Олександр Ірванець

Загальний аналіз (збірник)

День Перемоги

Усім великим перемогам

і їхнім переможцям присвячую

Автор

* * *

Була п'ятниця, восьме травня. Западав ясний, погожий вечір, свіжий і зоряний. Марко з Яном сиділи під парасольками вуличного кафе, допиваючи вже по третій гальбі пива.

Вони заприятелювали порівняно недавно – трохи понад рік тому, на засіданні літературної студії при редакції міської молодіжної газети. Обоє виявилися зволенниками поезії, тож і зараз, присьорбуючи пиво, вели ту саму нескінченну розмову, яка тривала поміж ними вже понад рік.

– Ну добре, української літератури нема. Усі ті тичини-сосюри давно повимирали. Та й що вони писали!.. – запально-запитально колошкався Ян. – Друге діло – російська література. Особливо – Поезія.

– Поезія – це завжди інша річ. Чи «друге діло», як ти ось щойно сказав, – Багатозначно підтакнув Марко й одним духом допив своє пиво. Подивившись у порожню гальбу, він раптом народив пропозицію: – Слухай, а як стосовно того, щоби полірнути?

– Що полірнути? – Ян, занурений у свою викривально-похвальну промову на честь поезії, не одразу вхопив зміну теми. – А, полірнути? Чом би й ні?

У пожежній частині, де Марко заробляв свій хліб насущний художником-оформлювачем, саме сьогодні видали премію за перший квартал. Марко вже встиг купити в пенсіонера біля вокзалу томик Теккерея в доброму стані, тому тепер він не почувався зобов'язаним доносити додому й усю решту грошей. Дружині ж завжди можна сказати, що премію зрізали. Тож він помахом руки підкликав офіціанта й рішуче замовив пляшку портвейну.

Коли важка червона рідина солодко й повільно потекла стравоходами, Ян зробив було спробу повернутися до попередньої теми.

– Але й у російській поезії все не так просто. Ось я, наприклад, ціную Йосипа більше, ніж усіх тих жень, андрюш і робертів, разом узятих. Занадто багато вони про червоні прапори писали…

Марко, не маючи що заперечити (та й не особливо бажаючи заперечувати), лише кивнув головою й удруге приклався до склянки, у якій передбачливо залишив на два пальці вина. А Ян саме тим часом (часом Маркового ковтка) несподівано й раптово загубив нитку розмови. Він подивився на пляшку таким запитально-благальним поглядом, якого важко було не зрозуміти, і, коли Марко хлюпнув із неї до склянок, Ян швидко вхопив свою, підніс її до вуст та, замість перехилити напій, раптом запитав:

– Скажи, а звідки вони беруться?

– Хто – Вони? – Марко не зрозумів запитання. – Поети?

– Та ні. Ветерани, – Притишивши голос до гучного шепоту, вів своєї Ян.

– Як це – звідки? – і далі плутався Марко.

– Зараз поясню, – Пообіцяв Ян, цокнувши склом об скло. Друзі випили, перевели подих, і Ян продовжив. – От я сьогодні вранці їду до бібліотеки, коли в тролейбус на Театральній площі заходить ветеран. Невеличкий такий сивий дідок, орденів на ньому ось так от, – Ян провів ребром долоні собі по талії, нижче рівня столу, там, де Марко й не побачив, тільки вгадати міг. – І він так владно, так жорстко подивився на всіх нас, хто їхав у тому тролейбусі: «Ану, хто мені тут місцем поступиться?», що одразу троє чи четверо людей встало. Він тоді сів, іще раз нас усіх поглядом обвів і поїхав собі…

– Ну і що тебе тут дивує? – запитав Марко й знову хлюпнув до склянок. – Завтра ж цей, День Перемоги.

– Так! – Ян перейшов уже на тихий шепіт, хоча окрім них у радіусі метрів десяти не було жодного відвідувача, лише понурий офіціант бовванів оддалік у дверях. – У тому то й уся річ. Скажи, чому їх не видно в інший час, протягом року? Ні влітку, ні восени, ні взимку?

– Гм, цікаво… – Марко замислено подивився в склянку й долив ще потроху, спершу собі, потім приятелеві. – Якщо чесно, то я теж колись думав над цим. Давай!..

Цього разу портвейн уже пройшов плавно й нечутно, лишивши по собі тільки гіркувату солодкавість у горлах. Сковтнувши слину, Марко продовжував:

– Як мені ще було років десять-дванадцять, до нас у школу теж часто приводили цих, ветеранів. Я тоді дивився на них і думав: «Коли я стану дорослим, вони вже всі повмирають, і моє покоління буде пишатися тим, що бачило ще живих учасників тієї війни».

Ян подивився на Марка впритул і нервово гигикнув. Марко кивнув, неначе зрозумівши це гигикання:

– А тепер ось мені вже сорок два, а я й далі щороку бачу їх у травні, на парадах. І бачитиму ще, за рік, за два, за п'ять. Спершу мені просто здавалося, а зараз я вже переконаний: я проживу своє життя, помру, а вони все йтимуть і йтимуть на тих своїх парадах.

Запанувала пауза. Ян замість відповіді простягнув руку через стіл і сам розлив пляшку до кінця. Вийшло майже по повній склянці. Друзі ніби за командою піднесли склянки й зробили по ковтку. Ян аж закашлявся: слова лізли з горла назустріч алкогольному напоєві.

– Слухай, а ти ніколи не замислювався, може, вони й справді вже померли?

Марко підвів на нього очі.

– А давай перевіримо…

* * *

Друзі розрахувалися, тобто розрахувався Марко. Ян був таки вийняв із кишені п'ятірку, але старший товариш зверхнім жестом руки зупинив його: облиш. Він дав понурому офіціантові п'ятдесятку і, щоб було без здачі, показав на пляшку коньяку місцевого розливу, яка сиротливо стояла в скляній стінці бару серед горшок і портвейнів:

– А це нам із собою. I пару бутербродів, тих, із оселедцем.

Цвинтар у їхньому місті був не далеко і не близько. Марко з Яном перебігли вулицю, заскочили до порожнього, чи й не останнього, тролейбуса, не компостуючи квитків, проїхали п'ять або й шість зупинок і, вийшовши в темряву, котра дедалі густішала, перетнули ще дві паралельні вулиці, уже переважно приватної забудови. Металева хвіртка, яка служила бічним входом на кладовище, виявилась відчиненою – Вона лише тихенько рипнула, коли двоє друзів протиснулися крізь неї і спинилися.

– Ну і що тепер? – запитав Ян здушеним голосом.

Неначе у відповідь, десь у приватному секторі хрипко прокукурікав півень. Його крик не злетів угору й не був підхоплений іншими півнями. Та й чи були на цій міській вуличці інші півні?

Марко примружив очі, поправив окуляри і, притискаючи до грудей пляшку, рушив уперед стежкою поміж могилами. Ян, боязко щулячись і озираючись, поплентав за ним.

Хвилин за десять вони вибрели на центральну алею цвинтаря, порівняно широку й освітлену двома слабенькими блідими ліхтарями. Сюди, на алею, теж виходили могили, але вони були привітнішими, ніж ті, у глибині цвинтаря. Акуратно обкопані, доглянуті, із вінками й живими квітами в пляшках з-під кефіру та в майонезних слоїках.

– Тут лежать гідні люди, – Промимрив Марко, пробираючись ближче до світла. Повз могили двох міських голів, чиї чорні гранітні голови суворо дивились у темряву з дорогих постаментів, повз могилу директора театру й головного лікаря міського шпиталю друзі нарешті вийшли до лавочки, яка самотньо стриміла під дальнім ліхтарем. Роззирнувшись і змахнувши невидиму куряву з дощок, Марко сів, затиснувши між колінами пляшку. Алюмінієва закрутка тричі тріснула в його пальцях.

– Пий, – Простягнув він пляшку Янові.

Той узяв, зробив ковток, скривився.

– Як? Нормальний? Чи палений? – Марко, не чекаючи відповіді на своє питання, забрав пляшку, пригубив, потім зробив одразу два більших ковтки. – Нормальний! Х-ху…

Десь за деревами, у невидимому звідси приватному секторі, самотньо завив пес. Ян боязко озирнувся, утягнув голову в плечі.

Марко підбадьорливо ляпнув товариша по спині й раптом завмер. Неподалік почувся дивний, незрозумілий звук. Це був скрегіт, але не гучний, не різкий, а глибокий, немов потамований шаром чогось м'якого. Вати? Чи – землі?

Друзі інстинктивно нахилилися, притиснулись один до одного й повернули голови в той бік. Спершу нічого не було видно, але потім у темряві за рядами могил таки вдалося розгледіти хаотичний, уривчастий рух.

Це був старий чоловік із зеленкуватим обличчям і ріденьким волоссям, що щільно обліплювало йому череп. Одягнений він був у мундир підполковника з червоними петлицями танкіста. Ліва рука в нього висіла вздовж тіла майже нерухомо, але правою підполковник досить управно обтріпував із кітеля землю, яка налипла на поли. Худі й тонкі пальці його долоні були заляпані воском, що прилип до нігтів.

– Ей, рєбята! – Він через могильну огорожу помахав маркові з яном усе тією ж правою рукою. – З наступающим празднічком вас!

– Дякуємо… Вас також… – Промимрив Марко. Ян кивнув, приєднуючись.

– Тут наших нікого нє відєлі? – запитав у них підполковник, дивлячись глибоко запалими очима, немов і не на них, а кудись у глибину темряви. Марко тільки знизав плечима у відповідь.

– Ну ладно… – Військовий повернувся й, далі обтріпуючись, побрів кудись ліворуч між могилами. Друзі проводжали його поглядами, все ще не вірячи побаченому. Ян дрібно-дрібно цокотів зубами. Марко підніс йому до рота пляшку й улив ковток коньяку. Ян тільки вдячно кивнув і обхопив свої лікті долонями. Його усього тіпало частим дрібним дрожем.

Далі по алеї одна з центральних могил і собі заскреготіла глухо й невиразно. Підполковник прискорив кроки в той бік. І саме вчасно – із-під плити повільно підвелася висока, ставна постать у мундирі з широкими лампасами й великими золотими зірками на погонах.

– Товаріщ гєнєрал! – Підскочив до нього танкіст, відстовбурчуючи догори неслухняну правицю. – Падполковнік панкратов на торжествєнноє построєніє прібил пєрвим!

– Вольно! – Промуркотів генерал, і собі обтріпуючи мундир. – Не спєшитє, падполковнік. Хотя усєрдіє похвальноє.

Обоє військових вийшли на центральну алею. Тепер було помітно, що земля прилипла не тільки до кителів, але й до штанів, гарних генералових, із лампасами, і під-полковникових, вужчих, скромніших. Черевики в обох теж були добряче побруджені, хоча не грязюкою, а курявою. Тож спершу генерал, а за ним і підполковник обережно потупали ногами, обтрушуючи пилюгу.

– Бачиш… Ти таки не помилився… – Прошепотів Марко й пожадливо ковтнув із пляшки. Ян простягнув руку, яка тремтіла, й, обливаючись, також зробив великий ковток.

А глухуватий скрегіт уже долинав із різних боків, зблизька й здалеку. То там, то там гупала об землю кам’яна плита, і чергова постать у мундирі, обтріпуючись, зводилася з-під неї.

Мерці підтягались до генерала й підполковника, рапортували про своє прибуття, а потім продовжували обтріпуватись, уже потроху шикуючись у якусь не вельми струнку шеренгу вздовж центральної алеї. Ян із Марком усе сиділи нерухомо на лавці. Та на них і не дуже звертали увагу. Розмови, які вели померлі між собою, переплітались у широке й не до кінця збагненне полотно:

– От харашо як вокруг!.. Вєсна, всє позєлєнєло! Нєдаром вєсной побєду здобули!

– Ти шо лі її здобував? Да тобі ж у сорок п'ятом чотирнадцять літ стукнуло, Іван Миронич! Ти ж воєнруком всю жизнь проработав у школі, пацанов учив протівогаз одівать!

– Ну і шо ж, і ето тоже нада! Готовив будущих защітніків. Чи ви щось імєєте протів, Михаїл Петровіч? Ілі я віноват, шо од вас молодший?

– О, диви, Семенівна вилізла! Ти ж наша подруга боєвая, і мать, і сестра, і жена!

Поміж огорожами могилок пробиралася, накульгуючи, старенька бабця в довгій чорній спідниці й плюшевому жакеті, на якому трьома низками косо стриміли орденські планки.

– А де ж самі награди твої? Дітям у наслєдство оставила?

Семенівна зупинилася, сперлась на хвіртку біля однієї з могил і прошамкала у відповідь:

– Да награди мої Вітька, внук младший, іще в дев'яносто первом вивіз у ету Польшу, котору ми з вами, Петровичу, освобождалі, і там зміняв на часи електронні, китайського проізводства.

– Та ви шо? От негодяй! І як так можна!.. – обурено розвів руками Петрович. Від різкого руху одна рука в нього неприродно вигнулась у лікті назовні, і він обережно засунув її до кишені кителя. А Семенівна продовжувала пояснювати, пробираючись вузькими проходами між гробами:

– Так він же тих часів привіз тоді неміряно, цілих два мішка. З тими часами півгорода ходило. І ті три кіоска на базарі, які він січас держить, вони од тих часів началися. То разве ж мені жалко?

Марко здригнувся й обережно перевів погляд на свій годинник. «Casio» показував пів на третю. Ян, спершись на його плече, вже не тремтів, а сидів у якомусь закам'янінні. Марко майже силоміць розціпив другові зуби й улив туди кілька грам коньяку. Із того, що на Яновому горлі смикнувся борлак, було зрозуміло, що життя у його тілі ще жевріє. Марко обережно підніс пляшку до рота й відпив сам.

Тим часом Петрович, який, вийшовши на світло, виявився майором-зв'язківцем, товстим і лисим, подивився в бік Марка з Яном і неначе сам до себе, але досить голосно промовив:

– А в них же тут зараз єсть магазіни і кіоски еті, як їх… круглосуточні! Чуєш, Семенівна, а твій внук часом не таким кіоском завідує?

– Нє, він курточками і штанами торгує, – уже зовсім близько від нього відгукнулась Семенівна. – У нього вночі закрито.

– А-а-а, і то правда… – Петрович явно натрапив на близьку й важливу для себе тему. – Да й дєнєг цих совремєнних навряд лі в кого найдеш. Вони ж, родня, перед тим, як хоронить, усі кармани обшарять!..

Той, кого він називав Мироновичем, невисокий вузькоплечий мрець у мундирі невизначеного роду військ із погонами старшого лейтенанта, стоячи трохи віддалік, розвів руками й знизав плечима. Ці рухи вийшли досить дерев'яними, проте Петрович міняти тему не хотів.

– От у нас пару лєт назад тут виліз учасник Октябрьской революції. Йому в ноябрі положено, але він день перепутав чи, може, і нарошно. Воно ж приятніше весной вилізти. Так у нього, слиш, Миронич, у нього в подкладу піджака золоті царські п'ятьорки зашиті вказалися. Ото ми тогда погуляли!.. – замріяно вів своєї Петрович, помалу, крок за кроком, обережно наближаючись до лавки під ліхтарем. Марко притиснув Яна до себе, той від жаху опустив голову, дивлячись прямо під ноги, у темряву, ледь розбавлену блідим ліхтарним світлом.

Петрович якось боком, низько й дрібно переставляючи ноги, неначе на протезах, дибуляв у їхній бік. Ян застогнав, а Марко сховав пляшку з коньяком під куртку.

– От слиште, молодиє люді, – здалеку почав Петрович, метрів зо п'ять не дійшовши до них. – Скіко зараз бутилка водки стоїть? В етіх ваших нових деньгах?

Марко вичекав із півхвилини. Мрець зробив у їхньому напрямку ще зо три кроки, і не відповідати вже було неможливо. Намагаючись, щоб голос не тремтів, Марко прошепотів:

– Та гривень три-чотири…

– Е-е-е… Дорогувато… – Петрович був уже кроків за десять. – Прєжні рази були й по два, і по полтора гривні. Шо ж це такоє, шо всьо дорожає…

Марко з Яном мовчали. Петрович також зупинився й неначе замислився, розв'язуючи в голові якусь складну задачу. Потім зробив іще два-три дрібненьких кроки й почав своєю правицею чи то мацати, чи масувати груди ліворуч, там, де серце.

«Може, йому погано?» – Майнула думка в голові в Марка і тут-таки зникла, затулена іншою: «Але як це мерцеві може бути погано?» А Петрович тим часом поліз під вилогу кітеля й почав там незграбно нишпорити неслухняною правицею.

– Слушайте, молоді люди… – Він копирсався за пазухою, і Маркові робилося страшно від самої думки про те, що він зараз може звідти дістати. – А вот ви можете дать мені еті самі чотири-п'ять гривень… не за безплатно… а вот за ето, напрімєр.

Він витяг руку з-за пазухи – там не було нічого. Але він тією самою рукою зняв із грудей ордена Червоної Зірки й простягнув його Янові, водночас прикручуючи двома неслухняними пальцями на хвостик круглу металеву заглушку, яку, вочевидь, і відстібав так довго з другого боку свого кітеля.

– Орден. Він гораздо дороже стоїть.

Ян, немов загіпнотизований, дивився на п'ятикутну металеву пластину, укриту червоною емаллю, потім узяв її лівою рукою, обережно двома пальцями. У той самий час праву долоню він запустив у кишеню штанів і видобув звідти п'ятірку – ту саму, якою намагався розплатитися в барі і яку повернув йому владним жестом Марко.

– Ось. Візьміть.

Мрець простягнув свою всохлу долоню, і Ян поклав туди банкноту, швидко-швидко, ще й відсмикнувши свою руку, щоб часом не доторкнутись плоть до плоті. Петрович зауважив це й усміхнувся вузькими, майже нерухомими вустами:

– Не нада, не нада бояться…

Він заховав п'ятірку до кишені й, повільно розвернувшись, пошкандибав у глибину центральної алеї.

А мерців тим часом прибувало й прибувало, їхня багатоголоса розмова вже загортала в своє полотно увесь цвинтар.

– Смотрі-смотрі, Мантюк показався! Ах ти ж тля бандеровская! Ти ж первих два года войни в поліцаях служив ілі там в лесу сідел. А потом, когда наши прийшлі, так ти, как ні в чом не бивало, присоєдінілся! Ану спрячся назад, зараза, а то закопаєм второй раз!..

– О, Лазарь Мойсейович появився. Ти шо ж, за всю жизнь так вище майора й не дослужився? П'ята графа помішала?

Той, кого назвали Лазарем Мойсейовичем, виглядав іще майже живим: видно, його поховали нещодавно. Він мав пригнічений вираз обличчя зі стиснутими губами і великим, хоча й не гачкуватим носом. Майорський мундир сидів на ньому дещо недоладно, але він, обсмикнувши його й майже не обтріпуючись від налиплої землі, твердо попрямував алеєю, туди, де стояв генерал. Високо піднімаючи ноги, які майже не згиналися в колінах, Лазар Мойсейович відрапортував про своє прибуття, а потім, делікатно взявши генерала під лікоть, відвів його вбік, ближче до ліхтаря. Марко вслухався й почув досить гучне шамкотіння:

– Слиште, товаріщ генерал… Тут нада решить один вопрос. Я ж ето, недавно, так сказать, переход совершив.

– Што-што? – не зрозумів генерал.

– Ну, помер то єсть.

– А-а-а. Ну і што ж? – Генерал розмовляв неохоче, явно демонструючи бажання повернутись до своїх приємніших обов'язків. Неподалік уже товпилося з півдюжини нових покійників, які, стаючи навшпиньки, позирали в бік постаті з лампасами. – Давай бистрєй, Моісєєвіч!

– Так шоб бистрєй, то ето… – зам'явся Лазар, – нужна ваша помощ…

– Какая ще помощ? – Покривився генерал.

– Ви ж з етім, з теперішнім председателем горсовета, як то оно… з мером, ви ж із ним знакомі? Він же у вас у военкомате замєстітєлєм начинав? Вроде так?

– Не замєстітєлєм, а комсоргом! Не тяни, Моісєєвіч! Кажи, што нада!

– Так вот… – Мойсейович вочевидь не вмів «не тягнути», – Я ж, когда помер… Ми ж в очереді стояли… на квартіру.

– У тебя ж була квартіра, трьохкомнатная! На бульваре Героев Сталінграда, із улучшеною планіровкой!.. – Дедалі більш роздратовано хрипів генерал.

– Ой, да когда це!.. – Лазар підніс руки до грудей. – После етого я два раза з'єжджав. Та квартіра старшій дочці осталась. А послєднє врем'я я жив із внучкой, у двохкомнатной хрущовкє.

– І што? – Генералові явно вривався терпець.

– Да ето ж… Як я помер, акурат перед двадцять третьїм февраля, то ми ж усе ждалі, шо нам ордер принесуть на новую квартіру. Через ето ожиданіє мене родниє ще две нєдєлі не хоронили. Фу, стидно сказать, усю хату їм провонял…

– Так і што ж? – Генерал вже кричав, не приховуючи роздратування. – Ти родиш наконец, чого ти хочеш?

– Ой, токо не нада на мене кричать! – Лазар Мойсейович і собі підвищив голос. – Я вас только попросить хотел, штоб ви дньом, после парада, єслі предоставиться случай, напомніли про етот вопрос председателю. Бо мої так і остались у той хрущовкє. Похлопочете, товаріщ генерал?..

Генерал висмикнув свій лікоть з пальців Мойсейовича, різко повернувся на каблуках і, не відповівши, швидко, наскільки міг, покрокував до новоприбулих мерців, котрі його чекали віддалік на алеї. Відійшовши кроків на десять, він озирнувся на Лазаря, який понуро застиг, тримаючи зігнутою в лікті руку, що нею щойно тримав за рукав співрозмовника. У погляді генерала змішалися жаль і зневага, а з напіврозтуленого порожнього рота долетіло коротке й глухе: «Ладно!.. Посмотрім».

Марко з Яном устигли трохи отямитись і навіть крадькома ковтнули з пляшки, яку для цього доводилося перехиляти вже дуже високо. Марко знову сховав пляшку під пахву за куртку, і дуже вчасно, бо алеєю до них наближалися підполковник Панкратов і майор Петрович, який уже стискав у правиці отриману від Яна п'ятірку.

– Тут, за пару кварталов, єсть вагончик круглосуточний… – Петрович майже потирав від радощів руки. —

Там і затоваримся. Хоть мерзавчика якого-нібудь, щоб вкус во рту напомнить. Правда, товаріщ падполковник?

Підполковник злегка кивнув, явно думаючи про щось своє. Потім спинився, різко, аж Петрович, який ішов поряд, зашпортався й ледь не впав: – Што такое, товаріщ падполковнік?

– Єсть у меня одно дельце… – Багатозначно промимрив собі під ніс Панкратов.

– Шо за дельце? Посреді ночі…

Підполковник повернув обличчя до Петровича та спідлоба подивився на нього майже впритул.

– Тут, под городом, за речкою, мої танкісти лежат. На краю болота четирє екіпажа. В сорок третьем тут у нас бой бил основательний.

– Ага… – Протягнув Петрович, явно не маючи що сказати, а лише для підтримання діалогу.

– Так вот я січас вийду с тобой, а потом побегу туда, за речку.

– Зачем? – Петрович таки придумав, як йому продовжувати розмову. Він вирішив ставити запитання, які самі собою витікали зі сказаного.

– А затем! Оні ж тоже повилазілі.

– І што?

– А то! – Підполковник починав потроху сердитися, набридливий співрозмовник явно потрапляв своїми запитаннями не в тему. – Оні ж там не в парадках похоронєни. Шлємофони обгорєлиє, у одного полголови снесло, у другого ног нету по колені. Я ж не могу позволіть, шоб і оні на парад попьорлісь!

– А, ну да, правильно… – Петрович знову потрапив у глухий кут зі своєю тактикою доточування запитання до попередньої відповіді.

– Сам знаю, шо правильно. Только надо мне їх как-то удержать. Да скажу їм, што нет нікакого парада, што новая власть поотмєняла. А ти меня подождьош возле того своєво лабаза… Добро?..

Вони поволі пошкандибали далі, навіть не повертаючи голови в бік Марка та Яна. Ті у свою чергу, зробили вигляд, що їх нема ні на лавці, ні взагалі в природі: затамували подих і не ворухнули жодною частиною тіла, із волоссям у ніздрях уключно. Тільки коли дві постаті щезли в темряві за головною брамою, Марко перевів дух і простягнув Янові пляшку, вийнявши її з-за пазухи. Там ще лишалося грамів сто коньяку, а годинник уже показував двадцять п'ять хвилин на четверту.

– Скоро світанок… – Прошепотів Марко в саме вухо Янові.

– Не так-то й скоро, – Відповів той, повертаючи пляшку, у якій напою майже не лишилося.

Удалині генерал усе приймав і приймав рапорти про прибуття від чергових мерців у різноманітних мундирах. Серед них також траплялись і постаті в цивільному, із орденами, а рідше – із орденськими планками на лівому боці запалих і нерухомих грудей.

Марко підняв пляшку над роззявленим ротом і тримав її, аж доки тринадцята й чотирнадцята краплі не впали на язик.

– Усе. Більше й алкаші не видобувають, – Він обережно поставив пляшку в темряву під лавку, а потім відкотив її подалі п'яткою.

– Може, потроху линяти будем? – Ян подивився через плече на Марка знизу догори. – Уже ж переконалися, що вони таки є. Тобто ні, що їх таки немає. Тьху, зовсім заплутався. – Він спробував усміхнутись, але тільки скривив рота. Страх у його очах нікуди не щезав.

Марко міцніше стиснув плече молодшого товариша. Алкоголь не діяв абсолютно – Думки були ясними й чіткими.

– Можна й линяти. Але я б іще трохи посидів. Якби ти був не проти. Хочу побачити… – Він затнувся, спостерігаючи, як поміж могилами пробирається мрець, котрому, певно, перед смертю невдало зробили розтин. Голова й ліва рука в нього почергово відвалювались, і він правою припасовував загублену частину тіла назад, але притримати не міг, бо тоді відпадало щось інше. Коли він дістався до генерала й випростався, доповідаючи про своє прибуття, то лівицю просто поклав собі під ноги, бо притримувати її вже не міг ніяк. Відрапортувавши, мрець підняв ліву руку, та, видно, утомившись її притуляти, просто затис під пахвою правої. Голову при цьому він тримав нерухомо й відійшов обережно, із дерев'яною спиною трохи не навшпиньках.

– Що ти хочеш побачити? – Ян таки вимагав, щоб Марко закінчив попереднє речення. Він трохи очуняв від страху, принаймні вивільнив своє плече з-під Маркового ліктя й сів дещо вільніше.

– Ну, це як в американських фільмах, коли вранці сходить сонце і всі… Всі вони під його промінням… Починають димитися, а потім зникають, пам'ятаєш? – Марко таки справді хотів бути дослідником до самого кінця. – Бо хто зна, чи коли ще трапиться побачити щось подібне.

Ян кивнув, хоча було помітно, що найохочіше він би зараз чкурнув звідси чимдуж і чимдалі.

– Згода, посидимо трохи іще.

Десь у приватному секторі подав свій голос той самий невидимий півень – Глухо й самотньо.

* * *

Під утро, як уже начало светать, наші друззя почті шо задрімали. Вони очнулись тільки при появлєнії падполковніка Панкратова, которий тянув на собі Петровича. Петрович явно успів купить вожделенную чекушку і даже впотребить її вовнутрь. Около лавки, на которій сиділи Ян із Марком, підполковнік остановився трохи передохнуть. Петрович прийшов у чуство й начав предлагать іще один орден зі своего кітеля за пару гривнєй «на закуску».

– Ось, візьміть. – Ян раптово згадав про два бутерброди з оселедцем, які вони прихопили в кафе, і тремтячою рукою дістав із кишені куртки згорток. Бутерброди, щоправда, злиплися в один, но Петровіча ето не смутіло, і он начав жувать їду, даже не разворачуя. Падполковнік почті неслишно матюкнувся сквозь зуби й поволок майора дальше в сторону построєнія.

Сонце зійшло не швидко й не повільно – саме так, як і мусить сходити сонце весняного погожого ранку. Його червоне проміння, потрохи переходячи в золоте, ковзнуло верхівками тополь, які оточували цвинтар, потім сягнуло нижче, до землі. Но странно – ніхто з мертвецов не задимився, не упав, не іспугався. Усе оні, сосредоточенно подняв голови, слухали команди, коториє подавав генерал.

– Ти бач, – тільки й зміг промимрити Марко.

А мертвєци тим временем не спіша построїлись у колону по троє і двінулись в направленії главної брами. Приголомшені й ошеломльонниє, дивились наші двоє друзей на ето шествіє – спереді шагали генерал із падполковніком, а за ними йшли всі остальні, хотя й не в ногу, но достаточно стройним порядком. У послєдній шеренге двоє ветеранов у штатському вели под руки Семьоновну, яка оказалась єдінствєнною женщиной у всей групі. Петровіч покачувався злєва направо і спльовував обривки салфетки, у яку був завьорнутий бутерброд із сєльодкою.

Скрипнули желєзниє ворота, і колона, вилившись назовні з кладбіща, свернула налево, у сторону центра, по безлюдному в ето врем'я центральному проспекту.

Когда Марк і Ян прийшли в себя – а случилось ето мінут за двадцять – Вони піднялися с лавки й медленно двінулись туда же, на глав ний виход із кладбіща. Разговарювать не моглось і не хотелось. По задітому утреннім сонцем проспекту одіноко ехала жовта «Волга» з поперечним клєтчатим гребешком.

– Таксі! – Марко махнув рукою, і авто спинилося, хитнувшись порожнім багажником.

– С праздніком, мужики! Куда ехать? – таксіст висунувся з кабіни в приоткрите окошко на дверці.

– До центру… – Марко все ще почувався наче вві сні. Вуста ворушилися повільно, ніби ватяні чи пластилінові.

– А деньги єсть? – недовірливо прискалив око таксист. – А то ви шото на бомжей похожі!

Марко сягнув до кишені й із подивом намацав там тільки одну банкноту. Витягнувши її, він побачив, що це білет номіналом у двісті гривень.

– Ну не, у меня с такіх здачі не будет!.. – закапрізнічав таксіст.

І тут Ян решительно рвонув на себя дверцу со сторони пасажира, резко шльопнувся на сідєньє й чотким двіженієм протянув таксістові орден Красной Звєзди.

– На проспект Победи! – Почті шо прокрічав он. – Трогай, поєхалі!..

2004 p., Ірпінь

Загальний аналіз

З-за спини ліворуч, від річки віяв легкий прохолодний вітерець. Федір Іванович проминув котельну з невисокою темною трубою і прискорив крок. До платформи лишалося метрів зо двісті, а електричка мала ось-ось підійти. Під новими черевиками шурхотіла жорства, червонясте квітневе сонце над кількома дев’ятиповерхівками праворуч підбивалось дедалі вище. Піднімаючись по насипу, Федір Іванович механічно помацав під плащем праву кишеню піджака, та збіг сходами на платформу.

Людей було чимало. «може, це попередня електричка спізнюється? – Майнула думка в голові. – От і добре, що не поспішав. Спокійно з’їв сніданок, поголився. Так і має починатися день у письменника – Без метушні, розважливо, статечно».

Сніданок у їдальні будинку творчості йому дійсно приготували завчасно. Було приємно споживати яєчню, а потім ще й молочну вівсянку з міцним брунатним чаєм, водночас насолоджуючись тишею та благословенною самотністю. Ні прикрий критик Рибчук, ні криклива феміністка Зубринська, ані ті товсті графомани зі східних областей, котрі вечорами в будці міжміського телефону голосно кричали своїм чи то дружинам, чи онучкам (а може, і коханкам): «Харашо, Свєточка! В Кієвє ето єщьо можна купіть! прівєзу нєпрємєнно! Целую тєбя!», а потім, звертаючись до Федора Івановича, переходили на страшенно штучну, проте бездоганну українську: «Оце телефонував додому, зі своїми побалакав трохи…» – ніхто з них своєю нікчемною присутністю не заважав спокійному прийому їжі та подальшому її травленню.

Через це й думки тепер шикувалися собі слухняною, дисциплінованою шеренгою. «Вони всі про себе бозна-якої високої думки. А що вони, по суті, зробили для літератури, для народу? За великим рахунком – нічогісінько. Книжки їхні пилюжаться в магазинах, нікому не потрібні. А самі вони проживають свої нікчемні життя приспішників старого режиму. Та їхній час минає. Тривають, можна сказати, останні їхні дні…»

Світляне рило електрички прорізало сірувату ранкову імлу водночас ревом і променем прожектора. Натовп на платформі заворушився, потім раптом швидко й раціонально сконденсувався саме в тих місцях, де мали б опинитися двері вагонів. Федір Іванович на мить розгубився, поткнувся в один, потім у другий міні-натовп, але його відтерли, тож не лишалось нічого іншого, як бігти у хвіст потяга, де, здавалося, люду було трохи менше. Урешті (поки він біг, пасажири собі заходили) Федір Іванович утиснувся до першого тамбура третього вагона з хвоста потяга. У ніздрі одразу вдарив гострий запах – Вагон був із туалетом. Люди поспішно проходили з тамбура до салону, іззаду набігали інші, підштовхуючи в спину попередніх: «Ще трошки… Ще чуть-чуть. Всім їхати треба!..» Федора Івановича майже внесли до вагона. Щоб уповільнити цей рух, письменник мусив триматися за ручки на спинках сидінь. Робив він це лівою рукою, правою водночас захищаючи кишеню піджака під плащем: «Обережніше, будь ласка. Я вибачаюсь… Я перепрошую… Обережніше. Дякую…»

Урешті тиск у спину послабшав, і вдалось зупинитися. Ставши спиною до спини з якимсь високим чолов’ягою у шкіряній куртці, Федір Іванович якомога ширше розставив ноги, цим самим показуючи собі самому й усім іншим: із цього місця він уже не зрушить.

З-під стелі пролунало хрипке оголошення: «Обережно, двері зачиняються!», потім шипіння і ще двічі те саме оголошення. Федора Івановича похилило, шарпнуло, хитнуло ліворуч-праворуч – і за вікном, пульсуючи, ривками поповз перон із нечисленними невдахами, яким не пощастило ввіпхатись до вагонів. Проте це могли бути й пасажири, що чекали на зустрічну електричку кудись до Тетерева чи, скажімо, до Коростеня.

Електричка почала набирати швидкість. Ліворуч, за кварталом приватних будинків, майнув господарчий двір будинку творчості з прив’язаним там псом Бур’яном чи, може, Бураном, як його кликали російськомовні діти київських літераторів, пхаючи тварині до пащі недоїдені бутерброди з ковбасою. «добре, що цей будинок творчості, цей притулок, прихисток для всіх нас, хто служить народові своїм словом… Можна приїхати, усамітнитись, вирватися з тієї щоденної марудної суєти. Спокійно попрацювати, а якщо захочеться, то й поспілкуватись із духовно близькими собі. Хоча їх насправді так мало… Також і столиця під боком, що теж важливо. Літфондівська поліклініка, медичне обслуговування. А що, хіба ж ми не заслужили? Силу свою та здоров’я витрачаємо не на абищо, кладемо їх на вівтар розбудови рідної держави. То й нам за це має бути хоча б якась віддяка. Хіба ні? Запевне, що так…»

Потяг заклав поворот, прогуркотів мостом над річкою (хтось із ерудованих знайомих розповідав Федорові Івановичу, ніби цей міст виникає в кадрах якогось фільму довженка) і заглибився в лісову гущавінь. «Наступна станція – Біличі!» – із запізненням пролунала хрипка інформація з-під стелі.

«Онде бач як міцніша українське в Україні, – Вдоволено ковзнула думка внутрішнім куполом черепа. – Бо ж іще наприкінці сімдесятих, коли ти молодим поетом приїздив сюди на творчі семінари, тоді навіть у їдальні будинку творчості офіціантки – ну, хіба крім Валентини Іванівни й старенької Люби з полісся – усі говорили до тебе російською. Чи, точніш, навіть не російською, а тим осоружним суржиком: «Ви на перве борщик будете кушать ілі супчик гороховий?» Бр-р-р, аж бридко згадати! Але тепер, за ці роки незалежності, ситуація таки змінилася, кардинально змінилася! І не можна заперечити, що значну, величезну роль у боротьбі за ці зміни відіграли письменники! Ну, не всі, звичайно, але та краща, вічно бунтівна частина літературного середовища, до якої ти маєш честь зарахувати й себе.

Трохи зухвало звучить? Та ні, чому ж зухвало? правда завжди залишається правдою. І те, що ти ось уже котрий рік є незмінною другою особою (а коли говорити про творчість – то й першою!) у вашій обласній організації НСпУ, і лише затята амбіційність старого Зубчука не дає йому збагнути дійсний стан справ та й нарешті піти на заслужений відпочинок, а тобі – реально очолити письменницький осередок. До тебе ж тягнеться творча молодь, ти ведеш платну літературну студію в обласному педінституті, їздиш із виступами по районах – а хіба це не доказ твоєї потрібності? Варто лише пригадати ті уважні, захоплені очі простих жінок – робітниць льонокомбінату чи овочесушильної фабрики, коли вони вслухаються у твої карбовані віршовані рядки? Чи розмови про сокровенне зі студентками філологічного факультету, які приносять на твій суд свої перші, ще невмілі, проте такі щирі поетичні спроби! О, це вартує тих безсонних ночей, що їх ти провів, добираючи слово до слова, шліфуючи образи, виважуючи риму…»

Та що це таке? Здоровань у шкірянці, який стояв позаду, раптом відхилився і сперся, майже ліг на плечі Федора Івановича. Посунувшись на півкроку й притримуючи правицею кишеню піджака під плащем, Федір Іванович сердито озирнувся. Уже хотів був зробити зауваження типові у шкірянці, проте той випередив – упівоберта схиливши свою стрижену голову, він процідив через плече, утім доволі миролюбно: «я бабушку пропускаю…»

І справді, в тисняві між людьми протискалася низенька бабця з сивими патлами з-під хустки. В одній руці в неї була велика картата сумка, другою стара притискала до грудей стос газет і тоненьких ілюстрованих журналів.

– «Єдінствєнная»! Єсть кросворди! «Сєводня» з тєлєпрограмой! Імєєтца также кіровоградская «Бабушка»! – старечий надтріснутий голос не лунав, а тільки сунувся поперед бабці, неначе іще один її вантаж.

«Ну, нічого, нічого. Це також явище тимчасове. За років три-чотири вона “Літературну Україну” тут продаватиме і “Слово просвіти”. Не все одразу. Поступово налагодиться».

Зрештою, і ти сам свого теперішнього становища досягнув не в однодень. Але йшов своїм тернистим шляхом, упевнено і вперто, не зважаючи на прошуки різних недоброзичливців. А їх на твоєму шляху не бракувало. Не бракує й дотепер…

Ну й що їм до того, що називалась твоя перша поетична збірка «Жовтневі зорі»? Хіба вони знають, які насправді прекрасні зорі в жовтні у твоїх рідних краях? Адже не було в тій збірочці віршів-паровозів, оспівування партії чи Леніна! Лише слова «жовтень» і «вересень» скрізь писали з великої літери – ото й усього! Але ж саме завдяки цьому хитрому прийомові тобі тоді вдалося приспати пильність обласних і республіканських цензорів та й випустити у світ книжку «сповнених молодечого азарту рядків», як висловився про неї один знайомий критик, щоправда, не одразу після її виходу, а років за п’ятнадцять, у статті до твого сорокаліття. Міг би, звісно, і раніше, ну та вже Бог йому суддя, коли забракло в чоловіка мужності, активної життєвої позиції в ті скрутні, важкі для справжнього патріота часи.

