Написав добірку під назвою «Хоку про пиво», моя, так би мовити, антиверліброва відповідь старої гвардії всім модерністським поетам, що зневажають добру давню риму.

ХОКУ ПРО ПИВО

Холодне пиво, крекери, тараня,

Це саме те, що лікар прописав.

Я цю дієту споживаю без вагання.

Я пиво пив і позначки робив у книзі.

І думав про поезію, дівчат, любов.

Отак я опираюсь творчій кризі.

На дівчину в кафе я глянув хтиво,

Вона так світло усміхнулася мені.

Бо випила вже третє світле пиво.

І знову та сама напасть.

Я не нашкріб на пляшку пива.

Ну а без гривні Клава дасть?

Всі знають, що жінки – це диво!

Звабливі груди, довгі ноги, секс.

Але не треба забувать й про пиво.

In vino Veritas, сказав колись Алкей.

А що ж народ шукає в пиві?

Просвітлення, розради і нових ідей.

Ніхто у забігайлівці додому не спішить,

Цілюще пиво проганяє всі турботи.

І серце вже не так по-зрадницьки щемить.

«Чернігівське», «Славутич», «Оболонь»,

Якому українцю ці марки не відомі?

Найкраще ними заливати сушняку вогонь.

Коли на ранок під рукою нема пива

І в холодильнику нічого не лишилось,

Тоді поетові не вродить творча нива.

Спочатку все було красиво.

Я все ще на ногах.

Спочатку було Пиво.

Як завжди, першим ділом відніс усе новеньке Зірці. Зірка сказала, що це найкраще, що можна придумати для чоловічої аудиторії. Викликала секретарку, простягла мій машинопис і владно наказала:

– Терміново в номер!

Мені ж Зірка мило усміхалась і почастувала кавою. Розчинною, звичайно, «Нескафе», найдешевший варіант. Чому у нас в усіх редакціях п'ють тільки цю незмінну тупу «Нескафе»? Ну невже не можна зробити якийсь культурненький ансамбляж, наприклад, «Нескафе» з чарочкою «Десни»? Ну не в горбачовському часі живемо, справді-бо.

Що приємно, так це те, що я ще ніколи не мав проблем із Зіркою. Ніколи не переконував її в актуальності і якості моєї поезії. Як все-таки добре, коли маєш контакт з редактором. І що тебе розуміють як близького друга.

8 березня, понеділок

Міжнародний жіночий день.

Поцілував Інгу, зробив дві великі яєчні, заварив індійського чаю, подарував нові польські колготи чорного кольору, який так полюбляє моя дружина. Сказав, що в неї і досі стрункі і привабливі ноги.

– Саме через твої довгі ноги і нафарбовані нігті на них я і одружився з тобою свого часу, – заявив я з гордістю. – Як добре, що жінки тоді ще носили спідниці і я міг як слід роздивитися ноги у потенційних подруг. Жіночі ноги для чоловіків мають вирішальне значення. Після грудей і сідниць, звісна річ. Твої виявилися найкращими.

Інга розплакалась. Чого жінки сприймають компліменти так близько до серця? Я ж не сказав нічого особливого. Кілька приємних слів, така дрібничка. Але і малий знак уваги для жінок багато що важить. Така вже жіноча психологія. Це знає кожен джентльмен.

Ввімкнув телевізора. Ексклюзивні міжнародні новини! Прорив у відносинах з новим українським партнером!

Леонід Кучма з дружиною Людмилою зустрілися з султаном Брунею і його дружиною в рамках шестиденного візиту до країн Азії. Хаджі Хассанал Болкіах Муіззаддін Ваддаула отримав з рук Кучми орден Ярослава Мудрого І ступеня, а його дружина Раджі Істері – орден Княгині Ольги І ступеня. У відповідь Леонід Кучма став кавалером ордена Дарджа Керабат Лайла Утама І ступеня, а Людмила Кучма отримала орден Дарджа Керабат Сере Утама І ступеня. Зустріч пройшла в теплій, дружній обстановці.

Який я щасливий бути свідком заслуженого визнання України на міжнародній арені! Хіба не про це ми мріяли тринадцять років тому? Значить, відбулося!

Хай міцнішає у віках українсько-брунейська дружба!

Слава Україні!

Брунею слава!

12 березня, п'ятниця

Приїхав додому пізно, стомився, думки плутались, вірші не писались. Та й не дивно після усього того галасу з нашою Спілкою. Ввімкнув телевізора, саме давали «Золотого гусака». Оголосили грошовий приз за найкращу рекламу горілки «Луга-Нова» Луганського лікерно-горілчаного заводу, спонсора передачі. Що ж, зайві гроші не зашкодять. Треба буде завтра спокійно посидіти за столом, попрацювати, так щоб написати достойну квінтьєму на конкурс.

Ліг спочивати, і наснився мені мій ідеал України, де кожний живе в своїй хатці у вишневому садочку. І бачу я своє рідне село Забуччя, де минало моє нелегке босоноге дитинство, коли ще не знав я, в якій руці виделку тримати, коли ще не вилетів я з родинного гнізда у цей широкий світ, що поманив мене оманливим неоном великого міста.

А в селі моєму – аби ви знали, яка благодать! І озера з карасями (скільки ж я чужих ятерів повибирав – не передати словами), і городина яка хочете колгоспна (скільки ж я її додому приніс!). І верболоз над озерцями вмиває свої віти у кришталевих водах, і голі дівки купаються, і я за ними підглядаю хтивим оком, і травиченька зеленесенька, і качечки білесенькі, і лелеки в небі, і гриби у лісі, і комори повні, і люди веселі. Хмарки у високості біжать, бджілки гудуть, груші в сусідських садах манять до себе місячної ночі, ну просто як у раю.

І от бачу я себе погожої днини за столом з другом Василем у холодочку, і Інга хутесенько на стіл нам ставить макітру молоденької димучої картопельки, притрушеної золотавою цибулькою, підсмаженою на салі, а поруч гарячі варенички з сметанкою, кров'яночка, солоні огірочки, мариновані грибочки, редисочка, ну і запітніла сулійка, як годиться. Я ще не знав тоді, що все це колись стане образами моїх поетичних рядків. Василь розпитує про мої здобутки на ниві лірики, я цікавлюсь його працею тракториста. Хіба погано? І час неквапом спливає, і бесіда легко переходить від екзистенціалізму Жана-Поля Сартра до плутаних стежок Джека Керуака.

13 березня, субота

Відразу ж уранці сів за стіл, з'явились думки, образи мого сільського життя в Забуччі. Я згадав свого друга юності Василя, хильнув червоного домашнього для натхнення, і рядки рвонули розбурханим потоком:

ПРО МОГО ДРУГА ВАСИЛЯ

Я сидів з погаслою цигаркою в руці,

В сільській чайній, що звалася «Столова»,

І скрушно думав про незведені кінці,

Що збився вкрай я на ганебні манівці,

Не випивши з Васьком по «Луга-Нова».

Мій друг Василь, він тракторист, він поле оре плугом,

Він стомлюється крепко в посівну,

Йому б чарчину нежурниці перехилить із другом,

Так, знаєте, одненьким турбулентним духом,

Як пили наші козаки у сиву давнину.

«В обід ніззя! – нам відрубала тьотя Клава,

Буфетниця, мала така, а вредна – хоч кричи, —

Бо трактор, хлопці, не забава,

Навіщо вам на весь район погана слава,

Та ще й від голови на мед і калачі.

Приходьте ви до мене по роботі, як годиться,

Я вам сама холодненьку горілочку наллю,

Оцюю, «Луга-Нова», чисту, мов сльозиця,

Таку, що довго в нас не залежиться,

Ну все, гудбай, вже час вам на ріллю!»

Такого облизня ми зроду не ловили,

А ми ж не піонери, пішов нам двадцять другий рік,

Це вперше нам в обід сто грамів не налили,

Неначе гидко плюнуть в душу захотіли,

Тож ми в сільмаг, й взяли на двох. Томатний сік.

Здається, що приз у мене в кишені, якщо вони ще в стані зрозуміти весь ретро-ностальжі мого сільського життя. А як не в стані, то мені їх жаль і я їм щиро співчуваю.

15 березня, понеділок

Подзвонили з кіностудії «Укртелефільм», сказали, що зніматимуть кіно про Приірпіння, хочуть і мене зняти. Я сказав, що залюбки, але хотів би, щоб і мою Мотрю зняли, вона теж майбутня відома приірпінська поетеса.

Відповіли, що Мотрю знімуть потім. Попросили номер її мобільного.

20 березня, субота

Зайшов Емік, півгодини розводився про давні добрі часи, коли за три рублі можна було врятувати вечір.

От і сьогодні вся та ж відпрацьована тема: мало платять, на горілку не вистачає. Всі тільки іноземні електротовари нині купують, а вони, на жаль, ламаються не так часто, як наше фуфло. Хотів двоплитник «Саймон енд Гарфанкел» на Петрівці купити, та грошей пожалів. А всі родичі вже давно в Ізраїлі, їм там добре. Там тепло, там апельсини. Не імпортні, а свої, просто з садочка.

– Так чого ж до рідні не переїхати? – поцікавився я. – Там і тир легше було б відкрити, скажімо, імені Моше Даяна.

– Батьківщину не кидають у скрутний час, – відрубав Емік, витяг пляшку «Вінницької» і консервовану кошерну яловичину з Єрусалима.

Оце вам, браття, справжня відповідь патріота України. Це справжня громадянська позиція, це приклад для всіх нас. На цьому стояла і стоятиме земля українська. І ніщо нас не здолає. Шануймося, бо ми, українці, того варті.

Яловичину я нарізав своїм улюбленим червоним швейцарським ножиком, що завжди висить у мене на поясі. Еміку він спокійно спати не дає і він уже два роки канючить, щоб я йому його подарував. Нормальна тема? Кажу Еміку, що гострі предмети не дарують – погана прикмета. Емік каже, що він вищий за ці міщанські забобони і що радість від дарування завжди більша за радість отримування. Я пояснюю, що це сімейна реліквія, а той усе ніяк не вгамується.

Емік сказав, що всі його родичі родом із Вінниці. Ми випили за Вінницю і Єрусалим.

– Хай їм там добре тикнеться, – побажав Емік.

Чого це я маю з доброго дива дарувати свого улюбленого ножика, навіть якщо на нього поклав око мій найкращий друг? Я за нього 70 гривень заплатив.

21 березня, неділя

Подзвонив Еміку, попросив більше ніколи не вживати слова «фуфло» в моєму домі. Для українського поета-лірика це як швейцарським ножем по серцю. Невже за стільки років дружби зі мною не можна було зрозуміти, з якою ніжною натурою ти спілкуєшся?

Емік пообіцяв, що «фуфла» більше не видасть, просив пробачення.

Я сказав, що спробую знайти якусь нішу в своїй душі, щоб вибачити його.

25 березня, четвер

Подзвонила Мотря, спитала, що таке коїтус.

Сказав, що це подальший важливий крок у житті після дефлорації.

Що у Мотрі в голові останнім часом? Невже це вивчають на курсі літературної творчості? Чому у неї ніколи нема до мене запитань з поетичної майстерності? І хто їй нашіптує такі слова на вухо? Вочевидь, чийсь нездоровий вплив. Сподіваюсь, що не «Острозьких черниць».

27 березня, субота

Увечері зайшов мій сусіда і вірний друг Назар Цибуля. Назар родом із Переяслава, але перебрався до Ірпеня, бо тут ближче до Києва, де можна проводити змістовні політичні акції. Назар щоразу всім нагадує, що він український буржуазний націоналіст, член «Братства», всіх підозрює у зраді і переконаний, що нам усі навкіл чогось винні. Носить камуфляжний одяг, з-під якого визирає вишиванка. Назар тримає в Ірпені маленьку крамничку під назвою «Мед, дьоготь та інші українські товари». Крім меду та дьогтю він продає сокири і мишоловки. На кожній сокирі і мишоловці Назар власноручно дбайливо ставить штамп «Зроблено в Україні». Майже щодня Назар хоче з кимось розібратись і жбурнути кудись коктейль Молотова. Назар любить після третьої чарки всіх брати за барки і допитуватися, чи ти патріот України. Стіни Назарових кімнат прикрашають портрети Степана Бандери, Нестора Махна, Че Гевари, Ілліча Раміреса Санчеса, козака Мамая. Дружина Назара мовчки робить усю хатню роботу і стиха каже, що чоловіків не вибирають, їм коряться.

Назар любить українців. Назар не любить комуністів, соціалістів, комсомольців, КДБ та інших представників червоної раси. Назар любить гарбузове насіння, гречану кашу, перцівку, куманці, свистульки, вишиті рушники, постоли, трипільську культуру, козаччину, гетьманщину. Будинок Назара – справжній маленький етнографічний музей. До стіни його Назар прихилив дерев'яне колесо від старої підводи. Назар любить Україну.

Назар мріє, щоб кожному іноземцеві при в'їзді до України вручали державний гімн України в друкованому вигляді і на електронному носії, українською та англійською мовами. З обов'язковою символічною оплатою, що надходитиме до казни держави і спрямовуватиметься на розвиток української ідеї в світі. На День незалежності України Назар любить видертися на Говерлу, а на Водохрещу скупнутися в ополонці. Це загартовує дух українця, каже Назар.

Назар часто посилається на життєвий досвід свого батька, який, за його словами, були неграмотна, але дуже мудра людина.

Назар часто починає речення словом «позаяк». Без нього нема справжньої української мови, за Назаром.

Тринадцять найулюбленіших слів і висловів Назара:

1. «Геть!»

2. «Ганьба!»

3. «Свиня!»

4. «Пристосуванець!»

5. «Зрадник!»

6. «Запроданець!»

7. «Перевертень!»

8. «Посіпака!»

9. «Манкурт!»

10. «Безбатченко!»

11. «Лакиза!»

12. «Скурвились усі!»

13. «На палю!»

Назар щоразу мене питає, що буде з Україною далі. Я щоразу відказую, що доля України залежить від нас самих, від того, який внесок ми робимо кожний на своєму місці, від того, як прищеплюватимемо своїм дітям любов до рідного краю.

– Усе це так, – каже Назар, – але ж на нас з усіх боків тиснуть америкоси і москалі. Америка не дає кредитів, а Росія скуповує промислові підприємства Донбасу, точить зуби на острів Тузла, хоче навічно прописатися в Севастополі, споконвічній колисці українського флоту. А тобі, Дмитре, хто з політиків найбільше подобається?

Я відповів, що Наталя Вітренко. Мені подобається її чесна, безкомпромісна позиція до МВФ і НАТО. До того ж, вона жінка, а цивілізованість суспільства не в останню чергу визначається відсотком жінок в політичному і суспільному житті. Вже дванадцять років минуло, як Україна здобула незалежність, а де наша Віолетта Чамморро, Гру Харлем Брутланд, Вігдіс Фінбогадоттір? Мені соромно за наш парламент, що є прикладом ганебного чоловічого шовінізму, мені соромно, що ми згадуємо про жінку лише 8 березня, лицемірно відкуповуючись від своєї совісті букетиком дешевих мімоз. Адже ж українська жінка – це не просто жінка, але й мати, берегиня домашнього вогнища, муза (у поетів), натура (у художників), активний будівник української державності (у Верховній Раді).

– А що ж ми самі? – спитав я Назара. – Коли востаннє ми дарували квіти дружинам, як давно ми не мили підлогу у себе вдома, не смажили яєчню на сніданок? Куди поділися часи наших мрій? Невже за повсякденними клопотами цього шаленого часу ми, чоловіки, маємо право забути своє перше кохання, перше побачення, перший несміливий поцілунок? Що ж ми за народ такий черствий? А ти, Назаре, що ти для жінки зробиш? Поглянь, як твоя Оксана все по господарству робить, на роботі все встигає, після роботи і продукти купить, і борщ зварить. Ще й за тобою доглядає, як за дитиною. І за собою слідкує – найстрункіша жіночка на нашій вулиці, просто фотомодель. А тобі це все як належне, вірно?

– Так що я маю їй зробити? – змінився на обличчі Назар.

– Пам'ятника поставити!

– Прийде час, поставлю, – пообіцяв Назар і швидко попрощався, пославшись на те, що треба ще курей нагодувати. Але скоро зайде знову, тоді й поговорить про все, що на душі накипіло.

Господи, коли ж ми навчимося слухати і чути співрозмовника, жити проблемами суспільства, а не тільки дрібновласницькими інтересами? Коли ми підіймемося на вищий ступінь розвитку, коли станемо прикладом для всіх цивілізованих націй? Де наша толерантність до опонента, кінець кінцем? Ми ж українці. Без нас Європа – неповноцінна Європа.

28 березня, неділя

Європа без України. Як сумно це чути.

А скільки стало охочих отримати наш паспорт! Багато хто бажає дістати його всіма правдами й неправдами. Високо цінується наш паспорт на міжнародній арені. Та мене передусім непокоїть, чи не стане наш паспорт предметом купівлі-продажу в руках спритних гендлярів у наш нелегкий час? Хто боронитиме наше громадянство від липкоруких пройдисвітів без честі і совісті? І чому мовчать мої брати з письменницького цеху? З ким ви, працівники пера?

А от я не мовчу. Коли треба, я стаю поетом-трибуном. Бо слово – то моє єдине літературне кайло. Написав нову квінтьєму «Про український паспорт». Патріотичну. Зразок моєї громадянської лірики і принципової життєвої позиції у відстоюванні права України на своє достойне місце серед європейських держав.

ПРО УКРАЇНСЬКИЙ ПАСПОРТ

«Я – комуніст».

І цим усе сказав.

Борис Олійник

Я гордо вам скажу: я – щирий українець.

Та цим я ще не все сказав.

Коли б я заявив, що я якийсь малієць,

А чи то турок, мавр, чи сомалієць,

Тоді б мене впритул ніхто не помічав.

Колись я повертався із Британії додому,

Запхав чотири пари джинсів в «дипломат»,

І щоб не хвилюватися, прийняв у барі рому,

Та все не знав, як підстелить собі солому,

Якщо причепиться падлючий митник-кат.

Я не люблю ніде дарма грошей платити,

Тому у декларацію вписав лишень дві пари,

Блідий підходжу до контролю, хочу пити,

І тут той шкуродер велить мій кейс відкрити,

Ну все, пропав, все відберуть кордонів яничари.

Та я ж не казна-хто, я представник країни,

Чий прапор над планетою достойно майорить,

Дістав я паспорта з тризубом – гербом Вкраїни,

Який вже знають й греки, й шведи, й фіни,

А цей орел щось очі опустив і все мовчить.

Тихенько тицьнув йому в лапу шоколадку,

І враз той декларацію без шуму підписав, —

«Усе о'кей, проходьте, прошу пана, на посадку,

У вас усе відповідає міжнародному порядку», —

Й прогнувся весь. І честь так запопадливо віддав.

31 березня, середа

Подзвонив Назарові, прочитав йому нового вірша. Назар сказав, що я ще раз підтвердив свою високу марку небайдужого українця. А нині це особливо важливо, коли скурвилися практично всі, дбають не про українську ідею, а лише про власну кишеню. Сказав, що такого вірша було б добре на музику покласти. І ввести до шкільних підручників для обов'язкового вивчення напам'ять. Щоб юне покоління мало чіткі життєві орієнтири. І завдяки такій літературі ми протримаємося, вистоїмо, переможемо.

Гарні слова сказав Назар. Але треба зробити і щось практично. Отож поїхав на Окружну, роздав тамтешнім красуням свою останню збірку сонетів «Любов і вірність» із автографом. Дівчата щиро раділи, просили не забувати, приїжджати ще. А те, що у краль з Окружної нелегка робота і непроста доля, так хто у тому винен? Час, тільки цей невгамовний, розхристаний час на зламі століть. Що маємо, те маємо. Як писав Девід Герберт Лоуренс, усяк живе, щось продаючи. До речі, у мене «Коханець леді Чаттерлей» ще не читаний.

Та хай там як, а триста тисяч наших дівчат (це тільки офіційно!) самовіддано працюють в індустрії інтимного сервісу в усьому світі. А це, слід визнати, вагомий внесок України в світову економіку. Є ще і політична складова. Це справжній інтернаціоналізм, причому не на словах, а на ділі. А які ж гарні наші дівчата! Куди там парижанкам з бульвару Кліші братися!

1 квітня, четвер

Подзвонила Мотря, сказала, що після мого листа Мар'яна сама зацікавилася мотоциклами і всіх здивувала новим римованим віршуванням. І гарно в неї виходить, і мені вона за пораду дуже завдячує. А Михайло нею так і не зацікавився. Натомість її віршами зацікавилася Маріанна, і тепер вони весь вільний час проводять у Маріанни вдома, біля церкви Святої Анни. Маріанна каже, що всі чоловіки – свині, їм тільки одного треба. А насправді цих свиней треба тільки хлистом виховувати, прикувавши кайданами до ліжка. І що нема нічого кращого за справжню жіночу дружбу.

– А що це значить – тільки одного треба? – спитала Мотря.

Я сказав, що дистанціююсь від позиції Маріанни. І не всі ми свині, не треба узагальнювати. Є ще й підсвинки. А «тільки одного треба» – це значить смачно поїсти.

Мотря ще сказала, що Мар'яна просила мене попитати, що коли цноти вже немає, то чи цінуватиметься така дівчина лише за лагідність, тихий голос і витримку?

Відповів, що цінуватиметься, передусім, за життєвий досвід.

2 квітня, п'ятниця

Подзвонила Зірка Нечитайло, головний редактор «Іртиського вісника». Попросила написати щось для них такого лірично-еротичного. Сказала, що зараз еротика дуже в ціні, читачам подобається ця тема, а навесні це особливо актуально. І вона збільшуватиме попит на «Ірпінський вісник». Просила відгукнутися на її прохання, не забути, а за нею не заіржавіє.

А що мало заіржавіти за Зіркою? Це що – метафора?

3 квітня, субота

Теми еротики я ще ніколи не торкався. В поезії, звісно. Я писав тільки про перше кохання і вірність. Для еротики треба себе відповідно налаштувати. Для цього натхнення треба.

А натхнення не було. Відтак, подався до кінотеатру «Екран». Давали кінокласику – «Еммануель» за безсмертним романом Еммануель Арсан. Як і п'ятнадцять років тому, був зачарований грою Сильвії Крістель і режисурою Жюста Жекіна. Фільм про життя жінок за кордоном.

Скільки спогадів! І яких!

Вийшов з кінотеатру із сум'яттям почуттів. Був стурбований весь день, весь час думав про неземне кохання, про свою роль у цьому світі, про пошуки прекрасного.

Жінки на вулицях Києва виглядали особливо гарними і привітними. В них був якийсь дивовижний шарм. Хотілося поцілувати кожну. Я довгим поглядом дивився на них і подумки просив подарувати мені натхнення.

Як швидко проминає життя. І ми у ньому лише піщинки.

4 квітня, неділя

Ще раз переглянув «Еммануель». Яка ж там, до всього, приємна музика! Подзвонив Еміку, порадив і йому. Він ще жодного разу не бачив. Темнота! Як люди можуть так себе обкрадати? А з другого боку, я заздрю Еміку, який може вперше отримати насолоду від класичної стрічки.

5 квітня, понеділок

А кінокласика таки надихнула! Написав нову квінтьєму! Лірично-еротичну, як і просила Зірка. Оце і є життєдайна сила мистецтва.

ЛЮБЛЮ ТЕБЕ

Люблю тебе, мій світе потаємний, чарівний,

Дівчат струнких, що старанно фарбують вії,

Красунь, від поглядів яких я ходжу геть дурний,

Жінок, що радо нам дають притулок неземний,

І ятрять хіть, і викликають сексуальні мрії.

Люблю тебе, моїх нічних фантазій німфоманко,

Твої звабливі ніжки на підборах цокотливих,

Люблю тебе, спокусливо зодягнена панянко,

Тебе, нічний метелику, сучасна куртизанко,

Що вводиш мене в світ нових шукань грайливих.

А в тому світі є всілякі натяки і знаки романтичні —

Бретелька ліфчика, яка сповзла, скажімо, випадково,

Глибокий виріз декольте, легкі парфуми екзотичні,

Панчохи з швом, яскравий грим й помада еротичні, —

Усе оте, що виглядає трішки театрально й загадково.

Все відбувається в маленькому недорогому ресторані,

Офіціант вино галантно налива відвідувачці в чарку,

За столиком сидять у гарних сукнях миловидні пані,

Руденька вгледіла когось на рідкокристалічному екрані,

Ну а білявка з шиком дістає із сумочки тонку цигарку.

Це знак тобі піднести незнайомці запальничку,

Підскоч до неї, розкажи бувальщини, історії веселі,

Підсунь завбачливо порожню попільничку,

Та більше жартів, сміху, компліментів, і цю нічку

Ти проведеш за любощами з нею у її оселі.

6 квітня, вівторок

Я знову згадував своє парубоцтво, мої походеньки на околиці Забуччя. Хіба може забутися те, що бачив щирими молодими очима? Чому я ніколи не виклав на папері свої юнацькі враження від побаченого у молоді літа? Треба надолужувати, час невблаганний. А інтимна лірика завжди в ціні. Про це і Зірка мені нагадала.

Отож написав нову квінтьєму. Ностальгічну. Про те перше романтичне відчуття близькості, яке запам'ятовується назавжди і живить тебе незабутніми спогадами впродовж життя.

ПРО ЯГІДНІ МІСЦЯ

Схотілося одного дня мені солодких ягідок,

От і гайнув поназбирати їх в Забуччі,

Аж гульк – побачив я шістьох оголених дівок,

Що кинулися, сміючись, поплавати в ставок

З тінистої, порослої кущами кручі.

Там дуб стояв неподалік, до нього я припав

І пристрасно на мавок у воді дивився,

Таке не часто щастя випаде, я добре знав,

Тому від любощів жаги аж мало не стогнав,

І зуби зціпивши, за дубом тим я крився.

То був розкішний вроди і жіночності парад,

Широкі стегна і пружні округлі груденята,

Не втриматись від цих спокусливих принад,

Від радощів бурхливих еротичних ескапад,

В яких ми пестимо красунь соски і ноженята.

Скупалися русалоньки. На берег нумо вибиратись,

І безсоромно, граючи, до дуба голі підійшли.

Я похолов. «Ну, – думаю, – тепер не відбрехатись»,

Та кралі ті привітно дружно почали всміхатись,

Коли мене, принишклого, отамечки знайшли.

«Красунчику, не хочеш всіх нас скуштувати?

Вважай, щасливе матимеш сьогодні полювання,

Не проти ми гуртом себе достойному віддати,

Та не соромся так, ти лиш почни нас цілувати…»

Я і понині не забув той дикий шал кохання.

7 квітня, середа

Подзвонив Еміку, прочитав написане. Емік довго мовчав, важко дихав, а тоді сказав, що це найкраще, що він чув від мене за останній рік. Просто шарман, висловлюючись науковою мовою. І попросив написати ще такого, що так приємно чути і відчувати себе знову молодим, бо не часто почуєш від українських поетів високохудожню любовну лірику. Всі пишуть про якісь абстрактні поняття, а у мене – закінчена оповідь, така, що і собі такого хочеться.

Як приємно, що твоє слово знаходить відгук у вдячних душах слухачів! Саме задля цього я і живу. Як то кажуть, vox populi – vox dei.

8 квітня, четвер

Поїхав на Петрівку, придбав двотомну «Історію мого життя» Джакомо Джироламо Казанови і «Фанні Хілл» та «Мемуари сластолюбця» Джона Клеланда. Читав запоєм. Уміли. Уміли відчувати життя у вісімнадцятому столітті! Зателефонував Еміку, зачитав йому деякі місця, що зачепили за живе. Емік сказав, що він перший у черзі, коли я скінчу.

Я сказав, що скінчу через три дні.

Щось прокинулось у мені, те, що мовчало стільки років. Це «щось» не дає мені спокою, ятрить мою хіть. Весь час сняться голі, звабливі жінки. Весь час думаю про любощі. Не знаю, добре це чи погано. Якісь спогади буремної юності накочуються, де вже й імен не пригадати. Скільки їх, тих імен, було? І тільки одне з них стало доленосним – Інга.

А може, то весна так на мене цього року діє? А може, це криза середнього віку? Точно, це вона! Я про неї багато читав, але не вірив, що вона так несподівано постукає до мене: а ось і я!

9 квітня, п'ятниця

Відніс дві останні квінтьєми до «Ірпінського вісника». Така поезія відразу ж пішла в номер. У рубрику «Поезія нашого краю». Зірка Нечитайло несказанно зраділа, просто благала ще щось такого принести. Назвала мої вірші променем світла серед сірятини буденності. І додала, що є великою шанувальницею моєї творчості, особливо любовної лірики. Я пообіцяв, що далі буде, але нагадав редакторові, що все залежить від натхнення, від образного світосприймання, від стану душі, зрештою. Адже душа поета – то така тонка субстанція, що має як зовнішній, так і внутрішній світи.

