Лариса Денисенко

Калейдоскоп часу

Передмова

Нехрестоматійна проза

Твори Лариси Денисенко, популярного українського прозаїка початку ХХI століття, навряд чи коли-небудь потраплять до хрестоматій. Вони не припадатимуть порохом у сутінках бібліотек в оточенні текстів похмурих класиків. Безжальні руки укладачів не викидатимуть із них розділи, аби втовкти всі літературні колізії й кульмінації в один грубий том і максимально скоротити час його читання. Школярі не домальовуватимуть письменниці вуса й окуляри (хоч це все одно не зашкодило б її харизматичній вроді) і навряд чи на уроках «укрліт» писатимуть твори (а от це насправді шкода!) «Особистість і натовп у романах Лариси Денисенко» чи «Моє ставлення до сексу та ранньої вагітності після прочитання роману “24:33:42”».

Бо хрестоматії – це те, що хтось мусить читати, а не те, що читати хочеться. Оповідання, новели, романи Денисенко ніяк не вписуються в «канон» української літератури, адже немає в них ані національного насилля, ані розподілу земель, ані «щирих» кумоньок. Та й герої творів, навіть коли долають різноманітні труднощі, усе одно не втрачають зв’язку з реальним світом, опановують його спрагло й повно і вдихають його з насолодою.

Жоден персонаж творів письменниці, навіть найбільш екзотичний (о, цих в її творах вистачає!), не схожий на вигадку. Причому настільки не схожий, що кожного разу здається, наче Лариса, перш ніж розповідати нам нову, страшенно приватну історію, якимось фантастичним чином влізла в чужу оболонку і прожила шмат чужого життя зі властивими їй дотепністю та мудрістю. Воно наче й не дивно: як успішний адвокат Лариса зобов’язана це вміти. Але ж мусить іще й письмово виповісти все це на переконливих нотах! І їй удається така майстерна розповідь, що кожен персонаж вростає в життя читача, як новий приємний знайомець, навіть якщо той досі не дуже уявляв собі, чим живуть, наприклад, закохані в наркоманок юнаки, програмісти-емігранти, перекладачки-офіціантки, травмовані важким дитинством психоаналітики чи тричі заміжні самотні жінки…

Понад сто років тому класик української літератури Олександр Олесь написав вірша «З журбою радість обнялась…». Кожен твір Лариси Денисенко ніби ілюструє цю метафору, нагадуючи: життя – така штука, а Божі дороги несповідимі: не тільки радість виростає з журби, смутку чи нещастя, а й сміх, утіха й тепле родинне щастя. От лише не забувайте вірити й любити…

…Уже багато років я спілкуюся з цією унікальною людиною, читаю її романи, новели, оповідання, інтерв’ю, листи, коментарі в соцмережі, дивлюся на її портрети, обкладинки книг, на фото письменницьких пальців, що зависли над клавіатурою, пишу про її тексти, редагую… І ніколи не наважуюся поставити питання, що нав’язливо, маніакально переслідує мене всі ці роки.

Люба Ло! Звідки ж Ти все це знаєш?!

Не питаю, мабуть, тому, що здогадуюся – звідки. Читайте Ларису Денисенко, і ви теж будете знати багато чого, про що не пишуть у хрестоматіях…

Тетяна Щербаченко

Калейдоскоп часу

Топінамбррр

На світанку будь-яких романтичних стосунків усе бачиться в ніжному рожевому світлі. Я не беру такі крайнощі, як брудні шкарпетки, найвищий ступінь жадібності, постійні пивні відрижки та подібні варіанти. Зате надокучливість на ранній стадії сприймається як турбота, настирність – як дуже зворушлива турбота, а повчання – як ті самі увага й турбота, помножені на щире бажання допомогти.

Так було й цього разу. Розчарування ще не настало, але його перші капосні ознаки вже починали мене діймати. Сама не знаю, навіщо, власне, я зустрічалася з Рюкзаковим. Рюкзаков колись навчався в паралельному класі, і я щось не пам’ятаю, щоб у школі він мені особливо подобався. Як і я йому. Ми були один одному паралельні. «Ну, я на тебе тоді дивився. Ти була якась така…» – мрійливо мукав Рюкзаков у відповідь на мої малоліричні спогади. Якого біса він мені сподобався зараз, я ніяк не могла збагнути. А я для нього, видно, залишилася «якоюсь такою». Про всяк випадок попереджаю: дівчата, не змішуйте сухі й напівсолодкі вина в компанії з давно прожитими вами персонажами, – це може налаштувати і вас, і їх на ліричний лад. І потім, цілком імовірно, може статися так, що ви тягнутимете цю лірику на своїй дупі довгі місяці.

Я не пам’ятала, чим прославився Рюкзаков у школі, він не брав участі в «богемних» розвагах на кшталт куріння під теплицею й прогулювання занять в ігрових залах і кінотеатрах. Не дер горлянку на інсценівках політичної пісні, ніколи не проводив шкільних концертів і не перемагав на змаганнях і в олімпіадах. Не носив до школи «Данхіл» та «Адідас». Не водив дружби зі шкільною елітою. Був звичайним хлопчиком. Як усі. Для мене він був «Рюкзаков з “А”». «Ашка». А всі «ашки» в очах «бешок» були нудьгарями й задротами. Зараз я могла сказати про Рюкзакова тільки одне: мені подобалися його димчасто-сірі очі й те, як він цілується.