Ну так, часом лоскочуть сумління дрібні неприємні нюанси, на які й зважати б не варто. Але ж таким совісним ти вже вродився. Було в тебе замолоду кілька дрібних публікацій в обласних газетах – Партійній і комсомольській. Але ж тобі зараз і самому соромно за ті вірші. Хоча, коли створював їх, писав щиро, був певен себе. А якщо за великим рахунком, то хіба й сьогодні не вважають злом роздмухування війни, виробництво зброї масового знищення? Нейтронна бомба – хіба це не зло? Та й нема вже тих публікацій більше. Нема ніде. Ніхто їх не відшукає. В обласній бібліотеці і в архіві це було не надто складно: добрі знайомі за певну віддяку просто виносили тобі цілі примірники газет, акуратно вийняті з підшивок. Так само й у бібліотеці педінституту. Там просто варто було натякнути в кабінеті ректора за чаркою, і вже назавтра вийшов наказ, у якому чорним по білому писалося, що «у зв’язку з недостатністю площ для збереження літератури підшивки газет обкому КпУ та обкому ЛКСмУ за такі й такі роки підлягають знищенню». І ти навіть зміг бути присутнім при самому акті знищення.

Щоправда, у Києві довелось трохи поморочитися. Спершу записатись під чужим (про всяк випадок) іменем до парламентської бібліотеки, зокрема у відділ преси. Потім – Для повної конспірації – кілька днів поспіль переглядати підшивки чи й не всіх обласних газет УРСР, а поміж них і своєї рідної області. Нарешті, дочекавши нагоди, витягти з внутрішньої кишені куртки заздалегідь приготовану половинку леза для гоління. Тобі здавалося, що шурхіт різання паперу було чути в усьому читальному залові. Публікацій було чимало, більше десяти. Кожну з них, уже вирізану, ще ж треба було непомітно запхати в кишеню штанів. Ти навмисно вдягнув старі, обдемкуваті, із глибокими кишенями. Та на останній добірці, великій, на півшпальти, твоя рука здригнулась. Поріз був неглибокий, кривуватий, недалеко від нігтя. На очах від болю виступили сльози. Увібгавши цілою рукою закривавлену вирізку за пазуху, ти дістав носовичок, під столом швидко обгорнув ним палець і з півгодини, поки не спинилася кров, сидів нерухомо над підшивкою, розгорнувши її на доповіді першого секретаря обкому партії до 70-річчя Великої Жовтневої соціалістичної революції.

Коли вийшов із бібліотеки й витяг перемотану руку з кишені, першою думкою в голові була – «помилки молодості треба спокутувати кров’ю». Потім дістав із-за пазухи зіжмакану й закривавлену вирізку, розгорнув її. Півдесятка віршів, портрет, біографічна довідка. глянув в обличчя собі, ще молодому, безвусому. Пригадав навіть суму гонорару, отриманого за публікацію – 76 крб. 50 коп. На ці гроші ти тоді повів Її – не дружину свою теперішню, а Її, єдину любов свого життя, – До ресторану. Замовив фрукти, напівсолодке шампанське. Вона мала крупні русяві кучері, кирпатого носика й гострого язичка. Зверталася до тебе «пане поете», при цьому друге слово тобі лестило, а перше – лякало. Часом ти аж озирався нервово: ану ж бо, чи ніхто не почув? «Скажіть мені, пане поете, коли ви щирий? Тоді, як пишете про жебраків на Уолл-стріт, чи коли вдягаєте джинсову куртку «Wrangler»? І ще – чи ви справді вважаєте пісні Олександри пахмутової кращими за пісні групи «Бітлз»? На такі Її запитання ти ніяковів і відмовчувався. Читав Їй вірші, проводжав вечорами. Цілував на прощання в щоку, порослу легким персиковим пушком. І все. Зрештою, Вона закінчила музичне училище, вийшла заміж за значно старшого від себе чоловіка й разом із ним виїхала до Ізраїлю. Пізніше нечисленні спільні знайомі зрідка переказували тобі вітання від Неї, але вже з-за океану, із Нью-Йорка, де вона нібито знайшла роботу в оркестрі метрополітен Опера. Утім це знову ж таки тільки згідно з Її словами. І хто зна, як воно там насправді…

«А от я ніколи не зміг би творити на чужині», – Федір Іванович цю думку вимовив майже вголос і прислухався до себе. Твердої впевненості в душі не було.

Здоровань у куртці знову наліг на плечі. Ще одну бабцю пропускає? О ні, цього разу вже не бабцю. Зарослий щетиною жебрак у жіночому пальті з вичовганим хутряним коміром і в облізлій кролячій шапці протискається в напхом напханий вагон. Він щось белькоче, і Федір Іванович, прислухавшись, із подивом розуміє, що волоцюга говорить французькою:

– Mesdames, messieurs! Je m’appele Vincent, Je viens de lointaine et j’ai aucune idée comment je me retrouver ici. Soyez bien gentil, achetez une des mes tableau, je vous prie. Ils sont tous à bon prix. S’il vous plaît, mesdames, messieurs…[1]

Жебрак звідкись із-під свого пальта видобуває кілька згорнутих руркою полотен. Одне по одному розгортає їх. В очі впадають грубо намальовані квіти: соняшники, півники. У полотен нерівні, засмальцьовані краї, фарба місцями вже полущилася. Від жебрака смердить перегаром, сечею, старим, ніколи не праним одягом. Федір Іванович гидливо відхиляється, механічно прикриваючи рукою кишеню під плащем.

Зрештою, не витримує молода жінка з яскраво нафарбованими губами й нігтями. Вона сидить біля вікна з барвистим журнальчиком на колінах і звідти, зі свого місця, голосно й чітко кричить жебракові:

– Вали, вали звідси! Ніхто тут твою мазанину не купить! проходь давай, не смерди!..

Жебрак сумно зиркає на неї, понуро згортає свої полотна й повільно, накульгуючи, проходить далі. Федір Іванович ще більше відхиляється, але бомж ніби навмисне тулиться до нього ближче. Ось уже між ними лише кілька сантиметрів. Жебрак протискається між письменником та чоловіком у шкірянці, і Федір Іванович бачить немите рідке волосся, що стирчить із-під зимової шапки, бачить скалічене вухо, мабуть, надірване десь у бійці. Кров запеклася на вусі темною, брунатною плямою, а поверх підсохлої крові проступають, неначе пісок, жовтуваті кристалики гною. Письменник, не витримавши, ще далі відступає убік, аби тільки це антисанітарійне лихо швидше пройшло, минуло.

А онде вже й білицькі гаражі попливли за вікном. Це, вважай, півдороги до Святошина подолано. Бо далі іще два коротеньких перегона – і тоді на метро. Може, хоч там вільніше буде.

«Станція Бєлічі!» – каркає голос зі стелі, і потяг спиняється. Ось тобі й маєш – один раз «Біличі», другий – «Бєлічі»! де, де в цих людей чуття мови, почуття національної гідності?! Хочеться прямо зараз, розштовхуючи всю цю вагонну тисняву, пройти аж ген туди, вперед, через усі ці напхані вагони, увірватись до кабіни машиніста й усе-усе йому висловити!..

Тим часом у Біличах із потяга, здається, не вийшов ніхто, а ввійшло таки чимало. Принаймні тиск людських тіл, що його звідусюди відчував на собі письменник, посилився, і то таки відчутно. Його буквально вдавило пахом у спинку сидіння, за край якої він мусив триматися, навіть ноги довелось поставити вужче. Ліва долоня, та, якою хапався за спинку, вже аж заніміла, права, захищаючи ніжний вантаж у піджаку під плащем, укрилася холодним потом.

«Новобєлічі – Без остановки! Слєдующая станція – Святошин!» – знову по вухах різонуло хрипке оголошення. Настрій потроху псувався. Краще б уже цей нафарширований людьми залізний хробак зробив зупинку на станції Новобіличі, аніж слухати цю бридню й нервувати через таку непросвітенність тих, кого вважаєш своїми співвітчизниками. Темні, неосвічені люди без променя шляхетності в душі!..

Аби заспокоїтись, Федір Іванович спробував перемкнути свої думки на щось відсторонене – Приємне, високе, світле. Делікатно притискаючи в захисному жесті праву кишеню, він раптово збагнув, осягнув грандіозну у своїй глибині ідею: усе життя, вся діяльність українського поета-патріота має саме цей вищий сенс – оберігати! дбайливо плекати вогник рідного слова, іскру поезії, стояти на сторожі прадавніх традицій, чистоти та духовності. Бо світ навкруги жорстокий і цинічний. Ним править зиск і чистоган. Тож якби не ми, нечисленні лицарі чистоти й краси, то він, цей світ, уже давно перетворився б на суцільне захланне пекло. Бо не в кожного, ой далеко не в кожного стає сили та душевної снаги вийти й стати на герць в обороні того доброго, ніжного і світлого, що, власне, і робить людину людиною. Тому плекати, дбати, стерегти й обороняти – Місія обранців. І яка ж це висока честь – належати до їх числа!

За вагонними вікнами тим часом почергово промайнула теплоцентраль із гігантською трубою, білицький цвинтар із недобудованою церквою на краю, платформа, а за нею – сірі колони новобілицького мосту. Потім обабіч залізниці потяглись гаражні бокси: деякі металеві, а інші – стаціонарні, цегляні – солідні, із підведеною електрикою та водогоном. Федір Іванович навіть кілька разів крутнув головою, озираючись на ці архітектурні шедеври, які своїм виглядом відбивали естетичні вподобання господарів. Один гараж навіть, як здалося, мав ознаки мавританського стилю. Принаймні дві башточки по його боках нагадували зменшені мінарети. А в себе вдома, за багатоквартирним будинком, Федір Іванович уже багато років тому встановив примітивну дешеву «черепашку», в якій і тримав свою «Таврію Нову», що прийшла на зміну розбитій і виснаженій «копійці». Уже давно час було подбати про якийсь надійніший прихисток для транспортного засобу. Бо на сина-студента великої надії не було: випросити в батька авто, щоб покатати на ньому однокурсниць, він умів майстерно, проте у справах практичних був цілковито безпорадним. Тож доведеться писати самому собі якесь подання на бланку Спілки письменників і йти в обласну архітектуру, де крізь зуби спілкуватися з тими черствими чиновниками. Адже уваги до творчої особистості в нас так просто не доб’єшся: це вам не футболіст, якому квартиру дають за півроку, хоч команда обласного центру все одно займає стабільне чотирнадцяте місце в другій лізі чемпіонату України…

Та ось і гаражі залишилися позаду, приватна забудова швидко змінилася багатоповерхівками, і сірість передмість перейшла в сірість Святошина. Електричка спинилась біля платформи, проте швидко вибратися з вагона не вдавалося: занадто глибоко в його череві перебував наш герой. Добре, що бодай тиск із усіх боків послабшав і вже можна було розтиснути пальці на спинці сидіння, бо ліва долоня аж заніміла. Правицю теж витяг із кишені: долоня вкрилася холодним потом. Пасажири попереду повільно, ніби неохоче, залишали вагон. Дійшовши слідом за ними до тамбура, письменник зрозумів причину цієї затримки: дві жінки у вовняних хустках і куфайках вивантажували з вагона великі картонні коробки. Протискаючись між ними боком, Федір Іванович крадькома поглянув, і крізь шпарини в нещільно стулених накривках помітив у глибині коробок сині голівки пролісків.

– І вам не соромно? Ці квіти внесені до Червоної книги! – Вигукнув письменник, уже ступивши на перон.

– Шо? Купить хочете? – одна з жінок повернула до нього червонощоке обличчя в хустці. – Галю! Оно чоловік купить цвіточків хоче…

– Ми не продаєм. Ідіть у переход, там купите… А ми тіко доставляєм, – Діловито пробубоніла її подруга, в’яжучи дві картонки паском і завдаючи їх собі на плече. Третю вона взяла під вільну пахву й попрямувала пероном у голову поїзда. За нею подалась і перша жінка, теж балансуючи трьома великими коробками.

– Яка байдужість! яка нелюдська байдужість! Ви що, не розумієте – цими квітами треба милуватися в лісі! Ви ж нищите природу рідного краю! – Федір Іванович, отямившись, наздогнав жінок, задріботів із ними поруч і нарешті дав волю почуттям, що переповнювали його.

– Дядьку, ви як з утра випили, то ідіть собі… – спокійно відрізала галя, ставлячи свої коробки одна на одну біля сходів, що вели в підземний перехід.

– Дєвчата, шо, какіє-то проблеми? – звідти, із переходу, швидким кроком назустріч піднімався юнак у теплому спортивному костюмі й у бейсбольній кепці.

– Та оно дядько незвєсно чого хоче!.. – кивнула в бік Федора Івановича галина подруга.

Юнак примружив очі:

– Дядя! На метро – Вниз і налєво! – у голосі хлопця вчувалась насмішкувата загроза. – Жетончик купиш – і вперед!

Федір Іванович уже набрав повні груди повітря, щоб належно відповісти цьому столичному жевжикові, та, коли почав добирати найдошкульніші слова з лексикону, зробив невелику паузу, якою і скористався міський піжон. Він повернувся до жінок і підхопив під пахви дві з шести коробок.

– Дєвчата, пошлі. Щас Валік машину подгоніт. Сєводня торгуєм на Лєвобєрєжной. Я за місто проплатіл.

Обидві жінки швидко похапали решту коробок і слухняно попрямували за своїм опікуном.

– Торгаші! продажні душі! – нарешті вирвалися потрібні слова з горла у Федора Івановича. Та жінки його вже не почули, і тільки нетямущі перехожі, останні з пасажирів електрички, які спускалися в перехід, здивовано обернули до письменника свої трохи заспані погляди.

Федір Іванович обсмикнув плащ, перевірив правицею цілісність умісту кишені піджака й собі почимчикував униз.

У нього торговельного хисту було нуль. Його книжки, які регулярно випускала у світ обласна друкарня (за зниженими розцінками на друк для членів СпУ), нерозпакованими пачками лежали вдома: у кабінеті, на антресолях і навіть на балконі. Щось удавалося продати під час творчих зустрічей з трудящими. «Автограф безкоштовно!» – із усмішкою примовляв у таких випадках вдоволений автор, ховаючи до кишені кілька зароблених гривень і стискаючи в іншій руці заздалегідь приготовану ручку, архаїчну, чорнильну, із золотим пером. «Кому ж це має бути?» – запитував ласкавим тоном у покупця і звично виводив назване ім’я та прізвище в давальному відмінку, далі дописуючи «зі щирою приязню».

Якось він підмовив двох синових однокурсників – сільських, простих, незіпсованих хлопців – спробувати поторгувати його щойно виданою збіркою вибраного в неділю на театральній площі, неподалік базару. Попередньо зійшлися на десяти відсотках. Федір Іванович ще й попідписував суботнього вечора всі призначені для продажу п’ятдесят примірників цією самою фразою: «Зі щирою приязню». Надвечір хлопці принесли й повернули йому сорок дев’ять примірників, і він чесно віддав їм 50 копійок із одержаних п’яти гривень за єдиний проданий екземпляр. Хотів іще запитати, хто ж саме купив книжку, однак студенти, чомусь не попрощавшись, грюкнули дверима. А вже у вівторок в одній із газет, що їх так багато розплодилося останнім часом в обласному центрі, з’явилася єхидна стаття з уїдливим заголовком: «поет щирої приязні». Автор статті, сховавшись за псевдонімом О. Баранюк, саркастично зауважував, що щирість сама по собі, звісно, риса позитивна, але в поезії значно більше важать талант і майстерність. Федір Іванович довго й безуспішно намагався вирахувати, хто з його численних заздрісників і недоброзичливців не пошкодував банкноти з Богданом Хмельницьким, аби потім отримати в редакції гонорар, що приблизно вдесятеро перевищував видаток. «Непогана оборудка. Ті ж самі десять відсотків, лише в інший бік», – Подумки без особливої злоби зазначив письменник.

Купувати жетон при вході, як то порадив молодик у спортивному костюмі, Федір Іванович не мусив – Він придбав цілу жменю цих пластмасових кружалець, щойно прибувши до столиці, тиждень тому. Витратив тільки три: один, щоб першого дня дістатися до Святошина, і ще два – на вчорашній візит до лікарки й повернення в Ірпінь. Тож у кишені ще поклацувало, перекочуючись, десь зо п’ять тих зеленкуватих «метрових таблеток», як називав жетони малий син одного київського приятеля. Так що стояти в черзі до каси потреби не було. Пройшовши турнікет, письменник збіг сходами донизу.

Під час його попередніх відвідин столиці станція «Святошин» ще була останньою на лінії, але тепер… Іще дві станції невідь-звідки виникли, проклюнулися крізь асфальт, неначе гриби в кам’яних нетрях столичного мегаполіса! І потяги на Святошин звідти вже прибувають повні, а то й переповнені, як ось зараз, у ці ранкові години.

Уже на пероні Федір Іванович учергове помацав кишеню піджака під плащем і зиркнув праворуч, у тунель.

Звідти під кутом уже било світло й наближався гуркіт п’яти вагонів.

Колись, у часі однієї з незчисленних путівок до будинку творчості, старші, досвідченіші київські колеги показали Федорові Івановичу «сьомий стовп» – колону, біля якої завжди опиняються двері потяга. Пригадавши давню науку, він і зараз зайняв позицію поряд із сьомою колоною, якщо рахувати від виходу до електричок. Та цього разу машиніст загальмував трохи завчасно, і двері не доїхали до нашого героя метра на півтора. До дверей одразу ж метнулося кілька жіночок із возиками на коліщатках та картатими торбами, тож коли письменник спробував і собі ввійти, то опинився в такій самій тисняві, як і в електричці. Тільки триматись тепер потрібно було згори, на рівні голови. Довелося знов трудити ліву руку, правицею й надалі захищаючи дорогоцінну кишеню.

Дорогою (станції «Нивки», «Берестейська») люду до вагона все прибувало. Проте на «Шулявській» тлум поменшав. Багато молодих і середнього віку людей із заклопотаним обличчями залишили вагон. Федір Іванович тепер міг прилаштуватись більш комфортно і безпечно – у глибині вагона, біля самих дверей, тих, внутрішніх, які не відчинялися. Можна було трохи розгледітись довкола й вийняти праву долоню з кишені плаща. Тільки рекламних оголошень на стінах вагона не треба читати, бо знову настрій зіпсується: суцільна безграмотність, кальки з російської, кострубатий синтаксис, убогі, примітивні звороти. Онде – «мішок»! Ресторан «горячих бутербродів»! Одразу видно, які вони українці. Думають по-російськи, ото й пишуть «горячих»! Та й назва ресторану!.. Можна об заклад битися, що «мішок» – це зовсім не лантух, ні! просто власник ресторану, мабуть, має ім’я Михайло, і в зменшувальній формі його друзі називали мішок. А якщо він ще й повнуватий – а він запевно повнуватий!.. Ото назбирав товстун грошей та й відкрив харчевню для таких самих товстунів!.. Їжте, мовляв, мої бутерброди, поки «горячі»!.. Безнадійна, повна відсутність чуття мови! Та й чого іще від них чекати, від цих космополітичних, зрусифікованих киян?

Онде вони сидять із пісними ранковими фізіономіями. Старші й молодші їдуть кожне у своїх справах: на роботу, по крамницях, до друзів. Ситі, вдоволені міщани! Читають свої київські газетки з кросвордами, ілюстровані журнальчики, звісно ж, російською – «Отдохні», «Ліза», «Viva!».

О ні, диви-но! Симпатичне дівча в довгій джинсовій спідниці розгорнуло на колінах новий роман Соколенчука «Париж-Коломия». Яскрава обкладинка, портрет автора на останній сторінці. Гм!.. Михайло Соколенчук! Теж мені – лідер покоління… Федір Іванович пам’ятав Соколенчука ще молодим, із густою темною шевелюрою, учасником одного з семінарів творчої молоді. Тоді ще не Михайло, а просто Мишко писав вірші, а проза, яка й зробила його популярним, з’явилась набагато пізніше. Федір Іванович – тоді, ще просто Федір – Під час обговорення Соколенчукових поезій виступив різко й рішуче. Його щиро дратували ті діалектизми, чи, як він їх називав, «западенізми», що ними щедро пересипав свої твори його колега-одноліток з Коломиї – «фана», «брами», «сутерени».

«Ми маємо писати простою мовою, щоб нас розуміла кожна доярка в селі! – Федір Іванович навіть пригадав, як він тоді суворо й серйозно дивився в насмішкувато примружені карі очі галичанина. – Тому й має бути “прапор”, “ворота”, “склепіння”! Складних, маловживаних слів потрібно уникати, якщо ми хочемо, щоб нас читали!»

Соколенчук широко всміхнувся: «Тобто ти вважаєш, що слово “склепіння” твої доярки зрозуміють?»

Федорові Івановичу зробилось тоді дуже прикро за доярок і дивно, що ніхто з учасників обговорення не захотів його підтримати.

У подальші роки він час від часу дедалі частіше натрапляв на інтерв’ю Соколенчука в якихось зовсім не літературних журналах. Поряд із тими інтерв’ю зазвичай містилися й рецензії на нові твори коломийського прозаїка. Рецензії були розлогі та хвалебні, що теж не додавало симпатії до Соколенчука. Хвалькуваті фотознімки, які супроводжували ті публікації, також доводили: Соколенчук таки досяг успіху. Його перекладали іншими мовами. Запрошували на закордонні стипендії. Часом його обличчя з’являлося на телеекрані, коли в передачах ішлося про культуру, мову, літературу. Федір Іванович у такі моменти перемикав канал.

Якось чи не на другому курсі син святкував свій день народження вдома. У вітальні зібралась весела студентська компанія, гримів магнітофон, панував святковий гамір. Письменник із дружиною вирішили дати молоді свободу й сходити того вечора в кіно. Уже зібравшись, одягнувшись у передпокої, іще раз вони зазирнули до молоді побажати всім добраніч. Одна з синових однокурсниць саме в цей час нахилилась до засклених дверей книжкової шафи, де поверх книжок Федір Іванович поставив кілька пам’ятних для себе фотознімків, а серед них – колективний, із семінару творчої молоді сімдесят якогось року. Дівчина вдивилась у чорно-білу фотку й раптом захоплено зойкнула: «Ой! Соколенчук молоденький! А ви що, із ним знайомі?»

У її очах світилося щире юне захоплення, і Федір Іванович, узявши себе в руки після паузи, вимучив із себе більш-менш нейтральну відповідь: «Так, знайомі… Він колись писав непогані вірші».

Днів за два по тому син похвалився, що його авторитет серед однокурсників у педінституті значно зріс, відколи студенти довідалися, що «Тарасів батько добре знайомий із Соколенчуком». Федір Іванович після того зважився на дуже неординарний учинок – Він купив у центральній книгарні останній роман Соколенчука й навіть спробував його прочитати. Та після перших десяти сторінок він утратив сюжетну нитку, заплутавшись в описах закордонних столиць, невідомих іменах, назвах незнаних книжок, фільмів і в незвичній лексиці. Відклав книжку й більше до неї не повертався.

«Ну, це ж не вперше в історії літератури, коли нездари правлять бал, і в той самий час правдиве й щире слово мусить перебувати на манівцях. Та час усе розставляє по своїх місцях. І в позаминулому сторіччі… – Федір Іванович спробував було згадати якогось популярного графомана, котрий жив за часів Шевченка, та це йому не вдалося. Утім, так і має бути: графомани підлягають цілковитому забуттю, і тодішні, і теперішні». Від останньої думки на душі знову зробилося тепло й затишно.

На станції «політехнічний інститут» до вагона ввійшло чимало пасажирів, його притисли, правицю знову довелось опустити в кишеню.

«Нічого, вже недалеко. Довезу, донесу. Ого, як вони тиснуть!.. – Письменникові довелося знову широко розставити ноги упертися плечем у скло вагонних дверей. – Український письменник упертий, наче віл. Потроху, поволеньки тягне плуг, оре свою нивку. І все намічене доводить до кінця!..»

Після зупинки «Університет» він почав пробиватися до виходу. Обережно так, лівим боком уперед. Та разом із ним це саме захотіло зробити чи й не піввагона. Тому на «Театральній» письменник вилетів із вагона, неначе корок, підштовхуваний у спину іншими пасажирами. Захекано роззирнувся, швидко зорієнтувався й почимчикував до сходів, що вели на перехід до «Золотих воріт». Ніби на зло водночас із їхнім потягом на «Театральну» прибув ще й зустрічний, і зараз у кам’яних підземельних коридорах було не менш людно, ніж у вагонах. Федір Іванович прискорив ходу. Із чотирьох ескалаторів попереду лише один працював на спуск. Ще один стояв нерухомо, і по ньому збігали вниз найбільш нетерплячі. Федір Іванович уже було подумав і собі пройтися сходами пішки, та все ж останньої миті змінив рішення й, поштовхавшись поміж киян, утиснувся на рухомий ескалатор. Іще за хвилину він вже швидко крокував вестибюлем станції «Золоті ворота», де по обидва боки від нього з прикрашених мозаїкою колон суворо дивились на своїх далеких нащадків давні київські князі.

«Вони всі не розуміють, не пам’ятають, нащадками якої давньої культури ми є! Через це й не поважають нікого – ні себе, ні ближнього! Народ без пам’яті про минуле деградує, вироджується…» – Думка, яка чітко майнула в голові, так сподобалася Федорові Івановичу, що він вирішив на дозвіллі передумати її ще раз і, можливо, написати на цю тему зболеного, вистражданого та переконливого вірша.

На двох послідовних довжелезних ескалаторах, що тягли пасажирів угору, йому чомусь знову пригадався Соколенчук. «Треба буде якось дочитати той його роман до кінця. Викрою кілька годин, як повернуся додому». Колеги по письменницькому цеху, котрі, мабуть, читали Соколенчука більше й уважніше, згадували якісь еротичні сцени в його прозі. «Звісно, я б теж міг описувати секс у своїх віршах. Адже досвід маю чималий. Було, було замолоду. Але я не шукаю легкої, дешевої популярності. Народові зараз не це потрібно, зовсім не це…»

Виходячи крізь скляні двері станції, Федір Іванович подумки відзначив, що весна таки потрохи набирає обертів. У повітрі пахло вологою свіжістю. Юрби киян снували туди й сюди у своїх щоденних справах. Пройшовши попід Золотими воротами й перетнувши ярославів вал, письменник покрокував Золотоворітською. «Зараз там, на повороті, ліворуч буде вивіска «Ін’юрколегія», – Пригадав собі з учорашнього проходу цими вулицями. Замолоду, ще зовсім підлітком, Федір Іванович інколи, гортаючи газету «известия», натрапляв на короткі повідомлення, підписані організацією з такою дивною назвою, і мріяв колись отримати повідомлення про те, що далекий і ніколи не бачений родич десь у США чи в Канаді, померши, залишить йому суму в твердій валюті з багатьма нулями. Та, подорослішавши, він збагнув, що насправді вже отримав найдорожчу спадщину в житті – рідне слово, письменницький хист і палку, небайдужу душу. А такі скарби будь-кому не даються. Тільки обраним.

Тепер – ліворуч, зовсім трішки по Рейтарській. Онде попереду вже й будинок з фальшивими колонами, оббитими мідною чи мосяжною бляхою.

Письменник уповільнив крок, рвонув на себе двері поліклініки Літфонду, прудко пройшов у коридор і повернув ліворуч. Біля віконечка в дверях поряд із гардеробом він нарешті розстебнув плащ і видобув із кишені піджака дбайливо загорнуту в газетний аркуш сірникову коробочку. Зверху, під гумкою, було застромлено папір з прізвищем та ініціалами.

– Ось, це терапевт мені призначила. На загальний аналіз, – Федір Іванович подивився на лаборантку, обличчя якої затупляли маска й зеленкувата шапочка по самі брови.

– Сама бачу, шо на общий. Ми других нє дєлаєм… – Відповіла жінка з-під маски, рукою в гумовій рукавичці обережно взяла коробочку й понесла кудись у глиб кімнати. Федір Іванович ще хвилинку постояв перед віконечком, та, зрозумівши, що нікому до нього справи нема, повернувся й вийшов.

Над золотоверхим Києвом уже розквітнув черговий весняний день. День світлий і радісний. День, сповнений нових творчих шукань та здобутків. Федір Іванович гордо підвів обличчя до неба, обсмикнув плащ і покрокував назустріч новому дню.

Липень – серпень 2009 р.

Bruder

Німецькій літературі

присвячується

Гайнріх сидів у своїй кімнатці край вікна другого поверху й замислено дивився в далечінь над дахами. На столі перед ним стояла миска з картопляним салатом, викладеним на великий клапоть житнього хліба. Із одного боку хліб був надкушений, і відбиток гайнріхових зубів чітко вихилявся по хлібній плоті, пористій і м’якій.

Над червоними черепичними дахами вже западали сутінки. Світло-сиві перисті хмари тяглися гострими хвостами на захід, слідом за світилом, котре вже сховалося за обрій.

«Ото що воно – Мати брата… Наслухаєшся тут…» – Гайнріх сягнув рукою й відпив ковток цикорієвої кави з великого мідного кухля. гіркувато-солодкий напій ковзнув горлом униз і масною цівкою розтікся стравоходом, лишаючи по собі нудотно-млосний присмак.

«мій брат, звісно ж, геній… Так є, і я свідомий цього… – Думки в гайнріховій голові шикувались, немов солдати, у бездоганний німецький стрій. – А я його брат. І це велика честь».

Десь із годину тому над містечком пройшов дощ. Вологе молоде листя яблунь, кленів та інших деревець уздовж вулиці приємно вилискувало, поступово перетворюючись із темно-зеленого на чорне. Десь цівкали дрібні пташки, умощуючись на ночівлю. Іздалеку, з передмістя, глухувато долинав гавкіт самотнього пса. гайнріх підійшов до вікна й причинив одну половинку. гавкіт майже стих. гайнріх сів на місце біля столу.

Він знову сягнув рукою, цього разу тарілки. Хліб із картопляним салатом після ковтка солодкої кави був солонуватим і масним. Тепер надкус на хлібі набув форми цифри «три» з майже однаковими дугами. Проте нижня все ж була трохи меншою. гайнріх подивився на хліб згори вниз, трохи відвівши руку ліворуч. Знову підніс їжу до рота, та, замислившись, відклав.

«Але ж якщо він такий геніальний, то все, ним сказане, може бути продовжене… – чергова думка прилаштувалась до попередньої шеренги, ставши точно в потилицю попередній. – І ця його фраза… Чекай-но, як то він сказав?..»

Знову ковток цикорієвого напою, знову солодка хвиля покотилася горлом униз. «як же то він сказав? Ну, як? Ага! Кожен народ заслуговує на таких правителів, яких має. Чи ні? Ні, не так! Кожен народ має таких правителів… Таких правителів, на яких заслуговує… Ось! Воно!»

Гайнріх умочив перо в мідний каламар, старовинний, дуже схожий на кухоль із кавою. Схилився над папером.

Замислився. Крапля атраменту безгучно повзла пером униз, до вістря. Перш ніж остаточно набрякнути й упасти, вона таки встигла стати словом – Гайнріх почав писати:

Кожен народ має таких правителів, на яких заслуговує.

…

Кожен народ має таких святителів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких мислителів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких хулителів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких просвітителів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких визволителів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких поневолювачів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких порадників, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких зрадників, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких стариків, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких мудаків, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких жінок, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких дітей, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких калік, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких богів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких ворогів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких священників, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких грішників, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких солдатів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких політиків, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких селян, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких робітників, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких художників, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких письменників, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких поетів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких драматургів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких літературознавців, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких електриків, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких сантехніків, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких кухарів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких свинарів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких акторів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких режисерів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких пастухів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких друзів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких собак, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких котів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких корів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких коней, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких свиней, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких кіз, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких овець, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких бджіл, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких мух, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких ос, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких джмелів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких комарів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких мурах, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких мокриць, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких слимаків, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких черв'яків, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких рибаків, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких божевільних, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких в'язнів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких суддів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких жінок, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких немовлят, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких дітей, на яких заслуговує.

Кожен народ таких викиднів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких виродків, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких журналістів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких футболістів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких онаністів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких піаністів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких скрипалів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких слюсарів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких коновалів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких конокрадів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких податківців, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких козопасів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких апостолів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких спокусників, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких садівників, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких ґвалтівників, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких суддів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких прокурорів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких адвокатів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких наглядачів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких катів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких чорноробів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких бракоробів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких хліборобів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких парубків, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких партійців, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких барменів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких мерців, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких воєвод, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких сиріт, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких малярів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких грабарів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких картярів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких маркшейдерів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких паразитів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких масажистів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких чабанів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких кабанів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких лекторів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких секретарів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких директорів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких замдиректорів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких бухгалтерів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких мерчандайзерів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких дилерів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких девелоперів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких брокерів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких дизайнерів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких гіпнотизерів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких аніматорів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких екзекуторів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких прозекторів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких інжекторів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких паліїв, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких гультяїв, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких жлуктіїв, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких крутіїв, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких паливод, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких галайдів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких гуляйвітрів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких песиголовців, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких халамидників, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких малахайників, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких лохомийників, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких каламайнахів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких бертвородигів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких кармотрингів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких мертодригів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких параматників, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких лемотендиків, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких жаротминників, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких горотасників, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких валоримників, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких притамачників, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких ладабрийників, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких протомазників, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких цілоратників, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких фигомайтиків, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких ентомологів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких жуків, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких плавунців, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких рогачів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких прусаків, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких ельзасців, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких саарців, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких бранденбуржців, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких саксонців, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких тюрингійців, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких баварців, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких швабів, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких померанців, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких гессенців, на яких заслуговує.

Кожен народ має таких вестфальців, на яких заслуговує.

Гайнріх писав і писав. Ніч давно запала над містечком. Мідний каламар тьмяно поблискував у світлі гасової лампи. Давно пора було спинитися, спочити. Та слово по слову все лягало на папір, і його писанню не було кінця.

Кожен народ має таких, на яких заслуговує…

Кожен народ має таких, на яких…

Кожен народ має таких, на…

Кожен народ має таких…

Кожен народ має…

Кожен народ…

Кожен…

Літо 2009 р.

Львівська брама

1

…Як тебе не любити, Києве мій! Ну, не любити можна по-всякому. Можна тихо і злісно, крадькома, як москаль який-небудь. А можна відверто, із розпачем, як ось я, наприклад, зараз. Тут і тепер. На задній лаві довжелезного тролейбуса-гармошки, де біля протилежного вікна куняє, задерши голову, конкретно п’яний або дуже перевтомлений чоловік, іще кілька спин пасажирів видніються попереду, у перспективі. Салон освітлюється тьмяно, та ще ззовні стукотить по корпусу й стікає віконними шибами цей занудний жовтневий дощ… Ні, такого тебе я й справді не люблю, мій Києве, столиця моєї держави, плюс-мінус матір усіх руських городів.

І якої, питаю, біди цей кум Іван живе тут так далеко? Хоча де ж йому жити іще: на Інститутській чи на городецького він однокімнатної гостинки в панельному блоці не винайме. Бо, по-перше, там блоків не будують, а по-друге, навіть коли б їх там десь і притулили, коштувала б та гостинка ого-го. А йому ще й сім’ю годувати. Отож і тулиться на Куренівці. Дивний район, далекий, недосяжний. Колись його було затопило грязюкою-пульпою з будівельних котлованів. Ти десь про це читав – чи то у віршах, чи у прозі. Здається, навіть книжку про це видали. Ну й мало їм. Знову натулили там житла, а ще ж треба було попередньо всю ту грязюку повідчищати, повивозити. Те трапилося, щоправда, років сорок тому. Ну та було й було, забудьмо. Краще оно роздивитися, де це ми їдемо зараз? Ага, хрін тут побачиш за цією зливою. Оно аж у салон стікають хвилясті холодні цівочки, десь, видно, кватирка не до кінця притулена. Бр-р-р…

Якісь будинки пропливають за вікном, тепло світять затишними кухонними вікнами. Та чого там, метра не проїдемо, «Лук’янівську» мусить бути видно. Онде на передні двері якась хамула преться з собакою. Ну звичайно, бультер’єр, і без намордника. «Нє бойтєсь, нє бойтесь, собачка нє кусаїтца…» А псюра тягне її по салону, важко відсапуючи, сюди, до тебе, вона його ледве втримує. Сахаються, відсуваються поодинокі спини пасажирів. Невже вона хоче сісти тут? Ну, пронесло, дякувати Богу, знайшла порожнє місце, навіть два. А то б пес почав принюхуватися, лізти лизатися тощо. Ти ж знаєш, як на тебе реагують пси, коли ти напідпитку. Тут ця Іванова горілка стоїть у грудях і ніяк не хоче нижче опускатися, лише час від часу дає про себе знати конденсованими випарами, і ти, щоб не гикнути, мусиш зціплювати щелепи. А в бультер’єра, між іншим, коли він зціплює щелепи, сила стиснення досягає тридцяти восьми атмосфер. Хоча ти все одно не знаєш, багато це чи мало. Хтось тобі розповідав. Для прикладу, двері у вагоні метра, коли зачиняються, то, здається, мають десять атмосфер. Чи вісім? А горілка була просто жахливою. Ти ще протестував, казав, що не п’єш білої вже багато років, і це була чистісінька правда. Проте Іван зумів тебе переконати, що горілка не зовсім біла, що вона підфарбована: на дні пляшки й справді плавала розкисла перчинка зовсім не червоного, а якогось блідо-жовтуватого кольору. Ну, ти й ковтнув.

Он нарешті якась літня жінка з господарчою картатою торбинкою і складеною парасолькою таки не витримала, почала виховувати власницю собаки. Та відгавкується, пес теж насторожився, підвів голову. От якщо вона зараз нацькує пса на літню даму, що буде? Викликатимуть міліцію? «Сержант пономаренко, на восімнадцатом маршрутє покусаніє чєловєка собакою. Під’їдьте розберіться…» Ага, саме охота зараз тому пономаренкові пхатися на залиту водою зупинку тролейбуса. Чи, може, у таких випадках тролейбус робить екстрену зупинку? де? ми їдемо зараз якимсь довжелезним звивистим підйомом, за вікнами темно, тільки дерева й кущі мокро виблискують у світлі фар автомобілів, які обганяють нас, поспішаючи вгору. Ще звивина й іще, як у мозку в генія, чесне слово.