Зірка сказала, що завжди рада бачити мене у себе. І простягла свою візитну картку, мило усміхаючись, як завжди.

Я так і не зрозумів, про що це вона. Зірка весь час мені на щось натякає. Невідомо, на що. Чому жінкам так часто бракує визначеності у своїх висловлюваннях, чому після їхніх заяв ніколи до пуття не знаєш, що тобі на це слід робити чи відповідати? Невже жінка – то справді найбільша загадка людства? Треба спитати у Еміка. Він розумний і розважливий. Як і його Яна. їхній шлюб – взірець любові, відданості, мудрості і взаєморозуміння.

10 квітня, субота

Та хай там криза середнього віку, аби тільки не творча! Так одразу ж і написалось. Про те саме. Про що кожний думає, та не наважується вголос сказати. Чи то від сором'язливості, чи то від удаваної добропорядності. Чому ми, українці, так грубо глушимо в собі прекрасне? Чому не дамо йому вихлюпнутися назовні?

Написав нову квінтьєму. Про несподівані знайомства, що можуть перерости у приємні відчуття і глибокі почуття.

ПРО ОЛЮ

Я випадково вздрів її під вечір у крамниці.

Красуня, що й казати… Подивився хтиво,

По грудях поглядом ковзнув, поцінував сідниці,

Що випинали з-під з короткої червоної спідниці,

І вирішив не пропустити це природи диво.

Поштиво підійшов, вклонився, привітався,

Як чинить кожний до панянок ласий чоловік,

Казна-яких байок наплів, грайливо усміхався,

І кралю запевняв, що оце вперше закохався,

Вона і каже: «Йди за мною, я живу неподалік».

Швидко прийшли. Вина мені дівиця наливає,

Ми випили на брудершафт, поцілувались,

Тут незнайомка, кваплячись, усе з себе скидає,

І всього зайвого позбутися мені допомагає,

І пристрасно ми стоячки хвилинку обіймались.

Нарешті ліжко! Ластівка моя уся тріпоче,

Намацав хутко її білі груди – чудо із чудес!

«Вже йди до мене», – звабниця шепоче,

Мого проникнення вона несамовито хоче,

І ми удвох без сну всю ніч літали до небес.

Любилися нестримно, палко, просто очманіли,

Фантазіям, рукам й тілам обоє дали волю,

На вигадки були майстри, бо ми всього хотіли,

Спинялись трохи відпочить, і знову мали сили,

I я відчув, що покохав нову знайому Олю.

11квітня, неділя

Подзвонив Емік, сказав, що вже переглянув «Еммануель», «Грецьку смокву» та «Глибоку горлянку». Фільми – те, що лікар прописав! Сказав, що відчуває, що все життя себе обкрадав. Але час ще є.

Чомусь згадалось гасло мого дитинства «Африка прокидається!».

12 квітня, понеділок

А натхнення не полишило мене і сьогодні. Писалося про кохання, що характерно. У форматі квінтьєми, що теж характерно.

ПРО МОЮ НАТУРНИЦЮ

Майстерню мав я на Андріївськім узвозі,

Де у вихідні вся наша братія митців гуляла,

А в будні, на моєму дерев'яному порозі,

Пройшовши по маленькій звивистій дорозі,

Приваблива натурниця опівдні вже стояла.

Заходить досередини, чарівно усміхнеться,

Огляне витвори мого останнього малярства,

А в мене серденько вже стугонить і рветься,

Не в силі витримать, коли ж та роздягнеться,

Щоби побачити всі самоцвіти її царства.

А та, неначе справді хоче хіть мою дражнити,

Неквапом так, поволеньки зніма панчохи, блузку,

O Господи, хіба таке спокійно можна пережити?

Де сили взяти, щоб тут просто не зомліти?

Чи це підвладно витримати серцю й мозку?

Бісиця хитра робить так щораз, не поспішає,

Затим пита: «А де ж цукерки, фрукти, кава?»

Без ліфчика і трусиків на мій диван сідає,

Закине ніжку на стілець, журнальчика гортає,

Й сміється радісно, моя зваблива пава.

Бігцем несу їй мед, горішки, чашку чаю,

Забуду, що вона прийшла, щоб позувати,

Примощуюся поруч, і цілую, і зітхаю,

I дівчина розводить руки, і я її вже маю…

Ну хто тут буде кидати таке і малювати?

13 квітня, вівторок

Сьогодні вже писалося якось само собою. Швидко і якісно. З натхненням. З почуттям. Як то кажуть, що далі в море входиш, то воно приємніше.

ПРО МОЮ ПОДРУГУ

А ще була у мене ловка сіроока молодиця.

Віддавши вранці чоловіку данину мізерно,

Наторохтівши купу нісенітниць, як лисиця,

Летіла на побачення зі мною, мов та птиця,

І любощами обсипала щедро і майстерно.

Спочатку залп міцних французьких поцілунків,

Укупі з хвильним запахом її пружного тіла.

Отримавши такий заряд п'янких частунків,

Еротики сюрпризів, цих жіночих подарунків,

Я мушу перейти до справжнього кохання діла.

Я щонайперше вушка пані язичком торкаюсь,

Від цього дамочки втрачають голову і мліють,

Це я не раз в інтимі перевірив, присягаюсь,

Я і собі цих пестощів ніколи не цураюсь,

Та і дівки про них, прикривши очі, мріють.

А потім руку слід заслати любці під кофтинку,

І ліфчика чимшвидше вправно розстебнути,

Погладити їй ніжно груденята, плечі, спинку,

І не спинятися нізащо ні на мить, ні на хвилинку,

А далі одягу всього хутесенько позбути.

Без зайвих слів потрібно дати жінці насолоду.

Щасливий я, коли та скрикує і стогне у знемозі,

Коли, вдоволена, дарує всю свою природу,

Без роздумів іде на любощів нову пригоду,

Й назавтра знову сонячна у тебе на порозі.

14 квітня, середа

Головна новина дня!

Віктор Янукович, прем'єр-міністр, був обраний єдиним кандидатом на пост Президента від парламентської більшості.

А я і забув, що цього року вибори нового президента! Ну що ж, кандидат достойний, досвідчений, мудрий. Треба буде серйозно подумати над своїм громадянським вибором.

А при чому, власне, тут я? Мені ж вірші писати треба! Хіба можна гаяти час на такі дрібниці, як вибори президента?

Написав нову квінтьєму. Про випадкові життєві колізії, що можуть зненацька захопити нас у найнесподіваніших місцях.

ЖОРСТОКИЙ РОМАНС

А от послухайте з життя мого такую оповідку…

В вагоні-люкс я вирушив із Києва з комфортом,

Й несамохіть накинув ласим оком на сусідку,

З великим бюстом і в панчохах в крупну сітку,

Яка мене вже пригощала шоколадним тортом.

Вирішую здаля зайти, от і беру я слово:

«А хто ви і куди, мадам, чи можна вас спитати?»

«Та я кондитерка сама, а їду аж до Львова».

«То ми попутники тоді! Ну що ж, гаразд, чудово».

Відразу я про торт забув й схотів її спізнати.

Підсів до неї, в голові думки лиш про адюльтер.

Та й дама, бачу, вже готова, миттю розпалилась,

їй руку запускаю під мереживний бюстгальтер,

Обоє кидаємось у інтимних пестощів фарватер,

І так раптово в нас інтрижка закрутилась.

Нестримно хочу любощів, про них її благаю,

Попутниця мені і каже: «Тільки б ти не охолов!»

Мене це підохочує до дії, і я даму роздягаю,

Усю свою майстерність Казанови розкриваю,

І пасія моя зітхала і стогнала нічку будь здоров!

Вже скоро Львів. Не хочеться вставати й одягатись,

Такий знайомства на колесах швидкоплинний час,

Моя нічна коханка починає мовчки фарбуватись,

Ще трохи, і перон. Лишилось тільки попрощатись.

Й у справах невідкладних бігти. І згадувати зрідка нас.

15 квітня, четвер

Написав нову квінтьєму. Про кохання уві сні молодого студента художнього інституту до молодої студетки того-таки інституту.

ПРО МОЇ СНИ

Колись в художнім інституті я живопису учився,

Й на першім курсі за грудастою Ірисею став упадати,

І раз мені один юнацький еротичний сон наснився,

Що я у вихідний до неї зранку в гості заявився

І пиріжків із вишнями приніс її почастувати.

Стріча мене Ірися без усього, в чому мати породила,

В очах грайливі бісики, за руку тягне до вітальні,

Запрошує до столу, грузинського вина відпила,

Сміється голосно, коробку печива відкрила,

І тут до нас виходить її гола подруга зі спальні.

Ну і діла! Оце таку з нудьги дівки утнули штуку!

Ірися блискавку на моїх штанях швидко розстібає,

А подружка ота мені між ніг поклала ніжно руку

І почала демонструвать одну індійськую науку,

Яку вона за давніми трактатами на практиці вивчає.

Спочатку показала пишне розмаїття усіляких трюків,

Описаних у древній книжці, що зветься Камасутра,

Тут був набір із пестощів, обіймів, еротичних рухів,

Звабливих поз, жіночих підохочень і чутливих звуків,

Аж ось нас підхопили хвилі сексу річки Брахмапутра.

Кохалися утрьох розкуто, солодко, позиції міняли,

Й хотілося такого ще і ще, це кожний, мабуть, знає,

Дівчата і зі мною, і з собою радісно в інтим вступали,

Усі свої знання із любощів мені удвох передавали,

Тож не кажіть мені, що дружби між жінками не буває.

16 квітня, п'ятниця

Написав нову квінтьєму. Про шанс, який може несподівано випасти на долю молодого студента художнього інституту.

ПРО МОЇ МАЛЯРСЬКІ СТУДІЇ

А раз було, що й справді до Ірисі я припхався,

Я їй казав, що мрію написати олією її портрет.

Вона ж не знала ще, що я по вуха в неї закохався,

Що над усе сподобатись їй дуже намагався,

Тому і взяв з собою фарби, пензлі і мольберт.

Та двері несподівано мені її матуся відчинила

І дружньо так запрошує пройти всередину квартири.

«Художнику, мене Ірися тебе стріти попросила,

Хтось подзвонив їй, а я вже й воду скип'ятила,

Тож кави поп'ємо удвох, і дочекаємось моєї Іри».

А бачу, у матусі блузку розпирають здоровенні циці,

Вона, усміхнена, помітила, як я весь зашарівся,

«А може, намалюєш мене в образі південної цариці?

В самих лише коштовностях, без ліфчика й спідниці,

Ну, сміливіш, студенте, чого ти, справді, так знітився?»

Цікавий поворот для ніжної юнацької натури,

Я заходився сором'язно фарби й пензлі діставати,

Ну а матуся оголила тут усі скарби жіночої фігури,

І натякає на легкий експромт, на флірт, на шури-мури,

Й сама давай мене на ліжко владно укладати.

Ну що ж, я здогадався, що маю вдовольнити мати,

Але тоді із старшими за себе я досвіду ніякого не мав,

Та мудра дама мені показала, чим потрібно жінок брати,

Як розпалити пристрасть, як ввійти, що треба цілувати,

Як шансом можна вміло скористатись, а не ловити ґав.

17 квітня, субота

Сьогодні нічого не написав. Читав і перечитував написане. Правив, доводив до пуття і логічного кінця. Був збуджений. Чогось хотілося, тільки не міг збагнути, чого саме.

18 квітня, неділя

Прочитав усе з останнього Еміку. Той не знав, які слова вдячності підібрати. Запевняв, що я найкращий в сучасній українській поезії, що завдяки моїм віршам і перегляду кінострічок за моєю рекомендацією він став дивитися на життя ширше. Без містечкової зашореності і патріархальних стереотипів. Без усього того, що стільки років затуманювало його погляд на світ навколо. Сказав, що тільки зараз він зняв із себе протигаз. Сказав, що в моїх віршах є якась одухотвореність. І вона його надихає.

Як все-таки приємно розширювати людям обрії світосприймання. Значить, недарма живу.

19 квітня, понеділок

Подзвонила Мотря, спитала, що таке кунілінгус.

Я отетерів. Що відбувається з моєю надією? Спитав, чому з усього розмаїття світу і літератури її зацікавив саме кунілінгус.

Мотря сказала, що в її літугрупованні «Острозькі черниці» тільки про кунілінгус останнім часом і говорять, кажуть, крута штука, просто сонет з гекзаметром, і тільки вона одна не знає, про що йдеться і не може належним чином підтримати розмову.

– А ти ж їм що на теє, люба?

– Сказала, що в цьому щось є, як ти і вчив відповідати, коли не знаєш, про що мова. То що ж воно таке?

Пояснив, як міг.

У Мотрі є така гидотна звичка дзвонити, коли їй щось у голову стрельне, і ставити мені незручні запитання. Невже у своїх викладачів спитати не може? Чого її там навчають в Острозькій академії? Цікаво, що їй далі захочеться узнати? Виходить, у мене більше запитань, ніж відповідей.

Правду люди кажуть: маленькі діти – маленький клопіт, великі діти – великий клопіт.

20 квітня, вівторок

Всі останні поезії відірвали з руками в «Ірпінському віснику». Зірка запевняла, що слід висуватися на номінацію «Пісенна лірика про кохання» в цьогорічному літературному конкурсі «Коронація слова». Казала, що я – приірпінський соловейко, гордість сучасної поезії і її улюблений поет. Що їй особливо сподобалася квінтьєма «Про мою подругу». Сказала, що дуже майстерно і правдиво.

– Ви тонко відчуваєте жінку, Дмитре, – призналася Зірка. – Талант є талант. Він або є, або його немає. Це слід за життя визнавати і поціновувати належним чином, а не так, як у нас частенько буває. Пише письменник, пише, ніхто слова доброго не скаже, а коли не стане його, всі відразу і друзями стають, і спогади пишуть, і крокодилячі сльози ллють. Як то завжди у нас. У нас невдячна країна. Не цінуємо ми людей, не бережемо.

Згоден, заслужено, слід визнати. Хто ще з моїх побратимів може так благоговійно, так трепетно, так поетично писати про жінку? Адже у мене повне розмаїття життєвих ситуацій – тут і романтичне юнацьке захоплення, і зріла вправність досвідченого чоловіка, і жорстокий романс. Адже в житті – як на широкій ниві, усе трапляється, усе бува. І не треба цього соромитись, про це слід майстерно писати. І треба бути щирим і перед читачами, і перед своєю совістю. Люди це правильно зрозуміють.

Зірка ще раз дала мені свою візитну картку. В ній вона чогось підкреслила номер свого мобільного. Сказала, що знайомство зі мною подарувало їй найприємніші хвилини в її буденному редакторському житті. І сподівається, що подарує їх ще немало.

Чого це Зірка завалює мене своїми картками? А могла б уже і кишенькового календарика подарувати. Може, вона хоче, щоб я їй подзвонив не з приводу поезії? А з якого тоді? А може, вона надто буквально сприйняла мою останню поезію, надруковану в її газеті, і в неї розігралась уява? І що я маю тепер робити? Може, Емік знає, що в таких випадках роблять?

21 квітня, середа

Сьогодні за сніданком Інга поцікавилась, над чим я зараз працюю. Сказала, що я вже давненько щось не читав їй з останнього. Прочитав Інзі «Про український паспорт». Інга сказала, що тільки у Маяковського було щось віддалено схоже на мої рядки. Що в українській літературі це перший патріотичний вірш про паспорт і його напевне включать до шкільної програми. З біографічною довідкою про мене, звичайно.

Я сказав, що цей вірш присвячую їй. Інга поцілувала мене в щоку і сказала, що я такий чарівний.

Надіслав на «Коронацію слова» все, що мав про кохання з останнього. Не тому, що дуже хотілося, а тому, що Зірка порадила. Хіба можна відмовити жінці? Це було б паскудством чистої води.

22 квітня, четвер

День народження ВІЛ (В. І. Леніна).

Назар таки вчинив свій теракт, про який так довго говорили братчики! В одному, окремо взятому місті. Вдосвіта дістався пам'ятника Леніну і вилив на постамент з півлітра настоянки валеріани. На час покладання вічночервоних гвоздик комуністами там уже їх зустріли всі коти і кицьки Бессарабки, що голосно нявчали і лизькали вічно живого вождя усього прогресивного людства.

Петро Симоненко виголосив коротку промову, де назвав це актом вандалізму, і поклав усю провину на деструктивні сили суспільства за потурання збанкрутілої влади.

Назар стояв поруч, зловтішно посміхався у свої довгі вуса і все це знімав відеокамерою. Для історії, за його словами. Ага, так ми і повірили, аякже. Продасть якомусь телеканалу і оком не змигне. Ідеї ідеями, а комерція комерцією. Що, я Назара не знаю?

23 квітня, п'ятниця

Дзвонив Емік, казав, що «Еммануель» – це те, про що він потайки все життя мріяв, тільки боявся собі у цьому признатися. Казав, що дуже сильна стрічка.

– Ти ще Назарового блокбастера не бачив, – сказав я. – Куди там Спілбергу братися. Сказати, що це тягне на «Оскара», – це не сказати нічого.

24 квітня, субота

Сонячний теплий день. Таки не збрехав Олег Скрипка, весна прийшла.

Прийшли з Еміком на майдан Незалежності. Першим ділом нас перейняла групка сексуальних меншин, що влаштувала біля пам'ятника архістратигу Михаїлу акцію з попередження СНІДу за підтримки Інституту демократії ім. Пилипа Орлика. Давали презервативи. По одному на ніс. Емік щиро подякував сексуальним меншовикам, сказав, що це акт найвищого гуманізму. Свій я віддав Еміку, мені ні до чого, я ними ніколи не користувався і користуватися не збираюсь. Бо, як казали у нас у школі учні під час перекурів на перервах, любов і презерватив – це як геній та лиходійство, дві речі несумісні.

Як засяяли очі мого друга! Емік сказав, що з вдячністю приймає будь-які подарунки. Це і так усім відомо. А мені завжди приємно догодити людям. Щедрість – моя найвизначніша риса.

Не дайте всохнути калиновому гаю своєї душі.

Посиділи трохи, попили «Чернігівського». Не знали, що робити далі. Покурили «Некст». Уже збиралися йти, аж нас обступили свідки Єгови. Надавали журнальчиків «Вартова башта», буклетиків «Армагеддон», «Чи є у вас безсмертний дух?», запрошували до себе на збори, просили покаятися. У чому? В гріхах своїх. Мабуть, стежили за нами, коли ми біля пам'ятника архістратигу Михаїлу тупцювали. Свої журнальчики я теж Еміку віддав. їх він брав без особливого ентузіазму. І сказав, що дійшов висновку, що треба більше думати про власне тіло, бо душа і так безсмертна.

Далі нас оточили крішнаїти, дзенькали дзвіночками і спочатку співали таке:

Харе Крішна, Харе Крішна, Крішна Крішна, Харе Харе,

Харе Рама, Харе Рама, Рама Рама, Харе Харе!

Так, у цьому щось є. Але що?

А тоді спробували втелющити нам «Бхагават-Гіту» за 5 гривень! А де ж безкорисливість, духовність, де альтруїзм до ближнього? Знаєте, люди, після всього дарованого за щось платити якось уже не хочеться.

Емік їм відповів, що в небі своєї душі він є єдине сонце. Крішнаїти страшенно зраділи, сприйняли Еміка за свого, казали, що у нас золота аура і гарна карма.

Добре, коли тебе розуміють з півслова.

І приємно, що Майдан став форумом плюралізму, демократії, мирного співіснування думок і протилежних поглядів. Хай сумлінно моніторить нашу відкритість Ханна Северінсен. Хай доносить всю правду Європейській спільноті.

25 квітня, неділя

Зайшов Назар, похмурий, мовчазний і блідий.

– Назаре, – попросив я, – не треба заходити до мене з таким виглядом, наче ти хочеш повідомити, що десять хвилин тому померла моя мама. Що скоїлося?

Назар сказав, що йому здається, ніби за ним ходить кадебешний «хвіст». Уже не перший день. А четвертий. І що кадебешники вже могли і в нього і в мене «жучків» понаставляти, для них патріоти і творча інтелігенція – перші жертви. Просто прослуховуй, ходи за цими бородатими мудрагелями назирці, і можеш тільки на цьому годуватися роками.

– Адже ж нічого не змінилося, Дмитре, вони тільки очі навчилися краще замилювати, псякрев. Вони ж усюди, червоні таргани. їх усіх мочити треба. Бажано в сортирі. Брати мачете і мочити.

Я сказав, що за ним ходить не «хвіст», а свіжа параноя. Вже не перший рік. Сьогодні вихідний, і есбеушники теж десь номінально люди і мають відпочивати, а не за Назаром тінню ходити.

Назар попросив мене в його присутності ніколи більше не казати «есбеушники», а тільки «кадебешники». Так йому ближче.

– Ближче до чого?

– До невмирущих традицій нескореного опору нелюдській системі осатанілого совітського і постсовітського тоталітаризму.

За що я люблю Назара, так це за вичерпний аргументаж.

Я запропонував прийняти по п'ять крапель, для різкості очей і чистого погляду на життєві ситуації. Дістав з холодильника пляшку «Московської» і крадькома перелив у карафку, щоб Назар етикетки, бува, не побачив.

– Слава Україні! – виголосив свій традиційний перший тост Назар.

Я почитав уголос свої останні українські хоку. Назарові полегшало. Не знаю, правда, чи від випитого, чи від моєї поезії, але хіба це має значення? Головне, щоб розрадити людину у час душевних переживань. Назар сказав, що є ще на світі небайдужі люди, у яких і напої, і вірші на належному рівні. Які і з депресії можуть елегантно вивести.

Це він усе про мене, між іншим.

26 квітня, понеділок

Подзвонила Мотря, сказала, що в академії по руках ходять примірники «Ірпінського вісника» з моєю любовною лірикою, хтось привіз із Ірпеня. Дівчата видирають газети з рук, переписують вірші у свої дівочі альбоми. Мріють про велике кохання.

– Ти став так гарно писати, татку, – призналася Мотря. – У мене так ніколи не вийде. Дівчата кажуть, що ти кльовий. І собі взялися за любовну лірику наввипередки. Маріанна питає, як треба писати про кохання, щоб аж за душу брало? І просять мене спробувати щось написати про таке. Бо талант передається і спадково теж, правда?

– Правда, сонечко. Ти тільки гарно вчись і щодня щось занотовуй, і завжди римуй. Не йди шляхом новомодних верлібристів. То дорога в нікуди. Відточуй свій поетичний стиль. І муза одного дня обов'язково тихенько постукає у твої двері. Як і в мої колись постукала.

– І ти впустив тьотю Музу? – поцікавилась Мотря.

– Впустив і не випустив, – запевнив я. – І щоб я більше ніколи не чув цього вульгарного слова «кльовий». Де ти тільки такого фуфла набралася? Ти що – надія української поезії чи мовний смітник? А Маріанні від мене передай, що любовний вірш добре пишеться тоді, коли віддаєш усю себе глибокому почуттю. Або починаєш із несподіваної фрази, наприклад, такої: «Спочинь у затінку квітучого бузку…»

Як добре, що наші діти таки звертаються до батьків за порадою. Як добре, що і ми можемо щось сказати путнього дітям.

27 квітня, вівторок

Подзвонила Зірка, радісно повідомила, що завдяки публікаціям моїх поезій тираж «Ірпінського вісника» зріс удвічі і його вже успішно продають у Харкові, де на нього намітився стабільний попит. Спитала, що я роблю сьогодні ввечері.

Сказав, що треба попрацювати, бо зараз маю стабільне натхнення, що зі мною буває не завжди останнім часом. Зірка сказала, що коли у мене закінчиться натхнення, щоб заходив до неї, бо у неї така аура, що всіх творчих людей натхненням заряджає. І щоб не забував, дзвонив.

Я сказав, що подзвоню, як тільки видасться вільна хвилинка.

30 квітня, п'ятниця

Подзвонила Мотря, сказала, що якісь чуваки з кіностудії «Укртелефільм» хочуть її зняти. Питала, чи можна їм довіряти.

Сказав, щоб не відмовляла, бо це для нашої родини велика честь. Що вона потрапить в історію. Але щоб я більше ніколи не чув цього вуличного слова «чуваки»! Скільки можна цього дикого жаргону від тебе чути?

А чому ще і досі не зняли мене?

1 травня, субота

Подзвонив Зірці на мобільний, як та і просила. Привітав зі святом 1 Травня. Побажав великого добра, міцного здоров'я, успіхів у роботі і щастя в особистому житті.

Зірка сказала, що для неї щастя в особистому житті – це частіше бачити мене.

Я відповів, що поки що нічого годящого для «Ірпінського вісника» не написав.

Зірка сказала, щоб я заходив і просто так, без віршів, на чашку кави.

Я відповів, що не в моїх правилах приходити до жінки з порожніми руками, тобто без віршів.

Зірка сказала, що правила для того й існують, щоб їх іноді порушувати. А такого порушника, як я, вона з радістю пробачить. У неї серце – не камінь.

Тут і моє серце не витримало, і я пообіцяв зайти. Коли напишу щось гідне високих художніх вимог рубрики «Поезія нашого краю». Бо це ж вам «Ірпінський вісник», дзеркало, так би мовити, преси Київщини, даруйте за пафос, але ж це правда.

А як усе-таки приємно, коли маєш з редактором спільну мову, коли тебе не повчають і не перебивають, не мучать пустопорожніми балачками про комерційну доцільність, а дослухаються до твоїх слів. І коли не треба нікого ні в чому переконувати. Коли ти завжди дорогий гість.

2 травня, неділя

Заманулося великої яєчні з чотирьох яєць, але в холодильнику жодного! Куди вони всі поділися? Чому Інзі завжди байдуже до мого збалансованого харчування, багатого білками і мінералами? Коли нарешті буде порядок у нашому домі?

3 травня, понеділок

Лист з «Коронації слова»! Сподіваюся, я вийшов у фінал.

«Шановний Дмитре Івановичу!

На жаль, термін подачі творів на конкурс «Коронація слова» збіг 01 лютого 2004 року. Ви можете подати ваші твори на наступний конкурс, що відбудеться у червні 2005 року.

Бажаємо вам творчої наснаги і плідного року.

Оргкомітет конкурсу».

Яка черствість і байдужість! При чому тут термін подачі, коли йдеться про високохудожній цикл інтимної лірики, якої так потребує український читач, спраглий до живого слова про кохання? Хіба не можна зробити бодай одного винятку із заіржавлених правил? Невже на зміну політичній цензурі у нас прийшла цензура часова? Невже цим бездушним бюрократам з «Коронації слова» ще не ясно, що поезію неможливо запхати у прокрустове ложе часу? А любовну поезію і поготів! Можу собі уявити це чергове збіговисько, самообкрадене якісною поезією. Те, що верлібристи будуть представлені там дружними рядами, я не сумніваюсь, але чи звучатиме там римоване слово?

І так злодійкувато-хатоскрайно сховатися за цим безособово-безіменним «оргкомітет конкурсу»! Ну просто як за совітів – «група товаришів»! Ми скочуємось у трясовину дрібненьких заходів, дрібненьких людців, дрібненьких правил. Для кого я пишу?

Це, звичайно, удар, але я переживу. Як було вже не раз на моєму шляху. Підійматись і йти, підійматись і йти! Не зраджу тобі, моє зранене слово.

6 травня, четвер

Головна новина дня!

Вибухнули склади боєприпасів біля села Новобогданівка Мелітопольського району! Новобогданівка практично зруйнована. Причина вибухів – недбайливе куріння військовослужбовців біля складів.

Хто ж біля складів боєприпасів недбайливо курить? Біля складів боєприпасів курити треба дбайливо.

А моєму курінню вже час покласти край. Бо, як казали у нас у школі учні під час перекурів на перервах:

Куріння – препаскудна звичка,

Як говорив Дмитро Павличко,

Великий київський поет,

Великий ворог сигарет.

12 травня, середа

Прийшов лист від молодого харківського поета Артема Полежаки. Наведу його повністю, бо це голос нової талановитої генерації України:

«Шановний Дмитре Івановичу!

За щасливим збігом обставин мені випадково потрапив до рук примірник «Ірпінського вісника» з Вашими «Хоку про пиво». З душевним трепетом і радістю у серці прочитав їх на одному диханні. Скажу по честі – я є великий шанувальник цього прекрасного напою, але ще ні разу ні в кого не читав таких душевних поетичних рядків про те, що є невід'ємним атрибутом моїх літературних шукань і об'єднувальною ланкою на творчих посиденьках у клубах і кав'ярнях Харкова з друзями і поетами. Ваше митецьке око підмітило саме те, що так гостро відчуває спрагла поетична душа. Ваші хоку про пиво неначе відкрили для мене весь неосяжний всесвіт натхнення, який може подарувати нам вживання пива. Ваш літературний талант, відомий мені, передусім, за збіркою «Любов і вірність», несподівано заграв для мене новими іскристими відтінками і мелодіями.

Тож дозвольте вважати Вас, Дмитре Івановичу, моїм літературним наставником і взірцем для наслідування. І, запевняю Вас, я ще скажу своє слово в нашій поезії, і не підведу Ваше батьківське напучування нам, молодим. Я ніколи не осоромлю Вас своїм творчим доробком.

Із кухлем пива у руці, щиро Ваш – Артем Полежака».

Ну от, а кажуть, що у нас начебто існує розрив поколінь. А я скажу так: у нас росте прекрасна, обдарована, небайдужа молодь. Молодь, за яку не соромно. І кому, як не нам, указати їй правильний шлях. Бо наша молодь – то наше майбутнє. Майбутнє України.

16 травня, неділя

Головна новина дня!

Руслана виграла «Євробачення»!!! В Стамбулі! Україна підкорює світ! Я плакав, коли Руслана казала, що це шанс для України. Значить, наступного року «Євробачення» буде в Україні! Значить, зрушилося, значить, закрутилося, значить, можемо, коли захочемо! Не все так погано у нашому домі, я це всім казав. Ти дихаєш, Україно, ти живеш!

Поляки, литовці, естонці виставили нашій співачці найвищий бал. Тільки швейцарці не дали Руслані жодного очка, свині. Правду кажуть люди: що багатший, то скупіший. Отож від сьогодні бойкотую все швейцарське. Ніколи моя рука не надягне швейцарського годинника, не відкриє рахунку в швейцарському банку, швейцарського сиру в рот не візьму, ноги моєї не буде в Швейцарії! Ні цього року, ані наступного. Принципи важливіші за будь-що.

Пішов до ірландської пивниці «О'Браєн», замовив два келихи світлого українського пива, випив за здоров'я Руслани.

Зразу таке просвітлення настало, що просто на серветці нашвидкуруч накидав присвяту співачці. Не квінтьєма, знаєте, не дуже сильно, а так, експромт, порух душі, гордість за землячку.

РУСЛАНІ

Я зроду не бачив таких вихилясів,

Твої «Дикі танці» підкорюють світ,

Ти найкраще з усіх шоу-асів

Неймовірний здійснила політ.

Увесь Стамбул роззявив пельку,

І мовчки дивився на нашу Руслану,

Що, пригадали нашу земельку?

Це вам на пам'ять про Роксолану!

Тепер от маєте, шановне панство,

Наступного року всі приповзете до нас,

Це вже, по-всьому, виходить, як хамство,

Не бачити й не чути України клас.

Я дякую, Руслано, тобі за силу дику,

За справжнього мистецтва резонанс,

За те, що фарисеям ти зацідила у пику,

За вправний український контрданс!

Ні, для Зірки це заслабенько буде, треба, щоб вірш відлежався, може, щось додам, відредагую, тоді побачимо. Бо поезія похапцем не робиться. В поезії, знаєте, кожне слово має грати живою енергією бездоганного стилю, полум'ям небайдужого серця, світитися золотим сяйвом довершеності.

Після цього вирішив прогулятися красенем Хрещатиком. Як то погарнішав, причепурився Київ! Як завжди мучився, шукав громадського туалету. Нема ніде! Як завжди вийшов із становища, завітавши до Українського дому. Музею Леніна, за старим стилем. Всім раджу, місце перевірене. Дякуватимете мені.

17 травня, понеділок

Дев'ятнадцята річниця горбачовської Постанови про подолання пияцтва та самогоноваріння! Саме того першого удару по великій державі, яку ми так легковажно втратили!

Я давно хотів написати квінтьєму про ту ганебну постанову. Гривень так на двісті. Я ніколи не пробачу Горбачову черг за вином, де я згаяв найпродуктивніший час свого життя. Моя безкомпромісна оцінка тієї постанови не підлягає ніякому перегляду.

Отож поснідав, сьорбнув свого домашнього червоного для натхнення, сів на балконі, закурив мій улюблений «Біломор». І розпочав:

ПРО НАТХНЕННЯ

Михайлові Горбачову

Я сидів із тихою задумою на власному балконі,

В руках стискав притрушену пилком газету,

Мені почулося, як біля річки заіржали коні,

Від несподіванки аж похолонули долоні,

Й прийшло натхнення приірпінському поету.

Воно прийшло за келихом домашнього вина,

Що надзвичайно легко вранці п'ється,

І так приємно тверезить – воно й не дивина,

Бо трунку сього не торкнеться часу сивина,

Нехай же він неспинно в чарки ллється.

Нехай не знає він ніколи утиску нового,

Всіляких заборон, указів, вето, циркулярів,

Ми вже проходили колись уроки від лихого,

Так званого перебудови архітектора крутого,

Який і досі не протер ще скельця окулярів.

Ми вберегли Масандри скарб від супостата,

Не дали знищити святу лозу Бахчисарая,

Ховали, де могли, вино і коньяки від ката,

Того, що в органи міг стукнути на батька й брата,

Того, кого Господь за гріх такий карає.

Отак воно було на фінішній прямій соціалізму,

Боронь нас, Боже, ще раз таке лихо пережити,

Сухий закон призвів до ладу катаклізму,

Жбурнув нас в час перехідного анархізму,

Не забувайте цього, можновладці-неофіти.

Мене часто запитують на творчих зустрічах, чому я так багато уваги приділяю темі алкоголю в своїй творчості. Відповідаю коротко і ясно: це моє хобі. Мені часто кажуть, що пити зараз не модно. Відповідаю коротко і ясно: я людина старомодна і за модою ніколи не гнався. Я просто люблю життя. Дихати повними грудьми, йти з високо піднятою головою, дарувати людям добро.

Подзвонив Мотрі, спитав, як у неї з алкоголем.

Мотря відповіла, що сьогодні в її холодильнику нічого немає.

Попросив Мотрю ніколи не приймати від чоловіків запрошення випити. Пояснив, що коли вони пропонують випити, у них на думці зовсім інше. Не випивка. А далекосяжні плани.

– А які у них плани? – не зрозуміла Мотря.

– Скористатися низьким самоконтролем жінки! – попередив я. – Це у них у крові.

– А чому? – допитувалася Мотря.

– Так влаштований світ.

– А це добре, чи погано? – не вгавала Мотря.

– Це приклад споживацького ставлення до життя чоловіків, – закінчив я розмову.

18 травня, вівторок

Подарував Еміку свого швейцарського ножика. Сказав, що ним зручно нарізати консервовану яловичину.

Емік сказав, що я справжній друг. Сказав, що йому ще ніхто ніколи не дарував швейцарського ножика, хоч він і натякав про це кілька років усім знайомим. Швейцарія йому дуже подобається. Країна маленька, а грошей багато.

Яким меркантильним стає світ довкола мене! Невже гроші можуть заступити духовні цінності? Адже всі знають, що гроші не приносять щастя.

А що для мене є щастя?

Щастя для мене – це коли на столі є кусень сала з прорістю, гора печеної картоплі, миска квашеної капусти з домашньою олійкою, півлітра горілки і навпроти сидить гарний друг. Повірте, кращого годі й шукати. Ні в яких світах не знайдете, навіть у Швейцарії. Бо жодна королівська пальма не замінить мені нашої покрученої вербички над річечкою. Але усвідомлення цього приходить з віком, коли перший сніг сивини торкнеться ваших скронь.

19 травня, середа

Подзвонила Мотря, спитала, що таке поза «шістка плюс дев'ятка».

Мені забракло слів. Сказав, що це символ закону єдності та боротьби протилежностей.

Що у Мотрі в голові? Порадив їй про літературну майстерність більше думати, а не про всілякий мотлох, що тільки відволікає від навчання і поетичної творчості.

Мотря сказала, що завжди про неї думає під час своїх еротичних фантазій.

Треба їй якусь гарну книжку порадити почитати. «Кайдашева сім'я» підійде. Тільки я і сам забув, хто її написав – Карпенко-Карий чи Нечуй-Левицький. Пам'ятаю лишень, що якесь там подвійне прізвище фігурувало. Давно читав. Ще в школі.

20 травня, четвер

Головна новина дня!

Руслану прийняв прем'єр-міністр Янукович! У Кабінеті міністрів! І призначив своїм радником з питань культури!

Я танцював від радощів, коли Руслана отримувала пудового козака в подарунок з рук прем'єра, я мало не плакав, коли Руслана казала, що після зустрічі з Януковичем у неї з'явилася впевненість, що наступного року Україна проведе форум «Євробачення» на гідному рівні.

Ось у цьому і є справжнє опікуваня культури владою, ось у цьому і є поворот влади обличчям до мистецтва. Думаю, що і про поезію не забудуть. Бо поет в Україні – це більше, ніж поет в Росії. Це мені Назар не раз казав. І тут я з ним погоджуюся, слід визнати.

23 травня, неділя

Прийшов лист з книгарні «Буква», що на вулиці Л. Толстого. Ну як це може українська книгарня називатися не «Літера», а «Буква»?! Скільки ще мені доведеться виполювати москалізмів з нашої нещасної мови, засміченої казна-яким мотлохом? Хто вичистить ці авгієві стайні?

Текст листа наводжу дослівно, бо своїми словами таке не передати:

«Шановний Дмитре Івановичу!

Задля успішного мерчандайзингу Вашої збірки сонетів «Любов і вірність» вважаємо за доцільне провести сейлз промоушнз і паблік рілейшнз за Вашої участі. Для полегшення спілкування з Вами повідомте нам свій імейл.

Рясного врожаю Вашій творчій ниві.

Менеджер книгарні «Буква» Єва Наливайко».

24 травня, понеділок

Подзвонив Мотрі, спитав, що весь цей волапюк значить.

Мотря спитала, що значить «волапюк».

Я сказав, що це збірна солянка іноземної тарабарщини, котра хоче нахабно пригрітись у нашій мові.

Мотря сказала, що треба було давно інгліш учити і ноутбук придбати, як усі конкретні дедді. Значить, так: мерчандайзинг – це продаж, сейлз промоушнз – це його активізація, паблік рілейшнз – це твоя роздача автографів і широка штучна американська усмішка для вдячних читачів, імейл – це твоя електронна адреса, але такої в тебе нема, відколи і комп'ютера у тебе нема, так що і повідомляти нічого.

Так що, по-людськи не можна було написати? Ми в Україні живемо чи за кордоном? І це менеджер книгарні, в якій продаються мої книжки! Я для кого стараюсь, ночами не сплю, на натхнення чекаю?

Звідки взялися в нас ці мовні покручі? Чому всім байдуже, крім мене, до цього англомовного бур'яну, що так зухвало глушить нашу мову калинову, барвінкову, світанкову? Хто повиполює цей смердючий будяк з ниви нашої духовності? Я знаю, це невдячна робота, але ж хтось має її робити.

Якщо я не розумію ні англійської, ані італійської, то це ще не значить, що я не розумію молодого покоління.

Така вона, доньчина вдячність. А чи не прогледів я, часом, космополітку?

Зголоднів, зайшов у «Макдональдс», поїв від душі. Взяв собі гамбургер, чізбургер, фішмак і спрайт. Дітлахи навколо наминали хепі-міл і пили мілк-шейк, а їхні мамці при цьому казали: упс, ауч і о-оу. Отака-от дисперсія.

Наступного разу приєднаюсь до акцій українських анти-глобалістів, а саме: жертиму канапки із салом, кров'янку і холодець перед посольством США у Києві. Що для українця добре, для американця смерть. І хай там потім скаженіють, божеволіють, конають усілякі паскуалянти.

25 травня, вівторок

Спеціально приїхав до Києва на зустріч із менеджером книгарні «Буква». Поговорив із Євою Наливайко, відповів на всі запитання. І порадив замінити назву книгарні на «Літера». Так воно якось літературніше буде.

Єва налила мені чашечку «Нескафе», закурила довгу ментолову цигарку і чомусь весело спитала:

– Пане Дмитре, а як на вашу думку, у Адама і Єви були пупки? Мене про це весь час мій чоловік запитує. А я, хоч і сама Єва, не знаю, що і відповісти своєму Адаму.

Я сказав, що це запитання не до мене. Це краще у пастора Сандея Аделаджі спитати. У нього на все є ґрунтовна відповідь, до нього тисячі людей приходять за порадою, навіть високі держслужбовці. Я ж все більше фахівець з культури мови і поетичного слова, а не з анатомії. Щасти вам і вашому чоловіку.

Як здорово я перевів стрілки, не знаючи, що сказати! А й дійсно, при чому тут Адам і Єва з їхніми пупками? Хіба можна передбачити, що жінкам може навернутися на думку? І чому в усіх редакціях усі п'ють цю жлобську «Нескафе»? Ну невже не можна знайти щось вишуканіше? І взагалі, могли б і щось поїсти дати до кави.

29 травня, субота

Подзвонила Мотря, спитала, чи відносять важкий метал до легкої музики.

Відповів, що важкий метал відносять до пункту прийому вторинної сировини.

Мотря сказала, що я все сприймаю буквально.

Я сказав, що я все сприймаю літературно. А чіплятись до слів не треба. До слів треба підшукувати рими. Особливо студенткам гуманітарного факультету, котрі вивчають літературну творчість.

30 травня, неділя

Вирішив прогулятися нашим красенем Києвом, пішов по Хмельницького. Весь час упадали в око великі рекламні щити «Купуй українське» від Народного руху України. А й справді, що може бути патріотичніше за бойкот крикливого іноземного барахла, за підтримку вітчизняного виробника? Я, як і належить справжньому патріотові, не можу не відгукнутися на прямий заклик стривожених українців. Бо я народний поет Приірпіння. Мене, сподіваюсь, колись-таки і назвуть совістю нації. За щирість. За безкомпромісність. За небайдужість. Треба як-небудь і мені щось вагоме сказати з цього приводу.

А чого, власне, як-небудь? Треба реагувати відразу на всі патріотичні заклики Народного руху України. Отож взяв і написав:

ВЖИВАЙ УКРАЇНСЬКЕ!

Є нині в Україні безліч іноземних вин, міцних напоїв,

Закусок імпортних, солодощів, консервів, фруктів.

Та я найбільш боюсь, щоб ти здоров'ю лиха не накоїв,

Піддавшись на рекламу спритних супермаркетських ковбоїв,

Купивши навмання не перевірених життям продуктів.

Скажу тобі із досвіду свого, а ти навік затям собі отак:

Найкраще їсти й пити все своє, домашнє, рідне, вітчизняне.

Напої наші вдовольнять усяк вибагливий гастрономічний смак,

В нас є слив'яночка, перцівочка, зубрівка, медовуха і первак,

Які і слід вживать, а не шотландське віскі, бозна-кому знане.

До сих напоїв треба підібрати й гарну відповідную закуску:

Сальця із прорістю, вареничків, хрумких солоних огірочків,

Дрогобицьку ковбасоньку, запечену із яблуками гуску,

Дерунчиків, підсмажену кров'яночку і квашену капустку,

Ошиєчка з димком, холодненьких із діжечки груздочків.

Невже у нас свого добрячого питва й харчів бракує,

Що слід з якогось дива цмулити винце американське?

Хіба нам борщ з пампушками вже більше не смакує?

Чи є там хто, що за «Макдональдсом» якимсь сумує?

На хрін який, скажіть, нам все добро оте заокеанське?

Земляче! Будь достойним гордого звання вкраїнця!

Не їж всіляких там салямі, чи спагеті, чи беконів,

Та не баняч сумнівного заморського шмурдильця,

Що всі обличчя перетворить на тупі свинячі рильця, —

Дотримуйся культури харчування й совісті законів!

31 травня, понеділок

Приїхав до Києва. Усюди чогось понавішували транспарантів з написом «Любіть Україну!» Так хто ж її не любить? її кожен українець від дня свого народження любить. Про це і Шевченко, і Малишко писали. А хто напише про любов до Приірпіння? Хто напише про любов до моєї маленької батьківщини? Чи є хоч хто-небудь із нашої письменницької братії, хто написав би про Ірпінь поему? Як відпочити в Будинку творчості на березі благословенної річечки, так ми завжди готові, а як подякувати Приірпінню за натхнення, за тихі вечори і вишневий цвіт, за стрункий дівочий стан і бузковий присмак на губах від першого поцілунку, так зась!

А от я і напишу. Бо я вдячний син своєї маленької батьківщини. І хай буде соромно всім тим, хто цього не зробив до мене.

ЛЮБІМО ПРИІРПІННЯ!

Як щирий патріот і як співець цього калинового краю,

Я завжди пам'ятатиму мій славний родовід, моє коріння,

Тут пращури мої не раз спиняли ворогів підступну зграю,

Тут я горілку гнав, тут я у доміно вже тридцять років граю,

І прошу земляків на всій землі – любімо Приірпіння!

Коли мій дід мою бабуню в цій місцині покохав,

Й до скирти сіна тяг, й рвалося вже йому терпіння,

Вона йому казала: «Петре, хто тебе про це прохав?

Виходить, ти про чисті почуття мені все набрехав?

Невже такою є твоя любов? Любімо Приірпіння!»

Коли я око на дівча поклав, не знаючи, що маю я робити,

Над нами перша зіронька зійшла серед небес склепіння.

Спитав її: «Якщо я Христю обійму, чи буде її мати бити?»

Вона мені відповіла: «Тобі зарано ще дівок любити,

Ще трохи почекай, а поки що – любімо Приірпіння!»

Коли ти своє поле понад річкою Ірпінь удосвіта зорав,

І, похмелившись, кинув у землю бульби і насіння,

То вже не важить, хто, коли і скільки в тебе вкрав,

Не варте й мідяка усе оте, що ти за все життя зібрав,

Ти маєш думати лиш про одне – любімо Приірпіння!

Збігатимуть роки, і час настане перейти останній брід,

В родиннім дереві твоїм вже виросте нове пагіння,

І, сивочолий ти, подумаєш про дужий українців рід,

Що вийшов із слов'янських етносів й з людських порід,

Й промовиш мудро землякам – любімо Приірпіння!

5 червня, субота

Прочитав останні дві поезії Назарові. Назар обійняв мене і тричі поцілував. Сказав, що обов'язково візьме їх із собою, коли цього року їхатиме в Крим, і там продекламує товаришам під час щорічних акцій «За відновлення історичної справедливості».

– Дмитре, це саме те, чого я від тебе чекав. Така поезія пишеться струнами серця. Хоч хтось про Україну гарного скаже в літературі. А то вже верне від цієї порнухи, що з усіх щілин пре. Наче показилися всі. От і Емік нічого крім «Плейбоя» вже не читає. Сам бачив, як він у кіоску на базарі брав. І тут же розгорнув, наче голих цицьок ніколи не бачив, хтивий пес. Він узагалі останнім часом наче з ланцюга зірвався. Як тільки яку молодицю побачить, так відразу і липне до неї. Ти б і йому про Україну прочитав би чогось, може б, і совість прокинулася у нашого розпусника. Куди тільки його Янка дивиться! Я, як український буржуазний націоналіст, із гнівом засуджую будь-які прояви порнографії на теренах України і стрибків у гречку. Я би по всіх руках розповсюджувачів непристойних видань пройшовся б давнім добрим мачете.

6 червня, неділя

Подзвонила Мотря, попросила 800 євро! На подорож до Італії (зі знижкою). Я небагатий поет, хоч і народний, із скромними статками. Чому наші діти дзвонять нам лише тоді, коли їм потрібні гроші? Звідки у них така черствість, меркантильність, споживацьке ставлення до життя? Чому Мотря ніколи не попросить почитати їй щось із останнього чи неопублікованого (поки що)? Хіба ми замолоду були такими? Я пам'ятаю, що коли гроші потрібні були, їздив у будзагони, розвантажував вагони. Бувало, що і у батьків просив, але ж не зразу отак, а три дні ходив, як сновида, не знаючи, які слова знайти. А тут, на тобі: один дзвінок – і тату, несіть гроші.

Ну а чому саме до Італії? Я так розумію, за кордон слід їхати вже тоді, коли свій рідний край досконало вивчив, обходив уздовж і впоперек, занотував побачене в кишеньковому блокноті, поділився враженнями з батьками.

Зразу не відмовив, сказав, що треба порадитися з Інгою, тут діло похапцем не робиться, треба все виважити, з'ясувати, обміркувати, ухвалити неупереджене рішення. Як на сесії Верховної Ради.

7 червня, понеділок

Зайшов Емік, просив дати почитати яких-небудь книжок про кохання. Я не став розмінюватися на якесь дешеве сучасне чтиво, а відразу ж виділив Еміку кілька класичних творів, перевірених часом. Бо я і сам шанувальник класичної літератури. Треба прищеплювати людям найкращі естетичні смаки. Дав Еміку «Тропік Рака» Генрі Міллера, «Фанні Хілл» та «Мемуари сластолюбця» Джона Клеланда, «Яму» Олександра Купріна.

Емік був без міри вдячний і сказав, що я не просто його найкращий друг, я ще і навігатор у морі його літературних шукань. Гарно сказано, слід визнати. Оце саме «навігатор», є в цьому слові якась прихована колосальна енергія, а я ще ні разу його в своїй творчості не вжив. Може, Мотрі порадити? У неї сучасне бачення світу, швидка реакція, вона все схоплює на льоту. А то, виходить, і сам не гам, і другому не дам.

Чому Емік завжди так гаряче мені дякує? Хіба не природно зорієнтувати друга в тому, що знаєш краще? За що ж тут дякувати? Хіба альтруїзм і скромність не є моїми характерними рисами?

8 червня, вівторок

Дав-таки Мотрі 800 євро. Передав з оказією. Хай знає добре батьківське серце. Чесно кажучи, як від серця відірвав. Та хіба таке кому скажеш?

11 червня, п'ятниця

Прийшов лист від Єви Наливайко. Тремтячими руками розірвав конверт і прочитав очікуване:

«Шановний Дмитре Івановичу!

Раді Вам повідомити, що колектив нашої книгарні з увагою розглянув Ваше обгрунтоване побажання перейменувати нашу книгарню «Буква» на «Літера». Після тривалих обговорень, консультацій з Інститутом мовознавства ім. О. О. Потебні Національної академії наук України та Спілкою письменників України, нами було ухвалене непросте рішення на користь доцільності Вашої пропозиції. Офіційне зняття вивіски «Буква» і прикріплення нової вивіски «Пітера» відбудеться у понеділок, 26 липня цього року о 10 годині ранку. Щиро сподіваємося на Вашу присутність як автора ідеї цієї доленосної події для нашої невеликої за розміром, та великої за культурним внеском книгарні.

Плідного врожаю Вашому творчому саду.

Менеджер книгарні «Пітера» Єва Наливайко».

Ну що ж, таки дослуховуються ще менеджери книгарень до слова літераторів. А злі язики кажуть, що ми, митці, живемо у вежі зі слонової кістки і не беремо участі у суспільному житті.

15 червня, вівторок

Поїхала донечка до Італії. Мабуть, уже тужить-побивається за рідним краєм. Аякже, адже в Італії немає борщу. Що вони там взагалі про нас знають? От я знаю, що в Італії росте араукарія, а італійці знають, що у нас росте калина? І я знаю, що в Італії пише Умберто Еко, а вони знають, що у нас пише Дмитро Порядний? Отож-бо.

Ліг спати рано, думав про Мотрю, про те, що з нею буде, коли мене не стане.

16 червня, середа

Всю ніч снився останній день Помпеїв. Стільки попелу і лави я ще зроду уві сні не бачив. Ніхто не врятувався.

Вдень проходив повз піцерію «Везувіо» на Рейтарській. Завітав, замовив піцу «Маргарита». Така дорога. Кожен шматок чомусь застрягав у горлі. Що італійцеві добре, то українцю поперек горла.

17 червня, четвер

Хоч і літо, а заболіло горло, заклало ніс. Зайшов до аптеки. Порадили «Отривін» і «Трахісан».

– А це справді проти нежиті і застуди? – із сумнівом поцікавився я. – Хіба «Трахісан» – це для горла?

– Не ви перший, не ви останній, – відрізала аптекарка. – Що ви всі на цей «Трахісан» так скоса дивитесь?

Про що це вона? З якого це часу аптекарки в Україні стали так по-хамськи відповідати?

Спитати не наважився, як і придбати. Лікуватимуся народними засобами. Разом із Еміком. Чи Назаром. Друзі ще ніколи не полишали мене сам на сам з бідою. Завжди допомагали, чим могли.

1 липня, четвер

Повертався додому пізно, у вагоні метро читав «Польові дослідження з українського сексу», та думав усе більше про життя після життя. Гарна книжка, написана із знанням діла. Добре, що українське письменство не відмахнулося від актуальних питань сьогодення. Добре, що українські видавці скинули з себе мерзенний зашморг заборонених тем.

Але щось сексу там виявилося замало. Я, чесно кажучи, сподівався на більше.

Навпроти сидів якийсь тип у рожевих шкарпетках і привітно всміхався.

– Читали мої вірші, знаєте мене? – зрадів я.

– О, то ви поет! Ні, ще не мав нагоди, але залюбки почитаю, я поетів страх як люблю. Зараз, на жаль, усі лише про гроші думають, а я люблю духовне спілкування, літературу, театр, балет. Адже ніякі матеріальні цінності не замінять тепла людських стосунків. Може, до мене в гості зайдете, я тут недалечко живу, якщо не поспішаєте нікуди? Вип'ємо міцної кави, «Болеро» Равеля послухаємо, ви мені свої вірші почитаєте, а я зі свого боку можу запропонувати вам справжню чоловічу дружбу. То як ви гадаєте?

– Я гадаю, що ви є великий прихильник Оскара Уайльда, але я не з того балету. І взагалі, його Доріан Грей погано скінчив.

– Що ви, що ви! – замахав мій випадковий попутник руками. – Оскар Уайльд вів активний спосіб життя, а я пасивний. То ви як думаєте?

– З трудом. У мене взагалі з думками не склалося.

– З вами все ясно, – засмутився пасажир навпроти.

– Он як, – здивувався я. – А от мені ще самому з собою не все ясно.

Нормальна тема? Я що, дав привід? Я ж поет-лірик. У мене тонка, вразлива душа, а в очах моїх, як було написано в одній із рецензій Зірки Нечитайло, відбився увесь смуток цього світу. І образливо, що цей тип мене не впізнав. Бо це ж Київ, це вам не Приірпіння.

З липня, субота

Інга сказала, що приготувала мені сюрприз.

– Що саме?

– Вистояла в черзі, придбала для нас квитки на концерт Бориса Мойсеева, «Лебідь» називається, я давно про нього мріяла. Завтра і йдемо. Правда, здорово, любий?

– Аякже, це мій улюблений артист. Я ще Елтона Джона дуже люблю. Ще з юнацтва. І Сергія Пєнкіна. Яскраві особистості, слід визнати.

От така у мене сансара і карма, висловлюючись науковою мовою. Захотілося послухати якоїсь легкої джазової музики, перш ніж лягти спати після нелегкого дня.

Поставив «Блакитну рапсодію» Джорджа Гершвіна. Гарна музика, заспокоює нерви.

4 липня, неділя

Концерт «Лебідь» Бориса Мойсеева в Жовтневому палаці. Пішов тільки заради Інги. Ну не знаю, по-моєму, на любителя. Хоча якомусь чоловіку з гальорки дуже подобалося і після кожного виступу він несамовито горлав:

– Браво!!!

Після третього крику Мойсеєв звів на нього свої променисті очі і ніжно сказав:

– Друже, залиш у чергової для мене свій номер телефону.

Після п'ятого крику Мойсеєв зблід і признався:

– Друже, я тебе вже боюсь.

А взагалі непоганий концерт, яскравий. Багато дійства, музики і пластики. Інзі сподобалось.

Вдома знову слухав «Блакитну рапсодію», щоб заспокоїти нерви.

Спокійно послухати не дали, бо задзвонив телефон. Емік на дроті. Спитав, хто це в мене кота за хвоста тягає. Я сказав, що це Джордж Гершвін грає. Емік сказав, що ніякий він не Джордж Гершвін, а Яша Гершович з Одеси. Наша людина. А самореалізувався за кордоном, звісна річ.

Вік живи – вік учись.

5 липня, понеділок

Подзвонила Магдалина Цуцик, декан гуманітарного факультету Острозької академії, запропонувала провести майстер-клас для студентів фаху «Літературна творчість» у новому навчальному році. Сказала, що опитування серед студентів показало, що я найпопулярніший поет серед молоді. Казала, що студентству найбільше до вподоби моя любовна лірика. Всі кажуть, що в ній є щось кармічне. Студенти бажали б узнати мене ближче. Жалкувала, що й досі не мала змоги ознайомитися з нею, але очікує від мене дуже багато.

Чого саме очікує від мене Магдалина Цуцик? Чому жінки завжди висловлюються так розмито-двозначно? Я в своїй творчості завжди уникав лабіринтів філософських роздумів, претензійного символізму, копирсання в своєму бездонному і безмежному «я». Я прихильник визначеності і реалістичного зображення дійсності навколо себе. От і вся кармічність.