Нарешті поворот, майже під прямим кутом, а за ним невдовзі й зупинка. Хамка з бультер’єром залишає салон, уже тепер сама тягнучи пса, якому виходити на дощ вочевидь не хочеться. Літня жінка з картатою сумкою, осмілівши, викрикує їй услід якісь образливі слова та фрази, сердито жестикулюючи парасолькою, із якої летять бризки на інших пасажирів. Хазяйка бультер’єра озирається, вигукує: «Сама ти такая…» і силоміць стягує пса сходами донизу, в неосвітлені калюжі на хіднику. Двері тролейбуса зачиняються. «Наступна зупинка – Вулиця Баггавутівська!» Ото ще назва. Святий Баггавуте, помилуй мене… Але звідси, здається, уже дві чи три зупинки до метра. Великі розлогі дерева, рідкі ліхтарі, якийсь металевий паркан із протилежного боку вулиці. Деякі спини-пасажири розпростуються, підводяться зі своїх місць, лаштуються виходити і, врешті, підсмикнувши коміри, натягнувши каптури та розчепіривши над головами парасолі, пірнають у темряву чергових зупинок, які тепер пішли густо, одна за одною. У салоні лишаєшся тільки ти й чоловік із задертою головою біля протилежного вікна. Он із кабіни визирає водій, точніше, жінка-водійка. Вона вдивляється в напівтемряву, намагаючись розгледіти вас: «пасажири, слідуюча конєчна!..» Чоловік біля протилежного вікна раптом злякано схлипує, крутить головою. «А стадіон “Спартак” уже проїхали?» Він схоплюється з місця, біжить до кабіни й починає про щось перемовлятися з жінкою-водійкою, час від часу показуючи назад, через плече, запитуючи, перебиваючи і скрушно знизуючи плечима: як же я так, як же це…

Тролейбус причалює, чоловік, і далі зойкаючи, вискакує в розверзті двері й зникає в темряві. «метро “Лук’янівська”!» – уже тільки для тебе одного повідомляє жінка-водійка, відчиняючи загорожку й виходячи з кабіни. На ній оранжева безрукавка й брудні засмальцьовані рукавиці, якими вона зараз буде від’єднувати штанги від дротів.

Ти виходиш прямо в калюжу, не надто глибоку, десь так по кісточки, якраз урівень із бортами твоїх черевиків. Трішки дощової рідини влилося всередину, заструменіло по шкарпетці. Ч-чорт, яка вона холодна… Бігом уперед, до рятівних скляних дверей, ні, не «макдональдса», а тих, поруч, о, а вже міліцейські сержанти (і пономаренко серед них) контролюють вхід, це значить, десь дванадцята добігає. гарно собі посиділи… Так, зараз напустити на обличчя максимально тверезий вираз і ще – не дихати, ні в якому разі не дихати, не вдихати, не видихати, жетон із кишені, блискавично його у щілину (о, вдалося потрапити з першого разу!) – і вниз чарівними рухомими сходами, порожніми, майже порожніми, онде далеко внизу кілька постатей сходять на твердь підземну, та ще позаду тебе чуються вгорі голоси, останні пасажири цієї доби, яка ось-ось закінчиться. Ти не біжиш, а лише досить швидко йдеш донизу, притримуючись лівою рукою, та над головою в тебе все ж таки вмикається й лунає записане на плівку попередження про те, що бігти сходами ескалатора заборонено, бо це може спричинити травмування себе або інших пасажирів, яких, щоправда, від тебе в радіусі метрів тридцяти немає жодного. Тож ти досягаєш нижньої сходинки, так нікого й не травмувавши, і саме вчасно, бо з тунелю долинає ревище потяга, який о такій порі проїздить тут один раз на п’ятнадцять чи й на двадцять хвилин, тож потрібно поквапитися, підбігти, послизаючись на полірованому граніті перону, рвучко завернути під колону й улетіти, трохи захекавшись, у роззявлені двері абсолютно порожнього вагона. Можна присісти десь тут, ближче до дверей, поки потяг усе одно стоїть, машиніст же недарма римується зі словом «гуманіст», він, напевно, чекає тих далеких останніх пасажирів, чиї голоси залишилися в тебе за спиною, за поворотом, загрузнувши у складках ескалатора. Але ні, гуманізм виявляється нетривалим, у вагоні лунає: «Обережно, двері зачиняються!», і ви, набираючи швидкість, улітаєте в тунель.

Так, зараз важливо бути пильним, щоб на п’яну голову не проїхати наступну станцію (до неї, правда, ще далеченько) бо там потрібно буде зробити пересадку на іще один, такий самий останній чи передостанній, потяг, інакше до Святошина доведеться діставатись іншим способом, невідомо яким, бо на таксі в тебе немає, залишилося гривень, може, зо п’ять, ніхто за таку суму не повезе тебе через пів-міста, та й Оксана тебе теж не зрозуміє, якщо ти відчиниш двері десь годині так о третій ночі. Але ні, он уже пролунало оголошення про наступну зупинку, тож треба підвестися й вийти в гостинно розверзті двері, за спиною чується ще одне оголошення: так-так, «Обережно, двері зачиняються, наступна станція “Театральна”… Що? А це ж яка? У голові магнітофончик слухняно прокручує попереднє, неуважно прослухане повідомлення, точнісінько як на автовідповідачі в телефоні: «Станція “Львівська брама”, технічна зупинка». Оце так!.. Що ж робити? Що це за станція?!

Потяг відходить повз тебе в овальну глибінь тунелю, пролітають самотні постаті пасажирів в освітлених вікнах вагонів – і настає майже цілковита темрява. Під ногами – Якась цементова підлога, суха й холодна, ти відчуваєш це дуже виразно обома ногами, особливо лівою, тією, яку промочив, ступаючи з тролейбуса в калюжу. Коли ти переступаєш із лівої на праву, твої підошви з похрупуванням давлять якісь грудочки, хочеться вірити, що це лише загуслий розчин. Темрява навкруги потроху звикає до твоїх очей – чи, може, навпаки? – і ти поступово починаєш бачити якісь темно-сірі колони, напевно, теж запилюжені, із кінцями арматури, що стирчать угору й униз, їх слід обережно переступити, високо задерши ногу, щоб не зачепитися штаниною – і тепер можна роздивитися праворуч-ліворуч. Саме ліворуч, у суцільній темряві, яка там, ліворуч, перестає бути суцільною, можна побачити трішки світла, неначе каганець у великій скляній посудині. А підійшовши ще на кілька кроків, ти вже бачиш, що це округла засклена будочка, у якій сидить жінка в синій шинелі з петлицями співробітниці метрополітену і, присвічуючи собі ліхтариком, читає газету «Киевские ведомости». Почувши кроки, вона повертає ліхтарик у твій бік, висвітлюючи всього тебе з голови до ніг, і якось навіть не дуже здивовано промовляє:

– Поїздів уже не буде, мущина, ні в ту, ні в другу сторону. А ескалатор тоже уже виключений. Так шо єслі хочте, ідіть пішком, це не дуже довго. Там наверху ще должна буть уборщиця, вона вас випустить…

І знову опускає промінь ліхтаря на сторінки газети, саме на прикрашений кількома фотографіями звіт із прес-конференції столичного мера, під час якої він учора повідомив про плани подальшого розширення мережі київського метрополітену. А тобі нічого більше не лишається, як, знизавши плечима, іти до завмерлих сходів ескалатора і починати підніматися ними, рахуючи знічев’я не одиницями, а десятками: двадцять-тридцять-сорок-п’ятдесят… У роті швидко пересихає: усе ж таки два з половиною десятки років паління тютюну здоров’я не додають, а від задавненого гаймориту ніс твій закладений і запечатаний уже до Страшного суду. Доводиться кілька разів перепочивати, присідати на східцях і дивитися вниз, завважувати, як даленіє світло ліхтарика в заокругленій скляній будочці. Невдовзі ти вже відчуваєш, що перетнув середину дороги, бо якісь приглушені звуки починають долинати згори, поступово посилюючись. Ось уже можна розібрати брязкання відра, яке пересувають твердою, кам’яною підлогою, ляпотіння води зі шмати, коли її відтискають над відром, неквапливі кроки туди-сюди, покахикування. Ще сімдесят-вісімдесят-дев’яносто та знову десять-двадцять-тридцять, невеликий перепочинок – і ти засапано виходиш на останні сходинки, які завмерли вже не на повну свою висоту, а плавно й поступово переходячи в горизонтальну площину. Ця площина, коли до неї приглядітися, набуває обрисів овального приміщення з невисоким куполом, по периметру якого кілька запилюжених ламп денного світла намагаються боротися з темрявою, щоправда, без особливого успіху. Під цим куполом туди й сюди, немов балерина, снує невисока худенька жіночка, граціозно розвозячи шваброю воду по підлозі – таки кам’яній, викладеній якоюсь плиткою. Помітивши тебе, вона спирається на швабру й говорить із виразним галицьким акцентом:

– А я си подивила вниз і виджу, же то ви йдете. Я си не дивую. Ту часом у нас люди виходят. Тілько ви знаєте, котра вже є година?

Намагаєшся подивитися на годинник, але випита горілка й далекозорість, яка після сороківки набирає обертів рекордними темпами, перетворюють циферблат на бліду безформну плямку. Тож ти, замість відповідати, багатозначно муркаєш собі під ніс «умгу».

– Но, то як ви знаєте, то мусіте вважати. Бо ту в нас такий район глухий, шо я й не знаю, як ви си порадите. Стіко всякої босоти… А вам далеко додому? Не на Сихів? – Жіночка зі шваброю співчутливо дивиться тобі просто в обличчя знизу вгору, і ти помічаєш, що вона ще не стара й досить симпатична. Тож ти пропускаєш повз вуха її запитання, усміхаєшся, дякуєш і прямуєш до високих скляних дверей, які вже завважив у протилежній стіні трохи ліворуч.

– Чекайте, пане. – Голос її лунко відбивається об склепіння купола й накриває тебе всього згори. Робиться аж трохи моторошно. Ти обертаєшся через плече, намагаючись не похитнутися. – Я би вам шось порадила. Ту й справді зараз не є безпечно. І трамваї вже не ходят. А таксі в такій порі знаєте скільки коштує… То ту в нас, рядом, я можу за вас попросити, пан Юзьо пустит посидіти до рана.

– Та ні, дякую, я вже якось… – Ти підходиш до скляних дверей, завважуєш, що вони закриті на імпровізовану колодку, себто звичайна ніжка від табуретки запхнута попід паралельні ручки. Вивільнієш ніжку, ставиш її на підлогу під дверима й виходиш назовні.

2

Ого-го… Дощ не просто посилився, він ллє згори суцільним потоком, неначе водоспад, по куртці одразу заструменіли патьоки, за комір потекло, холодний і вологий вітер забив дихачку. Затуляючи обличчя рукавом, ти намагаєшся зорієнтуватися, та бачиш лише якісь невисокі деревця, посажені вздовж брукованого хідника, і жовтуваті стіни неоднакових будинків, які гублять свою перспективу в суцільній стіні дощу. Будинки явно давні, нагадують стару добру австрійську забудову десь у Чернівцях або у Львові… Справді, у такому районі колись у Львові мешкав твій армійський приятель Андрій саме перед тим, як виїхав до Канади. Он і табличка на стіні. Підійти б лише ближче. Ану?.. «Вул. ген. Коновальця». То це що – справді Львів?!

Ти зацьковано кидаєшся вулицею туди й сюди, вступаючи в калюжі вже обома ногами й не звертаючи на це уваги. Під ногами потоки води вливаються до каналізаційних решіток – і ті решітки старі, львівські, з вилитими на них написами латинкою. На стіні одного з будинків завважуєш телефон у невеликій дерев’яній чи то будці, чи то скриньці зі скляними віконечками. Таки Львів! Озираєшся на всі боки, як останнього порятунку, виглядаючи високі скляні двері, із яких ти вийшов кілька хвилин тому. Схожих дверей багато, але тих – за ними ще блакитнувато жевріло «денне світло» – не видно ніде. І раптом, коли вже жодної надії не лишається, десь майже поруч, неначе зі стіни, виходить жіноча постать із відром і, пригинаючись під дощем, швидко виливає брудну воду до й так переповненої каналізації. Ти біжиш у той бік, лишаючи буруни в потоках на тротуарі, а жінка ледь підіймає голову тобі назустріч, прикриваючи волосся рукою, і нібито всміхається, хоча розгледіти це достеменно під таким дощем нелегко. Ось і двері, високі, із прозорими, незаштореними вікнами, ти щойно пробігав повз них, і то не один раз, та не бачив, хоча пильно обдивлявся все навколо й далекозорість твоя в такому разі не могла стати тобі на заваді, швидше навпаки. Доки ти добіг, жінка вже сховала за спину порожнє відро й відступила до дверей, щоб не мокнути марно кілька зайвих секунд. Вона з усмішкою – таки з усмішкою! – чекає на тебе, не зачиняючи дверей у тебе перед носом, хоча й могла б. Ти влітаєш усередину, стріпуєш краплі на підлогу й видихаєш:

– Пані, скажіть, це й справді Львів?

– Но, видите! – Вона задоволено розводить руками. – Я вам то казала, ше як тілько ви піднялися. У нас тутай часом люди виходят і так само, як ви тепера, гублят си. То я вам зразу хтіла порадити: ідіт до пана Юзя, він вас пустит до рана посидіти. От ходіт, я вас проведу.

Жінка ставить порожнє відро десь поруч, за дверима, де вже стоїть і швабра з акуратно розправленою для просушування шматою, одягає сіренький плащ, зачиняє двері ніжкою від стільця, вимикає світло й прямує до протилежної стіни, у якій ти тільки зараз помічаєш маленькі дверцята, проходячи в які навіть їй, цій тендітній нічній прибиральниці, доводиться пригинатися, а тобі – Пройтися навприсядки, як солістові танцювальної групи ансамблю імені Верьовки. На щастя, за дверима немає ніякого приміщення, а лише замкнений із усіх боків внутрішній дворик – таки справді це Львів! Балкони на кількох поверхах по периметру біжать над вами, сходячись у прямокутник; на тих балконах де-не-де сушиться білизна й стоять виставлені з квартир непотрібні меблі та речі, вазони з фікусами, велосипеди і т. П. Пригинаючись під струменями води, жінка задріботіла через двір до наступних дверей, які завели вас обох у під’їзд, а далі й до якогось чи то помешкання, чи то складу, одразу було не розібрати. Та в будь-якому разі приміщення те вражало крайнім ступенем своєї захаращеності й водночас якимсь незрозумілим затишком. Після вогкої ночі й дощу тут пахло кавою з цинамоном, добрим тютюном та старовиною.

– Пане Юзю! пане Юзю!.. – Погукала жінка в глибину захаращеності. – Ще не спите?

– Добрий вечір, то ви, пані Олю?! – Із-за лаштунків, із-поміж шаф, тумбочок, дерев’яних ящиків і картонних коробок виступила міцна коренаста постать.

Чоловіка ще не можна було добре роздивитися, та якась внутрішня сила вже струменіла від самої його мови. Убраний пан Юзьо був у довгу, схожу на моряцький бушлат чорну куфайчину, застебнуту під саме горло, і в спортивні штани. У руці тримав люльку, яка поширювала довкола приємний вишневий аромат. Він підійшов на кілька кроків ближче, і ти завважив, що волосся в нього на голові руде й ріденьке, а крупні риси обличчя, певно, замолоду чіткі й виразні, дещо розпливлися, мабуть, від регулярного й тривалого вживання алкогольних напоїв.

– Маєте до мене справу? – це питання пан Юзьо поставив, уже роздивившися вас обох, і в тебе виникло враження, що звернене воно не до прибиральниці, а саме до тебе. Та пані Оля все ж узяла слово першою.

– Пане Юзю! Ту в нас оно знов чоловік із тунелю вийшов. І до рана не має шо робити. Ну, я не мушу вам то всьо пояснювати, ви сам прекрасно розумієте. То він у вас до ранку пересидит?

– Так, звичайно. – Пан Юзьо легенько розвів руками на знак згоди, і пасма вишневого диму попливли нерівними хвильками понад підлогою, якої, щоправда, майже не було видно в напівтемряві кімнати. – Прошу сідати.

Ти роззирнувся й побачив зовсім поруч, між двома картонними коробками, зручну оксамитову козетку, на яку так і хотілося опуститися після нервової біганини по ескалатору й під дощем. Прибиральниця тим часом підійшла впритул до пана Юзя та про щось швидко зацокотіла йому майже в саме вухо. Він розуміюче кивав головою, дивлячись через її плече на тебе мирним, замисленим поглядом.

– Добре, пані Олю, дякую. – Він знову затягнувся своєю люлькою, а прибиральниця, сказавши тобі чи вам обом неголосне «добраніч», зникла за дверима.

– Ну, то ви таки сідайте. – Пан Юзьо знову вказав тобі своєю люлькою на козетку. Він розмовляв із ледь відчутним галицьким акцентом, але правильною, майже літературною, мовою, хоча й із паузами, видно ретельно добираючи слова. – І зніміть вашу куртку, повісьте десь отам, нехай підсохне.

Скинути провологлу куртку й справді приємно. Та й тепло ж тут! присівши на козетку, ти випростуєш ноги й роздивляєшся довкола, крутячи головою. Стелажі з книгами, шафи з прозорими, скляними, і цілком закритими дерев’яними полицями, на шафах ще якісь пакунки, коробки, ящики, скриньки, шкатулки, тумбочки, полички, секретери, серванти – усе це розставлене в напівтемряві одного великого приміщення не хаотично, а згідно з певною системою, хоча й досить складною. Десь позаду шафи, яка стоїть упоперек кімнати, мабуть, розташована плита, бо пан Юзьо на хвильку відходить туди, за шафу, брязкотить там якимсь посудом і повертається, несучи на таці дві крихітні філіжанки кави, від яких піднімається пара – Вона змішується з ароматом його люльки й творить дивовижний п’янкий коктейль запаху. Пан Юзьо підходить до тебе впритул, присідає на якусь коробку, а між собою й тобою – уже й невідомо на що – ставить тацю.

– Прошу частуватися, – Він усміхається замисленою посмішкою й дивиться тобі просто в очі. – Як ви вже зрозуміли, я називаюся Юзьо. Я працюю ночами, так що ви мені не будете перешкоджати. Можете тут почуватися як удома.

Ти береш каву, підносиш до вуст і вдихаєш її пахощі. Невже це все з тобою? гіркуватий смак напою м’яко обволікає ротову порожнину, всередині робиться затишно й погідно. Потроху відступає, відходить у глибини тіла випита в кума Івана горілка.

– Я вам дуже вдячний. – Ти, нарешті, вирішуєш щось казати, бо сидіти в мовчанці видається тобі незручним, хоча пан Юзьо, здається, не почуває з цього приводу жодної незручності, він собі пахкає своєю люлькою й дивиться тобі в обличчя відкритим ласкавим поглядом.

– Не варто дякувати, – Видихає він разом із черговим кільцем вишневого диму. – Окрім того, ви й справді можете мені віддячити, це буде нескладно, я вам пізніше поясню. Але спершу мушу вам показати свої володіння. Бо, як я завважив, вас то зацікавило…

– Звичайно, звичайно, я саме хотів вас про це попросити. – Без великого бажання вести світську бесіду ти все ж продовжуєш розмову, хоча кава вже подіяла так, як вона завжди на тебе діє. Усупереч загальноприйнятому поглядові на цей напій ти після нього дуже хочеш спати.

– Ну, то ви, може, трохи перебільшуєте… – Пан Юзьо посміхається, він прекрасно тебе розуміє, він узагалі бачить тебе наскрізь. На підтвердження цього він раптом додає: – Ви собі сидіть, вам зараз треба відпочити, а я вам усе покажу. Ну, не все, звісно, але все найцікавіше чи, може, все, що для вас буде найцікавішим…

А відпочити й справді треба, тепло розливається всім тілом, роблячи його безпорадним і безвольним. Ти поволі відкидаєшся назад, на спинку козетки. Пан Юзьо тихо підводиться, поставивши філіжанку на тацю, ненадовго зникає за шафами та стелажами й повертається звідти, обережно несучи перед собою кілька пробірок у штативі. Пробірки ті заткнуті згори корочками, а на самих їхніх денцях видніється якась сіренька маса, світліша й темніша, – роздивитись її пильніше знову заважає клята далекозорість.

– Ось, це може вам видатися цікавим. Знаєте, що то є? – Пан Юзьо знову присідає навпроти. Він весь аж промениться якимсь хитрим і водночас відвертим щастям, ніби хлопчак. Те, що він тримає у руках, мабуть, і справді дороге йому, тож ти силоміць зображуєш інтерес на обличчі, розліплюючи свинцеві пекучі повіки.

Пан Юзьо продовжує, не помічаючи твоїх зусиль чи, може, приймаючи всі твої потуги за чисту монету:

– То є волосся, ось, самі можете побачити. Тільки прошу не відкорковувати, – і він подає тобі штатив до рук, хоча тобі нітрохи не хотілося брати його й роздивлятися. Але ти робиш іще одне надзусилля й приймаєш від нього картонний штатив, наближаєш до обличчя, витріщаєш очі, які печуть і сльозяться.

– Дуже цікаво. А чиє це волосся?

– Ото ж бо і є! – Пан Юзьо втішається. Своїм запитанням ти потрапив у самісіньку ціль. – То є дуже коштовне й рідкісне волосся. Ось, наприклад, – Він тицькає пальцем у крайню пробірку, уміст якої найсвітліший, аж до жовтизни, – це є волосся з бороди нашого першого президента.

– Хіба наш перший президент носить бороду? – не одразу розумієш ти.

– Не носить, а носив. Ідеться про того першого президента… – Пан Юзьо терпляче, наче вчитель до нетямущого учня, доносить до тебе суть твоєї помилки.

– А-а… Ви про Михайла Сергійовича…

– Саме так. Ви правильно все розумієте. Тут є ще волосся з голів нашого попереднього президента й нашого теперішнього президента. Се, останнє, як ви розумієте, найдорожче.

– А ви що, його продаєте?

– Ні, але й так. Часом у людей виникають потреби, як би то сказати… – Пан Юзьо підшукує відповідне пояснення: – Ну, так би мовити, містичного, езотеричного плану. Волосся, як ви, може, знаєте, можна використовувати в чаклуванні.

– У чаклуванні? – Сон вивітрюється з тебе. Тепер би треба розібратися, чи він просто божевільний, а чи придурюється.

– Я не є вар’ятом, як ви, може, подумали. – Пан Юзьо явно знову читає твої думки. – Але я насправді маю такий крам і часом навіть його продаю. І то не тільки волосся. Але закінчимо з волоссям. Тут я маю далеко не всі зразки. Там, – Він показує кудись через плече, у глибину захаращеного простору, – там я маю і волосся Волошина, президента Закарпатської України, і волосся Стецька, інших президентів УНР в екзилі. Воно не користується вже жадним попитом, але я тримаю про всяк випадок по декілька волосин. А тут, ось у вас у руках, – тут є волосся не тільки теперішнього, але й наступних президентів України.

– Наступних? – Ти вже остаточно перехотів спати й витріщаєшся на пробірки, які тримаєш у руках, зі справжнім, непідробним подивом.

– Ну так. Адже історія нашого краю, нашої держави ще сьогодні не кінчається. – Пан Юзьо знову говорить повільно, розважливо, присьорбуючи з філіжанки та прикладаючись вустами до чубука своєї люльки. – І не лише наступних президентів волосся маю я тут. Ось, наприклад, погляньте, – Він тицькає пальцем в останню з пробірок у штативі. На ній ти, напруживши зір, можеш розгледіти біленьку наліпку і навіть прочитати на ній чотири літери «НаНа».

– Це що, волосся котрогось зі співаків тієї російської групи? А, його, мабуть, легше продати, ніж волосся президентів, бо шанувальниць попси у Львові не бракує, – Висловлюєш ти припущення, придивляючись пильніше до пробірки з темним волоссям на денці.

– Ви помиляєтеся. «НаНа» – це зовсім не музична група. Це один чоловік, наш українець, реальний політик. То я так скоротив його теперішній статус – «Надія Нації».

– Он як?

– Саме так. І ви знаєте, на нього попит є, і досить високий. Усе це почалось, коли він був іще на своїй першій посаді керівником Нацбанку, здається… Саме тоді до мене приїхала одна пані. Вона українка, але з діаспори. Тота пані дуже хтіла трохи його волосся. Я тоді його ще не мав, але через одного фризьєра… через перукаря, – Поправився пан Юзьо, знову вмочив вуста в каву й продовжив, – тож через одного перукаря в Києві я зумів досить швидко дістати потрібну кількість, і та пані від’їхала задоволена. Вона хтіла заплатити мені долярами, але я на той час грошей не потребував, тож замовив їй дещо інше. І зараз я вам покажу, що вона мені привезла наступного разу, – він знову жваво підхопився й, майнувши в глибину своїх шаф, з’явився звідти, тримаючи перед собою синє жіноче плаття на елегантних плічках. – Ось, можете помилуватись.

– Це що? – ти все одразу зрозумів, але не знав, як реагувати. – Це саме те синє плаття?

– Ви цілком правильно сформулювали: саме те. Там, у ФБР, вони після закриття справи поклали його на збереження до сховища, на довічне збереження, себто назавжди, на віки вічні, – і ось воно в мене.

– Але навіщо воно вам?

– Ну, ви ж розумієте, ніколи не знаєш, що тобі може знадобитись у майбутньому. Окрім того, це плаття дає владу одразу над двома людьми: над тією, що його носила, і над тим, хто на нього… Ну, ми з вами розуміємо, про що ходить… – Пан Юзьо підморгнув тобі й знову зник поміж шафами.

– А ось прошу подивитися ще й на таке! – Вже за кілька секунд він акуратно вийняв із твоїх рук штатив із пробірками й поставив просто перед носом іще один, у якому пробірки стояли незакорковані. – Тут у мене зберігаються нігті. Переважно нігті з рук, хоча є й із ніг. Ось ці на сьогодні найдорожчі, – Він потрусив перед твоїми очима пробірку, у глибині якої червоненькими серпиками лежало кілька обрізків жіночих нігтів, міліметрів по п’ять-шість завширшки. – То є нігті нашої головної опозиціонерки. Про них, щоправда, досі ніхто не запитував, але я певен, що й на них настане час. Обережно, не пораньтеся! – Попередив він, спостерігши, що ти намагаєшся висипати з пробірки один обрізочок собі на долоню. – Нігті мають свою енергетику, відмінну від енергетики волосся!

Його балаканина дедалі більше починала скидатися на якусь науково-популярну лекцію. Але якщо він і справді каже правду? Ти перевів погляд на пузату колбу, яку він діставав із полиці в шафі. Колба була заткнута масивним гумовим корком, у кількох місцях перев’язана дротом, а всередині, за склом, повільно клубочилась якась рожевувата піна.

– То є, прошу пана, унікальна речовина, – Пан Юзьо, коли хвилювався, починав розмовляти більш по-галицьки. – То є слина іще однієї визначної опозиціонерки. Ви думаєте, мені було легко її здобути? мусив наймати хлопців. Коли пані Н. Приїздила до Львова на зустрічі з виборцями, хлопці замаскували пробірку під мікрофон однієї нашої радіостанції й установили його на трибуну, звідки пані мала промовляти. І так ото трохи накапало, як видите… Як бачите. Добре, що я одразу вжив пробірку з термостійкого скла. Оно дивіт, дивіт си, що вона виробляє! – Він показав колбу, у якій рожевувата піна здіймалася, намагаючись по стінці підібратися до горла, і вже майже сягала корка. – Надзвичайно активна й агресивна речовина. І, до речі, я вже маю на неї покупця. Нині вранці отримав факс. Мені написали з дослідницького центру з Гамерики. Оно можете переконатися! – Він показує тобі здалеку рулончик факсового паперу, на якому можна вгорі розгледіти надрук великими літерами – «Center for Nuclear research», Лос Аламос, Каліфорнія… Пропонуют мені за ту речовину п’ять тисяч долярів. Хіба продам…

Сон уже остаточно злетів з тебе. Ну добре, ти справді у Львові. Із цим ще можна якось змиритися, хоча тут теж багато незрозумілого. Але ти не тільки у Львові, ти ще й у лігві, чи як це назвати – у печері – чаклуна?!

Пан Юзьо вчергове прочитав твої думки.

– Ви си тільки не хвилюйте! – заспокійливо підніс він руки. – Я вам нічого поганого не зроблю. Я вже все зрозумів, ви є звичайний чоловік, рядовий обиватель, середньостатистичний громадянин, як то часом називають у газетах. І ви не мусите боятися. Я на вас не застосовуватиму жадних чарів. Та й, чесно кажучи, я не є чаклуном. Я тут усього лиш сторожую ночами. І описую наявні експонати. Складаю повний каталог.

– Усе одно мені важко віриться… – зізнаєшся ти.

– Но, бачите, у житті часом трапляються події, у які важко віриться. – Пан Юзьо знову сідає прямо перед тобою й пильно дивиться тобі в очі своїм добрим, ласкавим поглядом. – Але можете мені повірити: усе то діється з вами насправді. А показати вам ті свої деякі екземпляри я мусив, щоб попросити про одну послугу.

– Яку послугу? – Ти видихаєш це запитання з острахом, хоча щосили намагаєшся тримати себе в руках.

– Цілком дріб’язкову послугу. То вам майже нічого не вартуватиме. Принаймні ви відпрацюєте й ту філіжанку кави, і це тепле приміщення, у якому можете перебути негоду, – у голосі пана Юзя зазвучали нотки правдивого галицького меркантилізму. – Бо в світі нічого не буває задармо, – Він помовчав і, мабуть зрозумівши, що вразив тебе жорсткістю своїх вимог, додав після паузи: – Але то ще не все. Якщо ви погодитеся, я беруся також доправити вас назад, у Київ. І зроблю то швидко й безкоштовно. То як?

Ти не мав що відповісти. Тож, сприйнявши твоє мовчання як знак висловленої згоди, пан Юзьо вдовлено крекнув і заходився розпалювати погаслу люльку. Пустивши кілька пасом диму, він нахилився до тебе й делікатно взяв за лікоть:

– А зараз мусите підвестися й іти зі мною. Покажу вам ще дещо важливе зі своїх експонатів. Може, навіть – найважливіше.

Ти підвівся йому назустріч усім своїм ще трохи ватяним тілом, стрепенувся й, обережно ступаючи між коробок та шаф, пішов у глибину його загадкового складу. Іти довелося недалеко. Проминувши два ряди шаф, пан Юзьо спинився, устромив до рота люльку й указав тобі на підлогу:

– Ось, прошу подивитися…

Дивитися, власне, і не було на що. На паркеті, застеленому якимись старими газетами, лежав, де-не-де підтікаючи бруднуватими цівочками, чималий безформний поліетиленовий згорток, обмотаний у кількох місцях шпагатом.

– Що це таке? – ти підвів очі на пана Юзя.

– То і є, прошу пана, моя найбільша проблема. – Пан Юзьо раптом споважнів і заговорив крізь зціплені зуби, не витягаючи люльки з рота. – Вона мені захаращує тут приміщення, лежить уже кілька років, і я не можу з тим нічого вдіяти. Тому ви й мусите мені допомогти. Бо понєваж ви не є людина публічна, тож я від вас не потребую ні волосся, ні навіть, перепрошую, малої кози з носа. Потребую тільки малої помочі.

– Так що це таке? – ти вирішив одразу не піддаватись і з’ясувати все до кінця.

– То є, прошу пана, Українська Ідея. Так-так, ви си не дивуйте… – Пан Юзьо знову схвильовано підпустив у мову галицизмів, вийняв люльку з рота і рвучко вибив її в долоню. – Вона, як відомо, не спрацювала, ну принаймні так було оголошено громадянам. І ось її привезли сюди, до мене. Бо вони, бачте, не знали, де зберігаються подібні речі! – Сердиті нотки досить виразно прозвучали в його рівній і спокійній мові. – Довідалися, де у Львові є подібне сховище, привезли ту й скинули мені просто під двері. Що я мав робити? Узяв її, затягнув сюди, прийняв на баланс, позаписував у всі книги… А вона ту мені лежит, смердит, не піддає си жадній класифікації!..

– А з чого вона складається? – Продовжував з’ясовувати ти.

– Ой, не раджу вам заглядати досередини. Ніц доброго ви там не побачите. – Пан Юзьо вже трохи ніби заспокоївся. – Її треба сприймати та споживати саме так, не розгортаючи. Як ідею в цілому, не беручи до уваги складових. Але ні, то я не так сказав – «сприймати». Я хочу її позбутися! я її вже списав за актом як таку, у якої вичерпався термін використання. І ви мені тепер мусите в цьому допомогти. Ну, берімося!

Після цих слів пан Юзьо нахилився, ухопився за один край поліетилену й потягнув прямо разом із брудними, підмоклими газетами в бік виходу. Ти цілком автоматично вхопив протилежний край і почав допомагати. За кілька хвилин ви вже дотягли згорток, який виявився не таким уже й важким, до самих дверей. Пан Юзьо випростався, витер долоні об свої спортивні штани та звернувся до тебе.

– Як я вам пообіцяв, я доправлю вас до Києва. А ви мусите мені пообіцяти, що позбудетеся цього пакунка, коли прибудете туди. Тільки прошу вас зробити це саме в Києві й у жодному разі не десь, не по дорозі.

Ти кивнув, хоча дуже погано зрозумів промовлені до тебе слова. Та сперечатись чомусь не хотілося. Утома знову вступила в тіло: середина ночі, о такій порі треба спати, а не тягати пакунки по підлозі. Ти доплентав до козетки й опустився на неї, роздивляючись свої долоні. Пан Юзьо подав тобі якусь вологу шматину, і ти витер об неї руки.

– Зараз я зроблю нам іще кави, а тоді викличу для вас таксівку. – Він попрямував за шафи й забрязкотів там начинням. Невдовзі звідти попливли пахощі кави й вишневого тютюну: певно, він там знову натоптав свою погаслу люльку. Ти схилився на спинку козетки й заплющив очі лише на хвилинку, на чверть годинки, щоб у голові проясніло…

3

Я отямився, сидячи на ребристій лаві під навісом на зупинці «гідропарк». У голові шуміло, у роті пересохло, але в цілому самопочуття було вже ліпшим. Десь недалеко, за деревами, широко й спокійно плинув дніпро. Дощ припинився, хоча з пожовклих каштанів і лип ще спадали вниз густі холодні краплі. Хмари потроху піднімались догори – чи, може, це земля так парувала? де-не-де проблискувало навіть синє, ще не блакитне, ранкове небо. На сході попід хмарами забагряніло. Якісь неперелітні птахи сонно тріпотіли й тихо цінькали в ближніх кущах попід платформою. Ось-ось мали піти перші потяги. Я повернув голову праворуч, до далеких круч із золотими плямами лаврських куполів. Подивившись по тому ліворуч, я завважив на лавці, поряд із собою, великий видовжений пакунок. Загорнута в поліетилен, біля мене лежала Українська Ідея.

Перший потяг прибув переповнений, і я навіть не пробував до нього ввійти. Наступного довелося чекати хвилин сім-вісім, і я добряче змерз у руки. Тож, коли двері відчинились, я попхався, тягнучи за собою пакунок і намагаючись не дуже зважати на обурені викрики пасажирів. Вагон був заповнений не дощенту, але таки добряче. «Нічого, нічого, я зараз виходжу…» – намагався я вмовити й заспокоїти обурених громадян, які невідь-чому пхалися до міста в таку ранню пору.

На зупинці «дніпро» двері відчинялися з протилежного боку вагона. Ще кілька разів вибачившись крізь зуби, я витягнув Ідею на перон і під косими поглядами чергової по станції поволік її до турнікетів. Вона крізь них не пролазила, тож довелось пропихати, підштовхувати. Поліетилен у деяких місцях порвався, і неприємний, затхлий дух ударив у ніздрі. Вийшовши з дверей станції супроти потоку пасажирів, я потягнув пакунок через трамвайні колії в бік річки.

Авта сигналили, водії крутили пальцями біля скронь і лаялись у відчинені віконця. Я допхав згорток до кам’яного парапету й зупинився перепочити.

Унизу, піді мною, сірим потоком текла вода. Згори, із боку Труханового острова, ішов вантажний пароплав, сірий і неприємний, немов динозавр. Він дав довгий гудок, і пасма диму попливли над холодною водою. Із платформи станції метра на мене дивилися двоє міліціонерів, один із них щось говорив у рацію. Треба було поспішати.

Я шарпнув пакунок угору, намагаючись перевалити його через парапет. Поліетилен тріснув, і крізь дірку зсередини щось випало просто мені під ноги. Я нахилився й не без огиди підібрав із тротуару продірявлений череп, укритий м’яким рідким заростом, як на кокосовому горісі, руків’я шаблі з уламком леза, якусь засмальцьовану книжечку в м’якій палітурці, кілька жовтих кісток. Увіпхавши все це назад, у дірку, – на книжечці майнув напис «Кобзарь», чомусь із м’яким знаком у кінці слова, – Я, присівши, таки перевалив увесь згорток через гранітний бар’єр. Позаду лунали крики й тупотіння ніг. Пакунок ляпнувся у воду й повільно став тонути, розгортаючи поліетилен і випускаючи бульбашки. Я знесилено почав сповзати по парапету вниз і нарешті сів, підібгавши коліна до підборіддя. Через трамвайні колії та проїжджу частину дороги до мене бігли якісь люди у формі й у цивільному. Здалеку, наближаючись, завивали сирени. Я підвів голову й на горі, поміж лаврськими куполами поруч із дзвіницею, побачив стрімкий візерунчастий силует вежі Корнякта.

«Як тебе не любити, Києве мій…»

Вересень – жовтень 2002 р.

Ірпінь – Рівне – Ірпінь

Золото Павла *******ка

(Львівська брама-2)

* * *

Було ще зовсім не пізно, десь трохи по четвертій, коли важке червоне сонце плавно сховалося за найближчою дев’ятиповерхівкою й із вікна шостої палати стало видно, як по рожево-сірому снігу туди й сюди снують люди в темному, переважно чорному й коричневому, вбранні. грудень щойно доходив своєї середини, день мав іще коротшати десь із тиждень-півтора, аби потім потроху, по маленькій світляній крапельці, розпочати зворотне зростання.

Через давно очікувану, та все ж, як завжди, несподівану епідемію грипу психоневрологічне відділення зачинили на карантин. Відвідувачі, які про це вчасно не дізналися, тепер топталися внизу, під корпусом, жбурляли сніжки у вікна третього поверху й голосом та – частіше – жестами просили покликати когось із якоїсь там палати.

Іванова дружина, відпросившись раніше з роботи, принесла передачу, віддала її санітаркам на першому поверсі, а сама навіть не спромоглася обійти корпус і спробувати покликати чоловіка через вікно. Просто одразу пішла на трамвайну зупинку, яка прозирала крізь голе віття дерев за дротяним парканом неподалік. Іван саме стояв у курилці біля чоловічого туалету, слухав несмішні анекдоти й повільно смоктав цигарку. Він завважив зеленкувате пальто з уже вичовганим лисячим коміром, провів жінчину постать поглядом, смикнув головою, коли вона послизнулася, пролазячи крізь дірку в дротяній загорожі. Проте дружина таки не впала, утримала рівновагу й підтюпцем побігла назустріч трамваєві, який саме виповзав із-за рогу.

«Сердиться», – Подумав Іван, досмоктав цигарку аж до самого фільтра, розтер її по обідку білої керамічної попільниці-плювальниці й почовгав собі коридором у бік палати. Тіло ступнями вловило ледь відчутне тремтіння підлоги – це трамвай, що в ньому від’їхала дружина, заклав наступний поворот.

У палаті вони залишилися тільки вдвох із петром. Здоровенного мовчазного Рикайла, який кілька днів поспіль лежав нерухомо на ліжку, уп’явшись поглядом у стелю, перевели в спецбокс для буйних і надійно замкнули після того, як він учора цілком зненацька кинувся на санітара Федора з криком «Хінді-русі бхай-бхай!» (під час сніданку Рикайло поцупив у їдальні алюмінієву ложку (виделок їм не давали), якимось чином обламав її під довгим гострим кутом і встиг навіть досить дошкульно дряпонути Федора по його короткій товстелезній шиї, перш ніж опинився на підлозі й на нього насіли сам санітар та ще дві нянечки, заламуючи руки за спину й викручуючи йому з пальців скривавлений уламок алюмінію. Федір потім ще довго матюкався, умиваючись у самій майці над раковиною, а медсестра Люба заспокоювала його, погладжуючи по спині й зазираючи в очі. Після того, як усю кров було відмито, на подряпину наклали пластир і Федір навіть відмовився йти додому, хоча заввідділенням і відпускав його. Умившися й відматюкавшись, санітар пішов на кухню вергати баняки з рисовим супом, таким корисним і поживним для виснажених організмів пацієнтів психоневрології. Федір хотів залишитись на нічну зміну, бо сьогодні ввечері заступала Шмаленчиха.