Ну а щодо моєї любовної лірики, то кому ж вона замолоду не подобається? Та й не тільки замолоду. Он Емік, так взагалі зараз для себе цілий новий всесвіт відкрив. Зростає як особистість.

8 липня, четвер

Написав нову квінтьєму. Про творчість, про поетику, про нездоланний потяг до прекрасного, про кармічність.

ПРО КАРМУ

Я сидів з новим рукописом в руках

І вірші правив в ньому до нестями,

Мій «Біломор» ще не зотлів в устах,

Моїх думок ще не урвався шлях,

Я ще не виконав усі свої програми.

Не находився я босоніж по росі,

Не написав найкращої, найдовшої поеми,

Мої квінтьєми – наче в річці карасі,

Я підкочусь до них на карми колесі,

Я наловлю їх й для народу, й для богеми.

Я відокремлю красне слово від полови,

Примхливу музу затягну в свої тенета,

Я їй, голубоньці, надам усі умови,

Не пожалкую їй улесливої мови,

Аби лише римовані рядки лились в поета.

Я над усе люблю, коли мені не заважають

Донести діаманти строф до читачів,

Коли мене у Бучі і в Гостомелі всі знають,

Коли мене цілком заслужено вітають

За Приірпіння солов'їний спів.

Проїхав я Вкраїною на лірики пегасі,

Вінків сонетів написав без ліку,

Навчав майстерності на майстер-класі,

Розповідав про труд поета на Парнасі,

Де я творитиму на радість всім довіку.

9 липня, п'ятниця

О дванадцятій розбудила Інга. Ну що ще? Виявляється, прем'єр-міністру України Віктору Януковичу виповнилося 54 роки!

Подумки шлю йому найкращі побажання і найщиріші привітання. Тому що лідер.

Як буде висвітлюватися день народження очільника нашого уряду? Як відзначать заслуги прем'єра перед країною?

Душа свята просить.

10 липня, субота

Головна новина дня!

На святкуванні татарського свята Сабантуй у Донецьку прем'єр-міністру України і кандидату в Президенти Віктору Януковичу надано звання «Почесний татарин України».

Зайшла Інга, спитала, чого б я хотів на вечерю.

Сказав, що дуже хочеться плову сьогодні.

16 липня, п'ятниця

Подзвонила Яна, Емікова дружина. Поскаржилася, що Емік із усієї можливої періодики купує нині тільки «Плейбой» і «Пентхаус». Зачитується якимись незрозумілими східними вченнями. Зранку починає верзти якусь ахінею про нефритовий стрижень у нефритових воротах, про квітку лотоса, про тисячу любовних поштовхів, про гармонію Інь і Ян. Що це за стрижень такий і з чим його їдять? Такі пошуки гармонії на двадцятому році їхнього шлюбу вже ні в які ворота не лізуть. Не може зрозуміти, чого йому ще від неї треба. Просила мене, як найкращого друга Еміка, правильно спрямувати його у духовних шуканнях і вплинути на літературні смаки.

– Почитайте Еміку своєї лірики про перше кохання, – попросила Яна. – Може, в нього совість прокинеться.

Я обіцяв. Так я ж про кохання усе вже Еміку прочитав, у мене поки що нічого нового. А те, що подобається Назарові, його не цікавить. І навпаки. De gustibus non est disputandum, як казали древні.

17 липня, субота

Подзвонила Мотря, вперше після приїзду з Італії. В Італії їй дуже сподобалося. Там у них смачна кухня. їла піцу, салямі, спагеті, пила капучино. Бачила Пізанську башту. Башта все ще стоїть. І чоловіки там виявилися такими відкритими, хоч і не розуміють української. І до жінок шанобливо ставляться, і українок поважають. Довіряють їм усю хатню роботу.

Мотря сказала, що саме в Італії серце їй підказало зробити перший крок дівчини у доросле життя, і вона вже знає, що таке дефлорація.

Невже Італія була потрібна Мотрі саме для дефлорації? А що, Україна для цього аж ніяк не годиться? Звідки цей повзучий космополітизм у моєї доньки, моєї синьоокої надії? Хто на неї так впливає? «Острозькі черниці»?

Знову самі запитання без відповіді.

Порадив Мотрі більше часу приділяти літературі, поезії, творчому осмисленню навколишнього світу і світу всередині себе. Сказав, що тут їй може придатися якесь несподіване гарне слово, як, скажімо, «навігатор», є в ньому якась прихована динаміка, ритміка, стрімкість. Буває так, що саме таке слово може стати вдалою знахідкою, навіяти сміливий експромт, що і треба поетові для творчого пошуку, для гарної рими.

Мотря уважно слухала й обіцяла подумати. їй це слово дуже сподобалося. Подякувала за тепле батьківське напучування. Сказала, що Маріанна написала велику статтю під назвою «Садомазохізм як альтернативний спосіб самореалізації творчої особистості». Жаліється, що в Острозі всі відмовляються її друкувати. Каже, що молоді зараз важко пробити заскорузлі стереотипи віджилого світогляду.

18 липня, неділя

Руслана разом з прем'єр-міністром Віктором Януковичем на святі Дня металурга в Дніпропетровську дуетом співає «Но ты мне, улица родная, и в непогоду дорога»! Пісня з незабутнього кінофільму «Весна на Зарічній вулиці»! Тридцять тисяч присутніх плакали від щастя. І в мене очі були на мокрому місці. Адже Руслана – перша українська виконавиця, яка потрапила на святкування Дня металурга. Дякую тобі, Руслано! Ти моя улюблена співачка.

Значить, таки не словом, а ділом запрацював тандем політики і культури! Значить, таки скресалася крига залишкового принципу фінансування культури!! А були і скептики. Але то убогодухі і слабкі, а нам, справжнім патріотам, синам і донькам України, слід упевнено дивитись у майбутнє.

19 липня, понеділок

Як швидко дорослішають наші діти! Вік Інтернету, мобільних телефонів, комп'ютерів. А ми свого часу всього цього не мали. Ми знали тільки друкарську машинку і як працювати на благо рідної Вітчизни. І вірили. Вірили у світле майбутнє. І воно настало. У вигляді незалежної квітучої України.

20 липня, вівторок

Нашу вулицю перейменували! Наша вулиця імені 26 Бакинських комісарів тепер називається Січових Стрільців. Якось водночас і жаль за бакинськими комісарами, і радісно за січових стрільців.

Прибіг Назар, розцілував мене, сказав, що нарешті Ірпінь почав скидати із себе заіржавлені вериги колоніального минулого. Що свято прийшло і на нашу вулицю. У прямому і переносному смислі. Бо ми вірили. А вірити – це головне.

21 липня, середа

Руслана заявила, що їй неприємно, що її асоціюють з політикою, вкрай це її обурює. Слово «політика» викликає у неї тільки негатив. Агітацією не займалася, не займається і займатися не буде. На виборах її не буде теж. Не робитиме заяв за чи проти жодного з кандидатів. І якщо буде потрібно, то відмовиться від посади радника прем'єр-міністра, бо це носитиме політичний характер.

Так і треба! Молодець, моя Руслано! Оце вже достойні слова зрілої співачки, мудрої жінки. Бо справжній митець, діяч культури повинен, тричі перехрестившись і сім разів сплюнувши через ліве плече, з огидою і відразою відсахнутися, неначе за мить до того побачив крокодила, таргана чи скорпіона, від усього того, що хоч дотично має якесь відношення до політики! Мистецтво не має бути ні наймитом, ані заручником політиканів! Мистецтво має бути аполітичне і жити своїм життям.

22 липня, четвер

Подзвонив Емік, схвильованим голосом повідомив, що на честь дня народження Яни щойно переглянув «Еммануель-2». Сказав, що тільки зараз став відчувати якийсь внутрішній духовний зв'язок між героїнею фільму і своїм повним ім'ям Еммануїл.

Спитав, як там Мотря.

Я сказав, що Мотря сповнена незабутніх вражень від Італії. І від італійців. Гостинні люди. І до жінок шанобливо ставляться. Те, чого так бракує нашим чоловікам.

Емік сказав, що це не про нього. Що він із жінками – сама галантерейність і відвертість. У найкращому розумінні цих слів.

– І взагалі, – провадив Емік, – мені є в чому тобі зізнатися.

– Еміку, твої слова звучать так утаємничено. Невже ти хочеш сказати, що у тебе на серці гріх? Відпускаю тобі гріхи твої, сину мій.

– Я хотів тобі, як навігатору людських душ, зізнатися у тому, що завдяки твоїй поезії і книжкам, які ти мені дав почитати, я зрозумів, що простір жіночого тіла ніколи не може бути пройденим до кінця.

– Але прагнути цього треба, – порадив я.

Емік признався, що йому стало легше жити, бо головне – то не поховати себе живцем, як казав старик Хем.

24 липня, субота

Зайшов Назар у футболці з портретом Че Гевари, розпашілий, збентежений. Збирається їхати з десантом братчиків до Севастополя, передового рубежу української державності, відбивати у знахабнілих москалів маяки, а далі їхати на Керченський півострів і острів Тузла і там зробити «п'ятихвилинку ненависті», повернувшись до москальського краю спиною. Звав мене з собою, обіцяв навчити робити коктейль Молотова.

– Ти не уявляєш, – казав Назар, – коли жбурляєш коктейль Молотова, то наче фугу Баха слухаєш. Бах! Бах! Бах!

– Назаре, – спитав я, – а чого ти весь час із цим архаїчним коктейлем Молотова носишся? Нині ж є набагато ефективніші вибухові засоби, пластид там всілякий, нітрогліцерин, гексаген, тротил, щось на основі міндобрив тощо.

– Я традицій не зраджую, ти ж мене знаєш, – відрубав Назар. – Я тобі не депутат-перевертень з вулиці Грушевського. Я за ті цінності, що були випробувані часом. Прокидаймося, Дмитре, бо проспимо Україну, а з нею і все на світі. І нащадки наші нам цього не простять. Гуртуймося, бо ми славного роду. Пишаймося, бо ми кревні українці.

Я сказав, що у мене є свій коктейль, випробуваний часом, дістав почату «Вінницьку» і після другої чарки почитав Назарові свої ранні вірші про перше кохання.

Назар обізвав мене несвідомим сухостоєм і затягнув свою улюблену пісню, де весь час хтось подавав кулеметнику набої, не відступав у бою і гнав москалів за Волгу. А тоді спитав:

– Скажи, Дмитре, а у тебе є мрія? Така, щоб справжня, така, щоб мороз поза шкірою йшов, така, щоб не соромно потім було своїм онукам розповідати, що ти робив у 2004 році.

– Та є, Назаре, – мрійливо зітхнув я. – Я мріяв би у нас вдома відкрити елітний літературний салон, де у п'ятниці збиралось би вишукане коло ірпінської інтелігенції, бізнесмени, очільники райадміністрації, ти з Еміком. Щоб лилася легка джазова музика, товариство пригощалось шампанським і коньяком, фруктами, бутербродами і кавою. Щоб я читав свої вірші і продавав збірочки поезії. Це називається сейлз промоушнз і паблік рілейшнз. Хіба не прекрасна ідея? А як ще поетові заробляти? Помідори на базарі продавати?

– Ні, Дмитре, так не нада. Для мене поет – це завжди борець. Борітеся – поборете, заповідав нам великий Кобзар. І ти, Дмитре, не маєш права скочуватися у болото міщанської дрібнобуржуазної моралі. Не спаскудь себе примарою ситого безтурботного животіння, коли Україна підіймається з колін і їй потрібен і твій голос трибуна. Не стань заробітчанином духу. Не скурвись, чуєш, брате?

Тут і Емік нагодився і в пику Назару проспівав англійською «Задоволення» Джеггера-Річардса. Емік терпіти не може військово-патріотичного фольклору Назара, і пишається своїм пацифізмом та духом Вудстока. Назар терпіти не може безідейного киселю Еміка і його латаних американських джинсів.

Назар спитав, про що та пісня. Емік пояснив, що пісня колосальна, що словами це передати неможливо, її треба відчути шкірою.

– Давайте за Україну, – запропонував Назар, і ми всі стоячки випили за рідну неньку, за ясні зорі і тихі води.

– Давайте тепер за нас, – пожвавився Назар. – Бо ми, українці, того варті. Шануймося!

– А що не кажіть, – із вогником в очах переконував Назар, – а такої горілки, як у нас в Україні, ніде в світі нема. І такого сала, і таких вареників, і таких помідорів. А які в нас жінки! А росяні світанки! А досвітні серпанки! А лелеки в небі! А коропи в ставках! Давайте ще по одній за це. Щоб наша доля нас не цуралась. Будьмо, гей!

– До речі, про помідори, – вставив свої п'ять копійок Емік після ще однієї. – Я ще студентом на сільгоспроботах написав «Баладу про свіжі помідори». В стилі українського національного дзен-буддизму. Легендарний час, знаєте, був. Юнацькі мрії, ідеали Вудстока, влада квітів, психоделічний рок. Грав на гітарі і співав пісні «Джефферсон ерплейн» та «Кріденс кліеруотер рівайвл». Я тоді був сильно закоханий у Мелані Сафку і її спів. Та Мелані про це не знала. Прошу уваги:

Еммануїл Гольдман, есквайр

БАЛАДА ПРО СВІЖІ ПОМІДОРИ

Я стояв попід твоїм вікном у літньому саду

І довго сумно грав на дідовій губній гармошці.

Ти крикнула мені: «За тебе я ніколи не піду!»

І червоніли вдалині зелені помідори.

А в курнику ще півні не вкладались спати,

На небо місяченька серп чогось не виліз,

Нарешті ти до мене вибігла босоніж з хати,

І в мене болісно так защеміло в серці.

А я все той, якого ти ще парубійком знала,

Все той же сум в очах й розбурхане лібідо,

Тобі приніс я в торбі помідорів, хліба й сала,

І так жадав тобі сказати щось важливе.

Давно я мріяв прояснити тобі суть питання,

Воно торкалося не тільки свіжих помідорів,

Як довго тягнеться мого освідчення чекання —

«Ом мані падме хум». О скарб на лотосі!

Хвилини зо три ми з Назаром одуріло сиділи мовчки, невидючими очима втупившись у Еміка, намагаючись осягнути суть питання. Не осягнули.

– Еміку, може, тобі пивця попити? – співчутливо порушив тишу Назар. – Ти коли свою баладу писав, мабуть, гарний косячок з коноплі забив. А Мелані про це не знала.

– Еміку, це, по-моєму, те, що на картині Рєпіна «Приплили», – додав я. – І щось рима у тебе хибує, а я цього нікому не вибачаю. Не можу поступитися поетичними принципами. Працюй над собою, читай чимбільше, вчитися ніколи не пізно, і, може, щось із тебе і вийде. А хто прототип тієї дівчини? Ім'я не стерлося з пам'яті старого психоделіста?

– От совки, – образився Емік. – Зніміть протигази, що до вас приросли. Вам непідвладно зрозуміти весь трагізм нерозділеного першого кохання і неможливості щось змінити в закритому режимі високої напруги. А в юному віці це як кінець життя. Це вам кожний психолог скаже. Тільки, заради усього святого, не треба приплутувати сюди старика Зиггі.

Так Емік по-панібратськи називає Зигмунда Фрейда. Я все ще перетравлював почуте, коли Назар ні в тин ні в ворота сказав, що ці москалі взагалі нічого до пуття робити не можуть, їм би тільки горілку пити та нафту качати.

Емік сказав, що спрощувати не треба. Горілка сама по собі не погана, це люди її такою зробили. Якби вона була погана, її б ніхто у крамницях не продавав. От наркотики погані, тому їх і не продають у крамницях. А москалі тут ні до чого.

– Он як ти перешерстився, дитя Вудстока, – наїжачився Назар. – Ти патріот своєї батьківщини чи промосковський підлакизник?

– Я потомствений гедоніст, друже, – признався Емік. – У третьому поколінні. До того ж, правотроцькістського ухилу. Зрозумій, нарешті, Назаре, Україна вже давно вступила в пост-клімактеричний період. Вона ще чогось хоче, але вже мало чого може. А треба більше думати не про абстрактну ідею, а про конкретні радощі життя. Щодня. Щогодини. Ти, до речі, коли «Плейбой» востаннє в руках тримав? А патріотом своєї батьківщини я буду тоді, коли мені не соромно буде зайти в наші громадські туалети, якщо такі і є десь. І щоб там туалетний папір був на місці виконання корисної дії, а не у тьоті Моті на вході, на очах у всіх присутніх, де ніколи не знаєш, скільки того паперу ти маєш права взяти з собою. І щоб там тепла вода була і сушарки для рук працювали. І не тільки на Хрещатику, але і – страшно сказати – в Ірпені. Ну скажи, Назаре, ти ж у нас усе знаєш, коли наші громадські туалети стануть дзеркалом культурного зростання нації?

– Не це головне, Еміку, не в туалетному папері і не в санітарному стані громадських туалетів, – відказав Назар. – Головне – це поширення та пропаганда української національної ідеї в світі, прищеплення патріотизму, засад високої моралі, мотивування українців до активної громадської діяльності.

– Господи, наче замполіта на політінформації слухаю. Мені ж, Назаре, якось ближче споглядання гарних жінок, бажано голих, і слухання гарної музики, бажано «Роллінг стоунз». Усе, хлопці, з вами добре, а без вас ще краще. Піду додому, щось почитаю для зраненої душі. Бажано Джека Керуака. Душа розради просить. Як казав великий Ерік Бердон…

– Та ти вже всіх задовбав своїм Еріком Бердоном! – не витримав Назар. – Ти можеш хоч одну нормальну тему за все життя викотити? Так, щоб і Мелані бажано про це узнала?

– Тільки не треба в мене коктейлем Молотова жбурляти, – попередив Емік. – Ти б свої послуги Усамі бін Ладену краще запропонував, він таким орлам щедро платить.

Такого від Еміка я вже давно не чув. При чому тут усе це одне до одного? При чому тут правотроцькістський ухил і Усама бін Ладен? І навіщо він назвав себе есквайром? В Еміковому роду всі щось ремонтували і продавали. Мабуть, пити Еміку взагалі не слід. Хай уже краще на дівок заглядається. В міру, звичайно, а то можна шию скрутити.

Та й за політикою Назара та Еміка разом краще не зводити. Назар часто обзиває Еміка безрідним космополітом, а Емік Назара неомахновцем і обіцяє призначити хорунжим третьої боївки четвертого куреня Української народної армії. Якщо стане президентом.

25 липня, неділя

Подзвонила Мотря, спитала, як я ставлюсь до бісексуалок.

Сказав, що так само, як і до бісексуалів.

– А це ж як? – не вгавала Мотря.

– Як до різнобічних особистостей. Як на людей, що можуть легко подолати тендерні умовності і навести нові мости спілкування. Одначе сам я дивлюся на світ не так широко, слід визнати.

– А от Мар'яні і Маріанні завжди подобалося твоє філософське бачення світу і нестандартне мислення. Вони тебе за це дуже поважають. Ти для них перший авторитет і взірець в літературі.

Якісь сумніви вкралися до мого серця, але я швидко їх відігнав.

Як сильно знову хочеться пива!

26 липня, понеділок

Був у Києві як почесний гість на перейменуванні книгарні «Буква». Розраховував, принаймні, на обід з Наливайко. Та сьогодні навіть «Нескафе» не налили. Були тільки довгі лицемірні промови біля книгарні, перебільшені вигуки радості, та й усе.

Куди щезає традиційна українська гостинність? Адже в парку навпроти є непоганий ресторан «Тарас»! Я ж із самого Ірпеня добирався.

27 липня, вівторок

Подзвонила Мотря, спитала, що значить «влаштувати Швецію».

– Це евфемізм банальної груповухи! А що, «Острозькі черниці» вже і про це говорять? Розширюють, так би мовити, географію? А чи знають вони, що ранній плід рано падає? Про лірику треба більше думати, а не про усілякий непотріб. Куди тільки дивиться декан, Магдалина Цуцик? То що, як там твої Мар'яна і Маріанна?

– Татку, Мар'яна тобі дуже завдячує. Бо після твого листа і порад серйозно захопилася мотоциклами, стала байкеркою і її Михайло приповз до неї на колінах. Та запізно. Від того її романтичного кохання не лишилося й сліду, і тепер Мар'яна сама вибирає собі парубків. Михайло сказав, що вона стала така черства. І що тільки зараз зрозумів, яким він був сліпим, їздив по щастя до Праги, а воно виявилося зовсім поруч. І от і його він втратив. І тепер він поклав кінець на всіх своїх празьких дівчат.

– Правильно сказати – поклав кінець усім своїм празьким дівчатам, – поправив я. – Без прийменника.

– Але Мар'яні це вже до лампочки. Вона і писати стала, як ти їй порадив, – продовжувала Мотря. – Якісно, римовано, але якось жорстко, однак на наших літературних вечорах аудиторія сприймає її вірші на «ура». Не відстає від неї і Маріанна, як у творчості, так і в особистому житті. А вірші стала писати дуже ліричні й особисті. Жінки від них просто мліють. А от Магдалина все чогось присікується – і гриму на вас забагато, і тут ви безсоромно пишете, і спідниці у вас закороткі, і хлопці до вас липнуть, як мухи на мед. А я думаю, що то все заздрощі через нашу вроду і юний вік.

– А в тебе як в особистому житті? – поцікавився я.

– Та так, нічого особливого. Трапляються інтересні мужчинки, все більше із світу кіно, але поки що нічого серйозного.

Мені якось італійці до душі дужче припали. Є в них, знаєш, щось таке, що змушує жінку затрепетати. Якийсь треморний драйв.

Треморний драйв. Що за ахінея? Ми так свого часу не висловлювалися. А казали просто – дівчата хоч куди.

28 липня, середа

Зайшов Емік, сам не свій, блідий, як стіна. Що сталося? Життя дало тріщину, оголосив Емік. Виявляється, Яна, Емікова дружина, знайшла перед пранням його джинсів двійко тих самих клятих презервативів, що нам на Майдані задурно давали. І не повірила, що то була акція така. Назвала Еміка старим Козлодоєвим, пожбурила в нього презервативами, забрала свої речі, вигребла всі харчі, хряснула дверима і поїхала до мами в Умань. На скільки? На пару днів, гадаю, промимрив Емік.

Я знаю англомовні вподобання Еміка шістдесятих, тому і тримаю спеціально для друга такий репертуар серед своїх дисків. Поставив його улюблену «Вчора» Леннона-Маккартні. Там йшлося про те, як учора ніщо не віщувало біди, а сьогодні вона прийшла з усією безжальною підступністю. Бо подруга моя пішла від мене, не зронивши ні слова. Чому, люди, скажіть?

– Тільки не сьогодні, Дмитре, – благав Емік, – у мене і так на серці камінь.

– Тоді, може, «Кам'яне серце» Джеггера-Річардса?

– Нізащо!

– Може, Аллу Кудлай? Є у мене одна її пісня, за душу бере. Назар торік на день народження подарував.

– Ну давай хоч Аллу.

З динаміків почувся грайливий голос моєї улюбленої співачки, після Руслани, звичайно:

Та тільки погляд іншої

Хоча б один злови,

Буде летіти пір'ячко

З твоєї голови.

Емік не витримав, сльози покотилися по його два дні не голених щоках.

Я втішав друга, як міг. Адже тут і моєї провини є 50 відсотків. Казав, що в житті, як на довгій ниві. Що час усе лікує. Що все, що робиться, – то на краще. Що завжди є і другий бік. Намагався знайти якісь слова співчуття і розради, але всі вони звучали якось непереконливо і штучно і застрягали у мене в горлянці, як піца «Маргарита».

– Нічого не треба, просто посидьмо мовчки вдвох, подумаймо про те, на чому тримається суспільство. Про родинні цінності, – попросив Емік. – А я свиня невдячна. На кого я проміняв свою Яну, свою добру милу Яну? Ти її рибу-фіш їв?

Я сказав, що це найкраще, що могла для мене зробити Яна.

Як завжди без попередження припхався Назар.

– О, хоч іноді тут нормальна музика звучить. А чого це ви такі кислі?

– Та от, Емік страждає, Янка на нього образилась, до матері поїхала.

– До якої?

– Та до своєї, до якої ж ще?!

– Позаяк жінки – істоти непередбачувані, – вирік Назар тоном тонкого знавця жіночої натури, – за ними треба пильнувати. Ти пильнуй за нею, Еміку, щось не подобаються мені ці бабські поїздки. Не дружина має до мами їздити, а мама до дружини. На один день, не більше. Тоді все видно, як на долоні.

– Не твоє собаче діло, – зірвався Емік.

– Хамити не треба, юний Вертере. Ти от весь час чогось канючиш, а у самого всі пальці в золоті.

– Мене до цього моє прізвище зобов'язує, – пояснив Емік. – До того ж, ці каблучки передаються в нашій родині старшому синові із покоління в покоління.

– Так я саме щодо золота і прийшов з вами поговорити, – почав Назар. – Тут така тема, хлопці. Братчики надумали англійцям пред'яву викотити на золото Павла Полуботка, який його (золото) їм (англійцям) на зберігання передав у вісімнадцятому столітті. І на сьогодні кожному українцю належить по 38 кілограмів щирого золота. Золото є, це факт, тільки поки що у нас документів на нього нема, але треба лише розпочати процес, а далі воно якось набере нормальних обертів. Верховну Раду підключимо, у нас там є «рука».

– Назаре, – спитав Емік, – ти закусював сьогодні? Це ж проценти наросли, а не кілограми золота.

– Закусював, кошерною свининою і фаршированою тюлькою, – огризнувся Назар, – а ти як безбатченком був, так безбатченком і помреш.

– Хамити не треба, наш Олексо Довбуш, – попросив Емік. – Що ти взагалі знаєш про рибу-фіш? Ти ж без свого гарбузового насіння, цього жлоб-допінгу, і дня прожити не можеш. Я розумію, що Трипілля – то колиска світової цивілізації, але що ти ще знаєш, окрім своєї пасіонарної української ідеї? Та ти Еріха Марія Рільке від Райнера Марія Ремарка відрізнити не зможеш!

– А ти сам можеш відрізнити «Грін Грея» від Грема Гріна? – втрутився я, щоб розрядити обстановку. – Давайте краще якийсь спільний проект придумаємо, що об'єднував би вас, а не навпаки. Ну от, скажімо, – Еміку це сподобається, – зверніться хоча б до Ірпінської міськради з клопотанням про побудову першого в Ірпені громадського туалету. І у такий спосіб станете ініціаторами великого почину у нашому Приірпінні. Такого поки що ніде в Україні нема, тож, дивись, можна буде потім і на якусь премію з рук президента розраховувати. А я і своє поетичне слово до цього діла згодом підключив би.

– Дмитре, ти геній, – зрадів Емік. – Ти ніколи не забував про мої потаємні потреби. А твій швейцарський ножик мені завжди нагадує про нашу вірну дружбу. Назаре, друже мій, ходімо до мене, попрацюємо над новою ідеєю, Янки вдома нема. Нехай наш перший громадський туалет буде імені Павла Полуботка. Щоб англійців кожного разу совість мучила, коли вони його відвідуватимуть. Я тобі Роберта Планта заодно поставлю. А про Еріка Бердона сьогодні – ні слова.

– Тільки не треба ніяких особистих імен, – гнівно заперечив Назар. – Туалет має називатися нейтрально і політкоректно.

– А яке у тебе політкоректне кредо? – поцікавився Емік.

– Добра не пам'ятаю, зла не прощаю!

Назар є Назар.

29 липня, четвер

Дзвонить телефон, Мотря на дроті. Господи, про що вона сьогодні спитає? Спитала, що таке мезальянс. Я прокричав у слухавку, що це коли якийсь паршивий італійський голодранець захоче одного дня назвати мене татом, то це і буде мезальянс. Зрозуміла? Чао, бамбіна!

Коротко і ясно. І по-батьківськи щиро.

30 липня, п'ятниця

Вже три дні, як від Яни ніяких відомостей. Емік багато їсть, довго спить і вже трохи погладшав. Радісно сповістив мені, що вже віднесли з Назаром до міськради клопотання про відкриття першого ірпінського громадського туалету з нагоди президентських виборів 2004 року. Назар вніс пропозицію назвати туалет «Центральний». Назар пильно стежив, щоб їхню петицію зареєстрували у секретаря.

Он як моє слово зрушило живу творчість мас! Хто тепер може закинути нам, митцям, що ми стоїмо осторонь від потреб народу?

1 серпня, неділя

А що ж я? Чому я ще ніколи нічого для себе не попросив? Я розумію, скромність і все таке інше, але ж на скромності кар'єри не зробиш. А до мого слова, гадаю, в нашій міськраді мають і дослухатися. До того ж, якщо я ще ніколи нічого не просив, то моє звернення буде прецедентним.