А діда Хомовича, тихого й зовсім сивенького стариганя, зранку забрала невістка. Чотири дні тому дід посварився з ріднею й у розпалі конфлікту проковтнув намисто зі справжніх океанічних перлів, привезене сином у подарунок дружині десь із Цейлону чи з Індії. Син діда Хомовича сам був військовим медиком, тож, використавши всі свої зв’язки, він швиденько прилаштував батька під цілодобовий медичний нагляд – навіть уночі, коли дід крекчучи дибав до туалету в кінці коридору, слідом за ним заспано йшла чергова санітарка, притримуючись рукою за стіну. І от сьогодні, десь близько шостої години ранку, намисто, нарешті, вийшло, завершивши свій шлях немолодим і не дуже здоровим тілом. Чи не через це воно, намисто, набрало, замість попереднього шляхетного платиново-перламутрового кольору, якогось дивного, темно-золотистого, майже мідного, відтінку. Тож після ранкового обходу невістка, яка вже давно пересердилася на старого дурня, вела його під руку, вже перевдягненого, у напрямі виходу, іншою рукою дбайливо притискаючи до грудей поліетиленовий пакетик, у глибині якого червонясто руділа дорогоцінна вервечка.

Іван увійшов до порожньої палати й одразу побачив на тумбі біля ліжка торбинку з передачею. Звідти тьмяно червоніли три помаранчі й брунатно простягався батон напівкопченої ковбаси. Значить, ізнизу вже встигли принести передачу. «Так швидко, аж дивно», – Подумав Іван. Раніше він мусив сам спускатися й на поличках у шафках біля приймального покою відшукувати своє прізвище на папірці, укладеному до пакета.

Петро з’явився буквально за півхвилини – у зимовій куртці поверх теплої піжами й із телефонною карткою в руці.

– Додому дзвонив! – Відрапортував він, гепаючись із розгону на ліжко та стягуючи з ніг чорні напівчобітки. – На Новий год мав брат приїхать із Ізмаїла, да тепер шо ж!.. Мене навряд чи випишуть. То я жінці сказав: «як він буде звонить, ти придумай шо-нібудь. Ну, напрімєр, шо я ногу зламав. Таким ото тяжким переломом, коли до потолка підвішують». – Петро рукою й очима показав на стелю й перевів свій погляд на Івана. – Розумієш?

Іван кивнув, дістав зі свого пакета апельсин і кинув петрові на подушку.

– Спасіб-Турксіб! – Гукнув йому петро, запихаючи свої напівчобітки подалі під ліжко та впихаючи ноги в капці. – Курити підемо?

– Я щойно покурив. – Іван запхав пакет із ковбасою до тумбочки, а дві теплі апельсинові кулі поклав згори. У півтемряві палати вони приємно жевріли жовтогарячим теплом.

– Ну, тоді я сам пішов! Робить-то все одно нічого. – Петро скреготнув пружинами ліжка, підхопився на рівні й, вийнявши з куртки пачку «пріми», переклав її до нагрудної кишені піжами. Куртку просто кинув на ліжко – Прохолодними грудневими ночами петро ще вкривався нею поверх благенької лікарняної ковдри.

Повернувшись хвилин за п’ятнадцять, петро тільки гмикнув, побачивши Івана в тій самій позі на ліжку.

– Що, зємєля, задумався?

– Так, думаю, – упівголоса відповів Іван.

За вікнами вже зовсім посутеніло, у дев’ятиповерхівці навпроти густо світилися вікна, за ними, у затінку фіранок, час від часу невиразно рухалися постаті мешканців. Де-не-де пульсували синюватим світлом екрани телевізорів.

– А я лягаю. На ужин не піду: я в буфеті наївся, – Голосно, аж якось виклично промовив петро, опускаючись на матрац.

Скинувши капці, він простягнувся з ногами горілиць на всю довжину ліжка, ще й накинув на коліна свою куртку з каптуром. Потім заклав руки за голову:

– Ех, пивка б щас, із таранькой! да?

Це його «да» з виразним знаком питання в кінці вимагало якоїсь відповіді, тож Іван буркнув «умгу» й собі похилився головою на подушку, утім ще не піднімаючи ніг з підлоги. Правою рукою намацав на тумбочці шкарубкий округлий бік апельсина та самими кінчиками пальців почав його гладити.

Петрові ж явно баглося спілкування. Він погоцав на матраці і, далі лежачи на спині, аж верескнули продавлені пружини, єхидним тоном запитав:

– То ти, кажеш, сокровища бачив?

– А ти що ж, мені не віриш? – спокійно відказав Іван.

– Та… Як сказать… Ти ж доказатєльств студова ніяких не прихватив. То й повірить трудно.

– Але ж я не сумніваюся в тому, що ти вмієш… Те, що вмієш. Хоч ти ще жодного разу не показав. Тоді – з сірниковою коробкою – у тебе ж не вийшло. То під вікнами трамвай пройшов, підлога затряслась, вона й упала, – Іван знехотя видушував із себе слова й аж здивувався, яку довгу фразу вимовив.

– Ну ти шо! – Від запалу петро аж підвівся на ліктях, і ліжко знову жалібно рипнуло. – Та ж мені той трамвай якраз і помішав! Ще пару секунд – і вона під потолком була б! мені саме важне – сосрєдоточитися!

– Добре, добре, не гарячкуй так. Я тобі вірю, – Іван усміхнувся. – А ти мені – чомусь ні.

– Та нє-є-є… – Протягнув зі сміхом петро. – Я тобі тоже вірю, тіко я ж тоже… Ну ладно, просто поговорить охота…

У палаті вже остаточно стемніло. За вікнами сивими пасмами повз колючий зимовий туман.

– Відлига буде, і кажуть, до самого Нового року, – спробував змінити тему розмови Іван.

Петро різко підвівся, відгортаючи куртку з колін.

– А, ладно! піду телевізор подивлюсь. Там сьогодні послєдню серію «дворцових тайн» показують. Ти не йдеш? – останнє запитання він промовив уже на ходу і, не дочекавшись відповіді, хряпнув дверима палати ззовні й затупав удалину коридором.

Іван і далі лежав нерухомо й дивився у стелю, якої в темряві вже було не розгледіти.

Петро повернувся години за дві зі склянкою кефіру в руці. Він пройшов до свого ліжка мовчки, не вмикаючи світла, поставив склянку на тумбочку й аж тоді, прислухавшись до Іванового дихання, неголосно запитав:

– Не спиш?

– Ні, – Іван підвівся з ліжка. Ноги затекли, і він зробив кілька непевних кроків, не відчуваючи під собою підлоги. Стягнув через голову синтетичний спортивний светр, аж сині іскри метнулися навсібіч, ніби перелякані електричні комахи. – Але вже лягатиму.

– Знов буде холодно. Батареї єлє-єлє… – Петро помацав під вікном ребристе залізо. – О, шо то значить, шо нема свого газу, да?

Знову це наполегливе питання з очікуванням відповіді. Іван сів на ліжку й почав розшнуровувати черевики. У капцях йому постійно мерзли ноги, не допомагали й шерстяні шкарпетки. Тож, роззувшися, він у піжамі швиденько шурхнув під ковдру, згорнуту на ліжку конвертом, і ретельно попідтикав усі складки під ступні.

– Ну, чо мовчиш? – Петро, сидячи на своєму ліжку, відпив зі склянки, і навіть у темряві можна було, напруживши зір, розгледіти білий обідок кефіру навколо його рота. Цей білий обідок нерозбірливо рухався в сіруватій пітьмі, яка заливала приміщення. – Давай розкажи накінець, шо ти там бачив, у тих підвалах? І як ти в них попав?

– Ну добре, слухай. – Іван випростався в ліжку, поправив подушку й, лежачи горілиць, склав руки на грудях, готуючись розповідати. – Є в мене кум.

* * *

Іванів кум був його давнім другом ще з молодих років, як це здебільшого й трапляється в житті. У культпросвітньому училищі вони були кращими за класом баяна. Разом пішли до війська й два роки розтягували міхи в оркестрі військового округу. Після дембеля Іванів кум, тоді ще просто друг, рипнувся було до консерваторії, але часи були вже інші, тож, ухопивши облизня, він улаштувався музичним керівником у школі-інтернаті під Києвом. Іван любив у нього погостювати, і якось, під час того парубкування, вони й зустріли своїх теперішніх дружин: кум – Оксану, а Іван – Марину. Дівчата щойно закінчили медучилище та працювали медсестрами в районній лікарні. Одружувались одночасно, а за рік уже й покумилися, коли в Івана з мариною знайшлася ганнуська.

Останніх кілька років спілкуватися стали трохи менше: роботу мали в різних кінцях Києва. Та й мешкали не близько один від одного: кум із Оксаною в приватному секторі на Святошині, а Іван із мариною винаймали житло на Куренівці.

Минулої осені з кумом трапилася якась прикра й химерна історія. Забігши одного жовтневого вечора привітати хрещеницю з уже минулим днем народження, він перехилив кілька чарок і заквапився додому. Іван провів його на тролейбусну зупинку, а о третій ночі прокинувся від різкого телефонного дзвінка. Схвильований голос Оксани в слухавці крізь плач повідомив, що кум додому не доїхав. Два наступних дні минули в нервових пошуках, аж доки щезлик не з’явився у спецвідділенні в глевасі. Він плутано щось там пояснював, як їхав у метрі й вийшов не на тій станції, проте ні Іван, ні марина, ні Оксана не йняли віри: занадто очевидним було, що чоловік з’їхав із глузду. Виписавшись через місяць, кум склав свої речі й, нікому нічого не пояснивши, поїхав до матері в мотовилівку, щоб там відлежатись і зализати рани. Іван із мариною, як уже могли, заспокоювали сердешну Оксану й переконували її не поспішати подавати на розлучення: а раптом все іще направиться…

Саме кум і познайомив Івана з Євгеном. Це сталося, здається, років зо три тому – тоді кум із гордістю представив невисокого русявого чи то хлопця, чи вже й чоловіка з крупними рисами обличчя, серед яких особливим розміром чомусь виділялися ніздрі:

– Знайомся, Іване, це Євген, він письменник. Євгене, а це мій кум Іван, він також, як і я, музикант.

Іван тоді не вельми розумів, що ж то за люди такі – Письменники. Звісно, у нього в шафі, на полиці, стояло з кількадесят томиків, куплених ще за часів студентства (і як то в ту бідну пору все ж вистачало нашкребти кілька рублів на книжки!) або взятих у друзів на кілька днів почитати й учасно не повернутих. Але жодного живого письменника він доти, окрім як по телевізору, не бачив.

Євген же виявився самородком із якогось східноволинського містечка. Там, у своєму містечку, він працював інспектором лісового управління, тож відповідно до своєї посади мав рушницю та службову хатинку в лісі. Освіту він теж мав, щоправда, незакінчену – зо три роки педінституту й курси операторів газових котелень. Саме там, у котельні, на попередній своїй роботі, Женя й почав писати. А ставши вільним лісовим чоловіком, він розмахнувся вже геть широко, купив собі на базарі в Чуднові вживану друкарську машинку й настукав на ній один за одним три романи. Потім двома електричками з пересадкою у Фастові дістався до столиці, де якимось дивом одразу прилаштував один із тих романів у солідний товстий журнал, який, щоправда, гонорарів не платив, пропонуючи авторам брати собі примірників із публікаціями, скільки їм забагнеться. Два інших Євгенових романи взялось опублікувати під однією обкладинкою невелике видавництво, у якому заступником головного редактора працював давній приятель автора-початківця, – на відміну від самого Євгена, він таки довчився в педінституті до кінця, отримав диплом і тепер більш-менш успішно робив собі кар’єру філолога, як уже сам її розумів.

Тож того вечора, тиждень тому, Іван зовсім випадково зустрів Євгена в метро. Той сам першим кивнув йому з тупичка в кінці вагона, продерся назустріч крізь не вельми щільну юрму пасажирів і міцно потиснув руку. Якась прихована, проте погано стримувана радість зяяла в самій глибині очей письменника-початківця.

– Дивись! – Євген кивком голови показав собі на бік, під пахву. Там він ліктем притискав, захищаючи від вагонної тисняви, три чи чотири примірники книжки в м’якій сіренькій, проте глянцевій палітурці.

– «Шабля цноти», – Прочитав Іван, трохи нахиливши голову, назву на обкладинці, набрану широкими білими літерами.

– Щойно вийшла! – Причина радості в Євгенових очах робилася зрозумілою. – Авторські екземпляри. Їдьмо обмиємо!

– А куди? – запитав Іван, бо сонце вже підбивалося під вечір, а вдома чекали вечеря, дружина й донька.

– Як куди? В «Еней», куди ж іще? Через одну виходимо. – І Євген почав потроху розвертатися в бік дверей, і далі дбайливо притискаючи передпліччям свій паперовий скарб. – Як замочимо, я тобі одну підпишу. Прочитаєш.

– Іван так і не зрозумів, який інтонаційний знак мав би стояти після останнього слова на письмі – запитальний чи окличний. Швидше все ж – окличний.

Вони вивалилися з вагона разом із тлумом інших пасажирів, перейшли з однієї станції на іншу й довго піднімалися двома ескалаторами аж до верхнього виходу, який кияни колись давно вже нарекли «літаючою тарілкою». На ескалаторі Євген зі щасливим сміхом у голосі плутано розповідав, як несподівано швидко побачила світ його книга:

Видавництво несподівано отримало від держави субсидію на видання чи то «соціально значущої», чи то «високоморальної» літератури, і його рукопис потрапив під це визначення. Тож, окрім авторських примірників, щасливий письменник сьогодні отримав ще й гонорар, який, щоправда, віз не під пахвою, а в наглухо застебнутій і заколотій задля надійності великою шпилькою внутрішній кишені свого потертого коричнево-картатого піджака.

Від «літаючої тарілки» вони звернули праворуч, перейшли вуличку, яка круто збігала вниз, до театру (при цьому Євген устиг вилаяти водія чорного «volvo», який запізно загальмував перед переходом-зеброю: «Ну куди ти преш, козел!»), і, пройшовши ще квартал, знову повернули праворуч. Після паркану, за яким лунали крики школярів, стояв чималий, нажовто пофарбований будинок. «Спілка письменників», – Пригадав собі Іван. Він бував тут кілька разів протягом своєї нетривалої політичної активності на самому початку 90-х років. У довгій і вузькій залі вислуховував запальні промови письменників та інших представників творчої інтелігенції, які таврували проіржавілий і здихаючий режим. Часом ті промови перемішувалися з віршами, не вельми зграбними, проте палкими та щирими.

Євген упевнено потягнув на себе важкі великі двері, й вони ввійшли досередини. Праворуч, за столиком, повним книг і журналів, дрімала старенька вахтерка. Вона повільно підвела обличчя їм назустріч.

– Тьоть пашо, доброго здоров’я! – Майже кинувся їй в обійми Євген, простягаючи одну зі своїх книжок догори обкладинкою. – Скоро й цю продаватимете! Ох і гарно ж вона буде розходитися! Люди читатимуть! Людям треба слово правди!

– А ви ж це куди, Женю? – із несміливим усміхом тихо запитала вахтерка. – Знову в «Еней»? дивіться ж, мені завідуюча казала, що більше вам у борг не наливатиме. Бо ви ж іще якимовича останній раз по голові були вдарили… а він же старший чоловік…

– Той ваш якимович – Гнида кадебістська! Він же доноси писав у п’ятдесяті роки, ви що, не знаєте? – Відрізав Євген. Щасливі нотки сміху зникли з його мови, він почервонів і швидко повернувся через плече до Івана: – Пішли, нема тут про що з нею говорити!

Євген різко рвонув сходами, що вели вгору-вниз і, скрутнувши ліворуч, майже побіг через велику залу до коридорчика в її кінці. Там виявилися іще одні сходи, вужчі, довші й крутіші, і врешті письменник, а за ним і трохи сторопілий Іван опинилися в підвалі, перед грубими дерев’яними дверима, негембльованими, проте залакованими прозорим лаком прямо по живій деревині. Євген звично потягнув на себе половинку дверей – із зали їм назустріч ударив запах, якого Іван уже не чув багато років. Це був запах райцентрівських їдалень тієї давньої, ще радянської, доби. У ньому змішався аромат підкислого борщу, сопух алкогольного перегару, сморід торішніх квашених огірків і міцний дух давно не митих чоловічих тіл.

З-за довгих столиків, які стояли вряд один за одним і замість крісел мали при собі дерев’яні лави, їм назустріч підвело нетверезі погляди кілька понурих і добряче пожмаканих життям облич. «Женю, здоров!», «Женя, сідай до нас!» – Пролунало з їхніх запашних ротів, проте Євген гордо й незалежно покрокував одразу до віконечка роздачі, де зробив замовлення (два гуляші, два салати «помідори з цибулею», хліба, пляшку сітра та пляшку горілки), а потім до останнього столика, на щастя порожнього. Там він із розмаху ляпнув об ляду авторськими примірниками і, присівши, заходився лівою рукою порпатися за пазухою, важко розстібаючи кишеню з гонораром. Обережно, але швидко висмикнувши з кишені банкноту, він притьмом опустив долоню під стіл і зиркнув на неї: п’ятдесятка. Саме враз. Двадцятки було б замало, а сотки забагато. Та й світити соткою йому тут не хотілося. Іван тим часом умостився на протилежній лаві й так само під столом крадькома кинув оком на годинник. Час уже був пізній, пообідній, удома, на Куренівці, певно, чекала й сердилася дружина, а мала… Мала докірливо подивиться на нього таким доросло-жалісним поглядом…

– Ну то давай! – Євген перервав його думки, із хрускотом скрутивши пляшці її білу голову. Склянки, які він узяв на підвіконні біля роздачі, були звичайними, гранчастими, двістіп’ятдесятиграмовими. Продемонструвавши неабиякий окомір, він твердо налив із пляшки до обох гранчаків трохи менше середини, мабуть, точно по сто грамів. – Давай! За книжку! Щоб читалася! – Євген умочив у горілку вказівний палець і мазнув ним по обкладинці одного з примірників. – Хоча я наперед знаю, що мене не зрозуміють. Найближчі років… е-е-е… Двадцять… або й п’ятдесят… Але давай! – Він нарешті вхопив склянку, блискавично дзенькнув нею об Іванову й перехилив єдиним духом. Скривившись, нахилив обличчя над неглибокою мискою з помідорами й, уже жуючи чи, швидше, висмоктуючи сік, наказово просипів знизу вгору: – Давай! Бо ти мене образиш!

Іван, зваживши склянку в руці, нерішуче відсьорбнув близько половини від налитого й уже був замахнувся виделкою на помідор, коли Євген протестно заметеляв головою:

– Ні-ні! до дна давай! Ти що, мене не поважаєш? Не поважаєш мою творчість? приречено ковтнувши залишки пекучої горіляки з присмаком вапна, Іван пожадливо почав запихати до рота шматки вже добряче прокислого помідора з так само несвіжою, звітрілою цибулею. У роті утворювалась гидотна каша, проковтнути яку було майже несила. На щастя, саме в цей момент жіночка в брудному білому (а точніше – жовтому) фартушку принесла їм на стіл дві миски гуляшу з картопляним пюре. Щоправда, слово «пюре» мало стосувалося цих крупних і слизьких крохмальних шматків: складалося враження, неначе грубо порубані коренеплоди в каструлі з окропом товкли самі себе, не чекаючи товкача, і тому не довели справи до цілковитого завершення.

– Дякую, тьоть Ань! – Вишкірився до жіночки Євген. – У вас сьогодні все таке смачне. Ну прямо як удома в мами!

Іван із сумом пригадав бурштинову прозорість наваристої юшки з галушками, яку готувала марина, її легкі й пухкі, аж повітряні, вареники та сирники й із зусиллям увіпхнув до рота виделку з хрящуватим шматком яловичини. Євген і собі заходився коло гуляшу, водночас наливаючи до склянок, хоча цього разу трохи менше, ніж попереднього, грамів десь по сімдесят.

– Ця Спілка, – Він, не припиняючи жувати, зробив якийсь округлий рух рукою, усе ще стискаючи в ній пляшку, – це ж кишло! Балаган! Вертеп! – Євген поставив пляшку і, відклавши виделку, узявся жестикулювати вже обома руками. – Я собі тисячу разів зарікався сюди не ходити. Ні ногою!

* * *

– Ну, слухай, ти давай розкажи про ті підвали, ілі шо то було? Бо мене вже й на сон тягне, і даже жрать хочеться од твоїх описаній, – Петро сказав це в темряві гугняво-заспаним голосом і зарипів пружинами ліжка. – По существу давай чи то, як його, по суті?..

* * *

– По суті, всі вони, ті, що там сидять, – це ж трутні, графомани… – Євген трохи знизив голос і схилив обличчя над мискою з гуляшем. – Вони ж усе життя тут штани протирають. Тьху! Вони свій народ із вікна тролейбуса бачать…

Неприязнь гуснула в Євгеновому голосі, загрожуючи ось-ось перейти у відкриту ненависть. Але він, видно й сам це зрозумівши, знову схопився за пляшку.

– Давай по третій. Нехай вони виздихають.

«Узагалі-то третя п’ється за любов», – Майнуло в Івановій голові, але наступної миті Євген уже цокнув своєю склянкою об його та рвучко перехилив напій. Іван автоматично повторив цю дію й зажував пекучу гіркоту залишками салату. горілка вступила в голову, стіни з червоно-чорними малюнками неначе трохи відступили вглиб. Він роззирнувся довкола.

– Гарні малюнки!..

– Е-е-е, мазанина! – Відрізав Євген, пирскаючи з рота червоним лушпинням помідора. – Стилізація для вишиваних патріотів… А ти взагалі знаєш, де ми оце зараз сидимо?

– У Спілці письменників? – Іван перепитав, хоча це й так було цілком очевидно.

– Та ні, це й так ясно. Я тобі про інше сказати хочу. Ми ж у підвалі, вірно?

– Ну, так… – Іван не мав що заперечити, таки справді в підвалі.

– Так ото ж. Тут, на печерську, цих підвалів… Як би це тобі пояснити… словом, вони засекречені!..

– Як це – засекречені?

– Ну, тобто, може, і не засекречені, але… Тут, кажуть, десь зовсім поряд, підземний хід пролягає.

– Підземний хід? метро?

– Та яке там метро? – Євген аж слиною бризнув, обурений Івановою нетямущістю. – Кажу ж тобі, хід підземний! Комуняками виритий! Розумієш?

– Не… не зовсім… – Іван не прикидався, він щиро не розумів. Від випитої горілки весь уміст голови зробився червоним і теплим, хотілося схилитися на стіл, підкласти лікоть під голову й подрімати.

– Комуняки! прорили! Тут же поряд ця… Адміністрація президента! А раніше що це було? ЦеКа! Утямив тепер? – Євген заговорив короткими, гучними фразами, схилившись майже до обличчя Іванові. – І звідти, із ЦеКа, у них був хід, яким вони могли добратися непоміченими спершу в Нацбанк, отут, поряд. Ти ж знаєш?..

– Ну, знаю… – Іван кивнув.

– Так, а від Нацбанку цей самий хід тягнеться до Кабміну. І далі – у Верховну Раду.

– Он як…

– Ось так. І вони свої чорні справи могли вирішувати так, що їх ніхто не бачив! Зрозумів?

– Здається, зрозумів. – Іван провів язиком поза зубами. Шматочки жилавого гуляшу де-не-де позастрягали, і це було не вельми приємно. Та й узагалі, вся ситуація й атмосфера не видавались найкомфортнішими.

Тим часом позаду них, за столом, розмова не просто собі точилася, а робилась дедалі голоснішою, хоча й без особливих агресивних ноток. Євген з Іваном на мить змовкли, прислухаючись і намагаючись хоч трохи зрозуміти, про що йдеться.

– Я ото таких романів, як та його «переверзія», можу за рік із десяток написати! – Майже кричав лисуватий брюнет із червоним набряклим обличчям. – Та й у поезії він теж нічого не зробив. Я читав його вірші своїй дочці, бо кажуть, що його дуже молодь цінує. Так дочка мені сказала прямо: «папа, я нічого не поняла».

Іван обережно озирнувся. Брюнетів за столом позаду було двоє; той, що говорив, мав бороду й високе чоло. Другий, навпаки, красувався густою чуприною, але обличчя мав виголене. Третім із ними сидів блідий русявий чоловік із рідкими вусами під довгим носом.

Євген схилився обличчям майже на самий стіл і прошепотів у бік Івана:

– Ну, завелися, графомани… Але та «переверзія» і справді рідкісне ге… А з ним носяться як із писаною…

Другий брюнет у цей час голосно гикнув і перебив свого співрозмовника:

– А давай я вірш прочитаю!

– Давай, миколо! Ужар! – Погодився лисуватий. – Люблю я твою поезію…

Микола непевно підвівся, спираючись на стіл:

– Це з минулого літа. Удома, у матері, написалося…

Він витримав паузу, обтер губи. У всьому просторі ресторану запанувала тиша. Обвівши всіх присутніх трохи каламутним поглядом, микола провів правицею по пишній шевелюрі й, закинувши голову до стелі, продекламував:

Ми зі степу вертали в село.

В нас нічого в степу не було.

І шуміла услід ковила:

«Не дала. Не дала. Не дала…»

– Браво! Оце да, оце влучно! як стисло, коротко й страшно! – кинувся обіймати миколу його неповний двійник. Він ліз цілуватися, та микола гидливо-делікатно ухилявся від його заслиненої бороди.

Їхній третій товариш замислено подивився на них обох знизу вгору й почав повільно підводитися. Коли він випростався, усі побачили, що він мало не два метри на зріст. Поглянувши на обох чорнявих уже тепер згори вниз, русявий погладив свої ріденькі вуса й без жодної передмови почав:

– Роман у віршах. Робоча назва – «Життя». Частина перша.

Погляди присутніх тепер сконцентрувались на ньому, і навіть обоє його товаришів-брюнетів якось налякано сіли й ніби притиснулися один до одного.

Русявий почав гугняво й невиразно:

Зима над Україною, зима!

Старий дебілич знову їде в Біличі.

Дими у небо ранок підійма —

То лисячі хвости, то білячі…

Євген шарпнувся, помацав рукою в себе за пазухою, потім неголосно сказав Іванові:

– Я йду до туалету. Тепер їх не переслухаєш.

Іван кивнув. Може, вийде за цей час трохи передрімати, здолати млость, що запанувала над усім тілом. А тоді можна буде й додому їхати.

Гамір позаду знову почав наростати. Видно, брюнетам уже трохи набридли одноманітні строфи першої частини роману у віршах з робочою назвою «Життя» і вони почали дедалі голосніше коментувати вдалі й невдалі рими, образи, метафори, які струменіли з тексту, себто з рота височенного поета. Той від хвилювання й обурення почав гугнявити іще дужче, а потім урешті зовсім припинив читання та ображено сів, підперши щоку рукою й докірливо скерувавши погляд на своїх невдячних слухачів.

Іван посидів доволі довгенько – Євгена все ще не було. Хміль у голові не те щоб минув, але якось послаб, розповзся по закутках мозку. Спати вже майже не хотілося, та й гамір за сусідніми столами не особливо давав задрімати. Трійко поетів з-за ближнього столу вже не читали вірші, а зосереджено й ретельно вишукували жидів у керівництві рідної Спілки. Із їхніх спостережень, досліджень і вельми обґрунтованих суджень випливало, що жиди – усі.

Іван підвівся і, спираючись на стіл, вибрався з-за нього, підгинаючи ноги через надто близько присунуту до стола лаву. Вийшовши на вільний простір, побрів до дверей, штовхнув їх і зупинився: а де ж тут той туалет, до якого пішов Євген? поряд, у підвалі, було ще троє дверей без жодних написів на них. Навмання потягнув на себе ближчі – замкнені. Наступні двері начебто теж видавалися замкнутими, але трохи ворухнулися в рамі одвірка. Смикнувши сильніше, Іван переконався, що двері таки не зачинені, тільки дуже щільні, може, просто перекошені. Третє зусилля дало нарешті результат – Двері відчинилися навстіж, і з темряви за ними війнуло спертим духом підвалу, мишей та старого ганчір’я. Уже вступивши на крок досередини, Іван вихилився назовні, шукаючи вимикач, та його біля дверей видно не було. Униз вело з десяток сходинок, і начебто там, у кінці прольоту, на бічній стіні, білів якийсь пластиковий чотирикутник. Може, світло вмикається саме там? Іван зробив кілька кроків униз, коли раптом двері, які так важко відчинялися, швидко й легко захряснулися за його спиною – Грюк!

* * *

– Шоста! Що це ви грюкаєте? Чого вам не спиться? – у дверях палати стояла Шмаленчиха, старша медсестра, яка сьогодні чергувала у відділенні. Її не любили ні лікарі, ні хворі, ні родичі хворих: Шмаленчиха не вирізнялась ласкавим норовом, на неї не діяли ні шоколадки, всунуті до кишені халата, ні улесливі слова, ні інші способи заохочення, до яких часом намагалися вдаватись залежні від неї люди, шукаючи з її боку якщо не допомоги та сприяння, то бодай мінімальної теплоти.

З-за спини у Шмаленчихи насуплено зазирнув в темряву палати й санітар Федір. Він ходив за старшою сестрою, наче теля, і був, мабуть, єдиним створінням на світі, яке інколи отримувало від неї зовсім крихітну порцію тепла й ласки. Саме зараз процес здобування ним цієї ласки був перерваний, Шмаленчиха раптом зірвалася з кушетки в ординаторській, застебнула халат, поправила розкошлане волосся й подалася коридором, прислухаючись під кожними дверима. Тож Федір був цієї миті годен розірвати своїми залізними ручиськами кожного, на кого вкаже об’єкт його пожадань.

Іван і петро лежали тихо. Вони вже знали кепський характер старшої сестри, тож не збирались ані сперечатися, ні виправдовуватися. Треба було просто перетерпіти цю раптову грозу.

Шмаленчиха й справді вже майже заспокоїлася, а тут ще й Федір із-за її спини показав свій волохатий кулак і пробурчав низьким сиплим голосом:

– А то дивіться! я шуткувати не буду!

Тоді старша сестра причинила двері й у шпаринку, яка залишалась до повного зачинення, проказала вже спокійним і майже доброзичливим тоном:

– Та просто получите по укольчику!

І це було найнебезпечніше.

* * *

Петро хвилин із десять лежав мовчки, й Іванові вже здалося, що сусід заснув. Коли раптом пружини зарипіли, й той сів, спустивши ноги на підлогу.

– Але ж ти і мєдлєний. Давай бистріше розказуй. Бо й справді вколють, три дня під вікном стоятимем, пошевелиться буде больно.

– То, може, завтра? А зараз спати?

– Давай-давай розказуй. Куда вже тут спать!..

* * *

Двері зачинились не тільки гучно, але й міцно – Іван одразу ж, спотикаючись, повернувся на тих кілька сходинок угору й спробував налягти на двері, щоб хоч трохи посунути. Та його спроба була марною. Іззовні, із підвального коридору Спілки, навіть світло сюди не пробивалося. Жодної щілинки. Лишалось повертатися вниз і помацки шукати на стіні той пластиковий квадратик, який згори видавався вимикачем. Пошуки теж особливих результатів не дали. У темряві під пальцями ледь шершавіла плитка невідомого й невидимого кольору. Як на зло, при собі не знайшлося ні сірників, ні запальнички, бо куртка лишилась лежати на лаві біля столика, і все це добро, а заразом ще й сигарети, ключі, документи та гаманець із кількома десятками гривень перебували в її численних кишенях, внутрішніх і зовнішніх. Лишалося або вертатися вгору й волати під непроникними дверима, або рухатись наосліп, бо йти ще було куди, коридорчик тягнувся вдалину, під ногами відчувалась площина, тож якщо притримуватись рукою за стіну… Пригадав колись вичитану притчу про мудреця, який стверджував, що лабіринт із одним входом (він же – Вихід) можна пройти саме так – Весь час тримаючись за стіну. Тоді, подолавши всі численні повороти, закавулки та сліпі тупики, врешті прийдеш до відправної точки.

Ішов він не дуже й довго, хоча в темряві з часом теж іноді щось стається. Хвилини подовжуються, у них замість шістдесяти секунд робиться сімдесят, вісімдесят, сто – адже в той час немає змоги опустити очі на циферблат і відстежувати хід найтоншої стрілки. Та все ж хвилин за десять, а може, і за півгодини, перед очима начебто почало світлішати. Ще за кількадесят кроків Іван вже розрізняв стіни навколо себе й підлогу. Стелі, щоправда, видно не було: цей коридор, чи то пак тунель, виявився досить широким і високим. Та й під ногами вже відчувався не втоптаний ґрунт, перемішаний із цементними крихтами, а якась гладенька й чиста поверхня.

Раптом коридор-тунель почав доволі різко й круто завертати ліворуч: Іван відчув це долонею, якою й далі притримувався, щоправда не сунучи нею по стіні, а перебираючи короткими, ніби трасуючими, доторками. Вигин стіни, спершу плавний і майже непомітний, зробився крутішим і різкішим буквально за кілька кроків. Крім того, підлога почала відчутно хилитися вперед і вниз. Іван прискорив крок, майже побіг, широко розплющеними очима ловлячи світло, яке яскравішало йому назустріч…

Він вибіг із тунелю в якийсь широкий і не дуже яскраво освітлений простір. Спершу навіть могло здатися, що він нарешті вийшов із приміщення на відкрите повітря – таким великим і неосяжним був той простір, усе ж таки замкнений, як з’ясувалось пізніше, хоча відчувалося від самого початку. Просто одразу було зрозуміло, що десь там, високо над головою, є таки стеля. Та й якісь стіни прозирали вдалині, метрів за п’ятнадцять – двадцять, згущуючи напівморок до твердої консистенції.

Але все ж таки це вже не був тунель. Більше того, посеред простору, а точніше – В центрі освітленої його частини, повільно рухалась чиясь постать. Іван радісно покрокував у її бік.

Це була трохи згорблена стара жінка, невисока, швидше навіть маленька. Перемотана в попереку пуховою хусткою, убрана в благеньку сіру спідницю й безбарвну куфайчину без рукавів, вона час від часу схилялась над якимось пристроєм. Придивившись, Іван зрозумів, що це звичайна собі газова плитка, причому навіть не стаціонарна, бо поряд стояв закопчений червоний газовий балон із сірим алюмінієвим вентилем на вершечку. Плита мала тільки дві конфорки, вони обидві були ввімкнені, і на них стояла об’ємиста виварка, із якої валила пара з їдучим і не вельми приємним запахом. Стара час від часу піднімала кришку, відвертала обличчя й коротко помішувала вміст виварки дерев’яною кописткою. При цьому вона ще й щось мугикала собі під ніс. Прислухавшись, Іван навіть розібрав слова тієї чудернацької пісні:

Була баба Варка,

Була баба дарка,

А я тоже неплоха

Собі баба парка!..

Згори над старою звисала тьмянувата лампочка під металевим абажуром, і конус її світла стояв, наче вігвам, точно над виваркою, ледь відблискуючи на сірій кришці.

Підійшовши до старої майже впритул, Іван обережно кашлянув, щоб привернути до себе увагу. Вона не здригнулась і не смикнулась – спокійно повернула до нього своє зморшкувате обличчя з різкими карими очима.

– Прийшов, соколику?

– Добрий вечір… – Іван спромігся привітатися не одразу, а десь так за півхвилини. Щось в образі цієї безневинної старушенції навівало… ні, не страх, лише якесь заціпеніння.

– Прийшов, прийшов… – знову повторила стара вже не питально, а ствердно. – І що ж я з тобою робити маю?

– Не знаю… – Іван далі намагався подолати заціпеніння. – А що зі мною робити? Скажіть мені краще, як звідси вибратися? Вийти як?

– Отож бо й воно! Вийти ви всі хочете! – Стара говорила якось загадково, хоч водночас і просто. – А зайти сюди вмів? То чого виходу питаєш?

– Там… Там за мною двері зачинилися…

– Усі ви так кажете! двері за ним зачинилися! Але ж ти сперва ті двері відкрив, хіба не так?

– Ну-у-у… Так…

– То тепер нема чого й нарікати! – Стара заговорила різко й наказово. – Тепер слухай бабу парку та мовчи. І роби, як я казатиму, коли хочеш звідси вийти! Утямив?

– Так… – Процідив Іван. Йому не подобалось, що з ним розмовляють, як із хлопчаком. Та ситуація була надто незвичною. Баба, що кип’ятить білизну у виварці в цих підземеллях, під самим центром столиці!

Стара, тим часом знову відвернувши обличчя, помішала в каструлі на плиті. Дух, що ринув з-під кришки, був не тільки запахом розпареної тканини. До нього домішувалися ще якісь аромати – Прокислого харчу, несвіжого людського тіла, підвального тліну… Чи, може, підвальний дух не з виварки? Адже й він із бабою зараз у підвалі. То чому б тут не мало тхнути підвалом?

– Що це ви варите? – запитав він, щоб якось підтримувати розмову.

– Тобі воно треба? – Стара й далі не хотіла бути приязною. – Що зварю, те і їстимете! Оно гляди, як балон коптить! Ще з тамтого тижня прошу їх газу мені підвезти, а вони все обіщають, обіщають. Тільки шофер їхній мені сказав так, будто по секрету, каже: «Зараз, бабушка, газ дорогий зробився!» Ніби мені є до того діло, скіки він у них там стоїть! я їм не наймалася! Самі попросили!..

Стара сердито взялась руками в боки і, примруживши очі вузькими щілинками, подивилась Іванові прямо в обличчя пекучим і недобрим поглядом, аж на шиї він відчув неприємне посмикування.

– То що мені робити? – Іван зламався, він сам собі в такі миті страшенно не подобався, але вдіяти нічого не міг. Навкруги був якийсь неосяжний підвал, і баба, схоже, владарювала в ньому. Тож доводилося піддаватися.

– Ага, оце вже ліпше! – Баба, схоже, залишилася вдоволеною досягнутим ефектом. Вона витерла руки об спідницю, подивилася трохи умиротворенішим поглядом. – Будеш бабі помагати. Тоді відпущу тебе.

Вона знову повернулась до плити, підхопила рукою краєчок спідниці і вже тоді зачепила кришку. Іван устиг завважити коричневі чи то панчохи, чи рейтузи під спідницею, потім знов густо пахнуло парою, баба відвернулась і, не дивлячись у виварку, кілька раз калатнула кописткою. – Пфе! Але ж і міцно вварилося!

Іван зробив кілька вдихів ротом, щоб не чути запаху, потім зовсім ніби знічев’я, просто для підтримки розмови, запитав:

– Чуєте… А вас що, справді паркою звати?

– Параска була по паспорту. Параскева… А це вже внуки перехрестили. Та мені все одно. Парка то й парка…

Баба знову прикрила виварку, поклала копистку, витерла руки. По-качиному перевалюючись, вона підійшла до Івана впритул.

– Ну добре. Я бачу, тобі запах не нравиться, мішати вариво я тобі не дам. Будеш оно нитки розплутувати. Іди за мною.