2 серпня, понеділок

Написав листа-клопотання до відділу культури міськради з проханням виділити кошти в сумі 1000 гривень, необхідні для проведення першого літературного вечора під назвою «Літературні сутінки» першого ірпінського літературного салону в моїй оселі за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Січових Стрільців, 28. Кошти підуть на придбання шампанського «Артемівське», коньяку «Десна», кави «Давидофф», шинки «Особлива», сиру «Едем», яблук «Голден делішес», бананів «Доле», шоколаду «Світоч», печива «Північна красуня», потрібних для сейлз промоушнз книжки сонетів «Любов і вірність» і паблік рілейшнз поета Д. Порядного. У разі позитивного вирішення мого запиту двом представникам від міськради вхід на вечір буде зі знижкою у 20%.

3 серпня, вівторок

Прийшов лист від Яни. Чомусь мені! Передаю його дослівно:

«Дорогий Дмитре!

Звертаюсь до Вас, як до найкращого Емікового друга, із щирим проханням по допомогу. Я знаю, тільки Ви зможете зарадити моєму жіночому горю.

Останнім часом Емік змінився до невпізнання. Він ніколи таким раніше не був. Він став задивлятися на молодих жінок, які раніше йому були байдужі. Дочекавшись, коли я вкладуся спати, він йде на кухню і дивиться вночі фільми «Плейбой», передачу «З ранку до ночі». Його улюбленим чтивом стали книжки Генрі Міллера, Джона Клеланда, Анаїс Нін, маркіза де Сода. Підбірка журналів «Плейбой» відкрито красується у нього на столі. Самий вигляд тих жінок з великими цицьками викликає у мене огиду. Що цікавого знаходять у цьому чоловіки?

Чашу мого терпіння переповнили два нерозпаковані презервативи, які я знайшла в його джинсах. Скажіть, Дмитре, у Еміка хтось є? Якщо є, то чи можете ви переговорити з ним, щоб кинув ту жінку, і тоді я повернуся назад і стану йому ще кращою дружиною і коханкою, і все у нас буде добре. Я знаю, він у мене добрий, просто підпав під чийсь поганий вплив. А Ви для нього найкращий друг і авторитет, він Вас послухає. А Ваші твори і мені дуже подобаються, особливо із збірки «Любов і вірність». На жаль, вірші з неї не стали дороговказом для мого чоловіка.

Щиро сподіваюсь на Вашу поміч.

Яна Гольдман, Черкаська область, м. Умань, вул. Урицького, 81, кв. 9».

4 серпня, середа

Подзвонив Еміку, сказав, щоб прибрав усю підбірку «Плейбоя» зі столу. Щоб ходив тільки в кінотеатри для перегляду фільмів еротичного змісту, бо дружинам вони завжди діють на нерви. Це мудрість, яку має знати кожний чоловік. У нас, як у саперів, не може бути помилки. І щоб при Янці дивився тільки на чоловіків. Скромно. І щоб поклав на свого стола мою «Любов і вірність» у розгорнутому вигляді із закладкою.

5 серпня, четвер

Відповів Яні листом:

«Люба Яно!

Маю для Вас гарні новини. З Еміком я переговорив. Щодо сумнівних фільмів і журналів Емікусе зрозумів і більше не буде. Це сталося з ним лише тому, що в юності він був позбавлений радощів помилуватися образами гарних жінок через неможливість дістати «Плейбой» в Радянському Союзі. Незалежна Україна дала змогу ліквідувати цю прикру прогалину в асортименті періодичних видань. Емік вважає, що «Плейбой» – то журнал, що не принижує жінку, а навпаки, підкреслює її красу і чарівність. Навколішки благає пробачити і щиро кається, якщо спогляданням гарної жіночої натури у журналах він завдав Вам прикрощів. Ніякої жінки, окрім Вас, у нього нема і не було. І в кожній оголеній жінці в «Плейбої» він бачить тільки Вас. Без Вас Емік виглядає постарілим і змарнілим. Відмовляється їсти. Яз Інгою підгодовуємо його, щоб зовсім не охляв. Емік просить Вас повернутися. Каже, що дім без Вас – холодна пустка, а Ви – його єдина кохана. Емікмені не раз розповідав, що таких грудей, яку вас, він ні в кого з жінок не бачив.

А ті презервативи нам дійсно на майдані Незалежності дали секс-меншовики, а викинути було жаль. Думали, знадобиться у господарстві. Так що Емік чистий і перед Вами, і перед світом.

Щиро Ваш

Дмитро Порядний, Київська обл., Ірпінь, вул. Січових Стрільців, 28.

P.S. Емік мені якось признався, що Ви готуєте фаршировану щуку так, як ніхто на світі. Чи не надіслали б мені її рецепт, будь ласка? Я передам його моїй Інзі. Вона передає Вам своє вітання і просить якось зайти в гості на чашку чаю, побалакати по-сусідськи».

6 серпня, п'ятниця

Подзвонив Емік і відразу ж за порадою:

– Дмитре, а коли Яна повернеться, що я можу їй запропонувати? Вона мене вже другий рік просить купити пральну машину. Каже, що вже не може руками мої джинси прати. А в мене ж зарплата така маленька, сам знаєш. Що я можу їй дати?

– Як що? А багатий внутрішній світ? А колосальний життєвий досвід? Що, мало? Не вигадуй, Еміку, таких орлів, як ти, ще ніхто не кидав, повір мені на слово. Прочитай їй свою «Баладу про свіжі помідори», скажи, що спеціально до її повернення написав. Ну невже мені ще тебе треба вчити, як із жінками поводитися?

– Дякую, Дмитре, ти справжній друг, – пожвавішав Емік. – Вона у мене поезію дуже любить. Як я сам не здогадався?

7 серпня, субота

Лист з видавництва «Фактор»! Від самого директора! З конкретною пропозицією! Наводжу його повністю, як і все приємне, що трапляється зі мною.

«Шановний Дмитре Івановичу!

З приємністю повідомляємо Вам, що видавництво «Фактор» планує цього року видати антологію сучасної української еротичної поезії під загальною назвою «Стигле гроно кохання». До антології увійдуть найкращі зразки еротичної лірики України початку XXI століття, представлені, зокрема, такими відомими майстрами цього жанру, як Вікторія Стах, Мстислава Чайка, Мотря Чуйбіска, Жирка Зигзиця, Яніра Мева, Олександра Гандзюк, Олександр Гаврош, Мар'яна Натяжна та Маріанна Покровська.

Наше видавництво, знаючи Ваш, Дмитре Івановичу, вагомий внесок до української поезії кохання, просить Вашої згоди включити до названої антології такі Ваші твори, як «Люблю тебе», «Про ягідні місця», «Про Олю», «Про мою натурницю», «Про мою подругу», «Жорстокий романс», «Про мої сни» та «Про мої малярські студії», що вже встигли здобути неабияку популярність серед наших читачів завдяки публікаціям у «Ірпінському віснику» цього року. Нам особливо приємно, що поруч із Вашим іменем на сторінках нашої збірки буде представлена Ваша донька, Мотря Порядна, з її високохудожніми творами «Перлина», «Навігатор» та «Швеція». Я особисто не сумніваюсь, що у Вашої доньки велике літературне майбутнє.

З нетерпінням чекаємо на Вашу відповідь до кінця поточного місяця. Щиро сподіваємося, що вона буде позитивною.

З найщирішими вітаннями і побажаннями нових творчих злетів.

Директор видавництва «Фактор» Ізабелла Фактор».

Яка приємна несподіванка! Я в солідній антології! І Мотря зі мною поруч! Оце і є справжня батьківська втіха, коли ти бачиш і себе, і доньку під однією палітуркою. Значить, недаремне я стільки зусиль доклав у духовне й естетичне виховання Мотрі. Значить, недарма спрямовував Мотрю на літературну творчість, вчасно підмітивши нахил до поезії юного обдаровання, давав змістовні відповіді на доньчині запитання. Правду кажуть: що посієш, те й пожнеш.

А я і не відав, що Мотря і її подруги пишуть еротичну лірику. Так ось чому «Острозькі черниці» такі популярні на Рівненщині. Знають дівчата, на яких струнах слід грати.

Відразу ж подзвонив Ізабеллі, дав свою згоду. Ізабелла несказанно зраділа, обіцяла видати книжку найближчим часом, ще цього року. У твердій палітурці, пристойним накладом, бо попит на таку літературу великий.

Треба і Ізабеллу принагідно віддячити. Принесу їй під Новий рік туш для вій «Макс Фактор-2000». Інга мені якось сказала торік, що вона про таку все життя мріяла. Я прийняв до уваги.

8 серпня, неділя

Хочу жити повноцінним життям, не хворіти. Поїхав на Петрівку, спитав, що є найкращого для здоров'я. Порадили книжку «Біоритмологія. Уринотерапія». Бестселер лікаря Малахова. Тридцять мільйонів читачів за 10 років.

Це серйозно. Треба оздоровлюватись. Придбав, не думаючи.

9 серпня, понеділок

О дванадцятій розбудила Інга. Ну що ще? Виявляється, Кучмі 66 стукнуло, мабуть, Спілка письменників хоче і твого підписа під колективним привітанням, ти ж у нас один такий в усьому Приірпінні.

Та хай йому вдесятеро по стільки стукне, мені мати казали нічого ніколи не підписувати, буркнув я. Я ж ніколи можновладцям п'яти не лизав і не лизатиму. Справжній поет має стояти осторонь від політики.

Довго вагався. Трекляті сумніви терзали душу. О першій все-таки в приймальню Спілки подзвонив, узнати, що там і до чого. Я ж, самі знаєте, тонка натура, ніжна. Роса на соняшнику.

Телефон голови НСПУ мовчав, відповідального секретаря теж, чергової у вестибюлі теж. Мабуть, усі в «Енеї» обідають.

Головна новина дня!

Луганський патронний завод викарбував ексклюзивні подарункові монети із зображенням Леоніда Кучми, які вручили йому на його день народження. Одна монета була з діамантом. Монети випущені на прохання жителів села Чайкіно Новгород-Сіверського району Чернігівської області, де народився наш президент.

Оце і є справжній приклад скорочення Збройних сил та конверсії військового виробництва України! Навіщо нам стільки зброї? Нам більше гроші потрібні.

Перекуємо мечі на орала!

Подумки побажав усього найкращого дорогому Леоніду Даниловичу. З днем народження, пане Президент! Многая літа!

Думав про Мерилін Монро і її привітання Джону Кеннеді на день народження. Жаль, що у мене так гарно ніколи не вийде.

Наступного дня вирішив не голитися на знак протесту проти підвищення цін на бензин. Своєї машини в мене нема, але треба ж з водіями якось солідаризуватися. До речі, треба подумати про отримання прав водія. Хоч чимось треба за життя покерувати.

10 серпня, вівторок

Несподівано на червоному мотоциклі з коляскою нагрянули Мотря з двома вульгарно розмальованими дівулями! Всі в чорній шкірі – шкірянках на голе тіло, чорних міні-спідницях, чорних хустках з білими черепами, чорних чоботях, шкіряних браслетах із шпичаками, з великими хрестами на ланцюжках. Яскрава червона помада, чорний лак на нігтях, з десяток сережок у вухах, хоч макарони ними відкидай. Ну панки панками. Аби тільки вночі не наснилися.

– Бон джорно, дедді! – загукала моя білінгвістична Мотря. – Познайомся: мої найкращі подруги – Мар'яна Натяжна і Маріанна Покровська! Приїхали на літературний перформенс Олеся Донія «Остання барикада». Читатимемо сьогодні ввечері свої вірші біля пам'ятника княгині Ользі. Там буде так кайфово! І Подя буде, і Артем Полежака! Такий стьоб кльовий буде! Відірвемось на славу! І до того ж, завтра треба віддати видавничий договір у видавництво. Нас трьох буде надруковано в класній антології. А заночуємо у нас на другому поверсі, гаразд? Тільки ми пізно повернемося, нічого?

– Все гаразд, дівчата. У нас другий поверх вільний. А те, що вас надрукують у Києві, для мене велика радість, вітаю. А чого це ви всі в чорному? Зараз так носять?

– Так ми ж «Острозькі черниці», – пояснила Маріанна, – нам так належить. Ми найвідоміший жіночий літературний гурт Рівненщини. А ви не чули про нас? Нас у Рівному й Острозі всі знають. А ваші вірші нам дуже подобаються, особливо про кохання, особливо «Про ягідні місця», «Про мою натурницю», «Про мою подругу». У нас в академії і гуртожитку ними всі зачитуються і чекають, коли вони вийдуть в окремій книжці. Ви добре відчуваєте жіночу душу і розумієте наші потаємні мрії. Мало хто зараз може так проникливо написати про жінку, пане Дмитре. Дякуємо вам.

Весь потаємний смисл слова «черниці» став поволі доходити до моєї спантеличеної свідомості. Нове покоління, нове трактування.

– Спасибі на доброму слові, дівчата, – дещо знітившись, відказав я. – Мені особливо приємно почути це із вуст нашої обдарованої творчої молоді. Я завжди підтримував і підтримуватиму молоді паростки таланту. Проходьте, почувайтесь як вдома, Мотря вам усе покаже. А звідки у вас мотоцикл?

– Удвох із Маріанною придбали, – з гордістю заявила Мар'яна. – Для нас це символ жіночої незалежності. Ульотний антикварний байк «Ява» сімдесятих років. В Острозі всі чуваки тепер на нас як на американських принцес дивляться. Кажуть, що ми збіса круті тьолки.

– У вас багата мова, – зауважив я. – А ви що сьогодні декламуватимете, Мар'яно?

– Мій філігранний еротико-правозахисний триптих «Мотокрасоти». Це мій протест проти дискримінації жінки в нецивілізованому суспільстві, це мій спротив огидному чоловічому шовінізму, це моя відчайдушна спроба привнести більше людяності в жорстокий світ, де правлять чоловіки. Ось, наприклад, що ви скажете про його першу частину:

Мар'яна Натяжна

БАЙКЕРКА ТА МЕНТИ

Я розриваю простір на старенькій «Яві»,

Із захватом на мене дивляться круті кенти,

Й вже бачать голу байкерку в своїй уяві,

А на околиці сучарні причаїлися менти.

Цим падлам треба здерти з байкерки бабло,

А як грошви нема, то кинути до буцегарні,

Відбити нирки і сказати, що такого не було,

Ну а тобі ще довго потім корчитись в лікарні.

Ідіть ви в дупу! Не дамся легко на підставу,

Я вам не здобич, і не лох, і не доступна тьолка,

І я з ревінням розвертаю свою вірну «Яву»,

І душу мені гріє на плечі нова наколка.

А за спиною чути шум ментярської гонитви,

Ввімкнули всі сирени й проблискові маячки,

Та я про себе промовляю байкерські молитви

Про наші мотоцикли, фестивалі і значки.

В об'їзд я мчу до подруги, пацанки Маріанни,

Що заховає мене завжди від жлобів у формі,

Вона живе сама, за церквою Святої Анни,

Відсиджусь тихо там і буду знову в нормі.

Ну от і відірвалася від скурвлених тварюк,

Не вп'ясти фреддікрюгерам у мене кігті,

Я знаю ці примочки корумпованих падлюк…

– Дякую, Мар'яно, – урвав я юне обдаровання, – ваш протестний напрям у громадянській ліриці мені зрозумілий. Вам дійсно небайдуже перебільшення повноважень і зловживання службовим становищем працівників ДАІ на наших дорогах. Вам вдалося тонко передати свої ніжні почуття до вашого залізного коня. Ви талановито заповнюєте свою нішу в українській поезії. Римувати ви навчилися майстерно, по всьому видно, ви добре над собою працювали. А які ще теми розкриватимуться на «Останній барикаді» сьогодні?

– А ви підгрібайте на нашу літературну тусовку, – запросила Мар'яна. – Там ви багато прикольного почуєте. Мотря читатиме свої поезії «Перлина», «Навігатор» та «Швеція». Від них у нас в Острозі всі тащаться. Артем Полежака простібається по повній своєю «Баладою про пиво», це буде нумеро уно! Узнаєте, чим живе молода сучасна українська література. Повний атас і безмежний драйв. Сто процентів. І пиво на шару.

– А чим ви сьогодні порадуєте слухачів на Михайлівському майдані, Маріанно? – звернувся я до третьої черниці з кольоровим татуюванням у вигляді вишкіреної кобри на шиї.

– Прочитаю поезії із жіночого циклу «Сповідь грішниці». Там будуть такі мої відомі вірші, як «Студентка», «Гарячий поклик моїх губ», «Ти ще не всі ключі до мене підібрав» та «Для тебе маю я хлиста й кайдани», що вийдуть друком уже цього року. А ще у мене і чоловічий цикл є, «МГБ» називається. Хочете послухати?

– А що це означає – «МГБ»? Радянське Міністерство державної безпеки?

– Ні, це скорочено «Майстер глибокого буріння».

– Заінтригували, ніде правди діти. Ну давайте хоча б «Студентку» для початку, послухаю із задоволенням. А от усе інше разом з «МГБ» краще завтра, на свіжу голову. А я вам і свої почитаю після сніданку.

Маріанна подивилася мені просто у вічі довгим відвертим поглядом, глибоко вдихнула і почала:

Маріанна Покровська

СТУДЕНТКА

Спочинь у затінку моїх грудей,

Пограйся враз набухлими сосками,

Торкнися ерогенних зон руками,

Забудь про суєту, чужих людей.

Не поспішай, не підганяй любов,

У нас попереду ще ціла ніч кохання,

Ти лиш скажи мені свої бажання,

І я сама позбудусь всіх оков.

Я перша подарую тобі любощі уранці,

Ще перед тим, як станеш ти під воду,

Приходь завжди, у будь-яку негоду,

Бо ми удвох взаємного тяжіння бранці.

Час бігти. Застібаю ґудзики на платті,

Ковтаю каву, поспішаю на зупинку,

Погляну у люстерко на хвилинку,

І думаю весь час про тебе на занятті.

– А ви робите успіхи, Маріанно, – похвалив я. – Зовсім непогано. Щось і я собі у юності такого писав. Добре, що ви не нехтуєте римою, як то зараз повсякчас у нас. А хто вас надихає на таку поезію?

– Чесно кажучи, ви, пане Дмитре. У нас в Острозі ваші вірші з «Ірпінського вісника» стали для мене одкровенням і смислом у поезії. І ваша порада, переказана Мотрею. Ви мій літературний маяк. Дякую вам за такі проникливі слова. Аби ви у нас в академії майстер-клас провели…

– Дайте час, може, і проведу, якщо пані Магдалина запросить, – зніяковів я.

– А ви і мені колись гарну настанову дали, пане Дмитре, – призналася Мар'яна. – І я вас саме таким і уявляла. Досвідченим і в поезії, і в житті. Добре, що ви можете так безкорисливо розкрити себе.

– Ну, нам уже час, дедді, – заквапилась, знітившись, Мотря, і всі троє з гуркотом рвонули до Києва.

Ну, скажу я вам, якщо відкинути всю наносну мішуру, антураж і епатаж, то Мар'яна і Маріанна дуже навіть нічого. Добре, що Емікїх не бачив, бо скільки вовка не годуй, все одно в ліс дивиться. Відразу почав би свої старомодні банальні залицяння, на зразок «дівчата, здається, я вас по телевізору нещодавно бачив».

Через хвилину зайшла Інга.

– Що це за три відьми від нашого будинку від'їхали на червоній чортопхайці? – спитала дружина. – Ти вже як Емік став, так?

– Та це наша донечка до нас приїхала з двома відомими поетесами з Рівненщини. Вчаться разом. У них сьогодні літературний вечір у Києві. А ночуватимуть у нас.

– Як жаль, що я не прийшла раніше, так і не побачила Мотрю, – засмутилась Інга. – Цікаво, як вона зараз виглядає? Все така ж маленька, з двома русявими кісками?

– Саме з ними, – підтвердив я. – Із двома кицьками. «Острозькі черниці» називаються.

11 серпня, середа

О другій ночі подзвонила Мотря і хрипкуватим голосом радісно повідомила, що плани трохи змінилися і вони всі їдуть на хату до своїх нових друзів з «Останньої барикади», там продовжуватиметься перформенс у новому форматі. Там і заночують, щоб уночі нас усіх не колошкати. А назавтра треба встигнути у видавництво і вже збиратись у дорогу на Острог. Так що побачитися вже не вийде, на жаль.

Поруч Мотрі чулося якесь гиготіння і чмокання. До мене долетів уривок чиєїсь дебільної фрази:

«…а я їй на те кажу – не літали крокодили, не літають і не літатимуть ніколи…»

– Щасти тобі, доню, – побажав я. – Творчої тобі наснаги. Ти дзвони частіше, не губись.

А яке відношення мають крокодили до «Останньої барикади»? Яке?

12 серпня, четвер

Весь день читав нову книжку доктора Малахова. Натхнення не додалось, нічого із порад робити не хотілось. Хотілося великої яєчні на салі, але яєць знову вдома не знайшлося. Куди вони весь час у нас зникають?

13 серпня, п'ятниця

П'ятниця, тринадцяте! Щось таки станеться сьогодні, жди біди. Аби тільки ніхто не прийшов. Аби тільки ніхто не подзвонив. Так, щоб ніхто нікуди не тяг мене ні на який Майдан, ні на який концерт, так, щоби можна було спокійно пописати. Без усяких там Еміків, Назарів, «Острозьких черниць», лебедів, голубів тощо.

Різкий стукіт у вхідні двері і чиєсь гаряче хекання за ними. Все, каюк мені, Фредді Крюгер нагодився.

Попросив Інгу відчинити. Сказав, що саме зараз у голову прийшла блискуча рима і треба негайно записати, щоб не полетіла вся поемка сизокрилим голубом світ за очі. Як це вже сталося колись із Семюелем Тейлором Колріджем, коли той писав «Кубла Хан, або Видіння уві сні». Постукав хтось поетові у двері, коли той писав, пішов класик відчиняти і все забув, що наснилося яскравими римами. От і маємо нині замість чудової поеми куций фрагмент. Яка втрата для світової літератури!

Забіг Назар з бутафорською шаблею в руці, у повній бойовій готовності, у вишиванці, камуфляжі, з торбою за плечима. Оголосив, що їде з братчиками до Криму і острова Тузла на проведення літніх політичних заходів патріотичної спрямованості і прищеплення культури споживання сала, як символу здорового харчування нації.

– Час уже дати знахабнілим москалям по пиці, – признався Назар. – Бо, як сказав Павличко,

Московська ненажерлива держава

Ковтнула сто народів і земель.

У нутрощах зробилася тіснява

(А там ще й тьма така, хоч в око стрель!)

Я побажав йому і всім братчикам мудрості, політичної зрілості, виваженості і толерантності в імплементації сучасних підходів народної дипломатії задля мирного вирішення територіальних питань у сучасному світі. А головне – міцного здоров'я. І подарував бестселер лікаря Малахова.

Назар зловісно пообіцяв, що все буде по-нашому, по-ірпінськи. Діло робитиметься як удень, так і вночі. Вдень голосно, а вночі без зайвого шуму. Сказав, що на цю поїздку він чекав увесь останній рік. Очі його при цьому світилися непідробним щастям.

– Ти навіть не уявляєш, Дмитре, якою дрібненькою видається наша повсякденна метушня у порівнянні із справжньою чоловічою роботою на благо Вітчизни. Відчуваєш свою причетність до чогось дуже великого. Відчуваєш себе асенізатором людських душ, санітаром суспільства.

– Ти тільки не брав би з собою ніяких коктейлів, Назаре, – порадив я. – Не перегинай палиці. Це ж не іграшки.

– Палиці я ніколи не перегинаю, – запевнив Назар і широко всміхнувся у свої довгі вуса. – Вона у мене завжди на бойовому взводі.

14 серпня, субота

Яна Клочкова взяла золоту медаль на Олімпійських іграх в Афінах у запливі на 400 метрів!

А я до крамниці часто лінуюся пройти за 200 метрів. Якщо я Яну колись на вулиці зустріну, як я їй у вічі подивлюсь?

15 серпня, неділя

Із Севастополя подзвонив Назар. Сказав, що обклеїв із братчиками увесь район дислокації Чорноморського флоту Росії своїми власноручними дадзибао з таким текстом:

«Застряг чоловіку ліфті. Набирає номер екстреної допомоги. Чути механічний голос: «Щоби обрати українську мову, натисніть 1; чтоби вибрать русский язик, нажмите2». Чоловік, подумавши, натискає 2. Чути привітний дівочий голос: «Що, москалику, у ліфті застряг?»

СЛАВА УКРАЇНІ!»

Назар повідомив, що ще трохи в Севастополі попрацюють уночі, а далі козарлюги їдуть з піснями на Керченський півострів, отаборяться на східному березі біля протоки, поставлять курені, співатимуть пісень УПА, демонструватимуть бойовий гопак, сидітимуть біля багаття, варитимуть козацький куліш, так щоб і на східному боці у москалів слинки потекли. А потім переберуться до Тузли і там усе повторять удвічі гучніше. Казав, що й дівчат немало з ними поїхало, всі красуні, всі патріотки. Жалкував, що мене нема поруч, усі так хотіли справжньої української поезії послухати.

Я сказав, що з древлянського краю шлю всім полум'яний приірпінський привіт і всі мої думи і помисли разом з ними. І з красунями. І з кулешем.

16 серпня, понеділок

Лист з Острозької академії! Мені від декана!

«Шановний Дмитре Івановичу!

Із тривогою в серці до Вас звертається декан гуманітарного факультету Мигдалина Цуцик. Вважаю за свій прямий обов'язок поділитися з Вами своїми спостереженнями і фактами поведінки Вашої доньки, студентки другого курсу Острозької академії Мотрі Порядної.

Керівництво нашого навчального закладу і я особисто знаємо Вашу доньку як сумлінну студентку, обдаровану молоду поетесу, члена літугруповання «Острозькі черниці», до якого, окрім Вашої доньки, входять Мар'яна Натяжна та Маріанна Покровська. Однак останнім часом наше велике занепокоєння викликає надмірна зацікавленість Мотрі і літугруповання темою чуттєвості в мистецтві, еротичною лірикою, підвищеним інтересом до теми інтимних стосунків, як між чоловіком і жінкою, так і між жінками. Цьому безпосередньо сприяють літературні смаки усього літгуртка. На своїх вечорах поезії, що проходять за спеціальними запрошеннями на зразок елітарного клубу, зі сцени звучить неприхований еротизм, що межує з відвертим сексуальним епатажем і порнографією. Літературні читання дівчат часто-густо проходять під супровід скандально відомих музичних композицій, на зразок «jе Т'Аіте… Моі NonPlus» у виконанні Сержа Генсбура та Джейн Біркін. «Гарним тоном» цих так званих перформенсів стало закінчувати вечірку переглядом «класичних» еротичних мелодрам, на зразок «Мелоді в коханні» (1978,реж. Хуберт Франк), «Білітіс» (1977, реж. Девід Гамільтон), «Еммануель» (1974, реж. Жюст Жекін).

Прикладом подібної поезії останнього періоду творчості Мотрі може слугувати її вірш «Перлина», що став програмним маніфестом «Острозьких черниць» на нещодавніх літературних читаннях у приміщенні студентського гуртожитку (додаю його і вірші Мотрі «Навігатор» та «Швеція» у Додатках №№ 1—3). Без особливого бажання змушена ознайомити Вас, Дмитре Івановичу, з ними, з проханням вплинути на доньку в плані її літературних уподобань. Дуже розраховую на Вашу підтримку.

Як стало відомо в деканаті, минулі літературні читання супроводжувались показом так званого поетичного боді-арту, де чоловіки розписували фарбою жінок. Мар'яна Натяжна, декламуючи свою еротичну поему «Топлес-тайм», оголила груди під загальні схвальні вигуки аудиторії. Зайве казати, що подібні літературні вечори привертають до себе підвищену увагу ще не сформованої внутрішньо молоді, відволікаючи її від виконання навчального плану і створюючи настрій декадентської вседозволеності.

Сповіщаю, що наступною літературною акцією «Острозьких черниць» має бути перформенс «Поп-арт», де учасники демонструватимуть татуювання на своїх сідницях. Планується показ слайдів з таких творів образотворчого мистецтва: «Аврора» Дж. Бертрана, «Сидяча оголена» І. Д. Олано, «Оголена» Тамари де Лемпицької, «Відпочинок» Густава Курбе, «Вічний ідол» та «Дівчина з глечиком» Джорджа Апперлея, «Пісня купання» Адольфа-Вільяма Бугро, «Перед дзеркалом» Р. Браунінга, «Спляча німфа» Теодора Шассеріо, «Купальниця» Ж.-Ж. Хеннера та інших, на ту ж тему культу оголеного тіла.