Простір, у якому вони перебували, виявився не таким-то й великим. Кроків за десять Іван роздивився у примарному туманному світлі металеву стіну, високу, але все ж не безмежну, – Подібну до стіни ангара на літакобудівному заводі, де він колись випадково побував на екскурсії, як був іще студентом. Навіть ворота в цій стіні були – Півкруглі, високі, метрів із понад десять. І стіна, і ворота, схоже, були нерівно пофарбовані зеленою камуфляжною фарбою, утім, фарба в багатьох місцях уже облупилася, і з-під неї прозирала іржава металева фактура.

«Ну так, це таки точно якийсь стратегічний військовий об’єкт. Адже прямо над нами – найвищі державні установи», – Іван аж усміхнувся від того, що почав думати, як розвідник. Хміль уже остаточно минув, лишилося тільки відчуття важкості в шлунку, та ще постійно саднив спогад про домашніх – це ж тебе чекають, а ти тут…

– Баб… Тьотю… Жіночко, скажіть, а тут нема звідки подзвонити? – запитав майже без надії, і, як виявилось, небезпідставно.

– Яке подзвонити? Куди тобі дзвонити? – У голосі баби парки знову прорвалися різкі нотки незадоволення. – Ти думати повинен, як тобі звідси вибратися! Бо час іде! А ти все ще тут! Оно диви, скільки в тебе роботи! – Баба показала на якусь невиразну купу, що лежала вздовж металевої стіни. – Ти це все маєш розгребти й розібрати! дивись, поки я показую!

Вона схилилася над купою та щось потягла на себе однією рукою знизу вгору. Це виявилась груба шерстяна нитка світло-синього, наскільки можна було розібрати в напівтемряві, кольору. Баба вправно тягнула нитку, то різко смикаючи, то повільно натягаючи, потім присіла й почала нишпорити вільною рукою десь у глибині купи, аж поки не витягла звідти другий кінець нитки. – Ось так, бачив? порозбирати все й порозкладати за кольорами! давай починай!

Баба почалапала назад, до своєї виварки на плиті, а Іван залишився в напівмороку над купою ниток. Присів, роззирнувся. Коли очі призвичаїлись, йому вдалося роздивитися, що нитки різняться кольором – хоча всі вони були вибляклі й переплутані. Найбільше було червоних, але тепер уже, швидше, рожевих. Вони лежали цілими пасмами, плутаючись і переплітаючись із іншими – жовтими, оранжевими, синіми, білими. Менше було зелених, і зовсім трохи – чорних: вони поодиноко й чітко вирізнялись із-поміж інших і, мабуть, єдині не виглядали бляклими.

Іван доторкнувся до купи долонею й відчув, що нитки мокрі. Із країв вони були ледь вологі, а всередині аж чвакали й сочилися, і то не водою, а якоюсь липкуватою, не вельми приємною на доторк рідиною. Вибравши дві білі, він спробував їх витягти, але нитки лише напружилися, десь усередині купи тісно сплітаючись із іншими. Понад те, Іван відчув, що нитки пручаються, на кожне його зусилля відповідають зусиллям зворотним, тягнуть у свій бік, у глибину плетива. Урешті, після наполегливого промацування, перехоплювання й підтягування йому вдалося вивільнити одну, а за нею – іще таку саму білу нитку. Він поклав їх біля себе на підлогу, але й зоглянутись не встиг, як нитки прудко шаснули назад, у саму гущу переплетень.

– Ти їх біля себе не клади! Ти їх сюди, до мене, принось! – Гукнула від плити баба парка.

«Та скільки ж я це носитиму!» – Майнуло в Івановій голові, коли він, захекавшись і напружившись, ще й порізавши середнього пальця на руці, витягнув із купи довжелезну оранжеву нитку. Нитка звивалась і пручалась, аж довелося міцно затиснути її великим і вказівним пальцями, щоб донести до баби біля плити.

– Е ні, я бачу, так діла не буде!.. – Баба явно була невдоволена. – Так ти мені тільки більше все переплутаєш. – Вона замислено насупилась і за мить, схоже, прийняла рішення: – Ти давай-но помішай трохи, а я порозплутую.

Вона простягла Іванові копистку, забрала в нього з рук пружну й неслухняну жовтогарячу нитку та вкинула її до виварки, для цього тільки ледь піднявши кришку. Та запах знову просякнув довкілля. Тут, зблизька, він робився майже нестерпним.

– А що це ви варите? – Іван розумів, що дурнішого питання годі вигадати, та все ж…

Баба знизала плечима.

– Що варю? Те, що вони від мене хочуть. Вони хочуть теє, як то його… Єдність! А яка може вийти єдність, коли… Та ти сам бачиш!

Із цими словами вона не озираючись почовгала до мокрої купи під стіною. Та за хвилину вже й повернулася, тримаючи у вузлуватих пальцях із десяток ниток різних кольорів, які звивалися й перепліталися. Витягнувши руки перед собою, вона ще звіддалік звеліла Іванові:

– Відкривай виварку! Тільки обережно!..

Іван узявся рукою за кришку, обпік пальці, смикнувся. Кришка покотилась на підлогу, загриміла, танцюючи дзиґою. Баба з прокльонами кинулася її піднімати, плутаючись у спідниці й випустивши нитки з однієї руки. Іван здивовано провів їх поглядом, коли вони поповзли під плитку, підтягаючись, немов дощові черв’яки.

– Що ти за розтелепа! Одоробло таке непотрібне! Руки в тебе звідки ростуть? – Баба притьмом закрила виварку й потрусила в повітрі обпеченими пучками. – Ти хоч би шось зробити годен?

– Випустіть мене звідси, тьотю! – заканючив Іван, уже остаточно занепавши духом. – Мені додому треба! я не хотів…

Баба люто, знову люто зиркнула на нього знизу вгору.

– Іди! Іди, кажу тобі! Набрид ти мені. Усі ви такі! пішов звідси!

– Куди?.. Куди мені йти, скажіть? Бо там… – Іван показав собі за спину, хоча давно вже втратив у цьому просторі напрямок, звідки прийшов сюди. – Тамті двері, вони зачинилися…

– Там ти вже не вийдеш. Підеш складами. Це далеко, але з тамтого боку ще може бути відчинено. – Баба ввіпхала кілька ниток, яких не випустила, під кришку виварки й витерла руки об спідницю. – Ось тут пройдеш. Дивись…

Вона підійшла до краю металевих дверей у стіні та потягнула на себе важіль, який так само був пофарбований зеленою олійною фарбою, що вже взялась іржавими плямами. Важко й зі скреготом половинка брами посунулась десь на півметра.

– Іди прямо, тільки трохи вправо забирай. Як дійдеш до грошей, то вихід уже близько.

– До яких грошей? – Іван знову розумів, що його питання недоречне, але стриматися знов не зміг.

– Сам побачиш. Іди вже, іди… розтелепо!..

У її голосі, крім роздратування, вчувалося ще й зовсім трохи співчуття.

Іван протиснувся в щілину брами та швидко пішов уперед, намагаючись не озиратися. Тут теж панувала напівтемрява, тож він не одразу роздивився, що стіни того довжелезного коридору, яким він іде, – це не зовсім стіни. Чи й зовсім не стіни. Довжелезні металеві полиці були щільно заставлені однотипними дерев’яними ящиками, оббитими бляшаними смужками. Полиці тягнулися кудись далеко вперед, ящики мали нетесані боки, тож при доторку до них кололись неболючими м’якими колючками. Потім ящики скінчились, на полицях їх змінили мішки, міцно перев’язані шпагатом. На одному з мішків трохи світлішим сіріла латочка з іншої тканини – Іван зумів розібрати на ній напис, зроблений вибляклим чорнилом: «Зѣрно рѣквизированно в сѣлѣ Лукашевка Золотоношского уѣзда полтавской губерніи 11 авг. 1927 г.». Інші лантухи час від часу теж повертались до нього підписаними боками, та читати ті написи часу не було. Відчуття безнадійного спізнення стиснуло груди. Сором і біль запульсували у скронях. Він було кинувся бігти, та за кілька кроків перечепився, боляче вдарившись кісточкою об щось тверде. Під ногами темніли якісь предмети, та роздивитись їх у напівмороці було важко. Потерши забите місце та трохи накульгуючи, Іван невдовзі дійшов до першого перехрестя: стелажі з мішками там закінчувались, натомість праворуч і ліворуч розбігалися такі самі стелажі, виповнені цього разу картонними коробками. Поміркувавши хвилинку, він повернув праворуч і не пошкодував: за кілька хвилин попереду почулись якісь звуки, швидше за все – Механічного характеру. Ритмічне постукування й гудіння вказували на роботу невидимого двигуна, десь уже зовсім неподалік. Ще й у всьому просторі навколо зробилося набагато світліше. Коробки на стелажах стояли одна на одній, по чотири, рівними рядами. Несподівано ряд скінчився. Стелажі увірвались, далі було видно безліч мішків, ящиків, коробок та інших закритих ємностей просто під ногами, на землі чи на підлозі – це вже роздивитись було майже неможливо, так щільно все було заповнено. Із деяких мішків і коробок усе ж визирали фрагменти речей, часом простих і зрозумілих, пластмасові дитячі машинки, березові віники, саме ті, із якими ходять до парилки, кирзові солдатські чоботи, полотняні будівельні рукавиці… Траплялись і якісь складніші обладунки та прилади – щось металеве, нікельоване, із шарнірами та кронштейнами витулялося з коробок, проламавши чи продавивши їхні картонні стінки, часом слабо відблискуючи райдужною плівкою шліфованої оптики об’єктивів невідомого призначення. Звук невидимого двигуна трохи приглух і зсунувся кудись убік і вгору.

Іван переступав через мішки й коробки, високо задираючи ноги й уважно вдивляючись униз. Подолавши цілий розсип невеликих лантушків із цупкого й непрозорого волокнистого поліетилену, на яких виділялися трафаретні написи «селітра аміачна», «гексоген», «гранозан», «гексахлоран», «діоксин», «вапно негашене», «кислота лимонна», «кальцію хлорид» і навіть «калію ціанід», він роззирнувся довкола й завважив невеликий стелаж, який окремим геометричним острівцем випирав у сіруватій напівтемряві. На полицях стелажа рядами стояли рівні скриньки прозорого плексигласу. Підійшовши ближче, Іван роздивився й картонні таблички, вставлені у віконечка на стінках скриньок, – «соверени британські», «гульдени голландські», «долари північноамериканських Злучених держав», «долари канадські», «долари сингапурські», «долари австралійські», «ієни японські», «ранди ПАР», «драхми елладські», «талери», «ліри», «франки», «песети», «злоті», «корони», «марки», «літи», «лати», «леї», «леви», «юані», «крмаки», «барунди», «пиртяки», «малартяки», «рублі», «карбованці», «копійки», «гривні князівські рубані срібні», «гривні князівські рубані золоті», «гривні князівські рубані титанові». Та всі до єдиного плексигласові ємності були прозорими й порожнісінькими. Черевики раптом зашпорталися в якомусь ганчір’ї. Нахилившись, Іван розгледів під ногами кілька порожніх мішків. На них фіолетово прозирали нерівні написи – теж під трафарет: «ЗОЛОТО ПАВЛА…». Далі сім літер було затерто до цілком нерозбірливого стану, і тільки дві останні виднілися різко й чітко – «КА».

Іззаду долинав тупіт кількох пар ніг. Іван радісно озирнувся. Метрів за десять від нього, саме перед розсипом поліетиленових пакунків із хімічними назвами, зупинилися чотири постаті, в одній із яких можна було впізнати Євгена. Якась темна пляма сповзала з-під носа в письменника – те, що це кров, Іван зрозумів не одразу.

– Онде він! – зловтішно-радісно вигукнув Євген. – Я ж казав, він сюди пішов!

– Стій, сука! – крикнув один із Євгенових супутників. – Стоять, я сказав!

Іван кинувся бігти, відкидаючи носаками порожнє мішковиння, що плуталося під ногами. Під стіною ліворуч він раптом завважив металеву драбину, яка обривалась метри за два від підлоги. Підстрибнувши, Іван ухопився за нижній прут, підтягнувся й поліз угору, не тямлячи, куди веде цей шлях. Метрів за десять драбина скінчилася вузьким люком. Протиснувшись у нього, Іван прислухався до матюків переслідувачів і вже навкарячки поліз у цілковитій темряві. гупання двигуна лунало вже десь зовсім поряд, за кілька метрів.

Потім прохід поширшав, й Іван уже зміг іти, нахилившись і притримуючись рукою за шорсткий бетон округлих стін тунелю-труби. Над головою прогуркотіло – звук був зовсім знайомим, свистіння гальм прояснило все раптово й чітко: це зупинився потяг метро. Натрапивши на якісь ґрати, Іван у відчаї потягнув їх на себе, і вони на диво легко піддалися. Протиснувшись до пояса у вузенький прямокутний отвір, Іван відпочив, роззирнувся й закляк: просто перед носом у нього тьмяно відблискували колеса потяга. «Наступна станція – Поштова площа», – Пролунало автоматичне оголошення. Над головою з шипінням зачинилися двері, і потяг почав набирати швидкість. Коли останній вагон промайнув повз Івана, той підтягнувся, випрямився й, намагаючись не наступати на рейку, яка могла бути під напругою, видряпався на мармурову площину платформи. Миловидна чергова в червоному кашкеті здивовано подивилась на нього й піднесла до обличчя рацію з короткою товстою антенкою:

– Працівник міліції, підійдіть, будь ласка, терміново на платформу!

* * *

– Пожди, а ти прошлий раз розказував, шо там ще й краска-сєрібрянка була? – сонним голосом зі свого ліжка пробубнів петро.

Була, ой була там і краска-сєрібрянка, і масляна, і гуаш, і оліфа, і топорища добрі, дубові, і відра на 10 літрів, на 12 літрів, емаліровані, із плотними кришками, і набори столярні з фуганками та стамесками, і гвозді хароші, і вухналі, і шурупи, і болти-саморізи, і клей обойний, і клей резіновий, і толь, і рубероїд листами й рулонами, і плитка імпортна, не наша, у двадцятикілограмових упаковках, і лаки, і морилка, і бідони з оцтом, і балони з газом, і вози з сіллю, і танки з гарматами, і снаряди з гільзами, і перець із гірчицею, і сало зі шкварками, і стікло оконне, і стікло арміроване, і дріт алюмінієвий, і дріт мідний, і проволока обична, і проволока колюча, і кабель, простий і заізолірований, у котушках малих і великих. Було там усе, чим багата земля наша, всі скарби світу, всі клади й сокровища: алмази й золото, ладан і смирна, і молоко птиче, і яйця риб’ячі, і шкіри зміїні, і хутро соболине, і якщо про все вспоминати, то цілий світ не вмістив би переліку цього!

* * *

– Ну все, шоста, ви мене вже дістали! – Шмаленчиха різко розчинила двері, аж вони вдарилися клямкою об стіну і світло з коридора ввірвалося в палату об’ємною сліпучою трапецією. – Дочекалися, мальчики! допросилися!

Із-за її спини виступив квадратноплечий Федір, пройшов до палати, мружачись у темряві, важко дихаючи, загрозливо спинився в ногах у петрового ліжка. У руках у Шмаленчихи дзеленькнула металева таця з двома шприцами, повними важкого й болючого спокою.

Іван затамував дихання. Але раптом петро різко сів на ліжку, підпер обличчя руками та спідлоба гостро подивився на Федора. Санітар відлетів до стіни, боляче вдарився об неї своєю широкою спиною та сповз на підлогу. Шмаленчиха ошелешено роззявила рота, аж нижня губа відвисла й дрібно затремтіла. Петро повільно перевів свій погляд на неї.

Таця вирвалася з рук старшої сестри й почала не падати, а повільно та плавно опускатися на підлогу. А шприци зависли в повітрі, стали вертикально, наче маленькі ракети, і повільно, ніби долаючи опір повітря, поповзли до стелі. Там вони майже одночасно цокнулися, сколупнули голками штукатурку, зламали голки й, уже знешкоджені, стрімко впали вниз слідом за тацею. Дзенькіт і хрускіт змусили Шмаленчиху заточитись назад, у сліпучу браму дверей.

Петро знеможено зітхнув та опустився обличчям у подушку.

– Вийшло, – Глухо вимовив він.

Квітень 2009,

Берлін, Wannsee

Очамимря

Повість безврем'яких літ

* * *

Іде-бреде Очамимря. Іде коли берегами, а коли й руслом Ріки, мілководдям, очеретами прибережними. Іде-бреде, довгим хвостом по воді хляпає. голодним позирком ліворуч-праворуч зирить: де зайця якого зауважить, інде ондатра з води вилізла погрітися – Поженеться, ухопить, гам – і нема! Жабою великою необережною також не гребує. Помітила понад берегом лисицю, кинулась було, та не здолала: замала іще з хижою звіриною битися. Ну, нічого, вона іще росте, вона ще виросте.

Очамимря вилупилась минулої весни серед лугу, у верхів’ях Ріки. Була вона не малою й не великою, нічим серед своїх братів-сестер не вирізнялася. Бігала вона лугом, шелестіла в траві, за всякими кузьками ганялася, довгим язичком собі до пащі їх збиваючи. Боялася всього, від себе більшого, налякано шугалася й ховалася від тіні коршака в небі, чи від довготелесого боцюна або деркача в лузі, чи й від тієї самої ондатри, щойно згаданої, а то й від безневинного зайця.

Потім, якоїсь теплої літньої ночі, коли Очамимря сиділа у вологій прохолоді нори, десь далеко-далеко щось велике-велике зненацька здригнулося, аж загула сама земля у надрах своїх і стінки нори пообсипалися. Та вранці так само світило сонце, зеленіла трава, і міріади кузьок смачно сновигали в ній так само чи майже так само, як напередодні. Очамимря передніми лапами розгребла невеликий завал біля входу в нору і, час від часу задираючи голову, гайнула в траву на полювання.

Десь тоді вона й почала рости. Одразу Очамимря цього й не помітила. Та вже за два чи за три дні вона відчула, як важко стало залазити до нори: її стінки наче звузилися, стискали тіло з боків і не пускали в глибину, до кубельця. Урешті, таки діставшись до кубельця, Очамимря ледве змогла розвернутися в ньому головою до виходу й аж тоді заснула якимось незвично міцним, довгим і солодким сном.

* * *

А внизу за течією Ріки град стоїть. Великий, багатий і славний. Його перві люде ще невідь-коли збудували. Ніхто навіть зі старих, кому 30 літ і більше, сказати не може, коли град постав над Рікою. Кажуть, ніби він тут вічно стояв. Що ж, може, й вічно.

Певно, навіть і Кнєзь не знає, скільки часу град наш стоїть. Хоча ні. Кнєзь знає все. Він добрий, наш Кнєзь, він великий і сильний, він старий і премудрий. Він майже всіх знає, як кого звуть із вільних, що в граді живуть. А смердів усяких – їх чого ж на ім’я кликати, вони й самі себе на ім’я не завжди знають, до них тільки «ейти» й говорять.

Років нашому Кнєзеві – страшно й подумати – уже за шістдесят. Мало хто такий вік проживає, аж п’ять дюжин, цілу копу вже наш Кнєзь переступив.

Гридні його завжди супроводжують. Бо хоч він і великий, і сильний, але зростом не дуже вдався, та й статурою теж. Рудувате волоссячко ріденько голову прикриває, лисина з-під нього вже прозирає-проблискує. Але Кнєзь наш веселий завжди, пошуткувати любить, слівце гостре сказати, чарку вихилити, а тоді пісню завести, на струменті собі підігруючи, що хитарою називається.

У граді нашому життя щоденно бурлить і вирує. На подолі, понад Рікою, переважна більшість люду вільного й мешкає. Ну й іще трохи на узвозах, що під гору тягнуться, і ще вгору по Ріці, там, у бік Тарасашевченка й петрівки. А за горою, вважай, ніхто й не живе, тільки Кнєзь. Будинки там стоять добрі, високі, більші, ніж у нас на подолі, але всі страшні такі, чорні, обгорілі. І всередині в них усе чорне-чорнісіньке й смердить, і сморід той не вивітрюється, хоч ти що не роби.

А на подолі будинки майже всі цілісінькі, над подолом гори зеленіють, унизу Ріка несе свої води, на Ріці Трухан-айленд і гидропа-айленд, а за ними, на тому березі, – Лівий град, тільки він також майже весь до життя не придатний.

Понад горами над Рікою древні храми стоять – у них перві люде своєму богу молилися. Та не спас їх їхній бог, не порятував. Обвалюються храми, і майже ніхто біля них не живе, тільки якісь відлюдьки. Нижче від храмів за течією теж до ріки похилилася Бабародіна, велика та срібляста. Риси обличчя в неї розмиті, очі вузенькі, наче шпаринки (кажуть, оплавилася після другого Спалаху), і в правиці невеликий мечик, мов бурулька, на стиснутий кулак стікає-опливає. Чаша кам’яна під ногами в Баба-родіни стоїть, велика, порожня. Часом навесні до неї Кнєзь зі своїми гриднями під’їде, із коня спішиться, стане та й дивиться. Бува, якусь квітку навіть під ту чашу покладе. Постоїть трохи в задумі, потім скочить на коня, щось гридням коротко гукне – і поскакали.

* * *

Очамимря прокинулася від того, що їй мерзла спина. Був доволі пізній ранок уже далеко не наступного дня після ночі, коли вона заповзла до нори. У нору звідкись пробивалося бліде сонячне світло. Як – світло? Очамимря різко підвела голову, і спину залоскотали грудочки землі.

Роззирнувшись довкола, вона мало що зрозуміла. Але досить було й того – чомусь лежала вона не в норі, а лише ніби трохи присипана землею, посеред вим’ятого й вимощеного кубельця. По краях кубельця дерен і трава попіднімалися від її боків, а зараз звисали в ще теплу після її тіла порожнечу. Попереду, за кілька кроків, у землі зяяла акуратна округла дірочка. Очамимря впізнала: це був вхід до її нори. Проте зараз вона не те що пролізти в нього не могла, а хіба що лапу встромити. Очамимря випростала передні й задні лапи, рештки землі скотилися з її тулуба. Ого-о! Вона стояла тепер по груди в траві, серед якої звикла прослизати швидко й непомітно.

Від шурхотіння землі, яка обсипалася з тіла Очамимрі, десь поряд із-під трави на стеблину видерся молодий мучнистий хрущ і розправив сушитися проти сонця свої ще не зміцнілі крила. Очамимря, різко смикнувши головою, хамкнула жука не роздумуючи – і від того, як розтікалася в роті солодкувата клейка маса, відчула ще сильніший, майже нестерпний голод. Підросле впродовж довгого сну тіло вимагало їжі, щоб підтримувати сили.

Полювати спочатку було незвично, через що перша дичина від неї втекла – це була молода руда миша. Очамимря не мала навички полювання на мишей: іще недавно вона сама була завбільшки з мишеня. Тож на якусь мить вона загаялася з ривком, і миша шелеснула повз неї в густий кущ верболозу, де переслідування робилося дуже важким, якщо не цілком неможливим.

Трохи розчарована, Очамимря подалася до берега, де на мілководді натрапила на силу-силенну більших та менших пуголовків, і там нарешті втамувала свій голод. Вона стрімко плавала й пірнала, уперше відкривши в собі цю здатність, заганяла жаб’ячих дітей на мілководдя і, набравши їх по 4—5 до пащі, ковтала, майже не прожовуючи. Наївшися донесхочу, вона вибралася в прибережний очерет і так само вперше в житті вклалася спати, не зариваючись у землю.

Прокинулась Очамимря від шелестіння в глибині очерету. Одразу було чути, що істота, яка десь там рухається, не дбає про те, щоб робити це тихо. Очамимря вже раніше бачила таких істот – Були вони великими, незграбними й пересувалися тільки на двох своїх задніх лапах. Вони, вочевидь, нікого не боялися, тому слід було боятися їх самих.

Та зараз істота, хилитаючись і заточуючись, непевним кроком ішла плавнями, час від часу хапаючись передніми лапами за листя й стебла очерету. Один гострий листок роздер тіло істоти – і дух крові, солодкавий, гнилуватий дух, на який Очамимря ніколи раніше не зважала, зараз гостро шмагонув її по ніздрях. Неначе зачарована, вона поповзла на певній відстані слідом за істотою.

Дивлячись крізь очерети знизу вгору, Очамимря не могла не зауважити, що істота все важче й важче дихає, дедалі сильніше хитається, час від часу здригається всім своїм тілом. Очамимря не розуміла, але якимось робом відчувала, що істота почувається дуже й дуже погано, що вона помирає.

Невідомо, для чого ящірка вирішила поспостерігати, що ж то воно буде далі. Та й запах крові, яка скрапувала з надрізаної передньої лапи істоти у воду, вабив і бентежив.

Ця бентега ще більше посилилася, коли істота раптом заточилася, похитнулась, зігнулась у попереку й кілька разів відхаркнула у воду великими згустками крові. Потім вона й зовсім зупинилася, повільно та розпачливо замахала верхніми кінцівками, щось прохарчала і сторч головою впала в багно між очеретин. Кілька брудних бульбашок повільно виринули з-під голови й за деякий час луснули в повітрі.

Очамимря зачаївшись вичікувала. Істота не підводилась і не ворушилася. Нарешті ящірка наважилася й збоку, дуже повільно, із готовністю щомиті втекти, наблизилась до тіла в очереті. Ще цілу вічність вона чекала зовсім поряд, на відстані одного стрибка. Сонце помітно змістилось на небосхилі, поволі досягаючи найвищої своєї точки. Його промені вже припікали Очамимрі спину з пересохлим хребтовим гребенем. Вона стрепенулась і наважилася. Майнувши в повітрі всією довжиною свого підрослого тіла, одним стрімким стрибком заповзла істоті на карк.

Тіло істоти вкривали не шерсть і не панцир, а якась інша речовина, і прилягала вона до тіла нещільно. Волосся росло лише на голові, і вже шия безборонно біліла досить тонкою білою шкірою.

Запах крові, який п’янив і вабив, зробився просто нестерпним. Очамимря втратила рештки обережності й занурила зуби у шию істоти.

Нічого смачнішого в житті вона ще не споживала. Плоть була іще тепла, не затвердла, до крупних кісток було далеко, а дрібні їй не траплялися. Хрящі були м’якими й піддатливими. Очамимря наїлася так, що їй аж черево роздуло, і врешті, відповзши від трупа на сухе, вмостилася спати в глибині куща верболозу. Засинала вона з неусвідомленим розумінням того, що більше ніколи не зможе харчуватися нічим, окрім щойно скуштованого м’яса.

* * *

А град собі живе своїм життям. Щоранку Кнєзеві десятники свистками та бубнами піднімають люд зі сну й женуть на роботу. Робота завжди та сама – Міст через Ріку будувати. Щоправда, будують його чомусь із нуля, від початку, хоча ген далі то там, то там понад Рікою вивищується чотири чи п’ять скелетів старих мостів, що їх іще перві люде колись збудували. Мости ті зруйнувалися після другого Спалаху, та відновити їх нібито ще й можна було б. Але ні – Кнєзь усім оголосив, що ніхто з них не потребує використання досягнень попередників, що в них усе має бути своє, власне, вистраждане, і через це будувати новий міст потрібно від самісінького початку, із нічого.

Бо ми й так забагато використовуємо з того, що нам залишили перві люде, уважає Кнєзь. Досі ще їмо їхню їжу, знаходячи її в підвалах, де вони її зберігали, а мали вони її багато, років на сто вперед вистачить. Носимо їхній одяг, якого теж залишилася незліченна кількість. Живемо в будинках, які перві люде збудували, ну, в тих, що вціліли після Спалахів і не дуже зруйнувалися. Плаваємо по Ріці в човнах, які від них залишилися.

Ми б іще користувалися й іншими їхніми речами, та не дано нам кебети. Онде по всьому граду колісниці стоять металеві, та ніхто не вміє їх урухомити. Кажуть, чарівне слово треба знати, а його перві люде з собою забрали. Висять на стінах будинків кумедні, незрозумілі скриньки з кругленькими рильцями спереду й зі слухавкою збоку. Рильця ті, оповідають, перві люде якось крутили скількись там разів, а потім у слухавку говорили, і чути їх було за багато-багато верстов. І в деяких будинках стоять такі самі скриньки. Якщо довго вслухатися в мушлю слухавки, у саму її серединку, то й справді вчуваються якісь хрипи, сичання, стогони нерозбірливі, неначе перві люде зі свого світу якісь сигнали подають: схаменіться! отямтесь! припиніть! не робіть!

Онде, на горі Щекавиці, на самому її вершечку, подалі від Ріки, волф у драній куртці шкіряній, зібравши навколо себе дітлахів та підлітків, навчає їх законам життя, на хитарі тріснутій собі приграваючи. Воно-то справа добра, корисна, якщо вона Кнєзем санкціонована. Та коли придивитися до волфа ближче, то видно, що виду він зовсім не благообразного: давно не мите сивувате волосся брудною стьожкою перетягнуте, колюча щетина щоки вкриває, круглий пацифік із білого металу на грудях теліпається. Хоча істини говорить ніби правильні:

– Ото жили собі перві люде й лиха не знали. Та тільки не завважили вони, що їхній бог уже помер. Не помітили. Так само далі ходили собі до храмів своїх, прохання до бога посилали, обряди свої відправляли. Та все дивувалися, що нічого з того не виходить. Не всі дивувалися, а тілько некоторі, ті, що завважили. А тим часом нові боги над світом запанували. Всемогущий бог Фак і всемогуща богиня Фака вирішили світ оновити, перенародити. Та загинули й вони: бог Фак – Під час зачаття, а богиня Фака – Під час пологів. Ото й були два великих Спалахи, із перервою в дванадцять років, дванадцять місяців, дванадцять тижнів і дванадцять днів. Такий, видати, термін божої вагітності, та й то, мабуть, не повний. І світ наш через те недонароджений. То й мусимо в ньому жити, який уже він нам дістався, хай боронить нас усемогутній батько Фак і все-блага матір Фака!..

Усе наче правильно каже волф хитромудрий, та от тільки бринить у голосі його якась легенька ніби насмішка, ледь відчутна. Може, і сам сумнівається в тому, що оповідає?.. А сумніватися в нас – Гріх найбільший, непростимий. Оно й Кнєзь те саме каже завжди. Міст треба будувати, хоч його й зносить, розмиває своєю водою Ріка. Бо там, за Рікою, звідки сонце сходить щоранку, там, ген далеко-далеко, може, саме там, де воно щоранку сходить, живуть люди. Їх ніхто не бачив, та Кнєзь певен, що ті люди – наші брати. Вони колись піднімуться, рушать у дорогу й прийдуть до граду. Тому й потрібен міст, саме такий, новий міст, збудований нашими руками від самого початку, а не на підмурівку тих каменюк, що залишили перві люде. Тож і згрібають щоранку землю смерди, носять її кошиками, висипають у воду. Інші смерди там її втоптують, штани до колін закасавши, дамба потрохи довшає, простягаючись у бік Трухан-айленду, але потім, улітку після дощу чи навесні, як сніги тануть, приходить із верхів’їв велика вода й змітає дамбу, наш міст недобудований. Та й коли б його до кінця добудувати, до Трухан-айленду, все одно ж там, по той бік айленду, знову Ріка. Хіба ще один міст доведеться будувати, туди, до Лівого граду? Але то тільки Кнєзь відає та ще, може, хто з наближених до нього.

Он минулої зими снігу майже не було, то й дамбу навесні дотягли ну трохи не до самого вже Трухан-айленду. Щоправда, коли в Кнєзя питали, як же вода в річці тектиме, коли її всю перегородити, то він відказував, що вода знайде собі дорогу, потече по інший бік острова. Усі й думали, що так воно й має статися. Бо Кнєзеву волю в нас усі звикли виконувати: і гридники, і вільні, і смерди, звичайно ж, – а тут якась вода невже ж насмілиться не послухатися.

* * *

Очамимря жила в очеретах кілька днів. Вона прокидалась, донесхочу наїдалася вже трохи затхлого м’яса й знов занурювалася в сон, м’який і безпечний. Поблизу не з’являлося ніякої звірини, а коли сторожка видра спробувала, висунувши самий тільки ніс над водою, підпливти до напівобгризеного тіла, Очамимря, глибоко вдихнувши, заревла на повну пащу – Вперше в житті. Крик вийшов різкий, бридкий і страхітливий – Він відбився від крутого берега недалекого острівця й розлогим виляском покотився над водою. Налякана видра миттю пірнула й не виринала вже довго-довго. Очамимря прослідкувала поглядом понад водою на всі можливі боки, та, видно, річкова тварина, ухопивши повітря, відпливала все далі й далі.

В Очамимрі за останні дні, може, від доброго, тривалого сну, надзвичайно загострилися і зір, і нюх. Вона вже стояла по груди в болоті біля розтерзаного трупа, який сіро й рожево світився з багна, а вибираючись на берег, відчувала, як мул просідає під її лапами. Хвіст волочився позаду, приминаючи траву й лишаючи своїм гострим кінцем неглибоку, але виразну борозну між слідами. Їжі залишалося дедалі менше, незабаром самі лише набряклі ноги стирчали з води, переходячи в слизький розчепірений кістяк. Задня частина тіла істоти – Від поперека й аж до підколінних западин – Виявилась найсмачнішою. Доївши й ноги аж до колін, обгризши й обсмоктавши сухожилля, Очамимря востаннє відіспалась у прибережному кущі й почвалала мілководдям далі униз.

* * *

А в граді нова біда. Нарід із будівництва мосту втікати почав. Як учергове кілька днів тому Ріка дамбу розмила, то дедалі менше щоранку на роботу виходити стало. Десятники вже аж шаленіють кожного ранку, свистять, і в бубни свої б’ють щосили, а з будинків де один-двоє до роботи виходять, а де й жодного. Тоді вриваються десятники в будинки, криками й копняками підіймаючи сплячих, стусаючи тих, що, у лахміття позагортавшись, і далі спати наміряються. Найбільше лютує Азар’ян, старший над десятниками. Звісно, йому ж перед Кнєзем відповідати, чому так мало вийшло на будову, чому дамба так повільно подовжується. То він аж піниться, як застане когось сплячим, та в обличчя з усього розмаху як зацідить, аж той юшкою вмивається.

Нарід же все тікає й тікає. І не сьогодні це почалося. Бо давно вже живуть, наприклад, під градом, у підземеллях, якісь мудриполітенівці. Чому вони «мудри», так ніхто й не знає, але до роботи на будівництво ходити вони зроду не думали. Мають вони свої тунелі та переходи під містом, куди й гридні Кнєзеві поткнутися поодинці бояться. Виходи з підземель тих лежать переважно ген там, нагорі, у поруйнованій частині граду. Кілька виходів таких і на подолі знаходили, та за наказом Кнєзевим якось Азар’ян нагнав смердів, і вони всі ті діри підземельні позасипали – і під горою, навпроти Трухан-айленда, і посеред площі головної, і далі, на Тарасашевченка. Але попід кручами вздовж Ріки, далі за течією, понад руїнами одного з давніх мостів, іще один вихід видніється. Мудриполітенівці з нього, бува, повилазять, уламки ґанку високого пообсідають, на ранковому сонечку вигріваються. А позаяк будівництво мосту зовсім же неподалік, то вони й зачіпаються з будівельниками чи з десятниками, а часом і з гриднями, які дорогою понад Рікою чвалом проїздять. Якось кілька гриднів тих їхніх кпинів-зачіпок не витримали, із коней позістрибули, мечі з піхов повихоплювали та й кинулися за мудриполітенівцями в глибину тунелю. Ніхто їх відтоді не бачив і не чув. Коні паслись над Рікою кілька днів, аж поки інші гридні, які проїздили понад берегом, не завважили їх та й не половили. А куди вже ті підземелля завести можуть, то хіба самі мудриполітенівці знають і ще, мабуть, усемогутній бог Фак зі всемилостивою богинею Факою.

Поміж підданих Кнєзевих теж не всі такі згодні, та покірні, та до праці охочі. Особливо в розпал літа, коли сонце так сильно припікає, а на схилах гір понад Рікою растаман-трава шелестить п’ятипалими долоньками свого стрільчастого листя. Після другого Спалаху растаман-трава особливо буйно розростатися стала в урочищах попід Щекавицею, у ярах та на осоннях. Цвіт її півзасохлий збирають і споживають переважно хто молодші, хоча це Кнєзем престрого заборонено. Азар’ян із гриднями аж казиться, як довідається, що когось у заростях растаман-трави завважили. Одразу скачуть туди й січуть винних гарапниками. А найгірше бува, як ті винні вже спожити растаман-трави встигли. Тоді вони такими спокійними та покірними робляться, тілами своїми не володіють. Лежать чи сидять нерухомо, у небо очима розплющеними втикаючи, наче сни наяву дивляться. Не втікають, не опираються, тільки стогнуть під ударами гарапників.

Отак днями і янка-растаманка життя своє закінчила. Її коханий Кирюха саме напередодні вниз Рікою вирушив. Він теж дивний, той Кирюха. Живе відлюдьком в ген угорі, понад Рікою, і міст будувати не ходить. Кнєзь чомусь до нього благоволить, Азар’янових посіпак посилати не велить. Часом і на пораду до себе кличе. Хто б почув ті розмови (а їх можна хіба крадькома підслухати), був би дуже здивований, бо нічого-нічогісінько з них не второпав би. Слова всякі незрозумілі: «мотори», «батареї», «бензин», «бартер», «вогнепалка»… І слухає Кнєзь того Кирюху, ніби підліток слухняний повчання волфа десь на горі, тільки головою покивує та, чого не збагнув, сором’язливо по раз-другий перепитує.

А вже як вибереться Кирюха вниз Рікою, то бере човен великий, якого ще перві люде зробили, із залізякою на кормі, та й вигрібає веслами за течією. А як далеченько вниз від граду відпливе, розповідають, то над тією залізякою на кормі схилиться, щось там помудрує, поколупається – і раптом шум та грім над водою розлягається, і човен раптом летить понад водою, як стріла, що й два чи три десятки гребців його б не наздогнали. Хтось, напевно, бачив, бо просто так поговору не пустили б.

Повертається ж він проти течії так за днів двадесять або й пізніше, привозить товару повен човен: і солі, у мішки напакованої, і курток дорогих, шкіряних, надзвичайно акуратно й зграбно пошитих, таких лискучих та прегарних, що тільки гридні Кнєзеві в них потім ходять; не те що смердові нікчемному, а й вільному чоловікові до такої одежі зась.

Так-от, як відплив Кирюха вниз Рікою, то наступного дня його дівчина, янка-растаманка, на роботу не вийшла. Вона й раніш не вельми до тієї роботи рвалася, так хіба, щоб десятники відчепилися, вийде, за кошик візьметься, ніби землю носити, – а сама в небо понад Трухан-айлендом усе собі дивиться. Її штурхнуть, штовхнуть, підженуть – Вона кошик неповний піднесе та край дамби висипле. А потім знову стоїть, руку під бік, та в небо вдивляється.

А цього разу янка-растаманка й зовсім берега пустилася. Уранці під її вікнами десятники цілий концерт улаштували: і в бубни били, і в свистки свистали, і камінці дрібні у віконне скло жбурляли. Потім з’явився звідкись Азар’ян розлючений, увірвався до помешкання, але янки там не виявилося. Десь гайнула ще з раннього рання, не дожидаючись бубнів десятницьких. Тут уже зовсім Азар’ян розпінився-роз’юшився: мало того що коли Кирюха в граді, то ця вертихвістка невідь-чому має пільги через день на будівництво виходити, та й тепер ось, як нема її покровителя, вона так відверто своїм обов’язком нехтує!

Ні, так більше тривати не може!.. Не може й не буде так більше тривати!

Тож свиснув Азар’ян пахолкам своїм, і кинулися вони на всі боки, розлетілись на конях янку втеклу шукати. А боків тих не так-то й багато, бо нікуди з граду подітися, коли човна не маєш. Ні вгору, ні вниз течією вона помандрувати не могла, у поруйновану частину граду їй іти нема по що, отож і лишаються гори поскотинські, їхні теплі схили, растаман-травою порослі. Там і знайшли янку-растаманку, на самому майже вершечку, у заростях лежала. Видно, уже встигла растаман-трави спожити, і то чималенько: біля ніг її три чи чотири обгорілі хвостики паперові коцюрбилися. Уся така безтямна, із посмішкою на вустах, лежала янка, широко свої очі зелені розплющивши.

Пахолки, янку зауваживши, на неї одразу не накинулися, тільки двоє стали вартою за кущем, а третій полетів Азар’яна кликати. Невдовзі повернувся з ним і, спішившись, увійшов старший десятник, уже трохи пожовкле гілля десницею відхиливши, у середину куща, до янки обсадженої.

Що там далі було, того вже ніхто, крім самого Азар’яна, розповісти не зможе, бо не бачив. А коли що й чули тих троє гриднів, які кущ той стерегли, то в них вуста присягою запечатані. Пізніше, десь надвечір чи, може, наступного ранку, знайшов тіло янчине волф, який растаман-траву збирав потроху для потреб ритуальних. Ужахнувся волф, тіло розтерзане побачивши, та, швидко зрозумівши що до чого, пісню погребальну завів, могилу викопав і в ній поховав дівчину, рудоволосу й зеленооку. Тільки ті очі зелені на скривавленому обличчі й залишилися. Сам волф – Він же теж не дурень, йому жити не менш за інших хочеться, – Погреб здійснивши, швидко десь із міста вибрався. Чи то в бік храмів древніх, у печери жити перебрався, чи в Лівий град подався, на піски й на попелища. Але більше його ні гридні, ані люди вільні не бачили. Може, хіба зі смердів хто. Та смерди, вони ж теж тямущі, слова зайвого не скажуть.

* * *

А тим часом Очамимря, пройшовши зо три чверті дня, устигла знову зголодніти й, відповідно, розлютитися. Вона час від часу невдоволено порикувала, не зустрічаючи на своєму шляху нічого живого та їстівного. Її хода стала гучною, наче в тієї необережної істоти, що впала обличчям у болото, – і все живе попід берегами встигало поховатися й зачаїтися ще задовго до її приходу. Вона спробувала пересуватися тихіше, та вдавалося це їй погано, хвіст тягнувся по воді, огидно шарудів і плюскотів, а лапи ваговито тупали, грузнучи в прибережній багнюці.

Раптом якийсь рух біля протилежного берега примусив Очамимрю завмерти на місці й спробувати злитися з сіро-зеленою стіною комишу. Знизу проти течії щось рухалося неритмічними ривками – чимале й помітне здалеку. Ще за мить Очамимря розгледіла: це було троє істот, подібних до тієї, чиї кості догнивали зараз десь далеко позаду в очеретах. Істоти сиділи в продовгуватій дерев’яній неначе половинці яйця, і найбільша, умостившись позаду всіх, загрібала воду шматком дерева. Дві інші істоти, трохи менші за розмірами, сиділи попереду. Вони багато й незграбно ворушилися, не ховаючись, видавали різкі й неритмічні звуки, а задня, та, що загрібала воду, час від часу відповідала їм низьким розкотистим голосом.

Очамимря пірнула й довго-довго пливла під водою, притиснувши обидві пари лап до тіла, затамувавши подих і сильно загрібаючи хвостом ліворуч-праворуч. Так довго, що вона аж проминула дерев’яну половинку яйця, проскочила трохи далі, в останню мить збагнувши, що це саме її тінь промайнула щойно вгорі, над головою. Тоді, різко виринувши, ящірка вдарила по воді хвостом і, круто розвернувшись, кинулася на істот. Від здійнятих нею хвиль дерев’яна половинка яйця захиталася, менші істоти ще голосніше зарепетували своїми високими голосами, а задня випросталася на повен зріст, піднісши над головою шматок дерева, яким перед тим загрібала воду. Вона теж закричала щось у її бік, низько й залякуюче, та Очамимря не відчула ніякого страху. Вона знову пірнула і, вискочивши по інший бік від своїх жертв, завважила, як ще дужче захиталася дерев’яна шкаралупка. Та, наблизившися впритул, вона несподівано отримала від самця з дерев’яним знаряддям у передніх кінцівках підступний удар у ніс, найболючішу його частину, між ніздрями. Очамимря обурено заревла, і тієї ж миті тонший кінець продовгуватої деревини встромився їй до пащі, подряпавши піднебіння й залишивши там кілька заноз. Заревівши від болю й обурення, Очамимря відсахнулась, пірнула й, пливучи, прополоскала пащу водою. Біль трохи вщух, але лють лише посилилася. Тож, виринувши втретє, ящірка, не панькаючись, перевернула плавальну посудину одним потужним помахом хвоста. Опинившись у воді, всі три істоти заверещали, заборсались, теліпаючи навсібіч своїми кінцівками. Вони спробували пливти до берега, причому найбільша з них одразу зайняла місце позаду. Вона й далі стискала дерев’яне знаряддя, спираючись на нього у воді й загрібаючи вільною передньою кінцівкою. Очамимря підпірнула й, ухопивши самця ззаду за поперек, потягла його на глибину. Вона, не знаючи, чомусь була впевнена, що не дихати під водою може набагато довше за цих створінь. Так воно й вийшло. Трохи потіпавшись у зубах, тіло найбільшої з істот нарешті заспокоїлося, ще раз наостанок смикнувшись, розслаблено обм’якло. Очамимря не хотіла позбуватися інших істот і через це, так само не виринаючи, розвернулась у напрямку ближнього берега, до якого її жертви саме й намагалися дістатися. Полишивши нерухоме тіло на мілководді, вона метнулася назустріч двом меншим істотам, які бовтались уже неподалік, підгрібаючи під себе воду й завиваючи. Поперекушувавши їм карки двома влучними укусами, Очамимря легко витягла всі три тіла на прибережний пісок і заходилась бенкетувати.

Це знову було воно – те солодкувате м’ясо, рівного якому не мав ні заєць, ні ондатра, ні тим більше нікчемний пуголовок. Особливого смаку додавав ще й переляк, страх, пережитий жертвами перед смертю. Певно, від дії цього всеохопного страху їхня плоть неначе бубнявіла, промивалася свіжою, стрімкою кров’ю, що її гнало серце в несамовитому темпі, чи то від надії в останній момент урятуватися, чи то навпаки, від безнадії. Маючи так багато їдла, Очамимря могла тепер і поперебирати, тож спершу вона повід’їдала найсмачніші місця, від поперека й униз, до колін. Кісток там майже не було, м’ясо найбільшого самця, щоправда, трохи відгонило якимось димом, але менші жертви були на диво соковитими й ніжними. Тож, наївшись, Очамимря за звичкою (і за велінням природи своєї) уклалася спати на піску, неподалік від розтерзаних тіл. Прокинулася надвечір, заревла, відганяючи зграю здичавілих собак, які вже скрадалися в кущах, учувши запах крові та м’ясива, ще раз утамувала голод – і знову залягла в блаженний сон. Але вночі небо захмарилося, здійнявся вітер, вода в Ріці піднялась і забрала недоїдені рештки з собою.

* * *

Тим часом у граді вільний день, на роботу йти не треба. Це, кажуть, перві люде ще придумали, щоб за шість днів, на сьомий, чи через сім, на восьмий, один день не працювати. То й у граді так буває. Тільки не щоразу якогось певного дня, а тільки коли Кнєзь розпорядиться. Часом після десяти днів праці, а часом і після півторадесяти. Ото вже радість тоді в граді запановує. Хоча Кнєзь і сердиться, і свариться: каже, що після вільного дня, назавтра, дуже погано робота йде на будівництві й скрізь по граду взагалі. Ну так чого ж би вона добре йти мала – нарід же, відпочивши, розслабившись, не дуже охочий знову до праці ставати.

То, щоб городяни дурно не тинялися, клей запахущий не нюхали, грибами сушеними не об’їдалися та растаман-траву не збирали, останнім часом Кнєзь у вільний день чистоту проголошує. Це значить, що всі мають помитися: чи в Ріці, чи вдома, як хто вже дуже немічний або лінивий, а також у помешканнях своїх лад навести, сміття зайве повигрібати. Каже Кнєзь, ніби чистота – запорука здоров’я. Хто його зна, може, і правду каже. Кнєзь же помилятися не може. Хоча коли чоловік якою коростою або струпом укритий, та ще ті струпи намочити й мочалом пошкребти, то йому тільки гірше робиться. Але то вже Кнєзь так розпорядився. І не годиться заперечувати.

Тож і миється люд цього дня хто вже хоче і хто не хоче. Перуть свої роби натільні, ушивники й підсорочники, ті, котрі вже дуже чистьохи. Більшість до Ріки повиходила, туди ж, куди і щодня, трохи вище за течією, ніж міст будувати ходять. Чоловіки й жінки, діти й підлітки. Декотрі сором’язливіші, переважно дівчата й жінки молоденькі, вище відходять, туди, де вже кам’яні мури вздовж русла закінчуються, і там, в очеретах прибережних, тіла свої оголивши, купіль приймають. Підлітки-хлопчаки за ними підглядають, на березі залягаючи. Дівчата те давно завважили, сміються, махають руками в їхній бік, срам прикриваючи.

Аж раптом як заверещать дівки, як не кинуться з води на берег! Спотикаються у воді, перечіпаються. Шмаття мокре до тіла тулять, не доправши його й не посушивши. Страх, переляк в очах – Видно, що не придурюються. Куди та сміхотливість і поділася.

Щось пливе згори за течією, і то щось таке, що їх не на жарт налякало. Щось таке рожевувате, волокнисте, із синюватим відливом. Он іще таке саме, слизьке й матлахате, і ще. Налякані дівчата, сяк-так одягнувшися, біжать до юрби, показуючи на воду руками.

А тим часом щось рожевувате з синявою повільно пропливає просто в людей перед очима й завертає під дамбу недобудовану. Котрийсь із гриднів, із коня спішившись, теж свою сорочку прав та під пахвами волохатими водою плюскав, а зараз, розправивши сорочку на камені, підійшов сторожко, по коліно у воді, нахилився над водою принесеним, придивився, скривився бридливо: «Фе!..»

Інші гридні під’їхали, теж на воду подивилися, суплячись та кривлячись. Котрийсь списом дотягнувся, виволік на берег – що?.. Половину тіла людського, причому верхню, половину чоловічого тіла, міцного, кремезного. Але нижче пояса нічого немає, від поперека перекушеного тільки багряні кишки з черева звисають. Інші два тіла – жінки й дитини – у такому самому стані. Придивляються гридні до слідів від укусів, перемовляються – ніколи ще таких зубів не бачили, гострих та довгих, як ножем добрим розрізано. Не вовк, не ведмідь, не пес бродячий. А що ж це може бути? «Щука…» – Припускає один. Та яка ж завбільшки та щука має бути, оно який укус – один-єдиний чоловіка навпіл розірвав… Хоча мало що там у Ріці водитися може. Оно про сомів велетенських розповідають, які дітей крадуть улітку, коли ті купаються на мілководді. То, може, і щука якась така в Ріці завелася. Але все одно моторошно робиться.

А тіло загиблого впізнали досить-таки швидко. Івашко-рибалка, який теж недалеко, на Тарасашевченка, мешкав у землянці, він ще вихвалявся, що сіті-ятери у верхів’ях порозставляв та, узявши дружину й дитину-підлітка на підмогу, кілька днів тому подався надвечір їх вибирати. Наступного дня не повернувся Івашко, і ще за день не повернувся. Ну, мало там що могло трапитися, подумали десятники, затримався, повернеться, рибою за дні робочі пропущені віддячить. Та й не особливо його шукали-допитувалися.

Один із гриднів, закінчивши тіла мертві обдивлятися, скочив на коня та й гайнув угору узвозом чимшвидше доповісти про страшну цю знахідку Кнєзеві й Азар’янові.

Кнєзь у цей час саме вдома був – Бо й Кнєзеві теж вільний день потрібен. Наглядав він, як няньки купають доньку його, а чи то доньок – Як його краще сказати… Річ у тім, що дружина Кнєзева під час пологів померла – точнісінько, як усеблага богиня Фака. Але породила вона, вже помираючи, дитину Кнєзеві. Дитину пізню, довгождану, хоча й незвичайну. Мала дівчинка два тулуби, від пуповини починаючи, дві голови на двох осібних шиях, по парі рук, а при цьому лише одну пару ніг. Роздвоєну дочку новонароджену одразу Кнєзеві не показали: так він уже був приголомшений смертю дружини. Лише пізніше люди повідомили йому звістку сю несподівану, дочекавшись, як заспокоївся вдівець, як відпив і відстогнав кілька днів із похмілля. Вразився Кнєзь дочкою-потворкою, та не відіслав нікуди й утопити також не наказав. Після Спалахів часом такі діти незвичайні де-не-де народжуються, і тоді з ними саме так здебільшого чинять. Та Кнєзь, заспокоївшись, звелів няньок досвідчених для кнєзівни з міста взяти та й довірив їм дочку ростити-виходжувати.

І росте ото (чи – ростуть?) дівчина (чи – Дівчата?) за високим парканом, у величезному домі Кнєзевому. Отримали доньки два імені: одну нарекли піпсіколою, другу – Кукаколою. Бо дві голови, два обличчя маючи, вони й думки, і бажання вже мають роздільні, осібні. От тільки пересуватися, рухатися обидві дівчинки можуть тільки разом, на спільних своїх ногах. Важко це їм: одна хоче в двір бігти погуляти, а інша – у домі, у світлиці бавитися. То часом стане (чи – стануть?) посеред світлиці й плаче (плачуть) гірко-прегірко. Як зовсім малі були, то й обличчя не раз одна одній до крові, посварившись, роздряпували, не маючи змоги втекти одна від одної. Таки тяжко це – Вище пояса мати сестру, а нижче пупця бути єдиною з нею істотою. Батько Кнєзь теж бачить, як його доньки улюблені, воєдино зліплені, страждають, та й не знає, чим ті страждання полегшити. Звісно, ні з якими іншими дітьми зроду піпсікола й Кукакола не бавилися, чи й підозрюють вони про їхнє, інших дітей, існування. Але й на прикладі дорослих вони теж могли свої висновки зробити. Хоча як зовсім іще малими були вони, то їм трохи няньки голови морочили: ото як виростете дорослими, то кожна матиме окрему пару ніг і гулятиме сама по собі, без сестри прирослої. Та вже років, певно, зо п’ять як не вірять дівчатка в ці розповіді. Доростаючи, почали вони розумнішати: вже менше й рідше поміж собою сваряться, частіше згоди доходять – чи то в двір іти бавитися, а чи в горниці залишатися. І на гриднів, котрі молодші, задивлятися почали. Усе ж таки дванадцять літ донькам минуло. Та й не погані вони собою. Якби не разом, а поодинці, то зграбненькі були б отроковиці.

Оце й зараз сидів Кнєзь на дзиґлику в кутку великої кімнати та споглядав-придивлявся, як то чотири няньки його доньок, в одне тіло закутих, лагідно милять, та ніжно змивають, та дбайливо витирають, та в сухеньке загортають. Тож коли гридні, зі страшною вістю прискакавши, до вікна руків’ями своїх трійчатих гарапників постукали, не одразу їм і відчинено було. Потім ще скількись там часу знадобилося, аби слугам розтлумачити, що звістка справді страшна, важлива і того гідна, щоби Кнєзя у вільний день потурбувати. Урешті вийшов він до гриднів, невдоволено суплячись – чи то вість погану передчуваючи, а чи просто від того, що й у вільний день володареві нема спокою. Вислухав мовчки, повернувся, нічого не сказавши, і пішов через дім до внутрішнього двору коня сідлати. Потім, так само слова не промовивши, разом із гриднями спустився узвозом до Ріки, на місце знахідки страшної, водою принесеної.

Підійшов він, спішившись, присів над водою, не зважаючи, що носаки дорогих сап’янців Ріка лизати почала, подивився на червоно-сині рештки нещасного Івашка, уже підбиті до берега, підвівся й кивнув Азар’янові, який віддалік уже давно стояв. Той підбіг до Кнєзя, і вони вдвох, нікого за собою не кличучи, пішли понад берегом, каменем вимощеним, якусь таємну раду радячи.

– Ти таке раніше бачив? – запитав Кнєзь, перериваючи нарешті свою довгу мовчанку.

– Та нікада в жизні… – Азар’ян, видно, чекав саме такого початку розмови, бо відповів неначе аж із готовністю.

– Зуби ж, зуби які це мусять бути… – У голосі Кнєзя забриніли нотки якщо й не страху, то легкого такого остраху. – Як мечем відрубано…

– Шо ж дєлать?.. – Азар’ян тупцявся з ноги на ногу, зазираючи у воду через Кнєзеве плече.

– Шо дєлать?.. – Кнєзь перевів свій погляд вгору-вниз на ріку, ніби пошукав когось поглядом. – Кирюху нада ждать. От не воврем’я пішов він, понімаєш, у низів’я.

– Тут с Кирюхой… – Азар’ян аж зам’явся, трохи аж ніби зблід, – то їсть з дєвкою його… Така історія… Вчора случилася…

– Розказуй-розказуй, – Кнєзь зціпив зуби, передчуваючи ще одну недобру вість, та, вислухавши до кінця плутану оповідь Азар’яна, аж пополотнів: – Та ти шо! Ти представляєш, шо нам тепер буде! Він же ні перед чим не остановиться. Він же…

Азар’ян чомусь не дуже переймався з цього приводу:

– Так хіба ж то не ви, Кнєзю, розпорядження віддали строго-настрого карать тих, кого в растаман-траві застануть? А моє діло маленьке, я тільки ваш наказ виконував. Та ніхто й не бачив того, хіба шо волф якийсь, кажуть. Але його, того волфа, уже мої хлопці шукають. А як шукають, то й знайдуть, де б він не сховався. Так шо для Кирюхи треба придумать якесь розумне об’яснєніє, да й усе. Бо єслі ви вздумаєте йому правду розказать, то і я можу те саме зробити…

– Угрожаєш мені? – Кнєзь аж скипів, кулаки стиснув. – Тільки ж це ти дєвку потварив, сучий потрох! А я тобі такого приказа не давав!..

Азар’ян лише блиснув поглядом спідлоба й нічого не відповів. Крити було нічим. Тож він утягнув голову в плечі та сціпив щелепи, аж зуби скреготнули. Було зрозуміло, що Кирюха прагнутиме поквитатися з безпосереднім виконавцем злочину, а з володарем йому псувати стосунки сенсу немає жодного.

Кнєзь крутнувся на каблуках своїх сап’янців. Його очі виражали думку, тож він також потамував свою злість і сформулював цю думку миролюбнішим тоном:

– Ти ще, ето… Пошли хлопців своїх двох-трьох, нехай проїдуть трохи туда, уверх за течією. Подивляться, шо воно. Може, найдуть чого. А як вернуться, нехай доложать!..

Дещо заспокоївшись, Кнєзь зі старшим десятником ще трохи порадилися, ідучи назад, і, коли повернулись на місце, у якому й досі товпилися цікаві, Кнєзь рвучко скочив на коня, а Азар’ян, нагримавши на всіх і розігнавши юрбу, розпорядився поховати рештки нещасної родини десь поблизу, біля пагорбів. Потім він обрав двох гриднів, яким і наказав проїхати кінно вгору за течією на відстань денного переходу.

* * *

Очамимря прокинулась, як завжди тепер, від голоду. Учорашньої здобичі на місці не виявилося, лише застояна вода ще трохи відгонила кров’ю. Натомість у повітрі стояв запах диму. Цей запах домішувався до духу тих дивних істот, смачніших за які ящірка ще не куштувала.

За ніч вона вилежала в піску тепле кубельце, і тепер, підвівшися з нього, відчула, як холодить живіт ранковий вітерець. Від цього почуття голоду ще посилилося. Очамимря роззирнулася навсібіч.

Прибережні верболози далі за течією рідшали. За ними виднілися якісь високі, звужені догори купи чи то очерету, чи деревини. Звідти й долинав запах диму, принесений прохолодним ранковим вітром. Легкі хмари в небі розходилися, танули, над деревами вже простягалося паралельно землі сонячне проміння, від якого червоніли вершечки прибережних пагорбів.

Очамимря подивилася собі під ноги. За останні дні вона помітно побільшала. Посередині спини прорізався колючий гребінь. Лапи вже вгрузали в пісок майже до половини колін, тож зараз вона повільно пішла не мілководдям, а берегом, притолочуючи менші кущі й протискаючись поміж більшими, передбачливо обминаючи дерева й намагаючись не зчиняти зайвого шуму. Хвіст, який волочився позаду, трохи шурхотів, але вона доволі швидко призвичаїлась тримати його в напруженому стані, і зрадливий шурхіт припинився.

Попереду, над Рікою, щось зарухалося. Очамимря вповільнила свій хід, присіла на всі чотири лапи й почала сторожко вдивлятися. Запах був незнайомий. На тонких і високих ногах, тупаючи твердими копитами, до води наближалися невідомі істоти, завбільшки десь як вона сама. Чутливі голови на високих шиях видавали форкання й іще якісь високі звуки. Очамимря поповзла, скрадаючись поза кущами. Було зрозуміло, що істоти йдуть напитися води, і саме тоді на них можна було напасти.

Очамимря знайшла вигідне місце за розлогою вербою, похиленою до самісінької води, й, нечутно переставляючи лапу по лапі, сповзла на пісок. Істоти, помахуючи хвостами, зайшли у воду десь до колін і з тихим форканням понахиляли голови. Було видно, як рідина пульсує їхніми горлами. Від них різко й пряно пахло потом. Очамимря напружилась перед стрибком. Істоти, зробивши по ковтку, знову опустили голови до води. Ящірка метнулася вперед!..

Вона загаялась лише на мить, зволікаючи з ударом. Не змогла одразу визначитися, кого атакувати. Ближче до неї перебувала більша з істот, напевно самець, затуляючи собою меншу, ту, що видавалась піддатливішою. Та більша з істот, відчувши небезпеку, стрімко здійнялася дибки, шарпнулась назад і, налякано скрикнувши, кинулась на берег, скидаючи копитами вогкий пісок. Менша ж, навпаки, із переляку кинулася вперед, у хвилі, і, витягнувши голову над водою, попливла за течією паралельно берегові. Очамимря спинилась, коротко ревнувши. Переслідувати здобич на березі було незручно й небезпечно, тож вона вбігла у воду й щосили попливла за меншою з істот. У цей час самець, трохи очунявши від переляку, із тупотом вибіг на пагорб і пронизливо заіржав. Істота у воді відповіла йому подібним високим скриком. До неї залишалося вже зовсім небагато, і Очамимря, загрібаючи хвостом, спробувала зайти з лівого боку, заганяючи жертву від берега на глибину.

У цей час від берега, окрім іржання самця, долинули іще якісь звуки. Коротко повернувши голову, Очамимря краєм ока вхопила, що кілька двоногих істот – отих, найсмачніших! – Метушаться, перебігаючи все ближче й ближче до води. Вони кричали й вимахували верхніми кінцівками. Рішення ящірка прийняла миттєво: набагато легше вилізти на берег і поласувати такими безборонними й смачними істотами, аніж переслідувати щось досить сильне й невідомо яке на смак. Вона круто повернула й, розбиваючи хвилю, спрямувалася до берега.

На її превеликий подив, істоти не кинулися навтьоки. Вони лише збилися докупи, і ящірка розгледіла, що кожна з них стискає в передніх кінцівках якийсь шматок деревини. Передня з істот опустилась на коліно, почувся легенький свист повітря, і щось дзьобнуло ящірку біля ока. Друга гостра скалка вдарила прямо між очей, але відскочила: панцир на Очамимрі наріс уже грубий і міцний. Із кількох наступних стріл тільки одна досягла мети й неглибоко встромилась під нижню губу, у горло. Шкіра в тому місці не була такою жорсткою, і ящірка відчула легкий колючий біль. Вона заревла й поповзла з води на берег, роззираючись ліворуч-праворуч, вибираючи, якій із істот завдати удару. Мисливський інстинкт підказував обрати найслабшу, найменшу жертву: інші мали в такому разі розбігтися. Але істоти збилися щільним табунцем, скерувавши гострі шматки деревини в її бік. Ящірка зупинилась уже зовсім близько, всього за кілька кроків від здобичі – такої дивної, чомусь не наляканої. Тобто вона розуміла, відчувала, що істоти таки налякані, але не могла збагнути, чому вони не кидаються тікати. Це полегшило б їй переслідування й напад. Тим часом істоти зробили неймовірне й неперед-бачуване – Вони всі разом рушили вперед, назустріч їй. Довгі шматки деревини стриміли перед ними своїми загостреними кінцями. Ящірка напружилася, все ще не наважуючись на стрибок. Найменшої, найслабшої, жертви не було. Кілька окремих істот раптом перетворилися на більше й сильніше створіння, єдине в своїх рухах і діях.

Очамимря позадкувала. Вона відчула той уже майже забутий страх перед коршаком у небі, який охоплював її, коли вона ще була маленькою і на неї раптово згори напливала якась тінь. Утамувати голод не вдалось. Лють і невдоволення примушували ящірку нервово посмикувати напруженим хвостом. Вона зійшла піщаним берегом у воду й, досягнувши достатньої глибини, попливла за течією, загрозливо ревнувши на прощання. Зграйка двоногих на березі нерухомо дивилась їй услід.

Нагода потамувати голод трапилась несподівано швидко. Довгонога й довгошия істота, якої вона не наздогнала у воді, остаточно знесилівши, таки прибилась на піщану мілину, що переходила в довгий острівець, майже позбавлений рослинності. Істота лежала у воді, її ноги відмовлялися слухатись, тож, коли Очамимря завважила шию й голову, які стирчали з води, і підпливла ближче, вона почула тільки слабке, знеможене іржання. Жодного опору істота не чинила – не кусалася й не хвицалася, тільки кілька разів здригнулася, коли Очамимря наблизилася впритул. Перекусивши довгу тремку шию, ящірка потягла здобич далі на сухе, ближче до середини острівця. Там, вигідно поклавши ще тепле тіло в пісок, вона непоквапно заходилася їсти, намагаючись спожити якомога більше, немов пам’ятаючи про втрату попередньої здобичі. Невдовзі острівний пісок прикрасили обгризені кінцівки й так само обгризені, а перед тим ще й проламані ребра. Задню третину туші Очамимря залишила на потім, та спати вляглася вже не віддалік, а тут-таки, поруч, усього лиш за кілька кроків.

Вона не відала зла й тому не коїла зла; просто їла, щоб жити, тож, засинаючи, відчувала, як живе її тіло, а передусім – Як воно росте. На ранок вона мала прокинутися іще більшою. І тоді, можливо, вже змогла б нарешті позмагатися з тими дивними двоногими створіннями, які так відчайдушно стискали перед собою загострені шматки деревини.

* * *

А тим часом у граді вільний день теж добігав свого кінця. Люд, приголомшений побаченим на березі, розбрівся по домівках своїх. Щоб якось розвіяти, перебороти страхітливе враження, старші чоловіки пляшки подіставали, їх по підвалах та льохах на подолі ще чимало знайти можна: від первих людей полишалися. Тільки в пляшках теж різне може виявитися: то таке добре та смачне, що й не відірвешся, заки всього не вип’єш, а то й отрута якась – Від неї й сліпнули було й у корчах лютих, із піною бридкою білою на губах помирали. А як його розібратися, де що, – того тепер уже ніхто не відає. Декотрі пробують на запах визначати, але не завжди такий спосіб правильним виявляється. Часом і запахом уміст пляшки видається привабливим, а скуштуєш – і вивертає тебе всього. Та й добре, якщо тільки вивертає. Наступного ранку багато хто й на ноги звестися не може, коли свистять десятники до роботи йти. То таких тоді канчуками січуть на головній площі показово, прилюдно, поряд із тим дивним місцем, де якийсь обгорілий патлатий чоловік собаці пащеку розриває. (Волфи повідають, що перві люде на тому місці теж капище мали, якісь свої обряди відправляли й ніби навіть теж винуватців різних карали.) Кричать-верещать бідолахи січені, ногами й руками дригають, а довкола юрба з них насміхається.

Тільки ж то на завтра покарання буде, а зараз, надвечір, тільки гріх той чиниться, за який покарання неминуче призначають. Ото що воно жити в недонародженому світі – і знаєш, що недобре, гріховне чиниш, а схаменути, спинити тебе немає кому. Бо померли, згинули всемогутній Фак зі всеблагою Факою, слава їм обом. І ніхто за людиною вже згори не дивиться, не дбає.

Молодь і підлітки – так ті не дуже пляшки шукати полюбляють по льохах смердючих, запилюжених. Вони все більше на природу, у гору та в гайки вибираються. Хтось крадькома растаман-траву призбирує, ще хтось клей духмяний (також від первих людей спадок) у пакет видушує-вичавлює з тюбика розігрітого. Декотрі гриби збирають, маленькі такі гриби, на ніжках тоненьких-тонесеньких, обдивляються кожен, обдмухують, потім до рота кладуть і жують по чотири рази на правий кутній зуб, потім чотири – на лівий. Слину при цьому довго не сковтують, а сковтнуть – і завмирають вони, наче якесь блаженство відчувши. Ще інші просто собі бавляться, на хитарах пісень грають різних. І линуть пісні ті понад схилами, аж біля Ріки їх почути можна:

Ой та їхали лугом-берегом

гридні круто наворочені, гей!

А на тому березі

Сидить галя, галя молодая,

та й собі втикає, гей!

Косуха на ній незастебнутая,

бандана з голови збилася.

Певно, її штирить,

плющить і ковбасить,

та ще й фарширує, гей!

Бачать гридні круто наворочені,

що голімо галя себе почуває,

та й чисто по приколу таке промовляють:

– Ой ти, галю, галю молодая,

Зразу видать, шо дівчонка ти тягова, гей!

Видно теж, що накрило тебе з головою, гей!

То ходімо ж, галю, з нами,

з нами, гриднями крутими.

Ми ж тебе поправимо, ще й розкумаримо,

та й собі попустишся, дівчино, гей!..

Воно, може, і не дуже до ладу ця пісня складена, так не дано ж нам, теперішнім, кебети. То перві люде, розповідають, уміли пісні співати, що там усе було й у склад, і в лад, трималося слово слова, ще й на мелодію лягало. А тепер інакше все. Бо тоді були хоч такі часи, а зараз ніяких не стало.

Отож і бавиться-відривається град, як уже вміє, у передчутті дня завтрашнього, нелегкого, робочого. Тільки Кнєзь у великому домі своєму на Узвозі сидить у світлиці, думу думає. Усе не йдуть йому з голови ті сліди від зубів гострих, небачених, якими нещасного Івашка й родину його порвано-поперекушувано. Та й звістка про янку-растаманку теж радості не додала, бо й за це треба буде з Кирюхою розбиратися. Воно-то не вельми володар того Кирюхи побоюється, та все ж стережеться, а найбільше добрими стосунками з ним користується, бо Кирюха єдиний у граді, хто допетрав і докумекав, як зі спадщиною, що її перві люде нам лишили, обходитися. Дещо вже Кнєзь від Кирюхи перейняв, та до більшості таємниць-секретів тих ще його не допущено. Потроху-поступово просувається володар у пізнаннях своїх. А тут така притичина сталася з найдорожчою для Кирюхи в граді людиною. Це ж і справді якось пояснити треба й від гніву Кирюшиного порятуватися, та й ще того Азар’яна-пройдисвіта вигородити примудритися. Бо від нього теж користі ще чимало почерпнути можна, ніхто міцно так не вміє в шорах люд тримати, щоб не пискнув ніхто й не помислив навіть проти волі володаря бунтувати. До цього теж хист треба мати, і негідник Азар’ян саме таким чорним талантом невідь-чому нагороджений.

А ще з доньками клопіт черговий, сподіваний і несподіваний: доростають дівочки, дорослішають. Нині няньки доповіли-донесли, що вже груденята в них виступають-бубнявіють і з дня на день те статися мусить, що дівчинку на дівчину перетворює. А тоді, коли це станеться, – Як то найдосвідченіша нянька ствердила, – треба доньок не дома в балії скупати, а на Ріку вивезти й там звершити омовіння врочисте.

Тут хоч не хоч, а замислишся. Стануть доньки дівчатами дорослими, захочуть-забагнуть заміж. І що тоді? Чи їм обом одного мужа вистачить, бо ж вони знизу в єдиному тілі обидві перебувають; а чи все ж таки двох чоловіків потребуватимуть, щоби кожну у вуста її окремий зять цілував?.. І як ті зяті поміж собою те, що знизу, ділитимуть? Ось де загадка, для серця батьківського не розв’язна! Бо на простого вільного чи й на гридня, про смерда вже й не кажучи, завжди гаркнути можна, а от коли він у дім твій увійде, поселиться в ньому, ближнім, рідним тобі стане, отоді як із ним чинити? Не знає Кнєзь, не може вирішити, попри хвалену мудрість і прозірливість свою.

Нарід останнім часом із рук виривається, дедалі важче з ним управлятися, і навіть Азар’ян подеколи нічого вдіяти не може. Оно декотрі ставлять під сумнів доцільність будування мосту на схід. А ще ті мудриполітенівці оборзіли вже остаточно. Не тільки на кпини гриднів і десятників піднімають, а вже й набіги на обози почали робити. Розкрадають майно Кнєзеве, б’ють візничих, коли силою кількісно їх переважають. Їсти, кажуть, хочуть! А де воно тієї їжі на всіх напасешся – тут би гриднів із десятниками прогодувати, коби не возроптали. Растаман-траву молодь споживати приохотилася, а які з них після того робітники чи воїни?! Кругом у Кнєзя біди та проблеми.

* * *

Кирюха повертався з низів’їв, дощенту напакувавши човен шкіряними куртками, консервами й сіллю, а ще прихопивши подарунок для янки – кальян скляний, високий, міддю окутий, із довгим мундштуком срібним продавав купець заморський. Правлячи проти течії, щоб не нудитися, уявляв собі, як сяде ввечері з коханою та заправить кальян сушеним цвітом растаман-трави, перетертим-перемішаним, як поставить згори вуглинку-жаринку і як тлітиме та вуглинка, а м’який духмяний дим стелитиметься кімнатою. Янка, зробивши пару хапків, примружить очі зелені, підібгає під себе ноги за звичкою, тонкі руки сплете перед собою, та й зануряться вони обоє в той дивний стан, коли ні розмовляти, ані рухатись не хочеться, тільки сидіти та думати кожен про своє. Тим часом за бортом пропливали пороги та перекати, уламки мостів і шлюзів зруйнованих, що їх іще перві люде збудували. Пройшов Черкаси, наближався до Канева. Певно, гарне було містечко ще до Спалахів: оно які гори, садками здичавілими порослі, понад Рікою одна в одну перетікають. На горі найвищій тут кам’яний чоловік стоїть – Певно, теж один із богів, тих, що їм перві люде поклонялися. Якийсь там же, на горі, і будинок розвалюється – ніби храм чи капище того невідомого тепер божества, бо кругом там на стінах того самого вусатого чоловіка зображення понамальовувані та на килимах вигаптувані.

Десь попід горою тією, у низенькій землянці викопаній, пророчиця живе. Кілька років тому, ще як із батьком покійним Кирюха в низів’я перші рази спускався, зайшли вони якось до тієї пророчиці-відунки, і вона, пильно-пильно хлопчакові в очі подивившися, провістила, ніби, підрісши, відкриє він таємниці механізмів і пристроїв, що їх перві люде після себе нам полишили. годилося б тепер зайти, подякувати, бо звідтоді якось не траплялося нагоди. Кирюха почав видивлятися, де б човен причалити безпечніше, бо ж човен товаром завантажений, мало кого привабити може. Урешті вибрав між кущами місце, затишне й непримітне. Заглушивши двигун ще на середині Ріки, вже на веслах підійшов тихенько до куща, зіскочив у воду й за носа витяг човен досередини на берег. Прикривши його обвислим аж до води гіллям, вибрав із пакунків на кормі куртку шкіряну не дуже великого розміру, банку консервів увіпхав до кишені й подерся крізь верболози вгору, на пагорби.

Паралельно Ріці тяглася стежка, яка невдовзі вивела Кирюху до початку схилу пагорба. Десь тут, у гущавині, й викопала собі землянку пророчиця. Лишалося знайти, згадати те місце після стількох років – коли вже на чоловіка перетворився тодішній отрок безбородий. Та он уже чути терпкий запах трави паленої, яку відунка воскуряє на багатті ритуальному. Значить, десь недалеко й сама землянка, і капище перед нею, черепами собачими на палях прикрашене.

Вибрався з кущів на галявину Кирюха, обтрусився. Роззирнувся навколо – нікого, тільки вогнище сивим димом куриться. Але в землянці якесь шурхотіння чути, завіса брудна відсувається, і виходить пророчиця, згорбившись, на кривий ціпок спираючись. Її теж ці роки, що минули, молодшою не зробили. Сива голова труситься, на груди обвислі хилиться. Очі вибляклі сльозяться, рука зморшкувата, що ціпка тримає, вся прожилками синюватими обплетена.

– Що, шинку, дійшов до баби-відунки? довго ж ти йшов… – шамкає, беззубим ротом ніби всміхаючись.

– Дійшов, пророчице. Оце дари для вас приніс, – Кирюха витягнув із кишені банку круглу металеву і, поклавши її на куртку зібгану, простягнув шанобливо старій.

Відунка прийняла дари з гідністю й, не роздивляючись, відклала на пеньок, що стримів посеред галявини. Потім через силу підвела голову й знизу вгору подивилася Кирюсі в обличчя.

– Піжнаю, піжнаю, хлопче, – розплився в усмішці беззубий рот. – Ну, шкажи ж бабі, а чи жбулошя те, колишь мною тобі передбачене?

– Збулося, – Кирюха трохи розгубився. Він не сподівався, що стара пам’ятає його, й тим більше – що впізнає.

– А тепера жнов прийшов відунку провідати? Та не в добру годину, ой не в добру, шинку…

Стара почовгала до попелища-багаття, яке курілося дедалі слабше, поворушила в жару ціпком, від чого дим повалив трохи густіше, присіла й почала шукати щось у кишенях драної куфайчини. Вийнявши з кишені жменьку порохна, вона висипала його на жарини й витріщила свої вибляклі очі просто на візерунки диму, які з тріском, розлогими зигзагами здійнялися їй в обличчя. Щось там видивившись, відунка нахилилася, потерла очі негнучкими пучками, схлипнула, замислилася, а потім, за кілька хвилин, ніби прокинувшись, заговорила іншим, низьким і грудним голосом.

– Біда тебе чекає, хлопче, і то не одна!.. Будь готовий, як повернешся, щошь штрашне довідатишя… Не втрачай тільки від жвіштки тієї рожуму. Бо жа одною бідою друга прийде, ще штрашніша… То вже біда для вшіх буде. І тільки ти ж нею зможеш упоратишя. Тому тримай шебе в руках мічно, не піддайшя ні штрахові, ні рожпачеві, які тебе опошядуть!..

– Яка біда, бабо? – Кирюха вже чув і свій власний голос, неначе чужий, далекий і глухий. У вухах дзвеніло, і відповідь долинула ніби крізь ватяну стіну.