В травні наступного року «Острозькі черниці» організовують у книгарнях, клубах і на головному майдані нашого міста всеукраїнський фестиваль еротичного мистецтва, на який, наче мухи на мед, мають намір злетітися одіозні представники еротичної та так званої альтернативної літератури, серед яких – Ірена Карпа, Світлана Поваляева, Люба Клименко, Олесь Уляненко. Про свою участь у фестивалі вже заявили і скандально відомі епатажники – літературний провокатор Лесь Подере'янський та пивний поет Артем Попежака, автор низькопробної псевдопоеми «Балада про пиво». Керівництво Академії вкрай занепокоєне тим фактом, що завдяки сумнівним зусиллям студенток нашого університету Острог поступово набуває статусу головного болота еротоманії в Україні.

Неймовірно уявити, але з гіркотою в серці констатую, що цей неформальний рух активно підтримує студентська молодь Ужгородського університету, значно пожвавлюючи свою активність чомусь у березні своїм голосним нявканням на вулицях і майданах міста, намагаючись у такий дикий спосіб привітати наше славне жіноцтво з Міжнародним жіночим днем.

На моє запитання, хто надихає Мотрю на написання таких поезій, як «Перлина», дівчина відповіла, що Данило Яневський, з його незмінним телевізійним закликом «Кохаймося!»

На моє прохання приходити на заняття, надівши ліфчика, так, щоби груди і соски не надто окреслювалися під футболкою, Мотря відповіла: «А у мене такі маленькі цицьки, що мені і ліфчика ніякого не треба».

На моє запитання Мотрі, що б сказав її батько, почувши таке, вона грайливо відповіла: «Він би від душі відшмагав мою гарненьку дупцю».

На мої неодноразові побажання змінити орієнтацію гуртка і перейти на більш м'які форми самовираження Мотря незмінно відповідала так: «А кому яке собаче діло до нашої орієнтації?»

З повагою, Мигдалина Цуцик».

ДОДАТОК №1

Мотря Порядна

ПЕРЛИНА

Кохаймося, мій милий, кожен день без спину,

Дай зрозуміти, на що здатен справжній чоловік,

Сприймай мене за невгамовну супер секс-машину

Що вдовольнятиме твої смаки у любощах довік.

Почни з тантричного масажу мого оголеного тіла

І розбуди в мені досвідчену коханку й вправну жінку,

Поглянь, яка у мене шкіра ніжна, оксамитна, біла,

Ввійди в приховану трикутничком щілинку.

Бери мене на цьому ложі й розкошуй, коханий,

Внизу знайди жіночу тайну – крихітну перлину,

Я хочу, щоб від сексу ти був трішки п'яний,

І збуджував мене, і зрошував своїм дощем вагіну.

Не зупиняйся, любий, а ритмічно рухайся, отак,

Це чудо називається локомотивним рухом,

Я знаю, що у ліжку ти довершений мастак,

І так чуттєво цьомаєш мене за вухом.

Ну от і звільнення! Я стогну і безсило замовкаю,

Немає за оргазм для мене в світі кращої хвилини,

Я в захваті, що я його по сім разів яскраво досягаю

В обіймах мого мачо – першокласного мужчини.

ДОДАТОК №2

Мотря Порядна

НАВІГАТОР

Не дам кохання я в цю ніч своєму кавалеру,

Підкралася до мене тричі клята менструація,

Ну хто придумав нам, дівкам, таку холеру?

Тож хай нас виручає жіноча мастурбація.

Я починаю мріяти про огірок, банан, вібратор,

Лягаю, накриваюсь простирадлом з головою,

Облизую середній палець, мій таємний навігатор,

І вирушаю у інтимну подорож сама з собою.

Пливу, частіше дихаю, тремчу, заходжу у лагуни,

Приємне збудження проймає моє спрагле тіло,

Мені ввижаються тропічний острів, море, шхуни,

І щось легке всередині мене начебто відлетіло.

О, це воно! Ніхто не знає про мої жіночі таємниці,

Я наодинці з ними у критичні дні лишаюсь,

Вони мене вихоплюють з самотності темниці,

І я, отримавши своє, до них іще раз повертаюсь.

Є, виявляється, у мене ще один коханець,

Що став мені за друга і надійного поводиря,

Це мій каблучкою прикрашений середній палець

В пітьмі нудних «червоних днів календаря».

ДОДАТОК № З

Мотря Порядна

ШВЕЦІЯ

Прийдуть до мене з хлопцями Мар'яна й Маріанна,

Мій кававлер, і вийде в нас шикарна груповуха,

Для нас це віднедавна як приємна спільна ванна,

І ми вшістьох занурюємось у цю гру по вуха.

Мар'яна любить завжди грати роль повії,

Чіпляється до парубків і задира спідницю,

У неї саме так реалізуються її інтимні мрії,

Про те, щоб хтось узяв собі цю хтиву кицю.

Пікантні запити й фантазії у Маріанни,

Вона щоразу надіва на голе тіло чорну шкіру,

Прихопить для забави і хлиста, й кайдани,

І вносить варіації у традиційність сіру.

Мені ж смакує поза «шістка плюс дев'ятка»,

Це символ єдності та боротьби всіх протилежностей,

Бо вже набридла в ліжку прісна сухом'ятка,

І я отак звільняюсь від табу й залежностей.

Ми молоді, ми в пошуку великого кохання,

Яке одного дня і підведе нас під вінець,

Ми прагнемо розкутого дівочого єднання

З усім, що має гарний золотий кінець.

Господи, ну що за зацікавлення у моєї Мотрі? Ну хто їй понарозповідав усіляких дурниць про цю жіночу мастурбацію, про шістку з дев'яткою, про семиразовий оргазм? І про локомотивний рух. Що в цьому Мотря знайшла такого цікавого? Невже все це може сприяти натхненню? І при чому тут навігатор, звідки тільки вона такі кучеряві слова вишукує?

Знову, як завжди, самі запитання без відповідей. А все, відчуваю, вплив цих легковажних «черниць» Мар'яни і Маріанни. Правду кажуть, який Сава, така й слава. Треба серйозно поговорити з донькою про справжні орієнтири в поезії і житті.

Щоб знала, про що і як лірично писати. Бо щось, бачу, цей навігатор завів її в глухий кут.

І ці грайливі віршики стоятимуть поряд із моїми в «Стиглому гроні кохання»? Я собі можу уявити, які перлини там будуть від Мар'яни і Маріанни! Ні, про туш «Макс Фактор-2000» для Ізабелли слід забути. Подарую її Інзі під Новий рік. Хіба може хтось закинути мені нечуйність до дружини?

17 серпня, вівторок

Подзвонив Мотрі, про лист із деканату і вірші поки що нічого не казав. Поцікавився її нинішніми творчими здобутками і спитав, що таке топлес-тайм.

Мотря сказала, що в творчості вийшла на обрій сповіді душі, а топлес-тайм – це час матері годувати немовля. І радісно повідомила, що на честь наступного свята поезії зробила кольорове татуювання на сідниці у вигляді відьми на мітлі і пірсинг на пупку. Показала все це «Острозьким черницям», дівчата в захваті. Сказали, що це дуже сексі. Мар'яна і Маріанна передають тобі, таточку, свої найщиріші вітання. У них теж гарні татуювання на дупах, вони мені показували. У Мар'яни навісний замок, як символ вічного кохання, а у Маріанни – скрипка із смичком, символізму яких Мотря не знає. її парубок часто так її і називає – «моя скрипочка».

Та яке моє діло, як там хто кого у них називає, чи то скрипочкою, чи смичком? Як швидко Мотря навчилася викручуватися і відбріхуватися! Звідки це в неї? Хто її такого навчив? І куди, спитати, вона збирається вилізти зі своєю «Перлиною»?

Хіба що на свої дешеві студентські тусовки та перформенси з Мар'яною та Маріанною.

Яна Клочкова знову взяла золоту медаль на Олімпійських іграх в Афінах у запливі на 200 метрів!

Є все-таки люди в Україні, які займаються справжнім ділом, а не переймаються якимсь татуюванням на дупі.

Пішов у басейн у комплексі «Заїр». Треба трохи поплавати, в джакузі посидіти, в сауні попаритись. Добре для здоров'я.

18 серпня, середа

Прочитав Мотрину поезію Інзі, не вказавши авторства. Сказав, що ось таке зараз пише творча молодь, і це надіслали мені на рецензію. Інга сказала, що це найогидніша порнографія, яку могли створити тільки духовні покручі. Що це зубожіння і деградація нашої літератури і що я маю тут сказати своє рішуче слово на захист української літератури від розпусти духу. Що хоч-не-хоч, а треба, виходить, вводити цензуру, як у давні добрі часи, коли ми були молодими і такого сорому в книжках не бачили.

– Тільки Мотрі не здумай читати це неподобство, це може травмувати її тонку ліричну душу. Слава Богові, що наше дитя зростало на світлій поезії Любові Забашти, Світлани Иовенко, Ігоря Павлюка. Це істинні духовні наставники здорової молоді.

Прочитав цю ж поезію Еміку, йому, навпаки, дуже сподобалось. Емік сказав, що це круто, спитав, хто автор. Я сказав, що надіслали на рецензію з видавництва, не вказавши імені, щоб уникнути упередженості, так нині роблять. Емік сказав, що автор подає великі надії і на нього чекає велике майбутнє. Сказав, що у нього, вочевидь, були гарні навчителі, і додав, що, на його думку, українська поезія нарешті потроху позбувається комплексу босоногого дитинства.

19 серпня, четвер

Із Сімферополя подзвонив Назар. Сказав, що усюди, де тільки міг, власноручно написав аерографом: «їжте сало!»

Подзвонив Емік. Радісно повідомив, що Янка повернулася! Взяла з нього слово, що нарешті візьметься за голівоньку.

– Ти візьмешся? – спитав я.

– Обома руками, – запевнив Емік. – Я для Яни все зроблю.

20 серпня, п'ятниця

Подзвонили із Спілки письменників України. Повідомили, що я терміново включений до складу делегації митців і працівників культури, що їде на «Дні української культури в Новій Зеландії» на запрошення Міністерства культури цієї далекої країни, яке хоче налагодити творчі контакти з нашими і своїми письменниками, художниками, співаками, танцюристами. З Ірпеня їдуть тільки я і Зірка Нечитайло, редактор «Іртиського вісника», найкращої газети Київської області за рейтингом минулого року. Виліт післязавтра.

Я і Зірка від Ірпеня летимо до Нової Зеландії! Хто б міг подумати! Приємна несподіванка.

Повідомив про це Інзі. Про Зірку – ні слова. Та вони і не знайомі. Сказав, що тепер Інга за все відповідатиме вдома сама. Інга сказала, що вона і так за все відповідала сама, поки я свої вірші писав. Я сказав, що це нормальний розподіл праці. Я заробляю гроші, Інга на них купує харчі, а їмо ми їх разом.

Що брати в дорогу? «Любов і вірність» – це обов'язково, для публічних читань, глиняні бутерброди з ікрою, як символ української гостинності, і сувенірний віник на подарунки. Дві пляшки оковитої, це традиційно. Для потужного єднання братніх культур українців і маорі.

Що ще? Подзвонив Назарові, спитав, що найкраще брати з собою за кордон на подарунок.

Назар сказав, що найкраще буде взяти дерев'яну булаву, як символ української державності, задля пропаганди української ідеї в світі.

21 серпня, субота

Знову зателефонував Назар. Сказав, що все іде за планом. Повідомив, що вночі обклеїв із братчиками усі двері гуртожитків, РАГСів і пологових будинків Сімферополя своїми власноручними дадзибао з таким текстом:

«Кохайтеся, чорнобриві,

Та не з москалями,

Бо москалі – чужі люде,

Роблять лихо з вами.

Москаль любить жартуючи,

Жартуючи кине;

Поїде в свою Московщину,

А дівчина гине…

Т. Г. Шевченко

СЛАВА УКРАЇНІ!»

22 серпня, неділя

Ну от і виліт. Делегація велика – народні співаки Алла Кудлай, Павло Зібров, Михайло Поплавський; член Спілки художників, живописець Геннадій Клещар з купою його картин про історію України, ансамбль народного танцю «Гопак», Владислав Ярівчанський (голова делегації) і я від Спілки письменників, перекладачка і Зірка. Ну що ж, пристойне товариство, слід визнати. Не соромно з таким і на люди вийти.

В літаку Зірка сиділа поруч зі мною і її гарні зелені очі світилися ніжністю. Зірка була сильно напахчена екзотичними парфумами.

– Ніколи ми ще не були так близько одне до одного, як сьогодні, – втаємничено сказала Зірка. – Я про таке і подумати не могла. Я не вірю в своє щастя.

– Це ви про що, Зірко? – здавленим голосом поцікавився я.

– Про несподівану подорож із вами. До Нової Зеландії.

– Це не розважальна подорож, Зірко, – зауважив я. – Це напружена робоча поїздка. Ми маємо на гідному рівні представити нашу культуру в цьому далекому куточку світу, так, щоб про нас довго пам'ятали. І познайомити новозеландців із роллю Приірпіння в просвітницькому і літературному процесі України. Це завдання вже лягає на наші із вами плечі, Зірко.

– Хай буде по-вашому, – погодилася Зірка. – А у вас ще нема для мене нових віршів, таких, які були в квітневій подачі? У нас в редакції ними всі дівчата зачитувались. Нечасто, знаєте, нам приносять таку хвилюючу, таку трепетну поезію про кохання. Я б вам щиро порадила прочитати її на наших зустрічах із новозеландцями. Повірте моєму досвіду редактора – жіночу аудиторію ви полоните відразу. А полонити жінку – це завжди запорука успіху. Не забувайте про це, Дмитре. А вам подобаються мої парфуми?

– Подобаються. В них є щось загадкове. А як вони називаються?

– «Дезайр». З феромонами. Останній писк ірпінської моди. Для вас старалася. Щоб мій запах вам запам'ятався. Навіть коли мене не буде поруч.

– Дякую, Зірко, я подумаю над цим, – пірнув я у свою улюблену формулу на літературних зустрічах. – Давайте трохи поспимо, дорога далека, а я всю ніч не міг заснути.

– Ой, а я теж так спати в літаку люблю. Я коли в літаку лечу, завжди чомусь згадую початок фільму «Еммануель». Як вона летить з Лондона до Бангкока. Які в неї прекрасні мрії! І який у неї чарівний сусіда. Такий уважний. А що, хіба жінці багато треба для щастя? Гарна стрічка. Про життя дружини дипломата в Таїланді. А ви «Еммануель» дивилися? Дозвольте я вашу руку у свою візьму, я так завжди краще засинаю. Приємних нам мрій, Дмитрику.

Це мене вперше Зірка так неофіційно ніжно назвала. Щось таки тенькнуло у моєму серці. І чого Зірка в літаку завжди початок «Еммануель» згадує? Я початок «Еммануель» пам'ятаю, але ж там люди першим класом летіли, а не економічним, як ми.

24 серпня, вівторок

Позаду залишилися Ташкент, Куала-Лумпур, нарешті ми приземлилися в аеропорту Окленда. Кожного разу, коли колеса літака торкалися землі, пасажири чомусь дружно довго аплодували екіпажу за те, що той посадив машину, наче на таке ніхто не сподівався. Дерев'яні булави – цілих шість! – у всіх відібрали, бо, як виявилося, деревину до Нової Зеландії ввозити заборонено. Глиняні бутерброди, які були у всіх наших, дали понюхати собакам з митної служби, бо харчі теж туди не можна ввозити, дивилися на них з недовірою, але пропустили.

Відібрати в українців символ державності в День незалежності України! Слава Богу, що цього Назар не бачив, а то я за нього не ручаюсь.

Нарешті поголився у мотелі після такого тривалого перельоту, прийняв душ. В голові все перемішалося. Тут у них зима, виявляється! Але тепло. Усе не як у людей.

У номер постукала Зірка. Спитала, чи не холодно мені, чи не сумно одному, може, мені чогось хотілося б. Я сказав, що вже ні на що не здатен, тільки б у ліжко пірнути, поспати кілька годин. Зірка сказала, що і сама про це мріє, тільки от якось так самотньо в її номері. І додала, що за кордоном самотність завжди гостріше відчувається. Тож за три години прийде мене розбудити і ми разом підемо повечеряти до рибного ресторану. Щоб відмітити День незалежності України.

В ресторані Зірка мене просвітила:

– Ви знаєте, Дмитре, я вже все взнала, тут у них устриці дуже смачні є, з міста Блафф, що на самому півдні Південного острова. Вважаються гурманами за найкращі в світі. Крупні, на смак чудові, і до того ж загальновідомий афродизіак.

– А що це таке – афродизіак? Щось африканське?

– О, Дмитре, це саме те, чого так бракує нашій національній кухні. Це ті продукти, які підвищують загальні життєві сили організму і спонукають нас до активного життя. Адже в нашому віці нам так потрібні такі харчі. Щоб бути здоровими, моторними, привабливими і цінувати кожну мить спілкування з близькою людиною.

Як добре, що хтось може подбати про твоє якісне харчування в іншій країні. А Зірка і редактор першокласний, і уважна приємна жінка, слід визнати. Добре мати справу з небайдужими людьми.

Скуштував устриць. Більшої гидоти зроду не їв. Віддав усе Зірці, а собі замовив мідій і гребінців. Зірка поїла усе і стала ніжно дивитися то на мене, то на мою тарілку.

– А що вам нагадують мідії, Дмитре? – несподівано поцікавилась вона.

– НЛО, – відповів я навмання.

– У вас багата уява, – усміхнулася Зірка. – Як і належить справжньому поетові. Ви ще ні разу не розчарували мене. Ви ж знаєте, я ваша палка прихильниця.

А що мають нагадувати мідії? Звичайні собі молюски.

Вже в мотелі Зірка якось приглушено спитала, чи не хочу я їй чогось сказати перед сном.

І я щиросердо сказав:

– Дякую, Зірко, що стали моїм навігатором у незвіданому морі блаффських афродизіаків. Погано бути неосвіченим селюком. Особливо за кордоном. Бажаю вам гарно виспатися перед завтрашнім днем після такого довгого перельоту. Побачимося завтра, і з новими силами – до роботи. Приємних сновидінь.

Мені здалося, що легка тінь розчарування промайнула по обличчю Зірки. Але, думаю, то мені так тільки здалося. Важкий був день все-таки.

А запах Зірчиних парфумів дійсно хвильний. І запах самої Зірки хвильний. Я це ще в літаку про себе відмітив.

Я заснув, і наснилась мені Зірка, що летіла до України на НЛО і скидала мені з нього блаффські устриці, а я біг за нею і чимдужче гукав, просив не полишати мене одного в чужому краю, присягався, що відтепер їстиму всі її афродизіаки. А Зірка все віддалялась і віддалялась, аж от перетворилася на маленьку цятку, стала розчинятись у просторі і щезла навіки.

25 серпня, середа

Після Окленда поїхали до Роторуа, туристичного містечка і осередку маорійської культури. Подивилися ландшафтний парк, гейзери. Всюди гидко тхнуло сіркою, випари якої тут повсякчас вириваються з-під землі, наче Пилип з конопель.

Наша перша зустріч із новозеландською стороною. Із привітальним словом виступив Ярівчанський. Казав, що ми живемо у непростий час. Казав про прадавню космічну спорідненість українців і маорі, про збереження національних культур і самобутності наших країн, про славну історію і дбайливе ставлення до невмирущих традицій наших таких далеких і вже таких близьких народів. Про дивовижну подібність українського і маорійського народних орнаментів. Про те, що нашу вишиванку знають на всіх континентах, у Канаді, Панамі, Кенії, Гонконгу, а тепер і в Новій Зеландії. Адже головне – не розгубити, не розхлюпати, не розпорошити скарби своєї душі серед шарпанини повсякденності. Нехай же перші паростки єднання наших шляхетних етносів переростуть у плідну співпрацю на рівні людських контактів мистецької дипломатії.

– Нехай же терпкий полиново-калиновий вітер нашої закосиченої неньки-України щоденно долітає до сірчаних гейзерів звитяжного маорійського краю, привносячи дещицю золотої аури українства у ваш своєрідний куточок первозданної природи під сузір'ям Південного Хреста. Шануймося, бо ми всі, незалежно від місця проживання і національності, з одного кореня – правікового кореня Людини, – закінчив свою яскраву промову голова делегації.

Фольклорний ансамбль маорі станцював нам свій танець хака, несамовито витріщував очі і під кінець показав усім язики. Ансамбль «Гопак» станцював у відповідь гопак. Павло Зібров співав про незрівнянних жінок і коханок Київщини, Михайло Поплавський співав про вареники в сметані, про сало, про відпочинок у лазні з кумою, про все те, що таке дороге і близьке серцю кожного українця. У проникливому виконанні Алли Кудлай пролунала моя улюблена пісня, в якій красива незаміжня жінка самотньо стояла в метро, вона могла ще бути ніжною, та на вустах її було тавро.

Я прочитав вірші «Про український паспорт», «Любімо Приірпіння!», «Вживай українське!». Я дуже сподіваюсь, що перекладачці вдалося адекватно донести всю суть і настрій мого поетичного слова. Ярівчанський шепнув мені на вухо, щоб сьогодні я не читав свого вірша «Про штурм Спілки письменників у ніч проти 3 листопада 2003 p.». А я так хотів. Чому не познайомити наших нових друзів з усім спектром нашого спілчанського життя? І до того ж, той вірш так сподобався Ярівчанському на Четвертому позачерговому з'їзді Спілки письменників України. Та нічого. Прочитаю на іншій зустрічі, їх у нас тут ще буде немало.

Нам розповіли про довгу боротьбу маорійського народу за повернення своїх земель законним правонаступникам. Тепер ті вимагають сплати за використання повітряного простору радіохвилями від мобільних телефонів над їхніми землями.

Я щиро жалкував, що з нами нема нашого Назара. От би пораділа його зранена душа. І Еміку тут би дуже сподобалося. Тут так багато пристойних громадських туалетів. З папером і без консьєржок. Те, чого його душа просить.

Був під сильним враженням розповіді про повернення маорійських земель. Написав листівку Назару. Пообіцяв розповісти маорійцям історію про золото Павла Полуботка. З перспективою подання спільної петиції Банку Англії на повернення національних скарбів України. Борітеся – поборете, як казав Шевченко. Про це і Білл Клінтон шість років тому нагадав студентам Київського університету на зустрічі біля пам'ятника Кобзарю. Щоб пам'ятали, зманкуртовані інтернетівські безбатченки, як стисло прокоментував його виступ Назар.

26 серпня, четвер

Приїхали до Гастінгса, столиці виноробства Нової Зеландії. В місцевому театрі Поплавський знову співав про вареники в сметані, про те, що він українець, про кропиву, про свою маму і свого сина. Кудлай співала про колишню любов, Ярівчанський повторив свою роторуанську промову, я прочитав повний цикл своєї інтимної лірики. Перекладачка пекла раків, затиналась, але зі своїм завданням упоралася, гадаю, добре, бо зал вибухнув бурхливими оплесками.

По закінченні до мене підійшла якась дев'яностолітня бабця, очі її горіли вогнем юної пристрасті. Сказала, що таких віршів ще не чула зі сцени ніколи. Дякувала за мою поезію, казала, що справжнє щастя для жінки може принести тільки яскраве кохання. Попросила адресу й автограф.

Дав і те й друге. Я автографи взагалі даю без вагань. Але навіщо їй моя адреса?

27 серпня, п'ятниця

Приїхали до Нейпіра. Чудове містечко на березі Тихого океану, осередок культури, затишні кав'ярні, вуличні музиканти, туристи. Гарний оперний театр. Ми знову ушкварили гопак, пісні про вареники у сметані, красиву незаміжню жінку та киянок-коханок.

Зірка Нечитайло повідала представникам місцевих громадських організацій про значення та роль преси Приірпіння у загальноукраїнському культурному процесі і роздала останні примірники «Ірпінського вісника» та кишенькові календарики усім присутнім. Геннадій Клещар продемонстрував підбірку своїх пейзажів і колосальний триптих «Навала». Художник розповів, як Київська Русь врятувала Європу від ординського ярма, взявши на себе весь тягар опору загарбникам зі Сходу, що і досі незаслужено не поціновано ні Європейською спільнотою, ані Ханною Северінсен.

– Однак художники Київщини гідно заповнили цю прогалину європейських політиків витворами образотворчого мистецтва високого художнього рівня, – запевнив Геннадій.

– Пане Геннадію, як вам вдалося так достовірно передати портретну схожість хана Батия на своєму триптиху? – поцікавились новозеландці.

– Вся річ у тім, – пояснював Геннадій, – що у художника присутнє особливе світосприйняття – то цілий незбагненний мікрокосм і макрокосм творчої особистості. Це всесвіт барв, розмаїття образів і натхнення. І хана Батия я намалював так достовірно завдяки генній пам'яті, що передавалася моєму внутрішньому баченню крізь віки.

28 серпня, субота

Похід у ресторан із нашими новими друзями. Нам читали свої вірші новозеландські поети. Про пташку ківі. Про сріблясту папороть. Про капітана Кука. Це він, виявляється, сюди першим з Європи ступив. А я і не знав.

Після цього ми відповідали на запитання і подарували таким милим новозеландцям свої глиняні бутерброди з ікрою. Сказали, що вони приносять щастя і достаток у кожну родину. Попередили, що їсти їх не бажано, бо це витвір українського мистецтва. Помінялися адресами, обіцяли писати щотижня. Я, як завжди, дарував свою «Любов і вірність» з автографом. Українською. Щоб наше слово було чути і на берегах Тихого океану.

Чого це мені Висоцький сьогодні весь час згадується?

29 серпня, неділя

Наш останній виступ, слава тобі Господи! У відкритому театрі на березі. Зробили те саме, що й у попередні дні, – гопак, вареники в сметані, самотня жінка в метро, коханки-киянки, Хрещатик, калиновий вітер з України, вірші про любов.

30 серпня, понеділок

День відпочинку і вільного часу! Зірка запропонувала піти до басейну і сауни «Оушн-спа» на Марін-Перейд, що на самісінькому березі океану. Сауна виявилася спільною, разом сиділи чоловіки і жінки. Зірка сказала, що це найкраще розслаблює після напруженої роботи.

Я так і не зрозумів до кінця, що саме найкраще розслаблює – сауна сама по собі чи коли в сауні разом паряться чоловіки і жінки. Зірка, як завжди, висловлюється так, що потім весь день ламаєш голову над сказаним нею. А спитати не наважився, через свою природну скромність.

Фігурка у Зірки виявилася вищий клас, а от я дещо соромився свого звислого черевця. А все то пиво, яке я так полюбляю і пишу про нього хоку. Зірка сиділа поруч, пахла своїми знаменитими парфумами і мліла від задоволення. Чоловіки навкруг мліли від її парфумів і підсувалися ближче. Я почувався розслаблено і комфортно.

Купив Інзі сувенір – черепашку пауа блакитного кольору, що живе тільки в Новій Зеландії. На пам'ять про нашу нестерпну розлуку. Заплатив цілих двадцять доларів. Та що важать двадцять доларів у порівнянні з глибокими почуттями до дружини?

1 вересня, середа

Нарешті Київ! Як приємно вертатися додому з-за кордону, де все чуже – і мова, і їжа, і звичай сидіти в спільних саунах. Як радісно вдихнути повітря батьківщини на повні груди.

Я повернувся, мій рідний краю! Як ти без мене?

Хтось із секретаріату НСПУ стрічав Ярівчанського і щось змовницьки прошепотів йому на вухо. Ярівчанський якось скоса глянув на мене і, нічого не сказавши на прощання, пішов до спілчанської машини. Навіть не запропонував підвезти нас із Зіркою до найближчого метро. Така вона, панська дяка.

– Ходімо, Дмитре, до маршрутки, – сказала вона.

І ми удвох поїхали до нашого тихого Ірпеня.

– Як це приємно сидіти поруч із вами і в літаку, і в автобусі. Є в цьому щось невловиме. А вам подобаються мої парфуми сьогодні?

– Зірко, здається, я вашим запахом пропахся з голови до ніг. Як, кажете, він називається?

– «Дезайр», Дмитре. Мені щиро шкода, що наша подорож виявилася такою короткою. Не забувайте мене, я вам ще знадоблюся. Бо в житті – як на довгій ниві. Ось вам моя візитівка. І календарик, про всяк випадок.

Як раділа Інга, побачивши мене на порозі після довгої розлуки. Як пристрасно обіймала! Сказала, що я пахну закордоном. Подарував Інзі черепашку пауа. Сказав, що купив її через блакитний колір, який щодня нагадував мені її очі. Інга була розчулена і нагодувала мене варениками у сметані.

– Нарешті їм щось нормальне, – похвалив я. – А там, знаєш, вони все більше устриць їдять. А мені вони – ніяк.

– Ay нас телефон чогось замовк, – поскаржилась Інга. – Щось не дзвонить ніхто. Я вже думала, що щось на лінії, але ні, там усе гаразд.

– Бо знають, що я за кордоном, чого дзвонити дурно? Ну все, пішов спати. Дякую тобі за нашу справжню страву. Саме твоя кухня і надихнула мене колись на квінтьєму «Вживай українське!». Ти ж моя муза, це вся країна знає.