– Не шкажу тобі прямо, бо не можу. Шкажу тільки, що подарунок, якого вежеш, не матимеш уже кому дарувати. І більше ні шлова не шкажу. І так жабагато вже тобі тут я набажікала… Не можу й не мушу я навпроштечь кажати…

Баба закашлялася, згорбилася й пошкутильгала до землянки, черкаючи ціпком у пилюці. Брудна завіса за нею опустилася, смикнулася й завмерла. Тільки багаття все так само куріло гірким прикрим димком, ніби творячи ще одну запону між відункою й навколишнім світом, та куртка зібгана, банкою з консервою придавлена, так і звисала з пенька-окоренка.

Не зважився приголомшений Кирюха більше пророчицю турбувати. Постоявши трохи в задумі печальній, він до тями прийшов, повернувся до човна свого, у хащах схованого, відчалив від берега та й далі вгору вирушив. А вже день до вечора хилиться.

Пройшов Ржищів на скруті Ріки, за кілька годин десь уже й град мав би з-за пагорбів з’явитися. Руїни храмів, кістяки мостів, хатки й землянки понад берегом. Скоро вже, скоро він усе це побачить. Та щось і справді висить у повітрі, якесь загрозливе, недобре…

* * *

Очамимря кілька днів прожила на піщаній косі посеред Ріки, доїдаючи кобилячий труп. М’яса було чимало, і хоча воно не дорівнювалось смаком своїм до м’яса тих дивних двоногих істот, та сили поновлювало, голод тамувало, тож ящірка тільки їла та спала, викачавши в піску глибоке затишне кубло. Зрідка вона помічала, як у чагарниках на берегах з’являлися і зникали чи то звірі, чи ті дивні двоногі. Та зараз її те не цікавило. Вона лише їла та спала, наливаючись силою для майбутніх переходів. Далі за течією Ріки на неї чекало щось нове, незнане, але привабливе.

У нижній частині свого живота вона завважила дивні відчуття – чи то сверблячку, чи легенький приємний біль. Ці відчуття напливали переважно вві сні, солодко судомлячи їй задні лапи й змушуючи м’язи живота ритмічно скорочуватися по кілька разів поспіль. Після цього щемке відчуття відступало, залишаючи якесь тілесне невдоволення, бажання пережити його іще раз і не раз. А останньої ночі вона прокинулась від того, що кричала вві сні. Кричала неголосно й зовсім не страшно, а якось пристрасно й заклично. Прокинувшись, вона вслухалась у ніч, та ніхто не відповів із темряви на її незрозумілий поклик.

На ранок, прокинувшись і впоравши останні рештки кобили, – навіть ребра прожувала та виплюнула дрібними купками, висмоктавши з-поміж них частинки плоті, – Очамимря ввійшла у воду й відчула, що вже не мусить пливти. Вона могла спокійно йти по дну, тримаючи голову над водою. І це було приємно: тіло холодила вода, дихати було не важко, як тоді, коли доводилося пливти.

Пройшовши так досить довго, Очамимря вибралася на берег трохи погрітися. Наблизившись до дерев, які росли неподалік, вона побачила, що дерева ці не перевищують її, й, наприклад, заховатися за ними стало вже неможливо. Але й ховатися від когось вона не відчувала ні найменшої потреби. Трохи постоявши, почухавши боки об крайнє дерево (від чого воно похилилось і жалібно рипнуло), Очамимря прилягла спочити. Сон зморив її досить швидко, і вві сні знову щемкий, тягучий лоскіт у низу живота гнітив і бентежив, примушуючи перевертатися й перекочуватись.

Коли сонце вже добряче схилилось до обрію, ящірка прокинулася від голоду, ще не сильного, а легкого, такого, який саме спонукав розпочинати полювання. Кілька дерев лежали навкруги, вивернувши коріння з прибережного супіску. Звіддалік ледь-ледь тягнуло димом, як і кілька вечорів перед тим. Очамимря звелася на всі чотири лапи, обтрусилась і тихо пішла вздовж Ріки, виглядаючи хоч би якоїсь поживи. Сутінки потроху западали над Рікою, із кущів тягнуло прохолодою. Велика хижа тварина нечутно рухалась у темряві, а голод усе наростав у її нутрощах пекучою безформною плямою.

* * *

Поволі світає з-за Ріки. Будиться град після ночі хмільної, якою закінчився вчорашній вільний день. Передбачливіші пияки-жлуктії, знаючи, що вранці не будуть у стані до роботи підніматися, поховалися, де змогли, аби не йти до помешкань ночувати. Бо ж уранці десятники прийдуть, а вони вже свій обов’язок у такий день добре знають і ретельно виконують – До праці тягнуть і хворого, і слабого, і недужого. От і поховалися п’янички по льохах та підвалах, чи й не тих самих, у яких напередодні пляшки шукали. Декотрі до колісниць нерухомих залізних позалазили, хоч там уже й двері зняті, і вікна повибивані. Сплять у кущах на горах поскотинських молоді хлопці та дівчата, растаман-трави споживши, обіймаються, від прохолоди ранкової щуляться-здригаються. По Узвозу, попід будинками, зіщулившись, аматори клею в тюбиках сидять заціпеніло – Для них ніч як єдина мить проминула, вони й не зогледілися коли. Ті, які грибів нажувалися, надалі ще поміж сном і явою перебувають – тонка межа їх розділяє, і вони на тій межі, наче на линві, балансують відчайдушно. Для них ранок настане тільки з ударом гарапника десятницького межи плечі. Важким, неприємним буде для них пробудження. Але воно прийде неминуче, невідворотно.

Онде рипнули ворота в домі Кнєзевому. Видно, не спиться володареві, він вийшов удосвіта крадькома, нікого не розбудивши. Без шапки, вітерець ранковий легеньке волосся рудувате йому куйовдить. У каптанці легенькому наопашки. Пішо він вийшов, м’якими сап’янцями нечутно ступаючи по бруківці. Роззирнувся Узвозом, на будинки похилені з вікнами, фанерою позабиваними, на тіла підданців своїх, скоцюрблені на хідниках попід домами та на лавках попід деревами. Маркутно Кнєзеві. Пройшов униз кроків зо дев’ять-десять, неначе до Ріки спуститись наміряючись, та й повернув назад, до дому свого. Якусь важку думу володар думає, якесь передчуття його зсередини з’їдає. Не до добра це, ой, не до добра…

Та лише ворота за ним удруге рипнули, причиняючись, як знизу, із подолу, перші свистки й удари бубнів долинули. І Азар’ян до воріт дому Кнєзевого коня свого спрямував, знизу, звідти ж, із подолу. Ранкову раду радити приїхав старший над десятниками. Міст і далі вода розмиває, нарід ремствувати почав, усе частіше розмови чути, що ні на що той міст не потрібен, що ніякі брати зі сходу не прийдуть сюди ніколи, а якщо й прийдуть, то знайдуть спосіб і без мосту переправитися.

Кнєзь і сам знає, що вся ця справа з мостом не вартує й порожньої банки з-під консерви. Та знає він також іще одну істину: люд, який спільною працею довгий час зайнятий (нехай і безглуздою, непотрібною), об’єднується, гуртується вже від самої тільки роботи цієї, нехай і марної. Якщо людей довго-довго примушувати щось будувати, то далі вони самі будувати рватимуться, щоб завершити свою працю недокінчену. І плакатимуть, і тужитимуть-сумуватимуть, якщо їх раптом від цієї праці непотрібної звільнити. А як ще їм і заборонити раптом цією звичною працею займатися, то й зовсім люди божеволіти почнуть. Треба тільки перед тим досить довго людей до праці такої примушувати. Найкраще, звісно, коли б кілька поколінь. На жаль, Кнєзь не аж так довго над градом володарює. Ну, нічого. Може, наступникам його через це легше буде, коли втягнеться нарід у працю, призвичаїться.

Ось знову ця думка про наступника. Азар’ян щось там повідає своє про обсяг робіт, денний виробіток, якісь кубічні й прості сажні, аршини, лікті та вершки. А Кнєзеві знову до голови клопіт зайшов стосовно доньок доростаючих. Зятя (чи зятів) для них шукати треба. Бо сина Кнєзь не має й уже не матиме. А з зятя потім і наступника собі виховати можна буде. Щоби той оборонив його старість, під руку сильну град із усіма його мешканцями узявши. І тут знову резон, що не може їх, зятів, двоє бути. Бо ворожнеча почнеться, міжусобиці. Люди, вони такі, що ніколи владу порівну поділити не спроможні. Завжди комусь більша частка дістанеться, і той хтось, коли він не зовсім дурень, усе зробить, аби свою більшу частку на цілковиту владу перетворити. На тім світ стоїть, ніхто інакше не живе, ні в стаді овечому, ні в зграї вовчій, ані й межи людьми.

Найкраще на зятя, звісно, Кирюха надавався б. (Від згадки про Кирюху, про майбутню з ним розмову, Кнєзь аж скривився. Та, миттю себе опанувавши, віддав розпорядження Азар’янові, щоб гридні та десятники виглядали Кирюху і, коли той із низів’їв повернеться, негайно до дому Кнєзевого припровадили. «Це, як ти понімаєш, у твоїх собствінних інтересах», – упівголоса закінчив володар. «да я вже давно розпорядився», – так само тихо відповів старший над десятниками.) Він, Кирюха той, не тільки розумом серед мешканців граду вирізняється. Він і з виду показний: світле волосся, сині очі, борода охайно підстрижена. І люди його поважають-шанують, бо рівний він у поводженні і з гриднем бритоголовим, і зі смердом нестриженим, ні на кого ніколи голосу не підняв, не послав, не образив. Та й Кукакола з піпсіколою, як він у Кнєзя бував, очей від нього не відводили. Бо так їм гридні осібно, окремо подобалися: тій такий, а тій – інакий. А на Кирюху дивилися доньки Кнєзеві в усі свої чотири ока і замилування на їхніх обличчях було однаковісіньке: що на лівому, те й на правому. Кнєзь то одразу завважив, тьохнуло серце батьківське, зрозумів-збагнув без слів і без пояснень, що дівчата його дивного підданого вподобали.

Кнєзь, схаменувшися від роздумів, завважив, що Азар’ян свою доповідь уже закінчив і тепер вичікувально дивиться через стіл, за яким вони сиділи, на свого володаря. Кнєзь кивнув старшому над десятниками, вони підвелися й вишли у двір. Сонце вже підбилось над обрієм. гукнувши челяді, щоб підвели коня, Кнєзь оглянув подвір’я, немов перевіряючи лад і порядок у всьому, потім, крекнувши, скочив на коня й удвох із Азар’яном поїхав Узвозом униз, на будівництво мосту.

* * *

Кирюха аж задрімав над ранок від монотонності шляху й гуркоту двигуна. Прокинувшись, він злякано заглушив мотор і встромив до уключин весла. Кнєзь суворо заборонив йому показувати на людях знання механізмів. Тим часом він уже проминув і Трипілля, до граду зовсім трохи лишилося. Доведеться налягти на власну силу. Заразом і пробудитись остаточно від дрімоти, що обволікала закоцюбле тіло.

Проходячи поміж руїн ферм останнього мосту, уже проминувши невеличку зграйку мудриполітенівців, які, позіскакувавши з руїн платформи, свистіли до нього з берега, розмахуючи руками, Кирюха знову пригадав пророцтво відунки і внутрішньо напружився, скам’янів. Відпочилий за час дрімоти мозок, раптом воскресивши в собі безрадісне бабине белькотання, розпустив слідом павутину здогадок і припущень. «подарунок, який везеш, уже не матимеш кому дарувати…» Страшне й безрадісне передчуття поглинуло Кирюху, аж гребти перестав і отямився лише, коли човен розвернуло й почало зносити течією назад.

Вигрібаючи повторно вже пройдений шлях, він завважив, що вздовж берега летять галопом двоє гриднів, показуючи в його бік гарапниками. А біля пристані на подолі його чекало вже не двоє, а четверо з такими набундючено-серйозними фізіономіями, що одразу ставало зрозуміло: таки справді щось сталося.

Йому не дали ні розвантажити човна, ані зайти додому. Біля човна лишилося на варті двоє з чотирьох вершників (потім, повернувшись, Кирюха не дорахується двох шкіряних курток, але тоді це вже не матиме жодного значення). Йому підвели осідланого й загнузданого коня та в супроводі двох гриднів наказали їхати на ближній пагорб, де в напнутому шатрі засідали Кнєзь із Азар’яном.

Кнєзь, заваживши Кирюху, коли той увійшов до шатра, напустив на обличчя посмішку. Азар’ян, навпаки, ненависно зблиснув очима.

– Заходь, Кирюхо, будь гостем, хоч і не з веселої причини. – Кнєзь прибрав із обличчя усмішку й показав на шкіряну подушку поруч зі своїм кріслом.

Кирюха присів, підібгавши коліна.

– Дєвочка твоя… ето… – Кнєзь затинався, добираючи слова. Його очі бігали то під лоба, то ліворуч-праворуч.

– Корочє!.. – Перебив володаря Азар’ян, рішуче зціпивши зуби. – Корочє. Пішла твоя янка пару днєй назад купаться там, више, на Ріку. І шось її там з’їло. Ти не повіриш!.. – старший над десятниками раптом затарабанив скоромовкою.

Приголомшений Кирюха тільки постеріг, як він, на відміну від Кнєзя, впер свої очі в одну точку десь під стелею і не відводив їх, доки не випалив усієї фрази до кінця.

– Так її, понімаєш, поїло, ну просто як ножем порізало. Ти не представляєш, Кирюха! Ніби ножем порізало. Такі зуби гострі! Ну, ми тебе не дожидались. На тіло страшно подивитися було. Похоронили ми її. Там, де ото вона сидіть любила. Під горою, на поскотинці. Вот.

– Ти, Кирюха, ето, – Кнєзь і далі затинався. – Ти духом не падай. Бо ти нам нужен будеш у бліжайше врем’я. Будем шукать, шо ж то таке людей загризає біля Ріки… Ти слиш мене, Кирюш?..

Кирюха сидів заціпеніло, обхопивши руками коліно. Він розумів звернені до нього слова десь неначе в глибині голови, в глибині мозку, в глибині свідомості. Поверх них залягало нерозбірливе шамкотіння старої пророчиці з Канева. Ніби вві сні, він підвівся й непевним кроком вийшов із шатра.

У вухах гупало: «янки нема-янки нема-янкинема-ян-кинемаянкинемаянкинема…» Кирюха схаменувся, лише дійшовши до головної площі. Перейшов у бік пристані, витягнув із човна кальян, високий, скляний, міддю окутий, і, ні слова не сказавши гридням, які човен сторожували, узявши кальян під пахву, він попрямував додому.

* * *

Очамимря все йшла нічним берегом, вдихаючи запах диму, який із ледь відчутного, розлитого в повітрі перетворився вже на сильний окремий струмінь. Десь попереду, зовсім близько, було й джерело цього диму. І справді – із-за кущів вона побачила сніп червонястого світла.

Вона ще ніколи не бачила вогню, а тому й не боялася. Точніше – Боялася не більше, ніж інших їй не відомих речей. Так, трохи остерігалася. Тож, уповільнивши ходу, вона почала скрадатися поза кущами, щоб якнайближче підібратися непоміченою. Ось уже можна було розгледіти двох тих дивних двоногих істот, які присіли край вогнища, підкидаючи в багаття шматки деревини, короткі, тупі, не схожі на ті гостряки, якими їй штрикали назустріч двоногі вище за течією. Дві довгоногі й довгошиї істоти, точнісінько такі, як її остання пожива, стояли, припнуті до невисокого похилого дерева. Саме вони, мабуть почувши Очамимрю, занепокоїлися, затупотіли по землі копитами, відриваючись від припони, аж один із двоногих підвівся й гукнув щось коротко та загрозливо. Очамимря зачаїлася.

Спливло трохи часу, біле нічне світило в небі вибилося майже до свого зеніту, прориваючись крізь нерясне шмаття хмар. Двоногі сиділи біля багаття, перемовляючись усе рідше, млявіше. Потім один щось промовив до іншого, не почувши відповіді, повільно підвівся й пішов у бік, де засіла ящірка, на ходу розстібаючи свій рипучий шкіряний панцир-одяг десь у паху.

Очамимря завдала удару саме тоді, коли двоногий його найменше сподівався, розслабившись у блаженстві випорожнення. Він не встиг ні зойкнути, ні скрикнути. Стояв обличчям до куща, тож ящірка, ухопивши його згори та ззаду за міцну коротку шию, лише коротко струснула тіло туди-сюди. Щось хрупнуло, і тіло безпорадно обм’якло, підгинаючи коліна. Очамимря поволокла здобич подалі від багаття й, тамуючи наростаючий голод, покинула в кущах. Потім повернулась і крок за кроком наблизилась до майже згаслого багаття, біля якого куняв другий із гриднів, опустивши голову на коліна. Потилиця в нього так безпорадно біліла з-під коміра шкірянки. Короткий влучний удар, струс, хрускіт хребців – і ящірка волокла через галявину вже друге мертве тіло.

Налякані коні, кілька разів ставши дибки біля дерева, до якого були припнуті, якимось дивом відірвали неміцно прив’язане повіддя й зі страшним іржанням рвонули в гущавину кущів. Очамимря їх не переслідувала. Вона розуміла, що ця здобич набагато швидша за неї, особливо на твердій суші, та й уже добутого мало вистачити, щоб наситися на день наступний. Тож, дотягнувши другий труп до того куща, у якому вже лежав упольований попередньо, вона взялася до їжі. Шкіряні куртки були доволі жорсткими, але, порозривавши їх, ящірка дісталася до того, чого бажала, – найсолодшого м’ясива з усіх, їй відомих. Наївшись, уклалася спати, за вже випрацьованою звичкою, недалеко від здобичі. Біле нічне світило хилилося на захід, а схід уже поступово наливався багрянцем світанку.

* * *

У граді запанувало якесь сум’яття. городяни неохоче виходили до праці, на будівництві мосту більше було розмов, ніж роботи. Хтось нібито бачив Кирюху, який рано-вранці, блідий і змінений на виду, тримаючи під пахвою невідому сріблясто-скляну посудину, прямував додому, невидющими очима втупившись собі під ноги й бурмочучи щось на кшталт «янкинемаянкинема». Ще хтось чув, що в районі чи то петрівки, чи Тарасашевченка смерди на світанку впіймали двох змилених, засідланих коней, які, вочевидь, належали гридням, що їх ото Азар’ян послав у верхів’я розвідати, що ж то таке страшне поїло рибалку Івашка з родиною. Кілька волфів ходило понад берегом, щось бурмочучи про якусь відплату неминучу й закочуючи очі під лоба. Навіть вічно відірвані мудриполітенівці на руїнах платформи, що вистромлялася з кручі, сиділи тихо, зрідка про щось перемовляючись. гридні й десятники теж не дуже вимахували гарапниками, для годиться час від часу лише покрикуючи на робочий люд. Десь одразу по обіді всім було дозволено розійтися по домівках, чого взагалі ніколи не траплялося: день літній, ще довгий, можна було б іще дамби кількадесят саженів насипати. Та ніхто не заперечував, усі слухняно зібралися й пішли в бік головної площі, дивуючися, що сьогодні й п’яничок-жлуктіїв не сікли показово біля монумента чоловікові довговолосому. Ніхто не кричав, не співав голосно. Ніхто ні до кого в гості не набивався, і в гори поскотинські молодь не подалася. Усі по домівках позачинялися, світла не запалюючи, і тихо розмовляли про незрозумілу загрозу, яка на град невідь-звідки насувалася. Чи ж Кнєзь із гриднями своїми здужає град відстояти? Одні казали, що неодмінно мусить здужати, що гридні Кнєзеві непереможні, відважні й сильні. Інші скептично кривилися, що, мовляв, гридні ті сильні тільки тоді, коли з коня гарапником якогось бідаку пішого шмагають, та й те воліють робити, коли по двоє-троє на одного. Але розмови такі вели тихо-тихесенько, аби вивідачі Кнєзеві чи й ті ж сусіди за стіною фанерною не почули та й не донесли Азар’янові чи пахолкам його. Борони нас усемогутній Фак і всеблагая Фака!..

Кирюха ж, зайшовши до будинку порожнього, не знаходив собі ні місця, ні спокою. Ні голоду не відчував він, ні втоми після переходу багатоденного. Без янки пустка кімнати, яка ще зберігала легкий запах її терпкого тіла, була нестерпною, посилюючи біль тисячократно. Тож, залишивши кальян на вікні, фанерою забитому, вийшов він знову з будинку й безтямно пішов у бік гір поскотинських.

Десь там він сів на випаленій траві біля південного схилу Щекавиці й нарешті задрімав-забувся. Сон не сон, а якась мара навалилась, опанувала й тіло, і розум. Сонце повільно вершило свій шлях небосхилом. Світле синє небо величним куполом стояло над градом як останній доказ колишньої величі світу цього. І напівлежав під цим небом чоловік у безпам’ятстві, тамуючи горе своє невимовне.

* * *

«О горе, горе тобі, граде великий, над Рікою збудований! прийшла, прийшла ящериця! З основи вод перегірклих, із лугів і лісів, сонцем перепалених, прийшла погибель твоя неминуча, невідворотна! погрязнув-бо ти в розкоші й розпусті, городяни твої сраму не ймуть, брат на брата піднявся, бізнесу спільного не поділивши, сестра сестрі від заздрощів каверзи-інтриги вчиняє. Плаче-побивається галя молодая над Рікою потьмянілою, скаламученою. горе тобі, граде пропащий, кишло спокус і гріхів наймерзенніших! Заповіти батьків забуті, і могили їхні занехаяні, ковилою заростають цвинтарі й капища. Тож тепер заростеш увесь ковилою, бур’яном і осотом-травою, граде великий, над Рікою збудований! Згасли неони твоїх клубів нічних, твоїх казино розкішних, що пишнотою своєю з палацами королівськими суперничати могли. Потріскалась бруківка вулиць твоїх, так рівно-гладенько мощених, і тепер гриби-печериці крізь тріщини проростатимуть, і ні колесо воза чи карети, ані копито коня наїзницького не зламає їх, не потолочить! Тільки перекотиполе прокотиться інколи з мертвим шурхотом, від обрію до обрію, не знайшовши, за що зачепитися. Пропадуть, під землю западуть твої будинки багатоповерхові, ліпниною та колонами прикрашені, балконами-лоджіями заскленими, в простір небес задивлені. Згасне в них світло електричне, із шипінням піде вода з труб водогонів, засмердяться в туалетах унітази білокам’яні. горе, горе тобі, граде пропащий! прийшла, прийшла ящериця на погибель твою. Зуби її прегострі, лапи її кігтисті, хвіст її довгий, неначе батіг, у повітрі посвистує. Уся вона хижа, і голодна, і люта, і немилосердна. Панцир непробивний тіло її вкриває. Жалю-співчуття вона не відає, ненаситну утробу свою плоттю городян твоїх наповнюючи. Крик, і плач, і стогін, і скрегіт зубів стоїть понад Рікою великою. Ніхто не втече, не врятується, ніхто своєї долі страшної не уникне. Нема богів наших, які б за нас уступилися, розпростерли над нами десниці свої покровительські. Ніхто не відведе удару кігтя кривого й зуба гострого. Ніхто не прихистить беззахисного, не перев’яже пораненого, не відходить непритомного. О горе, горе тобі, граде величний! Віками стояв ти символом слави й могутності, та прийшла, прийшла й на тебе ящериця! А городяни твої, налякані та дезорієнтовані, не спроможні супроти неї оружно виступити, не спроможні силі силу протиставити! Отак і вигибатимуть поодинці чи малими групами, передсмертно роти свої в німому крику скрививши. І стоятимеш пусткою багато-багато літ по тому, тільки птахи та звірі кубла свої моститимуть на безлюдних руїнах твоїх. І заростатимуть деревами дикими вулиці й площі твої. горе, горе тобі, граде великий, над Рікою збудований! прийшла, прийшла ящериця!!!»

Кирюха отямився. У роті було сухо, у голові дзвеніло. Сонце ще стояло в небі, та до обрію залишалося вже менше чверті його денного шляху. Недалеко, під уже трохи пожовклим кущем, закляк навколішках волф у довгому чорному шкіряному плащі, незважаючи на літню спеку, – це його замовляння вчувалося крізь марево сну. Кирюха підвівся, струсонув головою. Біль трохи ніби відступив, точніше – зробився тупим і відносно стерпним. Треба було жити далі.

Він підвівся, і разом із ним неподалік із колін підвівся волф. Він бачив Кирюху. Кирюха бачив його. Волф зробив кілька кроків назустріч і, раптово різко зупинившися, прокричав:

– Ось що записано в книгах старих про погибель цього міста! Ще перві люде залишили ці книги нам, нащадкам нерозумним, читати не здатним, зрозуміти не спроможним. Але збудуться книги старі, як і всі пророцтва збуваються!..

Знову постояв він мовчки перед Кирюхою, тільки важко, із присвистом, носом видихаючи, і далі мову завів:

– Тут, ось тут лежить вона… Я один, хто її бачив, хто її поховав. Вони всі за мною шукати кинулися, та тільки не знайдуть вони мене, бо я тут, побіч, нору маю. А вона тут, осьдечки, у кущах лежить. Ой та й гарна ж… Я, коли нікого нема, із нори своєї виходжу й творю свій обряд. Той, із очима страшними, жорстокими, за мною шукати послав своїх пахолків, а я, і не ховаючись, невидимим для них зостався. І вона тут, поруч, лежить… Ой та й гарна ж…

І далі таке щось бурмочучи, волф повернувся й зник у кущах, тільки шелеснуло гілля, шкрябнувши по жорсткій чорній шкірі плаща.

Кирюха, отямившись, кинувся слідом за ним – та ні в кущі, ні за кущем не було вже нікого, лише латка рудої, підсохлої, свіжої землі майнула під ногами. Ставши навколішки, він почав розгрібати її пальцями, обламуючи нігті об камінці, які часом траплялися між ком’яхами ґрунту. За третім-четвертим разом, відсипаючи набік пригорщу по пригорщі, Кирюха відчув зовсім неглибоко щось м’яке – тканину абощо. Це була Янчина світло-бузкова майка в квітах, уся просякла кривавими плямами, у які пов’їдалася земля, перетворивши їх на якісь невідомі квіти, химерні та бридкі за формою й кольором. Руки були скручені за спиною, тіло лежало трохи боком. Утім, не було воно покусаним-погризеним, а лише побитим до цілковитої знемоги.

Обличчя в засохлих саднах уже стягла маска конання: вилиці загострилися, шкіра на чолі потріскалася. Кирюха вирвав, виламав із уже підсохлої землі голову коханої, повернув до себе, і перше, що він побачив у вже неблискучих, укритих бляклою смертною поволокою зелених очах янки, було тьмяне відображення гострого лику Азар’яна, його сивувата чуприна й повні ненависті примружені очі…

* * *

Ось де ти, кохана, бажана, жадана, єдина моя… Он як усохло тіло гнучке твоє, усе патиною тлінною вкрилося. Під очима синці в тебе, і всюди по тілу твоєму рани криваві, струпом посмертним загуслі-затвердлі. Здерев’яніли суглоби твої, і не розкриєш широко ти вже більше обіймів своїх палких мені назустріч. Живіт твій запалий напнувся пласкою западиною на вдиху чи на видиху незавершеному. Ноги твої, довгі, напівзігнуті, вже ніколи більше самі собою не розгорнуться, троянда твоя пелюстки свої пов’ялі назавжди між ними замкнула. Хіба що я – самими пальцями своїми, язиком і вустами – ніжно-обережно тлінну землю виберу, вилижу з кожної зморщечки, із кожної складочки тіла твого солодкого, після розлуки тривалої повернуся в тебе, долаючи тіла скляклого заціпеніння. Повернулася ж бо ти до мене з землі, із-під землі повернулася. Із глибини, із товщі землі на поверхню я тебе сам повернув, сам тебе наново сотворивши, – чом же незворушне тіло твоє? Чому не вдихають життя мої поцілунки в пересохлі вуста твої, чому так важко входити, наче ралом у землю суху, у заніміле й холодне лоно твоє? Невже ж таки справді не дано сотворити мені чудо в недосотвореному світі цьому? Невже навіки загрузнути-зав’язнути в підсохлому болоті, присохлою кіркою потрісканою вкритому?.. Невже ж мені не відчути, не побачити більше в мозку того спалаху біло-золотого, від якого судома солодка все тіло зводить та викручує? Не дано… Не дано… Не дано-о-о-о-о!..

* * *

Кирюха підвівся, випростався, не без труднощів застебнув приіржавілий зіпер на джинсах. Перепочивши кілька хвилин, підняв тіло янки на руки, притис міцніше до грудей і повільно пішов у бік подолу ґрунтовою дорогою, де-не-де всипаною битою цеглою.

* * *

Очамимря прокинулась аж надвечір наступного дня. Переспавши, почувалась обважнілою, тіло вимагало руху й нової поживи. Денна спека спадала, тіні довшали. Ящірка почухала боки об найближче дерево – Прилипла трава та мокра земля обсипалися пласким брикетом. Час було продовжувати шлях. Але в задній частині живота все ще не вщухало те солодке відчуття, що залишилось від недавнього сну. Тож Очамимря дозволила собі ще кілька хвилин відпруги: покачалася на траві, вивертаючись животом догори, солодко стогнучи й приминаючи кущі та менші деревця. Видала кілька стогонів, довгих і хрипкуватих, вони покотилися понад лугом, відбились об стіну прибережної рослинності й повернулися слабким відлунням.

Вона підвелась і, ще підволікаючи судомно зведені задні лапи, зробила кілька перших кроків. За останні кілька днів вона знову підросла, тож тепер головою спокійно могла дістати до верхівки майже всякого дерева. Кроки її подовшали, вона перетнула галявину майже миттєво, лише хвіст шарудів по піску і прим’ятій траві. Зупинившись у затінку тополь, які рідкою шеренгою росли вздовж Ріки, Очамимря видала ще один протяжний рев – і він уже не повернувся відлунням, а покотився вниз, за течією, гублячись у заростях піщаних острівців.

Голод повільно набирав сили, і вона рушила в дорогу, на якій на неї чекало ще багато смачної поживи. Світ дедалі більше підлаштовувався під неї: ворогів не залишилося, одна тільки здобич, більша чи менша, але – усього лише здобич. І найбажаніша, найсолодша – це були ті двоногі безшерсті істоти, які ще недавно, збившись у тісну зграю, штрикали їй у пащу загостреними шматками деревини…

Знизу, з Ріки, проти течії так само пахло димом, цією невід’ємною ознакою двоногих, їхніх кумедних кубелець-жител і довгоногих, довгошиїх істот, які супроводжують двоногих майже завжди. І ті, й інші прекрасно надавалися до їжі, тож Очамимря йшла не поспішаючи, спокійно, у цілковитій певності, що голодною вона залишиться ненадовго. Полювання обіцяло бути неважким і нетривалим. Урешті, воно могло й зачекати. Ящірка не відчувала, як то було ще до вчора, нестерпної потреби наїстися. Щось інше, сильне й незрозуміле, гнітило й бентежило її гігантське видовжене тіло.

* * *

Кирюха й надалі слабко тямив, що він робить. Дійшов до будинку, повернувши з вулиці, поза дворами, важко переступаючи через обвалені балки, поклав янку на ліжко, обсмикнув на ній фіолетову майку, склав руки на грудях, пригладив руде, уже жорстке, неживе волосся. Трохи подумавши, він поставив привезений із низів’їв кальян їй у головах, сам сів до столу. Механічно відкрив і з’їв якусь консерву, не відчуваючи ні смаку, ні задоволення від їжі. Кирюха посидів іще нерухомо, дивлячись, як пропущені крізь щілини забитого фанерою вікна сонячні промені виграють на сріблястій сфері кальяна. День минав повільно, ніби вві сні. Кирюха підвівся, вийшов на вулицю. Пішов до Ріки. Він постояв, замислено дивлячись на її широку течію. Серед човнів пошукав – ні, не свій, великий та важкий, – легку й тендітну плоскодонку з одним веслом. Той, кому вона належала, припнув її однією легенькою мотузкою, ще й зав’язав вузликом із бантиком. Кирюха, стрепенувшись від задуми, розв’язав цей вузлик, застрибнув у човен, відштовхнувся веслом і, випливши за інерцією майже на середину Ріки, узявся веслувати проти течії вгору, за Трухан-айленд, і далі, далі. Енергійний рух потроху приводив тіло до тями.

Пропливши, аж поки останні землянки й руїни будинків зникли за поворотом Ріки, Кирюха причалив до берега, зістрибнув по коліно у воду, витяг плоскодонку на берег, перевернув догори дном, сховавши весло під човен. Обтріпуючи холоші, він вибрався на сухе й, усе ще похиливши голову, повільно пішов поміж кущами верболозу. Він дивився під ноги, не роззираючись навкруги, прислухаючись до болю, який пульсував усередині грудей. «янкинемаян-кинема…» – уже глухо й слабенько, та все ж лунало в черепі, не даючи зосередитись на якійсь іншій думці.

Кирюха спинився й подивився довкола. Уже сутеніло. Він не пам’ятав, скільки йшов, але ноги вже гули, певно, не одну версту відміряв від того місця, де лишив на березі човен. Підійшовши до води, він сів на приземкуватий корч. Тіні від прибережних тополь залягали по воді. Свіжий вітерець уздовж Ріки ледь-ледь відгонив димами далекого звідси граду. Червоні промені з заходу зробили багряними очерети під протилежним берегом. Невдовзі сутінки перейдуть у ніч – он як рожевіють перисті хмари в небі. Завтра має бути погожий, але вітряний день. Завтра… Завтра має бути…

Кирюха відірвав погляд від водної гладі й озирнувся. Він і далі сидів на корчі непорушно, тільки голову повернув до плеча. Більше боковим зором, білком очним, аніж зіницями, він побачив, що весь простір позаду, за деревами, там, де їхні крони переходили в небо, затулила якась величезна суцільно-сіра маса. Кирюха повільно та м’яко повернувся всім тілом і просто над собою побачив її…

Дух перехопило, всі думки й почуття закотились кудись далеко-далеко, у закапелки мозку й решти тіла. Вона стояла у профіль, велична й безмежна, із її пащі тріпотів язик, золотисто-чорні круглі очі поблискували, гребінь на спині плавно переходив у хвіст, кінець якого шарудів десь саженів за тридесять позаду, в кущах. Крім цього слабенького шарудіння, більше жоден звук не виказував її присутності: вона неначе пливла понад деревами й кущами, нечутно переставляючи лапу по лапі.

Приголомшено спостерігав, як гігантська маса, слабко вилискуючи в темряві, пропливала зовсім поруч, за деревами. Шарудіння хвоста посилилося, потім стихло. Вибрався на берег, припав вухом до землі. гупання кроків чути не було. У вухах лунали слова божевільного волфа: «прийшла, прийшла ящериця!..» повернувся до води й, повільно заглибившись у неї до пояса, крізь очеретини розгледів, як нижче за течією гігантський видовжений сірий силует увійшов у Ріку й не вплав, а пішки перетнув русло. Майже круглий місяць уставав із-за дерев, і в його сяйві краплі на сірій броні ящірки зблиснули срібною лускою. Велетенська рептилія вийшла на піщаний острівець посеред Ріки й, підвівши голову назустріч нічному світилові, заревла протяжним бридким риком, від якого застрибали під берег жаби. У тому пристрасному реві вчувався не тільки голод, а ще якась інша жадоба плоті. Кирюха зачаровано вслухався в моторошний звук, потім вибрався на берег і поспішив до покинутої нижче за течією плоскодонки. Увіпхнувши її у воду, якийсь час плив за течією не веслуючи, вслухаючись у тишу позаду. Потім почав допомагати човнові, намагаючись не хлюпати, пливти нечутно. Згори, із верхів’я, час від часу ще долинало ревіння, дедалі слабше.

Пізньої ночі він причалив до пристані, прив’язав плоскодонку на тому самому місці, ще й таким самим бантиком, і поспішив додому. Він відчував, що володіє якимось новим знанням, лише іще не знав, як він його застосує. Принаймні вранці не варто поспішати розповідати про побачене ані десятникам, ані Азар’янові, та, мабуть, і Кнєзеві… Ревіння ящірки все ще стояло у вухах, і було то не просто ревіння. Щось у ньому звучало іще, окрім хижої невтоленності, якась чи пристрасть, чи жага, чи прохання. За погрозою вглибині вгадувалась непевність, прохання, бажання непотамоване. Слабкість і піддатливість лежали десь насподі, не кожному чутні, не кожному зрозумілі…

Дійшовши до будинку вже майже вдосвіта, Кирюха приліг передрімати, обійнявши нерухоме тіло коханої, і занурився в неміцний химерний сон, сповнений видінь: то баба-відунка сипала щось зі жмені до пригаслого багаття, то Янка всміхалась до нього зеленими очима й простягала руки з куща на поскотинці, то волф у чорному шкіряному плащі, раптом виникнувши за спиною в янки, викрикував свої похмурі пророцтва, то величезна ящірка нечутно йшла поміж верхівок дерев понад берегом Ріки…

* * *

Град прокладався до нового робочого дня. І саме того ранку найдосвідченіша з няньок, які доглядали Кнєзевих доньок, прийшла до володаря просто під час наради. Кнєзь усе зрозумів, коли вона з’явилась на порозі світлиці, швидко дослухав Азар’яна й відіслав його на поділ, а потім величним помахом руки підкликав няньку ближче:

– Що, уже началось?

– Так, почалося. Тож сьогодні вдень треба звершити омовення дівчат у Ріці. Можна десь надвечір.

– Вечора ждать не будемо. Вечори зараз якісь непевні. – Кнєзь мав свою думку про ритуал, що мав відбутись. – Працюватимуть і сьогодні тільки до полудня, а потім усіх відпустимо по домівках. Я вже розпорядився, старший над десятниками знає, що йому робити. готуйте дівчат і также все необходіме, щоб пополудні виїхати. Волфів двох вірних я теж попереджу. Тож готовтесь і чекайте.

Нянька кивнула й безмовно вийшла. Кнєзь підійшов до вікна, свиснув одному з гриднів, які ліниво вартували у дворі, і наказав до обіду відшукати Кирюху. гридень підсмикнув шкіряну куртку, скочив на коня, і копита зацокали, віддаляючись униз Узвозом.

На будівництві мосту робота, як і напередодні, ледве-ледве жевріла. Кілька кошиків землі повільно винесли й ледь-ледь досипали на кінці дамби, а тоді десятники збились у своє коло, робітники – у своє та й, так розмовляючи, зрідка тільки позирали в бік одні одних. Мудриполітенівці здалеку, сидячи на уламках своєї платформи, теж перемовлялися стиха, позирали в бік будівництва, не особливо підкреслюючи свою присутність. гридні ліниво походжали вздовж Ріки туди й сюди невеликими групами, по троє-четверо, попередньо поприпинавши коней недалеко від води. Вони навіть одного разу спинилися переговорити з мудриполітенівцями, чого взагалі зроду-віку не траплялося. Ті з висоти уламків своєї платформи, як завжди, відповідали зухвало й гостро, але розмову так-сяк підтримували. Спільне для всіх відчуття незнаної небезпеки передавалося, як осіння застуда, диханням, слиною та словами з ротів.

* * *

Ой над градом сонце встає!

Ой встає-встає сонечко краснеє!

Ой та униз по Узвозу то не вужі повзуть,

То красних дівиць до Ріки везуть!

Ой та ж везуть їх без отця із матір’ю,

І стелиться ж дорога їм скатірт’ю!..

Везуть же їх та й під покривалом,

Щоб ніяке лихе око їх не сплюндрувало!

Та й везуть же їх до Ріки вмитися,

Ой же ж вмитися та й перетворитися!

Та й перетворитися з телиць на коров,

Та й везуть ізмити із них їхню перву кров!

А де перва кров,

Там перва любов, гей!

А ж ті дівиці красні, лебідоньки,

Та й на двох одне мають лібідонько!

Та й маленьке воно, іще недозрілеє.

Недорослеє, нерозігрітеє!

А ж ті дівчиноньки – то Кнєзеві дочки.

Ізнизу зрослися, як в лісі грибочки.

Та й везуть їх, заховавши від очей лихих під покров.

Везуть, щоб ізмити їхню перву кров!

А де перва кров,

Там перва любов, гей!

* * *

Очамимря повільно очунювала у прохолодному піску острівця. Учорашньої ночі так раптово й несподівано, просто під час ходи, той солодкий щем між задніми лапами зробився цілковито нестерпним. Вона звернула з берега, увійшла у воду, щоб хоч таким робом охолодити й заспокоїти його. Та незрозуміле відчуття не минало, наростало, тиснуло зсередини й, урешті, вигнало її на острівець посеред течії, щоб там усеньку ніч примусити качатися й стогнати, змітаючи хвостом цілі піщані дюни, аж до самого ранку. Неможливість досягнути кінця самій ритмічно пульсувала в ящірці, викликаючи лють і розпач. Крики її ставали дедалі тоншими, вищими, жаліснішими. Ящірка вже сама починала ненавидіти себе за це конвульсивне почуття, якого тіло ніяк не могло подолати.

До ранку цілковита знемога врешті опанувала її холоднокровне лускувате тіло. Перебувши в неглибокій дрімоті, доки ранкове проміння зарожевило високі хмари, що навскоси стояли в небі, ящірка остаточно стрепенула з себе рештки внутрішньої тілесної муки. Точніш, вони, ці рештки, затверділи, скам’яніли, усохлися, та при цьому нікуди з неї не пішли. Не вміючи передбачити, як швидко це непереборне, солодке, пронизливе й принизливе відчуття повернеться, щоб знов опанувати її тіло, ящірка заквапилася. Треба було чимшвидше відшукати якоїсь поживи – тіло не їло вже другий день, голод смоктав уже просто нестерпно. Може, саме голод і загнав на манівці те, попереднє, відчуття?.. Тоді слід чекати, що воно повернеться, щойно вдасться втамувати голод.

Ящірка знову зайшла у воду й перебрела Ріку. Вибравшись на берег, вона роззирнулася. Іти слід було вниз, далі за течією: саме звідти дедалі сильніше тягло димом, саме там двоногі істоти, мабуть, мають своє велике кубло. Насититися, наїстися, спожити їх багато-багато, як пуголовків на мілководді, таких смачних, безкостих, безпорадних, – це було зараз єдиним прагненням, яке жило в тілі й мозку Очамимрі.

Трохи ще пройшовши берегом, вона знову спустилася до Ріки. Слід було рухатися нечутно: здобич була вже десь зовсім близько. Очамимря ввійшла у воду, підібгала передні й задні лапи і, не надто сильно допомагаючи собі хвостом, попливла за течією, часом черкаючи черевом об мулисте дно, намагаючись тримати над поверхнею води тільки очі й ніздрі.

* * *

Коли до вікна постукали ззовні, Кирюха все зрозумів наперед. гукнувши гридневі чекати у дворі, він із головою вкрив тіло янки старою злежаною ковдрою з масними плямами на краях. Запах тліні поступово наповнював житло. Та щось підказувало, що жити в цих покоях йому лишалося недовго. Тож, скочивши на стіл і понишпоривши на антресолях понад дверима, він дістав звідти видовжений згорток, обернений мішковиною. Окремо від згортка вийняв кілька ріжків-магазинів, натоптав їх кулями й приліпив один до одного догори ногами ізоляційною стрічкою. Потім, розгорнувши один згорток, приєднав його до вкороченого автомата Калашнікова, якого знову замотав та сховав під куртку, решту магазинів розіпхав по кишенях. Закінчивши всі ці приготування, Кирюха замкнув двері, вийшов до гридня та скочив на його коня позаду вершника. гридень дав острогами, і вони помчали в бік Ріки.

Сонце підбилося вже в зеніт і навіть трохи до заходу хилиться. На вулицях було безлюдно: всі на будівництві, дітлахи теж гайнули десь на Ріку бавитися. Старі та немічні по домівках сидять. Хоча небагато в граді старих та немічних. Помирає люд у розквіті сил своїх здебільшого. Онде ген звіддалік видніється й будівництво, та праці особливої там сьогодні нема. А ген вище проти течії й кавалькада, яку треба наздогнати: кнєзівен четверо смердів несуть на ношах, килимами завішених, кругом гридні піші й комонні, чотири няньки в чорному позаду за ношами крокують, пісню ритуальну не в склад, не в лад підтягаючи за двома волфами, які на хитарах приграють і голосами високими, хоча й захриплими, ведуть спів свій. Останнім на коні Азар’ян їде, через плече озирається. А Кнєзь попереду, неквапом коня править.

Азар’ян завважив коня з двома вершниками, спинився, зачекав. Подивився на Кирюху коротко, жорстко, відвів погляд:

– Знаєш, Кирюха, для чого тебе покликано?

– Знаю, – Кирюха чомусь теж не міг дивитися на Азар’яна й очі опустив. – Знаю й усе зроблю, що може знадобитися.

– При тобі оружжя твоє? – Азар’ян знову підвів і опустив очі. – Справне воно? Не підведе, як доведеться кнєзівен защіщати?

Кирюха лише буркнув щось нібито ствердне, що й сам слабо зрозумів, та Азар’яна, схоже, його відповідь не вельми й цікавила. Старший над десятниками приострожив коня й погнав уперед. Порівнявшися з Кнєзем, він схилився і щось почав володареві повідати, показуючи назад, у бік Кирюхи. Володар прикивнув, і процесія продовжила свій рух. Невдовзі кам’яна огорожа вздовж берега закінчилась, проминули руїни останнього з великих мостів, а ще за кількадесят хвилин вони дісталися безлюдного й чистого піщаного пляжика, на якому мілководдя негусто поростало поодинокими стеблами очерету.

Ноші, килимами завішені, смерди акуратно на пісок опустили-поставили й відійшли, залишивши нянькам допомагати донькам Кнєзевим звідти видостатися. гридні роз’їхалися широким півколом, щоб усе навкруги добре бачити й усякій можливій небезпеці протистояти. Азар’ян із Кнєзем разом спішилися, та старший над десятниками, розуміюче кивнувши володареві, пішов піхотою до гриднів, щоби з ними разом звіддалік ритуал священний споглядати. Волфи з хитарами ввійшли у воду по коліна та й завели якусь нову пісню, вже без слів, самим мугиканням. Няньки, всі чотири, попід руки дівчаток із нош вийняли-вивели, білу льолю на них поправляючи. Роздвоєна доверху льоля, а знизу дві ніжки худенькі дибають, переступають босо по піску прохолодному.

Кирюха спішився, і гридень, що його привіз, погнав коня до своїх, до півкола. Кирюха роззирнувся і спершу спрямувався в бік Азар’яна, щоб ритуалові не перешкоджати. Та Кнєзь, владно руку піднявши, його до себе підкликав. Довелось підійти, під пахвою Калашнікова притискаючи.

– Дивись, Кирюшо, в обидва, – Кнєзь був серйозним, дивився спідлоба, слова виважував. – Дивись, шоб чого не случилося… На твоє оружжя рощитуємо, єслі б шо…

Кирюху раптом пронизало усвідомлення несправжньості всього, що відбувається. «Вони все знали, все…» Відбитий у мертвих очах коханої лютий лик Азар’яна, Кнєзеві очі потуплені, бігаючі – усе це разом наче встромилося тупим шпичаком десь у груди й повільно оберталось, накручуючи на себе нутрощі, змащені олією душі. Він мугикнув точнісінько так, як ото недавно у відповідь Азар’янові, і відійшов на кілька кроків берегом.

Няньки попід руки завели у воду доньок Кнєзевих спершу по коліно, а потім іще трохи глибше. Сонце танцювало незчисленними відблисками на поверхні води. Піпсікола з Кукаколою, спершу повискуючи від холоднуватої води, аж тепер завважили на березі Кирюху. Заусміхалися дівчатка, руками замахали:

– Кирюхо! А йди до нас, Кирюхо!..

Розвів руками Кирюха – Мовляв, не вільно мені, не пристало ритуал порушувати, біля вас у цю мить лише няньки з волфами мають перебувати, а я тут ось, на березі, перетопчуся, потім, потім поспілкуємося…

Няньки кнєзівен у воду посадили, хоча ті й опиралися, і заходилися омивати-підмивати-змивати-вмивати, щось ритуальне вслід волфам підмугикуючи. гридні на березі скоса-крадькома на те диво-видиво позирають: не щодня ж їм на потворок володаревих подивитися випадає, не всі ж у дім Кнєзевий ухожі. Азар’ян на них час від часу прикрикує, щоб не надто витріщалися. Сонце по воді виграє-виблискує. Вітерець легенький брижі по Ріці пускає, листям підсохлим на верболозах шарудить. Згори за течією щось пливе таке, неначе колода чимала, видовжена, і буруни за нею незвичайно довгі тягнуться…

* * *

Здобич на Ріці знайшлася зовсім скоро. Такого Очамимря й не чекала. Цілком беззахисні двоногі істоти зібралися невеликими зграйками у воді й на березі. Ящірка завважила їх ще звіддалік і вирішила якнайближче підкрастись непоміченою. Вона не забула про відсіч, яку отримала від однієї зграї таких істот кілька днів тому, тож зараз було важливо не дати їм зібратися всім гуртом. Потрібно їх якомога більше розпорошити, розігнати: поодинці їх буде легше переловити. Вона вже чула в пащі смак їхньої ніжної солодкої плоті, тож і далі пливла, ледве стримуючись, та все ще виставивши з води лише очі й ніздрі. Підгрібала хвостом тихо й обережно: якнайдовше, якнайдовше слід було лишитись непоміченою.

У воді запахло кров’ю – спершу слабенько, ледь-ледь відчутно, потім сильніше, наростаючи, пробуджуючи в ящірки дедалі більший голод. Запах струменів проти течії, знизу, завернутий якимось підводним потоком. Чотири чорні незграбні постаті скупчились на мілководді навколо п’ятої – усієї в білому, невеликої й не подібної до решти двоногих. Ця істота теж була двоногою, але зверху мала дві пари передніх кінцівок, два тулуби, дві голови. Ще дві постаті в чорному також зайшли у воду і, щось підвиваючи, повільно походжали. Інші двоногі стояли віддалік, на березі. Атакувати слід було тих, що у воді: здобич аж сама просилася, пропонувала себе, хотіла бути з’їденою. голод клубочився в нутрі. Очамимря нечутно підпливла до них уже зовсім близько, доки зважилась на остаточний кидок.

* * *

Сталося все раптово. Ніхто й спам’ятатися не встиг. Із води, із неба, із потойбічного світу несподівано вилетіла велетенська голова з роззявленою пащею, безмежною та бездонною. Спершу всім видалось, що це превелика щука раптом виринула й зависла в повітрі просто за спинами в няньок і кнєзівен. Слідом за головою з води хвилясто здіймався довжелезний сірий тулуб із гострим гребенем на спині. Довга піниста хвиля від тулуба йшла до берега, починаючись у тому місці, де виринала тварина, викривленою дугою, якій усе не було й не було кінця…

Кричати почали всі одночасно, люто й розпачливо, без слів. Завили двоє волфів, які стояли у воді, заточилися, опустились навкарячки. Коні стали дибки, сахнулися, скинули з себе кількох гриднів і рвонулись у бік пагорбів, подалі від Ріки. Ті, хто зміг стримати коней, боролися з ними, натягаючи повіддя, змушуючи переляканих тварин повернутись і зайти у воду. Кнєзь кричав, широко розкривши рота, його рідке рудувате волоссячко розвівалось на вітрі, що раптово здійнявся, неначе від реву страшної потвори, яка, дедалі ширше роззявляючи свою пащу, лискучою сірою горою вставала над беззахисними няньками й кнєзівнами.

Кирюха опустився на одне коліно, висмикнув із мішковини Калашнікова та спробував прицілитися. Няньки й дівчата перебували на лінії вогню, тож він не поспішав натискати на гачок. Спіймав себе на думці, що страху не відчуває. Минулої ночі він бачив її, а вона його не побачила. Тож, якщо сидіти нерухомо, тварюка може не помітити, не напасти. Треба тільки зберігати нерухомість, хоч як би було страшно. Цілковиту нерухомість. Не ворушитись, не дихати, не…

Азар’ян таки й справді був найкращим наїзником. Він швидко опанував коня, повернув його трохи боком, щоб вид гігантської ящірки не лякав тварину, і почав наближатися в спіненій воді до няньок і наляканих кнєзівен. Ось-ось і досягне їх старший над десятниками, ось-ось із коня нахилиться, руку простягне, ухопить-висмикне доньок улюблених Кнєзевих із пащі рептилії ненажерливої, порятує, винесе на сухе…

І тут ящірка завдала удару. Згори вниз усією роззявленою пащею з дрібними гострими зубами, щоб за мить до укусу встигнути ще оглушити здобич. Азар’яна вона вхопила, одночасно викусивши ще й добру частину кінського крупа. Кінь із перегризеним хребтом одразу присів на задні ноги, задер до неба голову й повалився боком у воду, яка вже густо червоніла позаду нього. Очамимря підкинула старшого над десятниками вгору й упіймала знову, уже неживого, поквапливо вижовуючи тіло та спльовуючи продірявлену шкіряну куртку, різкими ковтками пропихаючи здобич собі до горла майже цілком, із кістками, волоссям і рештками одягу.

Няньки верескливо заголосили й кинулись бігти до берега. Вони попідбирали свої чорні вбрання, і їхні старечі пухкі білі ноги незграбно запліталися між невисокими хвилями. Очамимря зробила останнє зусилля, проглитаючи тіло старшого над десятниками, і здивовано подивилася згори на чотирьох чорних переляканих істот. Позаду них у воді чеберяла п’ята істота – Мабуть, дитинча, біле, ніжне й теж незграбне. Це від нього йшов той кислуватий запах крові, що його ящірка почула у воді, ще скрадаючись, тамуючись, таячись.

Кнєзь на березі чи то зіскочив, а чи просто впав із коня й, не повертаючи голови, не відводячи погляду від води, побіг до Кирюхи, який усе ще стояв на коліні й цілив у бік потвори та кнєзівен, не наважуючись на постріл.

– Кирюша! Кирюша! Роби шо-нібудь! Тільки осторожно, чуєш, осторожно!.. – Кнєзь не кричав цих слів, а немовби голосно сичав, недоладно розмахуючи руками.

Кирюха перевів погляд на володаря. Страх, який струменів від Кнєзя, нарешті торкнувся і його, досягнувши глибин дихання десь під грудьми, аж у ребрах занило. Він повільно перевів люфу автомата знову в бік ящірки й почав шукати в прицілі її голову.

Очамимря в цей час усе ще ніби зачаровано дивилася на піпсіколу з Кукаколою, які, нарешті втямивши небезпеку, спробували й собі тікати. Дівчатка кинулися пливти, підгрібаючи всіма чотирма руками й по-жаб’ячому відкидаючи назад єдину пару ніг. Вони майже не рухались уперед, тільки бовтали воду й захлиналися. При цьому кнєзівни не кричали, зціпивши зуби й приголомшено-знетямлено розширивши очі.

Очамимря зробила маленький крок і знову зупинилась просто над Кнєзевими доньками. Вона розуміла, що після зашкарублого вершника, яким забила перший голод, на черзі найсмачніше, молоде й ніжне м’ясо. Поспішати не хотілося. Ящірка добре пам’ятала, якого ніжного смаку додає двоногим істотам пережитий перед загибеллю страх.

Кирюха нарешті впіймав у приціл голову й натис на гачок. Автомат стояв на одиночних пострілах, тож було видно, куди лягають кулі. Та вони не впивались у тіло ящірки: панцир був міцним, а влучити двічі в одне й те ж місце не вдавалося. Було видно, як від ударів голова ящірки ледь похитується, та, схоже, вона не відчувала навіть найменшого болю. Кілька куль узагалі відрикошетили й булькнули у воду, зовсім близько від кнєзівен, зашипівши й пустивши блискавичні цівочки пари.

Очамимря перевела погляд на берег, але не зрозуміла чи не розгледіла джерела тих легеньких ударів, які не завдавали їй жодного болю. Тож ящірка повернулась до своєї здобичі, яка й далі безпорадно бовталася в неї просто перед носом, потроху втомлюючись та захлинаючись. Чекати далі набридло, й Очамимря, делікатно опустивши пащу, вирішила одразу вкусити, а не глушити жертву ударом.

Укусила вона кнєзівен за поперек – чи то, може, дівчатка останньої миті ще трохи рвонулись, посунулися вперед… Потім ящірка, очевидно, змінила рішення, піднесла здобич у зубах і підкинула над собою, як щойно перед тим зробила з Азар’яном. Упіймати ж їй удалося лише нижню, спільну, половину тіла. Дві верхні частинки відламалися в місці укусу й, відділившись від поперека, упали у воду, іще конвульсивно загрібаючи її руками, і попливли, попливли – течія відносила їх на глибоке – щасливі нарешті, нарешті роз’єднані…

Доки ящірка, прожовуючи, зрозуміла, що здобич дісталася їй не цілком, було вже пізно: дві часточки ще недавно єдиного тіла засмоктало виром біля руїн нижнього мосту, там, де на уламкові платформи купчились, витріщаючи очі, перелякані мудриполітенівці. Згарячу Очамимря була метнулася слідом, повністю випустивши з поля зору волфів і няньок, які безпомічно бовтались просто під носом. Збагнувши, що молодого м’ясця їй не виловити, вона кинулась до платформи, перевалилась через кам’яний парапет і встигла схопити двох чи трьох переляканих, коли вони кинулися ховатись у своєму тунелі. Хряснули кістки, жертви щезли в пащі, а потім ящірка ще й ревонула вслід тим, які спромоглись утекти, – і від її затхлого подиху в тунелі впали мертвими ще кількоро з-поміж тих, останніх, що не встигли відбігти достатньо далеко.

…А в цей самий час біля будови мосту Кнєзь побілілими губами намагався промовити слово «смерть». Волфи, гридні, няньки – усе порозбігалося від нього подалі, бо вид у Кнєзя був і справді страшний. Лишився один Кирюха, котрий, притискаючи до грудей ще гарячу автоматичну зброю, дивився вслід величезній тварині, якої не брали кулі. Він вистріляв лише один ріжок і зараз вийняв із кишені зліплені докупи два повних магазини, наміряючись уставити їх в автомат замість використаного.

Кнєзь підійшов до нього, похитуючись і невидющо дивлячись кудись у простір опуклими очима.

– Це все, Кирюшо… Все!.. Вс-с-с-се… – Володар сичав, говорити на повен голос йому щось не дозволяло. Він спинився, почав прокашлюватись, довго, натужно, аж до спазмів.

Прокашлявшись, Кнєзь сів на береговому піску, підтягнув коліна до підборіддя, опустив на них рудувато-лисіючу голову й завив.

Кирюха озирнувся вниз, на Ріку. Сіре громаддя з гарчанням вовтузилося над руїнами мосту кроків за кількасот. Сонце зайшло в хмари. Усе знову видавалося несправжнім, нереальним, дурним, поганим сном, із якого не було змоги прокинутися. Кнєзь сидів зовсім поряд і вив дедалі тихіше. гриднів і волфів не було поблизу видно. Няньки теж десь поділися. Кирюха впустив під ноги порожній ріжок, приєднав здвоєний, наповнений і, взявши автомат під пахву, переступив через скорченого Кнєзя та попрямував у бік головної площі. Ззаду долинало виття, рики ящірки, тупіт людських ніг і кінських копит.

Відійшовши кроків зо двісті, Кирюха озирнувся. Велетенський сірий тулуб перетинав Ріку, із пащі задертої над водою голови долинало приглушене гарчання, схоже на розкіт весняного грому. Із прибережних кущів боязко вистромлювали голови перелякані гридні. Ящірка перепливла-перечалапала русло, завертаючи ліворуч, у протоку між Трухан-айлендом і гидропа-айлендом. Невдовзі вона зникла з очей, та розкоти грому ще долинали з-понад верхівок тополь, якими поросли обидва острови.

Кирюха дійшов до будинку, піднявся сходами і відчинив двері. Слизько-солодкий запах мертвого тіла зміцнів, наповнив увесь простір кімнати своїм відворотно-привабливим парфумом. Кирюха подумав, що спати в цій кімнаті він уже більше не зможе ніколи. Сів на давно не метеній підлозі, біля ліжка, у якому дотлівала янка, зі стукотом поклав біля себе зброю. Кальян тьмяно відблискував у напівтемряві. Кирюха лежав і дивився в облуплену стелю. Недосотворений світ повільно доходив свого кінця. Зло, яке прийшло, зовсім і не було злом. Хіба є злом голодний звір? Він лише хоче їсти. Хіба є злом вітер, який посеред ріки чи озера перевертає вітрильний човен? Хіба є злом кам’яна брила, що, зірвавшись із вершини в ущелину, плющить і плюндрує все живе й неживе на своєму шляху?..

Він не знав, скільки часу минуло, коли в двері постукали. Несміливо так, ніби шкребучись. Він підвівся, обтрушуючись, пішов відчинити. За дверима стояв Кнєзь. Очі його почервоніли, обличчя змарніло, неначе аж обвисло. Рудувате волоссячко збилося, забризкане мулистою прибережною річковою водою. Сап’янці, каптан – увесь дорогий стрій володаря теж був у жалюгідному стані.

Відступив від дверей, і володар несміливо, короткими кроками ввійшов до кімнати. Він дивився на Кирюху знизу вгору й мовчав, сковтуючи загуслу слину в роті. Після довгого цього мовчання й зазирання очі в очі Кнєзь, нарешті, спромігся на слова:

– Кирюшо… Не спасла, бач, зброя твоя… Видно, нема супроти неї ніякого оружжя. Але я всьо-таки прийшов попросити: Кирюшо… Єслі хто й може супротів неї шось вимислити, то це тілько ти, Кирюшо. Скажи, чи можна вообще подолати цю годзілу проклятую?..

У голосі володаря бриніли надія й покора. А ще – Безнадія й також покора.

Кирюха відповів не одразу. Він дивився на Кнєзя й не бачив його. Потім, неначе схаменувшись від цього сну навстоячки, він струсонув головою:

– Дай мені, Кнєзю, десятьох гриднів, якщо в тебе ще військо залишилося…

* * *

Пізно ввечері, як сонце вже черкнуло краєм свого диска далекий обрій, смерди й вільні люди граду нашого могли постерегти, як від Ріки в бік храмів, стародавніх, поруйнованих, вирушав караван. Вийнявши весь товар із Кирюхиного човна, десятеро гриднів повантажили тюки з куртками дорогими шкіряними на коней і погнали їх угору, коротшим шляхом, через поруйновану й безлюдну частину граду. Сам Кнєзь їхав попереду, щоправда, не так хвацько, як колись, похнюпивши голову свою й майже не правлячи конем. Трюхикали за ним гридні, теж якісь пошарпані, без хвацькості своєї й без зухвалості. Кирюха їхав останнім, за кіньми пов’юченими. Зброї своєї він не мав при собі, а тільки ножа довгого мисливського та ще якийсь лантух припнув до сідла, а що вже в тому лантусі, того ніхто, мабуть, і не відав. Виглядав Кирюха теж понурим і замисленим, та якась іскорка все ж ув очах його жевріла. Навіть усміхався ледь помітно сам до себе. Та усміх цей був не лише сумним, а трішки ніби й божевільним, відстороненим…

Їхали вони серед згарищ та руїн, а сутінки потроху запановували над градом. Дістались до Арсеналу, там, на невеликій площі, просто біля однієї з нір, у яких сиділи мудри-політенівці, спішилися, привалом стали. Кнєзь лишився стерегти коней, а Кирюха з кількома гриднями пішов у руїни ближні. Слова якісь він бурмотів, гридням пояснюючи, дивні такі слова, химерні – неначе «компресор», «кабелі», «гудок-ревун». гридні дивились на нього, як завжди, тупувато, стриженими головами покивуючи. Але слухались вони Кирюху з належною шанобливістю, нічим незгоди своєї не показуючи. Розуміли, видно, що справа робиться важлива та що життя їхні теж на шальки покладені.

За якийсь час недовгий гридні до нори повернулись та, узявши коней своїх за повіддя, повели їх до руїн. І звідти предивну колісницю металеву витягли четверо коней – Якимись балонами та шлангами довгими обвішану. Окрім того, на іще одного коня було навантажено якийсь великий і важкий предмет, брезентом перемотаний. Перепочивши, далі процесія вирушила й, перейшовши кілька пагорбів, ранньої ночі прибула до підніжжя Бабародіни, на гору, майже нічим не порослу, бо після другого Спалаху ті боки схилів не заростають навіть паскудним бур’яном, не кажучи вже про кущі та дерева. Там усю поклажу з коней зняли, і заходився Кирюха куртки шкіряні розпаковувати та по землі розстеляти. гридні за його вказівкою в тих курток рукава розпорювали та вкладали рівненько так, одну біля одної, упритул. Кирюха походжав, роззирався довкола, немов до чогось приміряючись.

У нічній темряві з-за острова час від часу долинало ревіння ящірки. гридні налякано піднімали голови на кожен скрик, перезирались і щулилися, аж їм вуха поламані-відстовбурчені до черепів притискалися.

– Оно як ричить, тварь хіщная…

І Кирюха раптом збагнув собі, що вони не чують, не дочувають у крикові рептилії того, що чує він. Відзначив він це подумки, нічим здогадки своєї не виказуючи.

Кнєзь сидів віддалік, двоє гриднів-охоронців розпалили для володаря багаття. Кирюха підбіг і коротко, але гостро віддав розпорядження затулити багаття від Ріки ковдрою. гридні здивувались, та наказ цей виконали – і тільки снопики іскор, що зрідка здіймалися в затягнуте хмарами передосіннє небо, означували місцезнаходження володаря і його вже нечисленної дружини.

– Здається, я знаю, чого ти хочеш… – Промовив Кирюха тихо в бік Ріки. Неначе у відповідь йому, із-за Трухан-айленда, долинув зойк, сповнений такої непотамованої пристрасті, що навіть гридні тупо й здивовано перезирнулися.

Компресор, який притягли кіньми, поставили біля підніжжя пагорба. А великий прилад із розтрубом Кирюха двом гридням доручив занести всередину Бабародіни й підняти якомога вище.

Усередині металевої жінки виявилось ціле плетиво сходів-переходів, хоча й похилених та погнутих після Спалаху, але все ще придатних, щоб по них пересуватися. Металеві драбини вели вгору, до голови Бабародіни, де на рівні щілинок-очей виявився й перекошений оглядовий майданчик. У темряві з нього мало що можна було роздивитися, окрім мерехтіння водної течії, зате як настане ранок…

Гридні, хекаючи, виперли-таки ревун аж на самий цей майданчик. У цей час Кирюха ходив довкола курток шкіряних, щільно одна до одної вкладених, і ножем своїм гострим мисливським робив де-не-де надрізи. Двоє гриднів, найбільш метикуватих і тямущих, у цей самий час рачкували по куртках, обережно їх скотчем липучим склеюючи-притискаючи. Потім краї загорнули, і почало творіння дивне Кирюхине якоїсь форми набувати. Видовженої такої форми, звуженої до кінця, ніби змія чи ящірка велетенська… Ящірка?..

Кнєзь підвівся від багаття, підійшов у темряві до шкір, придивився.

– Ти шо, Кирюшо, ще одну ящерицю робиш? Іскуствєну? А зачєм?

– Уранці поясню, Кнєзю. Почекай, уже недовго лишилося…

– Та мені то не важно. Нам би лиш годзілу ету проклятущу покарать. А як ти то здєлаєш, мені вже й не інтересно. Мені вже нічого не інтересно.

Кирюха пропустив останні Кнєзеві слова повз вуха, бо саме заходився зашивати черево свого творіння грубою цупкою ниткою, лишаючи посередині отвір, чималий на перетині: високий гридень міг у нього пройти не нагинаючись. Так і вийшло – одного з тямущих послали всередину, де він майже наосліп, згідно із вказівками ззовні, заліплював-проклеював усі шви ще одним шаром скотчу липучого.

За години півтори до світанку працю було завершено. Ревисько Очамимрі з Ріки теж тим часом ніби трохи вщухло: мабуть, тварюка врешті заснула десь на піску одного з островів. Між хвилястими хмарами на небі пробивалось кілька найяскравіших зірок.

Під горою загуркотів-заторохкотів компресор, і від шлангів, застромлених у черево, туша почала роздиматися, неначе дихати, вдихати й видихати, – нерівномірно, часом спазматично опадаючи. Боки кругліли, хвіст робився дедалі пружнішим, наливаючись, наповнюючись теплим повітрям, наче справжньою силою. голова теж витягалась, округлювалася, набувала об’ємності.

Кілька гриднів із Кнєзем на чолі підіймались усередині Бабародіни, тягнучи на плечах по мотку міцної мотузки кожен. Із очниць оглядового майданчика, змайструвавши петлю, гридні накинули її на мечик-бурульку, що його скульптура оплавлена стискала в правиці, а потім довгий кінець зв’язаної воєдино з усіх мотків мотузки спустили вниз, до підніжжя. Там його підхопили інші гридні й узялися примотувати до лап надувної ящірки, яка вже роздулася до повної своєї величини й аж підстрибувала, намагаючись відірватися від землі. гридні стримували її від злету, учепившись зусібіч у лапи й хвіст.

Світанок надходив повільно, бо хмари в небі не розійшлись, а, навпаки, неначе погустішали. Вода в Ріці темніла глибокою стрімкою прохолодою. Протилежний берег і острови темніли над водою суцільними видовженими тінями. Одна з цих тіней була живою, вона чаїла в собі загрозу та смерть. Кирюха став на схилі пагорба й подивився впоперек течії, туди, у згустки пітьми, із яких мала прийти вона.

У гриднів німіли руки, вони стогнали крізь зуби, пригнітаючи до землі роздуте шкіряне чудовисько, та все ще терпіли, пам’ятаючи його, Кирюхи, розпорядження – зберігати цілковиту тишу, аж доки…

На сході ледь-ледь просвітліло. Крізь горизонтальні хмари пробивалося – ні, ще не проміння, а лише перше легке мерехтіння. Як завжди, у такий передсвітанковий час у природі запанувала цілковита тиша: ні гілка не шелесне, ні звіря не верескне, ані пташка не пискне. І справді, немов кінець, остаточний кінець недосотвореного світу.

Ну, допоможіть же нам, усемогутній Фак із усеблагою Факою!..

* * *

Кирюха озирнувся через плече вгору, туди, де світлів білий металевий конус Бабародіни і де в її пласкуватій голові до очниць припадав уже напівзбожеволілий Кнєзь, а двоє гриднів ухопилися за корбу гудка-ревуна. Усе було підготовано, розмічено й приречено. Залишалось – Діяти.

Тільки зараз Кирюха втямив, що ніхто, окрім нього, не розуміє до кінця сенсу того, що відбувалося. Кожен із гриднів робив якусь маленьку часточку роботи, а володар узагалі перебував уже в якомусь іншому світі чи принаймні готувався до нього перейти. Залишалось допомогти, прискорити цей перехід.

Кирюха запхав мисливський ніж за пояс і пішов схилом угору, до гриднів, які з останньої сили стримували при землі шкіряного ящера.

* * *

Він махнув рукою гридням – «можна!», і вони з полегшенням розтиснули занімілі руки. Повільно погойдуючись, перевалюючись із боку на бік, шкіряний велетень почав підійматись у повітря. гридні задирали голови й задкували по колу. Ящір завис недалеко, за якихось півтора саженя над землею, – Повітря, що його наповнювало, встигло вже вихолонути. Згори, із очниць Бабародіни, визирала чиясь голова – знизу було не роздивитися, чия саме. Кирюха махнув іще раз – сильно й різко, із відмахом, щоб можна було розгледіти у світанковій сутіні. Цього разу його побачили й зрозуміли. гридні, які тримали корбу ревуна, із силою налягли на неї, і протяжне бридке виття, наростаючи, попливло над пагорбом, над Рікою, відлунюючи-відбиваючись від берегів ближніх островів.

– Ну, виходь!.. Виходь… – Прошепотів Кирюха, озираючись у бік Ріки. – Виходь, жених тебе чекає. Весілля гулятимемо…

З-над Ріки, із-за Трухан-айленду, долинуло у відповідь уже не відлуння, а пристрасне, розпачливе ревіння. Очамимря прокинулася.

* * *

«Ти прийшов, мій вимріяний, мій незнаний, мій бажаний, жаданий, коханий, незрівнянний! довго-довго пристрасть незрозуміла, незбагненна гнітила мене, всі нутрощі вивертаючи. Та ось, нарешті, пролунав поклик твій, досягнув він слуху мого – і все зрозуміла я. Бач, усе я перетерпіла, аби тебе, єдиного, дочекатися. Іду до тебе, лечу до тебе, прагну спрагло, голодно, виснажено… Ніколи не бачила, не чула я тебе іще, та вже знаю, що це ти, що до мене прийшов, мене шукаєш і кличеш, мене прагнеш і бажаєш. А я ж тебе як прагну і бажаю, безкінечно довгим повстриманням змучена!.. Онде, уже бачу тебе, силует твій величний понад пагорбом виситься, і сам ти, як пагорб той, неосяжний, великий, сильний. Іду, лечу, поспішаю до тебе! Злитися з тобою в єдину істоту, згасити, вдовольнити, заспокоїти той дивний вогонь несамовитий, що в нутрі моєму котрий уже день палахкотить, усю мене пожираючи, сон мій забираючи, змушуючи стогнати й качатися, судомно черево своє до неба вивертаючи.

Ось ти де! Ти вже близько, зовсім близько. Тобі теж, напевно, не терпиться – так ти тремтиш увесь, здригаєшся, пагорбом пересуваючись. Іду до тебе, іду, мій бажаний, мій вожделенний!..

То ти ще й літати вмієш? Воістину дивний ти, пречудовий, усемогутній! Онде ти від пагорба відриваєшся, повільно, потрошечку вгору зринаєш, проти вітру груди свої широкі повертаючи. Зачекай же мене, коханий, я вже зовсім-зовсім поруч, я вже за кілька кроків, я ж іду до тебе, біжу, лечу, зачекай, зажди, коханий!..»

* * *

Очамимря вже перетнула Ріку, коли порив вітру нарешті підняв ящера, відірвав його від пагорба й, повільно розвертаючи, поніс через вершину, через голову Бабародіни на протилежний схил. Із очниць і далі лунав ревун, а ще, висунувшись майже до пояса, сміявся-реготався Кнєзь, руками шалено розмахуючи:

– Іде! Іде тварь ненависная! Смерть! С-с-с-м-м-е-р-р-р-т-ть!..

Кирюха вийняв ніж із-за пояса. Ящірка була вже біля підніжжя пагорба. Ящір, стримуваний мотузкою, що напнулась аж до крайньої межі, майорів у кількох десятках саженів над головою Бабародіни, над Кнєзем, над градом, над усім світом недосотвореним.

– Вона до тебе, Кнєзю, іде! Це ти їй, Кнєзю, смертю пахнеш! – крикнув він угору, зовсім не розраховуючи бути почутим.

Ящірка бігла, тупаючи своїми короткими лапами й задираючи голову, в бік гудка ревуна, у бік шкіряного-надувного свого нареченого, у бік Кнєзя-володаря, котрий усе ще панував над градом і над світом недосотвореним. Бігла, бігла й нарешті добігла…

* * *

Кирюха вже бачив її впритул. Біле підгорля переходило в так само біле, трохи жовтувате черево. Рев із роззявленої пащі робився гучним, аж нестерпним. Час іти. Далі все має статись саме собою.

Очамимря двома стрибками досягла вершини пагорба. Вигнувши своє гігантське тіло, вона сперлась передніми лапами на підніжжя Бабародіни, відштовхнулась і рвонулася вгору, намагаючись злетіти, полинути, досягти ящера, який шорстко тріпотів на вітрі десь там, угорі.

Ч-ч-ч-вак! Із усієї сили тіло ящірки беззахисним білим черевом – Від підгорля й донизу – насадилось-настромилося на меч, той мечик-бурульку, який стискала в правиці Бабародіна. Очамимря спершу й не відчула болю, тож і далі тягнулась догори, судомно перебираючи задніми лапами й розрізаючись навпіл глибше, глибше, глибше…

Кирюха біг схилом униз. Озирнувся лише на мить, та саме цього й не слід було робити. Безмежне біле черево розвалювалось, розпанахувалось, із його глибини слизькими клубками виповзав-опадав кишечник, де – рожево-червоний, а де – Біло-сріблястий, а ближче до хвоста – зелено-жовто-коричневий…

Очамимря заревла – уже по-іншому, вже від болю, а не від пристрасті. Кирюха прискорив біг, та було вже пізно. Велетенський хвіст, ніби гнучкий стовбур якогось небаченого дерева, конвульсивно котився схилом назустріч, загортаючись дугою, відрізаючи шляхи обабіч. Удар був коротким і неймовірно важким. Після цього колода хвоста, здригаючись у спазмах, іще двічі пройшлася тим самим місцем, дощенту плюндруючи, утоптуючи, притолочуючи криваві плями на тому місці, де ще мить тому біг живий чоловік, присипаючи їх глинистою бурою землею…

* * *

Повільно, довго, важко помирав град. Від смороду величезного мертвого тіла чманіли городяни, сахалися коні, падали птахи в польоті. Навіть пси бродячі падла того не їли, а які зважувались покуштувати, ті там-таки, на місці, й подихали зі скавучанням і виттям. Дух мертвотний огорнув усе на багато-багато верстов навколо. У воді риба – і та задихалася, косяками неживими пливла вниз за течією догори черевом.

Городяни, без володаря не спроможні життя впорядковане налагодити, поступово порозбрідалися собі: хто вздовж Ріки подався, а хто на захід, туди, де сонце за обрій ховається. Спорожніли будинки на подолі, збезлюдніла площа головна. Ніхто вже не гомонить, не співає, не збирає растаман-траву на схилах гір поскотинських. Стоїть порожнім колись преславний і великий град наш.

Тож якщо насправді є в нас десь там невідомі брати на сході, і якщо колись вони вирушать у дорогу далеку, і здолають її, і прийдуть до граду нашого, то, вийшовши на край берега лівого, найпершим, що побачать вони, буде білий довгий скелет величезної ящірки, який лежить посеред пагорба, звужуючись хвостом до Ріки. Нічого й далі не росте на пагорбі, ні кущі, ні трави кістяк той не затуляють, не приховують. Вітер свище в порожнинах кісток його, наче в сопілку посмертну, і подеколи птаство нечисте, чорнопере сяде перепочити на сплетінні ребер його чи на гребені звітрілому чудернацькому. Та ще часом як з-під землі вродиться біля нього худа й цибата постать волфа в довгому шкіряному плащі. Повільно пройде вздовж скелета, від голови до хвоста, і зникне, наче знову крізь землю провалиться…

Травень – червень 2002 р. Відень.

Листопад – грудень 2002 р. Рівне – Ірпінь

Примечания

1

Пані та панове! мене звати Вінсент. Я не тутешній, сам не знаю, як я тут опинився. Я хочу їсти, я не маю грошей. Будь ласка, купіть у мене мої роботи. Віддам недорого.

Content

Олександр Ірванець
Загальний аналіз (збірник)

День Перемоги

Загальний аналіз

Bruder

Львівська брама

1

2

3

Золото Павла *******ка (Львівська брама-2)

Очамимря Повість безврем'яких літ

Примечания