2 вересня, четвер

Скучив за рідним словом на чужині. Першим ділом побіг до кіоску, купив примірник «Літературної України». Цікаво, чим живе наш цех.

Стаття про мене! Наводжу її у скороченому вигляді, бо таке читати просто обурливо.

Богдан Чулий, член НСПУ

КУЛЬГАВИЙ ПЕГАС ЛІТЕРАТУРНОГО ПЕРЕВЕРТНЯ

Вже ні для кого не секрет, що наша сучасна література розділилася на два табори – класичний і постмодерний. Новітні літературні блазні, задля власного чорного піару, забувши стид, бігли наввипередки, аби розвалити те, що дісталося нам у спадщину від батьків-фундаторів нашої Спілки. Різали по живому. Створили так звану альтернативну літературу, де можна все, де можна що завгодно і як завгодно. Особливо гірко спостерігати, як зрілі, здавалося, виважені літератори перебігають з класики в постмодерністські альтернативщики і там починають видлубувати своє друге «я», неначе їхнє перше «я» стало для них якимсь незручним архаїзмом. Однак, як показує

життя, оте зманкуртизоване друге «я» не завжди краще за перше. А, як правило, призводить до повної руйнації і тотальної деструкції творчої особистості. До таких митців, на жаль, можна з прикрістю зарахувати і відомого ірпінського поета Дмитра Порядного.

Ми завжди знали Д. Порядного як тонкого лірика, автора багатьох проникливих збірок сонетів, серед яких особливе місце посідає його «Любов і вірність», що стала помітним явищем в українській поезії початку нового тисячоліття. Ми з цікавістю спостерігали за зростанням Д. Порядного, щиро раділи його успіхам. Однак, не помітивши, як довго Д. Порядний стояв на роздоріжжі літературного процесу в Україні, прогледіли у ньому літературного перебіжчика, що зрадив своїй ліричній музі і хвацько став завзятим пропагандистом еротики найнижчого штибу в темному підвалі альтернативної поезії.

Спіймавшись у тенета нездорового еротизму, Д. Порядний все далі й далі загрузав у смердючому болоті порнографії, в якому не співають солов'ї, не шумить вітер у вишняку, не плюскотить джерельна вода, не сяє ні сонце, ані зорі. У тому темному місці чути лишень, як ллється вино та гигочуть розпусні жінки. Як могло так статися, що талановитий поет, який стояв на сторожі чистоти душі, автор відомих рядків про український паспорт, про тихе пасторальне Приірпіння, про національні страви, став автором сумнівних мемуарів про власний сексуальний досвід, приперчений пікантними подробицями найвульгарнішого гатунку? Відповідь на це лежить на поверхні. Це сталося через зраду усього того, що живило нашу поезію впродовж століть, – через відхід від народності, духовності і національної літературної традиції.

Що ж надихає сьогоднішнього Д. Порядного, якими є його нинішні поетичні здобутки, котрі так навдивовиж прудко цокотять на шпальтах популярної газетки «Ірпінський вісник»?

Щоб ніхто не міг закинути авторові цих рядків у якійсь упередженості, заангажованості чи недостовірності, пропоную вашій увазі взятий довільно, далеко не повний список «образів» Дмитра Порядного з його поезій останнього часу. Судіть самі:

«Хіть», «сексуальні мрії», «німфоманка», «куртизанка», «звабливі ніжки», «бретелька ліфчика», «глибокий виріз декольте», «шість оголених дівок», «широкі стегна і пружні округлі груденята», «соски», «білі груди», «ліфчик», «трусики», «французькі поцілунки», «хвильний запах її пружного тіла», «насолода», «знемога», «панчохи в крупну сітку», «адюльтер», «бюстгальтер», «інтрижка», «Казанова», «гола подруга», «Камасутра», «пестощі», «обійми», «еротичні рухи», «звабливі пози», «жіночі підохочення», «чутливі звуки», «інтим», «флірт», «пристрасть».

Що ж, наведеного «поетичногоряду», гадаю, достатньо, щоб можна було підбити перші підсумки, не вдаючись до подробиць. На поверхні маємо і фетишизацію спідньої жіночої білизни, і нерозбірливість у статевих стосунках, і надмірне смакування сценами з оголеним жіночим тілом, і глорифікацію жінок легкої поведінки. Коротко кажучи – повний пакет непогамовного еротичного гурмана.

Може, переведемо дух? Чи бажаєте ще полунички від пана Порядного?

Погодьтеся, що і цього досить, щоб сплюнути від огиди й обурення. І це, повторюю, тільки «образи», самі ж так звані еротоквінтьєми – то не просто нездоровий еротизм, то порнографія духу. І до цієї порнографії Д. Порядний прийшов не випадково. Перехідним періодом його творчості став такий собі цикл «Хоку про пиво», що невідворотно призвів до початку поетичного зубожіння і моральної деградації іртиського митця.

Вже в цьому невеличкому за обсягом, але великому за потужністю руйнівної сили циклові зустрічаються перші паростки падіння Д. Порядного як поета. Судіть самі:

«Пиво», «тараня», «хтивий погляд», «звабливі груди», «довгі ноги», «секс», «сушняк».

І всюди і повсякчас пиво, пиво, пиво. В кафе, у забігайлівці, вранці на похмілля, під час роботи над книжкою. А чого варте оте несподіване запитання автора: «Ну а без гривні Клава дасть?» Чого хотів пан Порядний, питаючи про таке? Відповідь, знову ж таки, лежить на поверхні – поет докотився до бомжуватого нашкрябування копійок під час алкогольного абстинентного синдрому.

Упадає в око і той факт, що всю ту сороміцьку поезію (і я прошу вибачення, що називаю це поезією) пан Порядний зумисне маскує під декадентське віршування, витончену елітарність, кураж ненаситного гультяя і еротомана. Не вийде, пане Порядний. Ваше справжнє нутро видно здалеку. Ви не просто декадент. Ви самозакоханий порнограф-декадент. Давно минули ті часи, коли ви лірично писали про Приірпіння, про перше кохання, про перший несміливий дотик до дівочого плеча.

Нині в поезії вас цікавлять лишень сумнівні сексуальні походеньки. Тож не дивно, що сьогодні вогник вашого таланту не горить, а чадить.

То чи такою літературою ми хотіли увійти у нове тисячоліття? Ні, не такою! Ми хотіли увійти у нього яскравим поетичним словом, виплеканим з усього калиново-бузкового розмаїття української літературної традиції і батьківського напучування наших славних попередників і навчителів. А тепер нам соромно людям у вічі дивитися.

Такого ми аж ніяк не чекали від поетів Київщини в обличчі Дмитра Порядного. Але і це ще не все. Отруйні зерна, кинуті зрілим майстром у ріллю нашої літератури, дали гірке збіжжя. Збіжжя сорому і ганьби.

Артем Полежака, скандальний харківський поет пубертатного періоду, написав загальновідому нині малохудожню «Баладу про пиво», з якою він неодмінно з'являється на всіх кололітературних збіговиськах так званих слемерів. Дана поемка закликає нас усіх активно пити всюди пиво – у парках і скверах, у підворіттях і генделиках. І на всіх цих тусовках Полежака, із кухлем пива в руці, неодмінно підкреслює, що своїм літературним батьком він вважає Дмитра Порядного, чий цикл «Хоку про пиво» повністю змінив і спрямував його літературну творчість. Саме після його прочитання тема пива стала основною у творах цього молодого поета, поруч із цигарками і жінками без комплексів.

Отак одне зло породжує інше. Відтак, хотілося б нагадати панові Порядному: ви несете відповідальність за написане. Не дихайте своїм літературним перегаром на юні душі. Не отруюйте своїм псевдоестетичним порно читачів. І бажано, вилазьте ви зі свого смердючого багна, звідти вам нічого не видно. Погляньте тверезими і нехтивими очима на землю навколо вас. А ця земля, запевняю вас, прекрасна. Як і вся наша світла українська поезія, не закіптюжена ядучим чадом підтоптаних порнографів.

Тож нехай пан Порядний із Приірпіння затямить для себе назавжди: надмірне споглядання «отого, що на споді» і втілення на папері образів своєї хворобливої уяви звели його творчий потенціал нанівець, занапастили талант, спаплюжили усе те, що було написане ним до цього, і відвернули від нас, своїх побратимів по перу.

Як стало нещодавно відомо в письменницькому колі, Дмитро Порядний от-от має відкрити чи вже відкрив у своїй оселі декадентський літературний салон, де із вуст автора звучатимуть не тільки спритно випечені манірні віршики, а й суто непристойне паскудство під верескливі звуки джазу і плюскіт алкогольних напоїв. Неважко здогадатися, хто злітатиметься на такі «літературні вечори» і який ужинок вони дадуть.

Відмежовуємось і засуджуємо!

Пізнаю Чулого! Це не стаття, це розправа. Це відрижка маланчуківського полювання на відьом. Це його ностальжі за безкарним цькуванням усього свіжого і живого в українській літературі. І це на тринадцятому році незалежності України! Куди ми котимось? За що боролися? Невже це повернення до цензури у її найгіршому вияві? Невже послуги Чулого і зараз комусь знадобилися? Хто за ним стоїть?

А звідки він узнав про мої плани щодо літературного салону? Яким чином мої сокровенні мрії стають надбанням продажних писак? Невже стіни мого будинку мають вуха? Значить, я недооцінював попереджень Назара про те, що кадебешники усюди своїх «жучків» понаставляли. Який же я дурень! А ще з вищою освітою. Он Назар ніякої освіти не має, а в стократ мудріший за мене.

Показав статтю Назару. Назар пообіцяв усі кістки переламати цьому статисту лицемірного кучмівського режиму, душителю українського слова, чорному пасквілянту, продажному хамлу і брудній бидлоті.

– Дмитре, дай мені його адресу, я порву це падло! Я його своїм коктейлем пригощу, «Вогні Ірпеня» називається. Із найкращих вітчизняних нафтових фракцій. Я ж тебе знаю, ти порнухи не пишеш, ти ж мені свої вірші не раз читав. У тебе душа за Україну болить. Тебе братчики поважають. А за таку підставу треба брати мачете і робити Кончіту.

– А при чому тут Кучма, Назаре? – отетерів я.

– Свята наївність! Бо всі знають, що Кучма вимушено перед людьми українською говорить, а вдома говорить тільки російською. Це ж в якій ще країні президент може так жонглювати державною мовою? Коли я бачу, з яким трудом він підбирає українські слова на офіційних зустрічах, то хочу найнятися йому у суфлери.

– Назаре, я прекрасно розумію, що Кучма здав Севастополь москалям, але він усе-таки керівник нашої держави, і говорити про нього без належної поваги буде, щонайменше, непоштиво. Це по-перше. А по-друге, чому ти завжди всіх втягуєш у свою політику? Ну невже не можна якось без цієї політичної свідомості? Ну чому ти ніколи з новинами культури не прийдеш?

– Бо не хочу, щоб ви всі всохли на корню, безбатченки, – сказав Назар. – Бо в озері має бути хоч одна щука, щоб ганяти карасів. А про культуру я теж в курсі. Ти знаєш, що до нас Басков із Московії приперся?

– Ну то й що? Люди на концерт підуть, хіба погано? Гарний співак.

– Не в тім річ. Концерт – то верхівка айсберга. Насправді ж Басков приїхав спокушати українських співачок. Це ще одна огидна спроба Москви закласти міну уповільненої дії під наш генофонд. Але, хоч Кучма і здав російському ведмедю всі чорноморські маяки, йому ніколи не здати москалям честі наших дівчат. Ми з братчиками завтра йдемо під палац «Україна» з плакатами «Басков, тобі все мало?», «Басков, невже ти забув своїх російських красунь?».

За що я поважаю Назара, так це за вірність принципам.

3 вересня, п'ятниця

Зайшов Емік, сказав, що вже все знає. Сказав, що ніколи не полишить мене наодинці у тяжку хвилину. Подарував «Жюстину» маркіза де Сада із своєї бібліотеки. Сказав, що Янка ще вчора кричала, що цієї гидоти в домі більше не потерпить.

– Чому ти маєш віддуватися за всіх, Дмитре? А як тобі цей мерзенний ярлик – «порнограф-декадент»? Що коїться із сучасною українською критикою, яка не відчуває різниці між порнографією і тонкою еротичною лірикою? Я вже дзвонив своїм в Ізраїль, розповів останні новини. Всі мої обурилися позицією корумпованих посткомуністичних писак, шлють тобі живий привіт з берегів Мертвого моря і кажуть, щоб ти тримався, як трималися колись і вони. Сказали, що свого Вашингтона ми колись і дочекаємось. І щоб я завжди пам'ятав, що Голда Меїр – корінна киянка. Так що треба щось робити. І негайно. Дзвони в Спілку. Підіймай усіх на ноги.

Першим ділом дзвоню Ярівчанському. Секретарка, взнавши, хто телефонує, сказала, що голова Спілки зараз на нараді і коли звільниться, невідомо. Я передав, щоб подзвонив мені, щойно звільниться. Бо діло торкається моєї честі і гідності, а відтак і всієї Спілки.

Ніяких дзвінків взагалі. Цілий день. Що у нас з телефоном?

6 вересня, понеділок

Знову дзвоню Ярівчанському. Секретарка сказала, що голова Спілки поїхав у нагальних спілчанських справах і коли приїде не сказав. Дзвоніть.

Дзвонив ще тричі. Безрезультатно.

Дзвоню Зірці, пояснюю суть справи. Зірка сказала, що вона вже в курсі, бо це в першу чергу удар по «Ірпінському віснику». І що скривдити мене не дасть. Що закриє мене грудьми, якщо треба. І підготує гарну статтю у відповідь. Так, щоб продажний Чулий і кісток не зібрав.

– Хтось позаздрив такому стрімкому зростанню наших тиражів завдяки вашій, Дмитре, поезії. Бо на любовну лірику і художню еротику завжди є великий читацький попит, а відтак і прибуток. От і розмістили «заказуху», щоб облити вас дьогтем. Інтриги через гроші. А ви як думали? Таке зараз у нас життя. Непоетичне. Тільки ви один романтик у нас в Ірпені і лишились. Та ви не переймайтеся так, у нас ще все попереду. А у мене для вас завжди відкриті двері. Так що заходьте будь-коли. А я напишу гарну статтю. Розмажу Чулого по стінці. А ви тим часом для моєї статті напишіть швидесенько гарного вірша для підсилення контрудару. І ми ще заспіваємо дуетом Порядний-Нечитайло. На шпальтах «Ірпінського вісника».

7 вересня, вівторок

А все-таки Зірка виявилася справжнім другом. Даремно я в Окленді так байдуже до устриць поставився. Людина хотіла як краще. Свиня я, одне слово. А туш для вій «Макс Фактор-2000», гадаю, треба більше не Інзі, а Зірці. І не під Новий рік, бо це так банально і нецікаво, а зараз, без усілякої причини, експромтом, так би мовити, чого нам, чоловікам, так часто бракує. А в Інги і так усього цього добра з головою буде, нема куди дівати, хату захаращує.

8 вересня, середа

А «порнографа-декадента» я Чулому не прощу. Розлютили ви мене, пане член НСПУ.

Написав свіжу квінтьєму-відповідь і миттю приніс Зірці. Подарував і туш.

Зірка взяла все і розплакалась.

– Дмитре, – сказала Зірка, – я сильна жінка і вже давно не плакала. А зараз у мене очі на мокрому місці, але мені не соромно. Якби всі чоловіки були такі уважні до нас, як ви. Стаття на ваш захист у мене готова, долучаємо до неї і вашого вірша, і – повний вперед. А ця туш – моя улюблена, як ви взнали?

– Серце підказало, Зірко, – щиро признався я. – Воно у мене запам'ятало запах ваших парфумів, хоч і назва призабулася.

– «Дезайр», Дмитре. Пристрасть англійською. Мені подобається така назва. Бо я – жінка. Красива і незаміжня, як пристрасно співає Алла Кудлай.

Як же воно добре, коли можеш зробити для людини саме те, що їй найбільше подобається! Я своєю тушшю наче в мед влучив. Пишатися цим треба.

9 вересня, четвер

Головна новина дня!

Хаджі аль-Мухтаді Білла Болкіах, старший син брунейського султана Хаджі Хассанала Болкіаха Муіззаддіна Ваддаула, кавалера ордена Ярослава Мудрого І ступеня, одружився із Сарою Салех.

Подумки шлю свої найщиріші вітання брунейським принцу і принцесі. Бажаю миру і процвітання братерському брунейському народу!

Слава Брунею!

Україні слава!

10 вересня, п'ятниця

Стаття в «Ірпінському віснику»! Про мене! Зірка дала бій! Моя ти ластівочко, таки прикрилила. Правду люди кажуть – друзі пізнаються в біді. Наводжу статтю повністю, бо все в ній – свята правда.

Зірка Нечитайло, головний редактор

ЗАЛАШТУНКОВІ ІНТРИГИ ЧИ ВІДЛУННЯ СТАЛІНІЗМУ?

В передостанньому номері «Літературної України» була надрукована провокаційна за формою і пасквілянтська за змістом стаття критика Богдана Чулого «Кульгавий пегас літературного перевертня», що відразу привернула до себе увагу широкого письменницького загалу і викликала гучний резонанс у мистецьких колах. Мова в ній йшла про останній період у творчості знаного ірпінського поета Дмитра Порядного.

Насамперед, мені б хотілося зробити одну заувагу загального характеру.

Якщо ви, пане Чулий, уже взялися за аналіз такої теми, як любовна лірика в сучасній поезії, то вам слід було б добряче підкуватися теоретично і навчитися відрізняти еротику від порнографії. А таких знань ви не те що не маєте, ви, як то кажуть, і близько біля них не стояли. Бо ніякої порнографії у Дмитра Порядного немає. У нього є високохудожні еротичні поезії, гідні стати окрасою української інтимної лірики початку XXI століття.

Я не буду в подробицях переповідати ту статтю, зупинюся лишень на деяких її аспектах. Передусім на її мові. Я хотіла б зробити порівняльний аналіз загального тону, «епітетів» і прізвиськ, якими нагородив критик Б. Чулий відомого поета, із лексикою класичної школи радянського літературного цькування. Гадаю, пан Чулий не звинуватить мене у некоректності такого прийому, до якого і він сам так активно вдається.

Отже, Б.Чулий про Дмитра Порядного і його творчість:

«Літературний перевертень», «сороміцька поезія», «нездоровий еротизм», «самозакоханий порнограф-декадент», «вогник вашого таланту не горить, а чадить», «отруйні зерна», «збіжжя сорому і ганьби», «літературний перегар», «псевдоестетичне порно», «смердюче багно», «підтоптаний порнограф», «хвороблива уява», «непристойне паскудство».

Щось до болю знайоме, якесь тьмяне дежа-вю, чи не так? А для тих, хто призабув стиль радянського цькування в пресі, дозволю собі нагадати його читачам.

Характеристика Михайла Зощенка і його творчості в доповіді А. Жданова «О журналах „Звезда" и „Ленинград"», «Правда» № 225 від 21.09.1946 p.:

«Мещанин и пошляк», «маска пустопорожней развлекательности и никчемной юмористики», «пакостничество и непотребство», «подонок литератури», «омерзительная мораль», «пошляк и несоветский писатель», «пошлая и низкая душонка», «гнутий похотливий зверь», «чуждий советской литературе пасквилянт и пошляк», «насквозь гнилая и растленная общественно-политическая и литературная физиономия Зощенко», «продолжает оставаться проповедником безидейности и пошлости, беспринципним и бессовестним литературним хулиганом».

І там-таки про Анну Ахматову і її творчість:

«До убожества ограничен диапазон е'е поззии – поззии взбесившейся бариньки, мечущейся между будуаром и молельной». «Не то монахиня, не то блудница, а вернее блудница и монахиня, у которой блуд смешан с молитвой». «Что поучительного могут дать произведения Ахматовой нашей молодежи? Ничего, кроме вреда».

Це щодо форми і стилю. Того стилю, яким послуговується пан Чулий. Того стилю, котрий вочевидь має своїх залаштункових замовників. А ми добре знаємо, що йшло слідом за тими виступами у пресі. За ними йшли суди і відлучення письменників від літератури, вірніше, не від літератури, а від можливості друкуватися і спілкуватися зі своїми читачами. То чи не такого результату бажає пан Чулий для Дмитра Порядного? А чому? А хто чи що за цим стоїть? А що з цього вийде? То чиє замовлення ви взялися виконувати, пане Чулий? Дайте відповідь, у мене її нема, є тільки здогадки. Ви здогадалися, які?

Я, як головний редактор «Ірпінського вісника», вже не один рік особисто знаю і залюбки друкую на сторінках нашого тижневика поезію Дмитра Порядного. Минулого року наша газета стала переможницею серед періодичних видань Київщини. Вдвічі зріс тираж нашої газети. А відтак зросли і зарплатня нашим співробітникам і податкові надходження до місцевого бюджету. А ви знаєте чому, пане Чулий? А тому, що читачам нашої газети найбільше припала до душі саме інтимна лірика Дмитра Порядного, вміщена в рубриці «Поезія нашого краю». Це саме та поезія, яку ви, пане критик, насмілилися назвати «порнографією духу». Це саме та поезія, яка декламувалася автором на «Днях української культури в Новій Зеландії», гідно представивши розмаїття нашої літератури на міжнародній арені. Вам слід було побачити, яким вогником засвітилися очі слухачок тих трепетних поезій, як побачила те я, учасниця тієї поїздки наших митців у неблизький світ. А очі у його слухачок світилися ніжною теплотою, тому що вони бажали такої поезії для себе у справжньому житті, кажу вам це як жінка.

Ви, пане Чулий, навіть не позичивши очей у Сірка, хвацько жонглюєте прокислими сталінськими кліше літературних посіпак тоталітарного режиму. Ви, пане Чулий, у своїх неприязні і заздрощах до непересічного таланту Дмитра Порядного навіть не думали вибирати вислови і судження, якими ви, як ви гадали, припнули автора чудової поезії до стовпа ганьби. Ви, пане Чулий, пишучи статтю, якось дуже швидко стали висловлюватися у першій особі множини «ми», як і всі ті, хто своє дрібненьке «я» намагається розпорошити серед «свідомої громадськості» – улюблений прийом радянських мітингів і судилищ. Це ж, виходить, і я теж поділяю вашу думку? Святий Боже, жодною мірою! Тож слухайте мене уважно: я не з вами! Я з Дмитром Порядним! І з його поезією. Як і весь мій колектив.

І не треба приплітати сюди ще й Артема Полежаку, він про це вас не просив. А те, що талановитий харківський поет, душа молодіжних мистецьких вечорів, вважає Дмитра Порядного за свого літературого батька, робить Дмитрові тільки честь. І не тільки він один так вважає, але й молоді й обдаровані острозькі поетеси Мар'яна Натяжна і Маріанна Покровська, чия інтимна лірика вже цього року вийде друком поруч із Дмитровою в знаковій антології «Стигле гроно кохання». І не переживайте ви так про творчий потенціал Дмитра, його у нього було і буде доволі, як пороху в козацьких порохівницях.

Скажу вам, пане Чулий, ще й таке: еротика завжди була, є і буде присутня яку мистецтві, так і в житті. Заперечувати це, а чи боротися з нею – то, щонайменше, виставити себе на загальне посміховисько. А воювати з нею такими прийомами, до ЯКИХвдалисяви, – ценедостойноіпідло. Такі,якви, скалічили своїми «викривальними» статейками не одну долю літераторів за радянської доби. На жаль, ця практика ще подекуди нагадує про себе, виринувши з мороку минулого у всій своїй ганебній сутності. І ваша брудна статейка – то не що інше, як бажання прокукурікати про себе і поностальгувати за часами костоламних доносів сталінського мракобісся.

А наостанок хочу вас запевнити – чулі приходять і йдуть, а Дмитро Порядний лишається. І дарує читачам нову поезію. Якісну. Добротну. Світлу. Таку, на яку вас Господь не сподобив. І не сподобить. Це вже повірте мені на слово, як редакторові зі стажем. Вас може сподобити тільки лихий на черговий пасквіль. Але ви і через нього не переживайте, бо гіршого ви вже не напишете. Бо гіршого просто не буває.

Ну і особливий подарунок від Дмитра Порядного. На який «Ірпінський вісник» завжди чекає з нетерпінням. І завжди радо ділиться зі своїми вірними читачами.

Дмитро Порядний

ЯКИЙ Я ВАМ ПОРНОГРАФ-ДЕКАДЕНТ?

Який я вам порнограф-декадент?

Таке про себе я уперше чую,

Неначе я чужий народу елемент,

Такий собі літературний дисидент,

Що пише на потребу лиш буржую.

Повзуть чутки, що я дешевий словогон,

Що віршики манірні спритно випікаю,

Що вже відкрив у Приірпінні модний літсалон,

Одноосібно встановив свій поетичний еталон

І під шампанське й джаз його багатіям збуваю.

Даремно хоче хтось моє ім'я заплямувати,

Я не боюся дези про своє життя, брехні, байок,

Мене не вдасться чорним ртам роздратувати,

І тихосапно так, підленько, жлобськи катувати

Мерзенним сонмом заздрісних обмов й пліток.

В роботі я торкаюся життя насущних тем,

І не цураюся за будь-яку ідею братись,

Це всім відомо з моїх віршів і поем,

Сонетів, хоку, каламбурів і квінтьєм,

Так що, панове, годі вам сміятись.

Отож не треба вішати на мене ярлики,

Соромтесь закидать мені і пиху, і елітність,

Не плескайте за спиною моєю, злії язики,

Не робить честі вам це діло, диваки,

Бо щиро я пишу про Приірпіння дійсність.

11 вересня, субота

Яка гарна стаття вийшла у Зірки! Як радісно мені стало на серці, як заграло новими барвами життя! Відразу захотілося посидіти в тихій корчмі, випити на радощах української з перцем, поїсти борщу з пампушками, усього того, що описане у моїй безсмертній квінтьємі «Вживай українське!». Та у нас в Ірпені українського ресторану чогось нема. Є «Заїр», де я взяв два кухлі чеського пива і грецький салат. Пиво я пив довго і з насолодою, назло Чулому. Що, стерво, з'їв? Поїв під запис гучного співу дівчат з «ВІА Гри». Дуже і дуже непогано. Солістка Надія Мейхер теж, кажуть, гарну любовну лірику пише. Хотілося б почитати, адже це надихає і дає тобі відчуття причетності до чогось надзвичайно приємного. Бо ти не один. Нас багато. Поетів із любов'ю у серці. І хай усілякі чулі повиздихають, як прийнято бажати у нас в Україні.

Прийшов додому, Інга радісно повідомила, що телефон сьогодні раптом як з ланцюга зірвався, усі мене питають. І Ярівчанський дзвонив, казав, що я справжній козак, і що він у мені не помилився. І що Зірка Нечитайло – то героїня України. І щоб я завжди заходив просто так, а то в Новій Зеландії бачилися щодня, а тут, на рідній землі, навіть по телефону не побалакали по-письменницьки. Що ж ми за люди такі? А все повсякденна шарпанина, бюрократія, якась несуттєвщина, за якою ми забуваємо про головне – про живе людське спілкування. Не годиться нам так, бо ми – прометеї духовності. І взагалі, вже давненько не проводилися твої творчі вечори у Спілці, а було б добре.

– А хто така Зірка Нечитайло? – поцікавилась Інга.

– Це та людина, яка грудьми прикриє будь-кого у тяжку хвилину. Зніме з себе останню сорочку. Зігріє теплом свого серця. Наша Мати Тереза, можна сказати. Совість нації. Гордість Київщини. Це те, чим так багата наша українська земля – чуйними людьми і широкою душею.

А як все-таки приємно, що мене ніколи не забуває голова Національної спілки письменників України! Відчуваєш батьківську турботу і шану.

13 вересня, понеділок

Подзвонили з кіностудії «Укртелефільм», сказали, що через брак фінансування зйомки стрічки про Приірпіння відкладаються на невизначений термін. Побажали мені терпіння і мудрості.

Півроку про них нічого не було чути, а тепер у них, бачте, фінансування закінчилося! Що вони робили зі своїм фінансуванням всю весну і літо? І кого тоді вони знімали?

Чому тиждень має завжди починатися з поганих новин? Сподіваюся, вони на цьому і закінчаться.

17 вересня, п'ятниця

Лист з міськради!

«Шановний Дмитре Івановичу!

Ваше звернення від 2 серпня 2004р. щодо надання фінансової допомоги у розмірі 1000 гривень на проведення першого мистецького вечора «Літературні сутінки» у вашій оселі було розглянуте на останньому засіданні Ірпінської міськради, присвяченому роботі з клопотаннями громадян.

На жаль, ваше звернення не отримало належної підтримки на вищезазначеному засіданні з огляду на непріоритетність даного заходу. На часі пріоритетним є позитивне вирішення клопотання громадян Е. Гольдмана та Н. Цибулі про відкриття першого ірпінського громадського туалету «Центральний».

Ірпінська міськрада зичить вам міцного здоров'я і творчих успіхів.

Секретар Ілона Дубак».

Пожаліти мені якихось жалюгідних 1000 гривень на «Літературні сутінки»! Навіть не мені, а ірпінській поезії! До якої все-таки зашкарублості душі можуть дійти наші містечкові чиновники! І до повного затемнення мозку. О temрога, о mores!

Тільки не треба мені нічого казати про пріоритетність. Просто вибори на носі, от і хочуть людям очі позамилювати. Тому і вирішили зробити туалет. Давня совкова традиція ігр у демократію. Невже якийсь туалет може бути важливішим за поезію? Який неприхований цинізм! Як прикро відчувати себе маленькою квіткою, затягнутою в незмащені коліщата безжального бюрократичного молоху.

А Назар і Емік теж мені друзі. Обскакали мене, автора ідеї, на рівному місці. Ну чому одним – усе, а іншим – нічого? Цікаво, як вони тепер мені у вічі дивитимуться? Хоч би пива принесли на знак подяки, скнари нещасні.

20 вересня, понеділок

Головна новина дня!

Прем'єр-міністр України Віктор Янукович зустрівся з багаторазовою олімпійською чемпіонкою Яною Клочковою. Глава уряду привітав спортсменку з блискучими виступами на 28-х Олімпійських іграх в Афінах і побажав майбутніх перемог.

Я щасливий, що наш спорт не залишився без уваги уряду. Я щасливий, що наші плавчихи в дбайливих руках.

22 вересня, середа

Лист із Нової Зеландії! Від Мелісси Річмонд! Хто така Мелісса Річмонд і чого їй від мене треба?

Англійської я не знаю, довелося їхати до бюро перекладів «Тріс». Що значить це таємниче «Тріс»? Могли б і переклад поруч дати.

Здерли п'ятдесят гривень за якісь нікчемні двійко десятків рядків! Я мало не тріснув від люті. Зате який текст!

«Дорогий пане Порядний!

Я саме та жінка, яка підійшла і попросила у вас автограф і адресу після вашого поетичного виступу зі сцени Оперного театру в Гастінгсі під час «Днів української культури в Новій Зеландії». На мене велике враження справили як самі вірші, так і ваша харизматична особистість. Я і досі не можу прийти до тями від тих сильних почуттів, що накотилися на мене під час вашого виступу. Ви так поетично, так яскраво описали почуття жінки, про які я тут, у себе на батьківщині, ні від кого не чула. Наші чоловіки черстві і байдужі, для них головне – регбі, пиво та автомобіль. А ви виявилися справжнім джентльменом, ельфом із казки, романтичним принцом. Не подумайте, що я на щось розраховую чи на щось сподіваюся, я розумію, що це неможливо, але я хотіла, щоб ви знали – є далеко за океаном одна романтична душа, яка сприйняла ваші вірші дуже близько до серця. Я також хотіла, щоб ви знали, що ваші вірші, хоч і звучали у перекладі, торкнулися тих заповітних струн душі, про які я досі читала тільки в книжках.

Я щаслива від думки, що чоловіки в Україні більше думають про духовні цінності, а не про матеріальні блага, які вихолощують внутрішній світ будь-якої особистості. Моє серце зігріває думка про те, що ви для когось станете долею. Дякую вам за те, що ви є. А я і не знала, що на світі ще збереглися такі благородні лицарі. І від усвідомлення цього моє життя набуло нового сенсу і заграло всіма барвами веселки.

Щасти вам, і нехай ваше натхнення ніколи не полишає вас на радість нам, жінкам.

Щиро ваша – Мелісса Річмонд».

Ну що можна сказати? Коментарі, як то кажуть, зайві. Мене визнали за кордоном! І не де-небудь, а в Новій Зеландії. Жаль, що вже запізно пришпандорити цього листа до статті Зірки. Чулий навіки б стулив свою брудну пельку, покидьок смердючий, гадина вошива.

Чому я ні разу за все життя не отримав подібного листа від українки? Такого безкорисливого і романтичного. Як правило, всі мені пишуть тільки тоді, коли щось від мене треба. Навіть Зірка такого мені в усній формі не казала, а все більше про якісь феромони та афродизіаки.

23 вересня, четвер

Знову захотілося великої яєчні із чотирьох яєць, але в холодильнику, як завжди, жодного яйця. Ну куди діваються всі кляті яйця з нашого дому? Коли я, нарешті, поснідаю по-нормальному, як належить відомому поетові?

24 вересня, п'ятниця

Головна новина дня!

Замах на голову нашого уряду! В Януковича в Івано-Франківську пожбурили яйцем! Прем'єр-міністр втратив свідомість і був негайно шпиталізований. Країна завмерла в тривожному очікуванні.

Я шокований. Просто забракло слів. Усе що завгодно, але тільки не тероризм.

Нікуди сьогодні не ходив, щогодини дивився новини.

Увечері центральні канали повідомили про серйозну травму прем'єра. Прес-секретар прем'єра і керівник його виборчого штабу заявили, що у Януковича кинули яйця, каміння і акумулятор від відеокамери.

Україна таки скочується в хаос тероризму! Жбурнути яйцем і ще якоюсь гидотою у прем'єр-міністра, що опікується культурою і спортом нашої країни!! Не в українській традиції розкидатися яйцями. Є в цьому щось імпортоване, скальковане, запозичене. В українській традиції треба просто тримати дулю в кишені, якщо тебе щось не влаштовує, і квит. Це буде політкоректний вияв незгоди. Апробований часом. Адже ж треба не тільки чужого навчатись, але і свого не цуратись, як учить рідна література, як заповідав великий Кобзар.

Дуля в кишені. Хіба це не взірець традиційної української толерантності і мудрості?

Весь час думаю про замах на Леніна на заводі Міхельсона ЗО серпня 1918 року. Той день був теж п'ятниця. Вочевидь існує якийсь зловісний часовий зв'язок між цими терактами.

25 вересня, субота

Прем'єр приходить до тями в лікарні. Дав перше інтерв'ю просто з палати. Сказав, що зараз він зрозумів, що націоналізм – це хвороба.

Боже мій, невже націоналізм підточував сили прем'єра, а він про це нічого не знав?! Куди дивилося наше Міністерство охорони здоров'я? Як завжди, проспало все на світі?

Подзвонив Назару, спитав, що таке націоналізм.

– Стан душі! – випалив Назар. – Це те, що живе в тобі все життя і передається оточуючим.

26 вересня, неділя

Прем'єр потроху одужує. Здається, найгірше вже позаду. Україна зітхнула з полегшенням.

Янукович жаліє молодь, яка зробила з ним таке. От у цьому і є великодушність, виваженість і мудрість очільника нашого уряду. Тому що не звертає уваги на дрібниці життя, а дбає про Україну. Тому що патріот.

Згуртуймося ж ще тісніше, українці, навколо свого прем'єра, щоб не дозволити ніяким провокаторам реалізувати свої брудні помисли. Дамо гідну відсіч будь-яким спробам залякати нас. Коли нас багато, ми міцні, як запорізький дуб на Хортиці, як українська з перцем.

Я завжди знав, що ми вистоїмо у найважчі часи. Прикладів тому без ліку. Бо ми козацького роду.

28 вересня, вівторок

Вмерти і не жити! Таки відкрили в нашому місті перший громадський туалет «Центральний»!

Зайшов Емік, сказав, що тепер може померти спокійно. Сказав, що головна місія його життя виконана. А хто це цінує?

Я сказав, що він навіки вписав своє ім'я золотими літерами в історію Приірпіння, став, так би мовити, застрільником побутової культури рідного краю, і це йому на тому світі зарахується. Але туди поспішати не треба. Воли і самі дорогу додому знайдуть.

Емік сказав, що алегорію зрозумів. І додав, що, до певної міри, таки заслужив вдячність ірпінчан. Але ще хоче і вдячність киян заслужити.

– Це ти про що, Еміку? – не зрозумів я.

– Не треба вдовольнятися малим, як казав старик Мічурін. Раз нам вдалося одне гарне діло в Ірпені, то чому не вийти з клопотанням до мера Києва про відновлення історико-культурного центру на вулиці Ямській, описаній в романі Купріна «Яма»? Адже ця книжка – просто готовий бізнес-план гарного прибуткового проекту. Відтак Київ отримає ще одне місце масового дозвілля і міжнародного туризму в столиці. Бо мене від цього кічужного Андріївського узвозу вже верне. Не все ж годувати туристів цими дебільними глиняними бутербродами з ікрою! І все у нас вийде, не гірше ніж в Амстердамі чи Гамбурзі. Не тільки ж Назарові відновлювати історичну справедливість у Криму!

– Еміку, а як же перший кооперативний тир імені Якова Блюмкіна?

– А от там його і відкриємо, як ще один атракціон нового туристичного центру. І тобі там робота знайдеться, читатимеш у салонах свою інтимну лірику і продаватимеш свої збірочки поезій про перше кохання. Ну як?

– Еміку, ідея прекрасна. Треба буде все обміркувати і – повний вперед! Дякую тобі, друже.

Я завжди знав, що класична література може надихати людей на великі помисли і звершення. Читаймо класику!

2 жовтня, субота

Головна новина дня!

В рамках Всеукраїнського фестивалю-ярмарку «Українське сало», який пройшов у Сімферополі, був зроблений найбільший в Україні бутерброд із салом площею у 9 квадратних метрів.

Подзвонив Назару, привітав, сказав, що його цьогорічний рейд до Криму дав перші результати.

– Я вірив у мудрість українського народу, – сказав Назар. – А з «Макдональдсами» вже час кінчати.

– За допомогою мачете?

– За допомогою пікетів. Ми люди ненасильницьких політичних акцій. Не треба боятися людей у вишиванках і камуфляжі.

Назар є Назар. Вічний революціонер. Прометей. Герой нашого часу.

3 жовтня, неділя

Зайшли Емік з Назаром, запросили поїхати на Майдан, там сьогодні представники різних політичних формувань оприлюднюватимуть свої погляди на майбутній устрій України.

Ми проходили повз зал ігрових автоматів «Метро-джекпот».

– Еміку, давай зіграємо, у мене таке відчуття, що нам сьогодні пощастить, – запропонував Назар.

Емік відказав, що азартні ігри – це єдиний гріх, якого у нього ще не було.

Емік взагалі чомусь завжди міцно чіпляється за свої гроші. Звідки це в нього?

От і Майдан. В очах рябіло від людей у різноколірних шаликах, прапорів, плакатів, усюди лунали гучні промови і була якась атмосфера наелектризованості. Всі одне одному щось із надривом доводили, ніхто нікого не слухав, як у великій італійській родині.

Назар розпашівся, очі горіли його знаменитим зловісним вогнем. У такому оточенні Назар завжди почувається як риба У воді.

– Ну все, Назаре, – сказав Емік, – настав твій зоряний час. Тільки кольчугу не забудь надіти. Сьогодні тут гаряче буде. А я збоку подивлюся на цей балаган. Чого це мене хтось за горло має хапати своїми гаслами й обіцянками? Так смішно все це виглядає. Ну просто дешевий вертеп, провінційна оперетка. Мені, чесно кажучи, тут тільки на гарних жінок приємно дивитись.

– Послухай, шановний, аби я був тобою, – почав було Назар, – я не став би так паплюжити нашу славну новітню історію.

– Ти ніколи не будеш мною, а це все – справжнісінький фарс.

– Це народження нової нації, нового суспільства, це очікування на нашого українського Вашингтона, який таки прийде незабаром, повір моєму політичному чуттю. Подивись навкруг – оце наші майданні командори, що виборюють і мою і твою свободу. А ти говориш як байдужий до долі України ситий мажор, що сидить у мерседесі і курить сигари по п'ятдесят доларів за штуку. А коли нас багато разом, то, знаєш, що може бути?

– А разом це може бути фарс-мажор, хлопці, – розрядив я назріваючий конфлікт. – Ну що, на трьох, як завжди? За нас, таких турбулентних парубків! За високу поезію, національну ідею та українську жінку!

– Давайте по гамбургеру в «Макдональдсі» візьмемо на закуску, – запропонував Емік.

– Від Вудстока до «Макдональдса» – один крок, – вирік Назар. – Ну що тобі в цій гидотній харчевні подобається? її всі антиглобалісти в усьому світі трощать. А тобі б лише американське, га? Американська музика, американські джинси, американське їдло. Байдуже яке, аби американське, так? Воно тобі нада?

– Там чисто і світло, як казав старик Хем. І громадський туалет на рівні, безкоштовний, і з папером у потрібному місці.

– Ну так хай би краще і спеціалізувався твій «Макдональдс» тільки на своїх громадських туалетах, якщо це в нього так гарно виходить. Із великим логотипом – «Мс'ОО». А з громадським харчуванням ми в своїй країні вже якось самі впораємося, – підсумував Назар.

Купили гамбургери, прийняли на свіжому повітрі по сотці перцівки, закусили. І настрій значно поліпшився, і на душі потеплішало, і розбіжності у поглядах на життя стали меншими.

Перцівка і гамбургер. Хіба це не є символом єднання культурних традицій двох великих народів?

Отак можна все владнати, коли є на те бажання і лій у голові. Виважено і коректно.

Емік усміхався гарненьким жіночкам, Назар придбав собі книжку вибраних творів Симона Петлюри, а я просто спостерігав за виром гучного політичного життя навколо нас.

Прапорці, бандани, барабани. Я знову спіймав себе на думці про те, як мені все це байдуже. Бо це не має ніякого стосунку до літератури.

Та все ж не втримався і придбав полив'яного куманця на згадку про наші відвидини Майдану у цей незабутній для України час. Назар розчулився, обійняв мене і сказав, що я справжній, кревний українець.

Я зачудовано милувався новими біотуалетами, що рясніли просто на тротуарах. А оце вже справжня батьківська турбота влади міста про своїх жителів. Не треба, як завжди, бігати до Українського дому. Зайшов. Просто чудово! Не соромно перед іноземцями.

Кожен отримав щось для себе. Хіба погано?

4 жовтня, понеділок

Як заполітизувалася Україна після мого повернення з відрядження! Усюди понаставляли якихось рундуків з рекламною літературою кандидатів у Президенти на виборах. Усюди метушаться якісь типи і когось рекламують, обіцяючи золоті гори. А я тут при чому? Мене політика ніколи не цікавила. Усе це відволікає від творчості. Та все ж узяв газету «Правда Лівобережжя». Привабило фото і гасло веселого кандидата Леоніда Черновецького з короваєм в руках: «Україна буде схожа на мене: успішною, багатою і красивою».

Може, і справді ми діждалися свого Вашингтона?

5 жовтня, вівторок

Щось давно ніяких відомостей від Зірки. Невже вона про мене забула, отримавши вірші, писані струнами мого серця? Невже їй тільки одного цього було треба? А подзвонити просто так, поцікавитись, як у мене із здоров'ям? А може, я тяжко захворів і мені невідкладна допомога потрібна?

І Мотря давно не дзвонила. Невже їй нема чого запитати у рідного батька? Хіба їй уже все в цьому житті зрозуміло? А як же мудрі батьківські настанови, дорожні мапи, духовні орієнтири? Адже ніяка подруга не зможе так спрямувати юну душу, як турботливе слово з рідного дому.

6 жовтня, середа

Зайшов Емік із «Польотом над гніздом зозулі» Кена Кізі. Спитав, чи нормальна книжка. Він не читав. Йому Янка порадила. Сказала, що для старого хіпі не знати Кізі – це все одно що не знати Тімоті Лірі. Що їй через неуцтво чоловіка соромно сусідам у вічі дивитися. Навіть Назар такого не зрозуміє. Назар любить, щоб ти був ким хочеш, але був ним до кінця.

Я сказав, що книжка нормальна, але написана ненормальним і про ненормальних. Але читати Кізі – то гарний смак. Без нього ніяка інтелектуальна розмова в гарному товаристві не клеїться. Бонтон в бомонді, так би мовити.

Емік сказав, що хотів мені свій новий вірш прочитати. Рімейк своєї знаменитої юнацької «Балади про свіжі помідори». Сказав, що на нього його надихнула моя інтимна лірика і все те, що я порадив йому з перлин світової літератури.

– Знову в стилі українського національного дзен-буддизму? – з острахом спитав я.

– Ні, в стилі українського пост-постромантизму. Це моє прощання з двадцятим століттям і з часом моїх юнацьких страждань. Тільки ти мене зможеш адекватно зрозуміти.

– Бачу, друже, що ти знову на бойовому посту. Не зрадив принципам. Це визначена громадянська позиція в наш непростий час. Так і треба справжньому есквайру. Назар тобою пишатиметься.

Господи, невже всі, хто читає мою інтимну лірику, надихаються на власне віршування? Не знаю, радіти з цього чи ні. А от майстер-клас в Острозі провести дійсно треба. І Еміка туди запросити, як вільного слухача. Сподіваюся, він там поводитиметься пристойно, як і належить серйозному есквайру з Ірпеня.

Еммануїл Гольдман, есквайр

БАЛАДА ПРО СВІЖІ ПОМІДОРИ

(Рімейк)

Смеркалося. Я знову крав для тебе помідори,

Складав їх в торбу на чужім городі край села

І потайки припер їх до твоєї овочевої комори,

Щоб ти за них мені чогось конкретного дала.

Дала притулку у глибинах радісного серця,

Бо я приніс не казна-що, а з грядки помідори,

А це ж не фунт ізюму, й не сто грамів перцю,

Це знак кохання, що долає всі життя затори.

Та ти лише ізнов сміялася із мене, кепкувала,

Казала: «Тю, дурний, знайшов чим здивувати,

Я тих томатів і сама шість лантухів накрала,

Так що гуляй собі, а то ще вийдуть мати».

Мине усе. Притлумляться юнацькі болі і образи,

Забудуться майданні горлохватні командори,

Зітруться з пам'яті чиїсь пустопорожні фрази,

Не щезнуть лиш мої любов та свіжі помідори.

– Значно краще, Еміку, – похвалив я. – І рима у тебе вже не так кульгає, як у першій версії, і тема кохання прописана значно об'ємніше і зрозуміліше, і громадянські нотки відчуваються. Ти ростеш на очах. В поетичному сенсі, ясна річ. Таку поезію не гріх і в наших майбутніх салонах на Ямській читати. Це ти Мелані присвятив?

– Мелані завжди буде недосяжною зіркою на небі моїх шукань жіночого ідеалу. А мій останній вірш – це просто поетичне вивільнення мого недолюбленого «я» в часи душевних переживань і соціально-політичних зрушень нашого багатостраждального українського народу, – зізнався Емік.

– Еміку, а я і не знав, що в тебе така поетична душа. Даремне ти так довго це від мене приховував. Цей дар треба плекати і розвивати. Присвяти цього вірша Янці. Вона це оцінить по-справжньому. Вона тільки про це і мріє потайки. Повір мені, я жіночу душу добре знаю. І ваша сім'я буде знову міцною, як ніколи. Навіть Назар буде щасливий. Бо, за Назаром, міцна сім'я – міцна держава. Це одна з підвалин української ідеї. А чому ти завжди себе в поезії позиціонуєш як есквайра?

– Бо це теж одна з моїх нездійсненних мрій. Має людина право на мрію чи не має?

– Та має, має, не переймайся так, мій есквайре.

7 жовтня, четвер

А навіщо мені, власне, той куманець, що я купив на Майдані? Назарові він ближче до серця. Я ж полюбляю лише те, що можна використовувати практично.

Зайшов до Назара, подарував йому. Бачили б ви очі мого друга! Назар сказав, що для нього це знаковий день у житті. А його Оксана нагодувала мене смачними варениками з сиром. І з сметаною, як і належить у нас.

Яка гарна сім'я! Оце і є справжня цеглинка українського суспільства.

8 жовтня, п'ятниця

Подзвонив Емік, повідав, що спав сьогодні до полудня, бо довго читав гарну літературу. Читав Бродського. Гарний поет.

Емік сказав, що йому, до речі, дуже сподобався отой самий куманець, що я на Майдані був придбав. Сказав, що він потім довго такого шукав, та таких куманців уже й слід простиг. Признався, що в нього вдома нічого такого нема, а хотілося б дуже. Сказав, що мій червоний швейцарський ножик став незабутньою згадкою про нашу дружбу і посідає особливе місце серед подарунків друзів.

Я відповів, що тонкий натяк зрозумів і що я б йому залюбки того куманця подарував, але, на жаль, я ще вчора віддав його Назарові. Подзвони йому, може, він його тобі переподарує.

Емік похнюпився і сказав, що у Назара снігу взимку не випросиш, не те що куманця. Що з воза впало – те пропало.

9 жовтня, субота

Зайшов Емік, сказав, що мої слова про його поетичний дар дали йому новий поштовх до віршування. У стилі українського хоку. Приніс рімейк знаменитої байки. Всю ніч писав.

Еммануїл Гольдман, есквайр

ЛИС ТА ВОРОНА

(Рімейк)

На гілку дерева Ворона сіла.

До неї Лис тихенько підійшов.

Та сир Ворона іще вчора з'їла.

Мораль: коли на сир накинув оком,

Біжи до нього, а не спи.

Бо довгий сон вилазить боком.

– Ну як? – з надією в голосі спитав Емік.

– Есквайре, ця штука буде сильніша за «Фауста» Гете, – похвалив я хоку друга. – Значно лаконічніше, і сказано все, що треба було сказати. І словам тісно, і думкам просторо, і рима на місці, що мене особливо тішить. І ти поступово набуваєш статусу головного рімейкера Київської області, слід визнати. І не збився на верлібристичні манівці.

– А цю мою нову річ можна присвятити Яні? Скажімо, отак: «До ніг твоїх складаю ці рядки і йду до тебе, як уперше»?

– Можна і треба. Це саме те, про що вона все життя мріяла. Нема такої жінки на світі, яка б не хотіла побачити присвяту собі. Тим паче від коханого чоловіка. Чому у нас з Інгою такий міцний шлюб? Тому що всі вірші я присвячую їй. Вона моя довічна муза. Моя довгонога синьоока пташка.

Емік пішов окрилений, сказав, що після розмов зі мною йому хочеться літати. Разом із Яною.

Здається, я стаю свідком народження ще одного поета в нашому місті. З непоганим відчуттям слова і з міцними моральними засадами. Завдяки своїм настановам і вчасним порадам, звичайно. Приємно, хай там як. А хто це цінує?

10 жовтня, неділя

Вже й Емік став писати, а я ще нічого не створив, відколи повернувся з Нової Зеландії. Невже ця маленька країна висмоктала з мене всі поетичні соки? Де взяти творчу наснагу? У чому? Чому я завжди всім допомагаю у часи душевних скрут і творчих шукань і чому ніхто не прийде на поміч мені, коли я того найбільше потребую?

I чому і досі мовчить Мотря?

11жовтня, понеділок

Мене завжди надихала Україна, її люди, її традиції, її кухня, її жінки. Чому ж зараз мене полишило натхнення? Чому я не можу віднайти бодай одного образу, однієї рими? Адже моя країна ніколи не полишала мене сам на сам із чистим аркушем паперу. Вона завжди живила мене образами і темами. Хіба може якась іноземщина дати мені чогось для творчості? Ніколи! Тільки своя земля, її коріння, її чисті води.

12 жовтня, вівторок

Знову нема натхнення. Невже я втратив свій поетичний дар через усю ту колотнечу? Це ж як для оперного співака втратити голос. Тільки не це, тільки не це!

Вирішив поїхати до Києва, розвіятися, пройтися Хрещатиком, бо він, як я вже знаю, мій хрещений батько. Що, як не рідний асфальт столиці, може надихнути поета на нові рядки?

На Хрещатику до мене підійшли якісь добре вдягнені молодики, у білих сорочечках, краваточках, привіталися, заусміхалися. Американські мормони. Років з двадцять так кожному, на грудях значки: «Старійшина Чак», «Старійшина Міккі». Як швидко стають старійшинами в Америці! Чак Норріс і Міккі Маус тягли мене в свої лабети, щось верзли про якогось Джозефа Сміта, їхнього головного мормона, та я не дався, дзуськи. А натомість розповів їм про князя Володимира і показав його портрет на гривні. І сказав, що коли і мені вони зможуть Джозефа Сміта на доларі показати, тоді й поговоримо конкретніше. І нагадав їм про багатоженство їхніх батьків-засновників. Мормони щось відбріхувалися, від багатоженства відхрещувалися, казали, що це про них тільки таке кажуть, а насправді у них по одній дружині.

А це вже не нада, як каже Назар. Свою історію треба краще знати. Бо хто не знає свого минулого, той не вартий свого майбутнього. А ми, українці, своїй вірі не зрадимо ніколи. їй понад тисячу років, совість треба мати, панове мормони.

Це просто обурливо, коли тебе просто в серці країни якісь жовтороті іноземці починають безкарно в якусь сумнівну віру затягувати. Треба дати цьому гідну відсіч. По-нашому, по-ірпінськи.

13 жовтня, середа

А сьогодні натхнення таки прийшло! Написав нову квінтьєму, свою відповідь на зухвалу окупацію іноземцями нашого духовного простору. Що то значить, пройтися центром рідної столиці!

Я щасливий, що всі мої творчі сили повернулися до мене. І не у далеких світах, а на батьківщині. Любіть Україну!

ПРО ІНФЛЯЦІЮ

Остерігайтеся інфляції душі та лжепророків,

Вовків усміхнених в овечій шкурі, зради,

Сумнівних культів і старійшин в двадцять років,

Квапливих рішень, необачних кроків, —

Такі вам, браття, мої думи і поради.

Остерігайтеся спійматись на улесливу наживку,

На лицемірну мову псевдодрузів, на обман,

Наточить вам будь-хто п'янку наливку,

Мізки запудрить й заведе в чужу домівку, —

Не вскочте, браття, ви в такий собі капкан.

Остерігайтеся ведмежих самоловів всіх чужинців,

Медоточивих вуст сектантів будь-яких ґатунків,

Вони вже тягнуть в своє кишло нас, вкраїнців,

Довірливих, сердешних, мов тих вівців, —

Таких от, браття, не зробіть ви прорахунків.

Остерігайтеся фальшивих гуру й блазнів віри,

Заморських вчителів і радників політкоректних,

Зальотних шептунів, що вже без міри

Нас долучають до чадної опіумної ліри, —

Пильнуйте, браття, цих іуд конкретних.

«Чого се ви, – спитає хтось мене, сповна сарказму, —

Нам тут улаштували свій мистецький спів?»

«Мій принце, – відповім, – я бороню вас від фантазму,

Я не даю вам перейти у бездуховну плазму

Позичених ідей, чужих думок й облудних слів».

Ні, я ніколи не погоджуся з Еміком, що щось чужинське може посприяти вивільненню творчої активності. Може, у Бродського і Троцького так воно й було, але ж вони не з Приірпіння! Свою останню квінтьєму я написав не завдяки іноземщині, а всупереч їй. Що можуть нам дати іноземці? А нічого. Можуть тільки дати, щоб потім утричі більше забрати. Діалектика, називається.

14 жовтня, четвер

Захотілося зробити чогось гарного в своєму житті, альтруїстичного, такого, про що було б потім приємно згадувати.

Поїхав на Петрівку, купив для Еміка двоплитник «Саймон енд Гарфанкел», про який він так довго мріяв. Того ж дня і подарував йому.

Емік не міг повірити своїм очам і сказав, що той, хто дарує, отримує вдвічі більше. Це кармічний закон Всесвіту.

15 жовтня, п'ятниця

Мотря подзвонила! А я вже переживав, чи не сталося чого.

Мотря повідомила, що я скоро стану дідусем. Що у мене з'явиться або італійський онук, або італійська онука.

Я, звичайно, знав, що за кордоном вивільняється творча особистість, але не чекав, що так швидко і до такої міри. Виходить, що й іноземці можуть щось дати.

– А як звати батька? – спитав я.

– Одне з двох – або Джанні, або Джорджіо. Але точно не Роберто.

– Уже легше, – визнав я.

– Але Роберто теж гарний хлопець.

– Я щасливий, доню.

– Ну ти тримайся там.

– І ти. Дзвони частіше. Ну давай.

Мотря подякувала за розуміння. Сказала, що їй завжди є кому подзвонити. Навіть Мар'яна з Маріанною кажуть, що такого батька треба ще пошукати.

Як добре я виховував свою доньку! У нас ніколи не було розриву поколінь. І вона ніколи від мене нічого не приховувала.

Зрештою, це мало колись статися. Я на це дивлюся цивілізовано і філософськи. Як Бенедикт Спіноза. А сцен із мексиканських серіалів у нас не буде. Бо Україна – не Мексика.

Я вийшов до річки. Серце калатало від сум'яття почуттів. Дужий вітер стугонів у верхів'ях дерев. Сонце зрідка визирало з-за хмар. Ніхто мені не стрівся по дорозі.

Я плакав. І не соромився сліз.

Content

Дмитро Стельмах
Фарс-мажор

* * *