З Рюкзаковим ми щосили обговорювали заплановану на травень поїздку до Туреччини, готувалися, вибирали й замовляли готель і таке інше. Час від часу в мене миготіла думка: а чи витримаю я Рюкзакова у відпустці? Адже там від нього буде не так просто відскіпатися, як у Києві. Рюкзаков іноді був грузлий, як кисіль. Ти його начебто випив, а за якийсь час диви – знову він зібрався на дні. Не зашлеш же Рюкзакова в довгий екскурсійний тур по красотах Туреччини? Точніше, заслати можна, але це марно. Без мене Рюкзаков нікуди не поїде. Коли ж мені ставало особливо страшно від рюкзакодумок, я перемикалася на питання більш приємне і не менш актуальне: який купальник вибрати – кольору вохри чи скошеної трави?

Вдала відпустка була для мене життєво необхідною. У той час моя робота вирізнялася постійними авралами і висмоктувала мою енергію літрами. Від самого початку я попереджала Рюкзакова, що біла, пухнаста й весело-поблажлива тоді, коли в мене небагато роботи. А от коли вона починається, її кількість зростає і кінця їй не видно, я стаю жахливо дратівливою, апатичною до всього, крім цієї самої роботи й близьких друзів (друзі мене майже ніколи не дратують). Крім того, я починаю ненавидіти всякі там розмови про кохання, почуття, планування стосунків та інші шмарклі.

Ще я не зовсім розуміла, на які такі грошики ми з Рюкзаковим збираємося їхати до Туреччини? Рюкзаков не любив обговорювати тему грошей і її підтемки – усе це йому здавалося вульгарним і не вартим теперішніх ліричних відносин.

– Як я можу говорити про гроші з коханою жінкою? – любив вигукувати Рюкзаков. Розмовляти про гроші, і правда, необов’язково – у тому випадку, коли вони є. Знаючи цю особливість Рюкзакова, щоб не псувати собі цим знанням довгоочікувану відпустку, я відкладала гроші із зарплати, і до травня, відпускного місяця, у мене назбиралася сума, що дозволяла самій оплатити мою відпустку. Варто відзначити, що я буваю дуже чуйною на світанку відносин, намагаюся зрозуміти становище іншої людини, підтримую її, співчуваю, заспокоюю, заряджаю оптимізмом. Але такі мої альтруїстичні почуття тривають рівно стільки, скільки тягнеться цей самий світанок, – тобто, не більше трьох місяців. Світанок минув, і я вирішила витратити частину відкладених грошей на всіляке миле моєму серцю манаття, що і зробила. Ви, напевно, ніяк не втелепаєте, а до чого тут озаглавлені топінамбури? Ще пара абзаців, і ми до них підійдемо.

Рюкзаков у той момент переживав не найкращі часи. Утім, не знаю, як би він переживав кращі. Не бачила я таких у Рюкзакова. Рюкзаков нехтував грошима, вони відповідали взаємністю. На роботі йому регулярно затримували зарплату, іноді не мав навіть на каву. Я намагалася зглянутися на його становище, хоча ситуація мене дратувала. По-перше, я до такого не звикла. А по-друге, дурнувато виглядає, коли, вечеряючи з чоловіком (навіть не вечеряючи, а так, перехоплюючи), платиш за обох. Ох, ці хитро-гордовиті обличчя київських офіціантів… Жахливо. Що поробиш, виходить, я – людина, залежна від облич офіціантів.

Варто сказати, що Рюкзаков, при всій його ненависті до торгово-грошових питань, розумів свою фінансову неспроможність. Тому намагався її компенсувати романтичним коханням і невгамовним сексом практично, як кажуть, «просто неба». А ще він зустрічав мене з роботи і ми разом тупцяли в напрямку до метро. Дорогою я думала: «Боже, і що зі мною відбувається? І це я? Я, що і кроку не робила без машини, навіть якщо мені потрібно було пройти якусь дрібничку, наприклад, від Маріїнського парку до ЦУМу? Яке метро?» Ні, проти метро я нічого не маю, але волію користуватися цим видом транспорту самостійно й винятково за власним бажанням або потребою. У мене була така споживча позиція: якщо поруч зі мною трапився чоловік, то я не повинна їздити на метро.

Ненав’язливо я намагалася пояснити Рюкзакову, що мені не потрібний чоловік, який би супроводжував мене додому на метро. Чоловік мені потрібний для того, щоб вирішувати більш глобальні проблеми: відкривати нові обрії, навчати, давати слушні поради, любити мене такою, яка я є, і приймати на себе частину моїх клопотів. А питання, як мені доїхати додому (на метро, пішки або взяти таксі), я здатна якось вирішити сама. Рюкзаков від цього страшенно бісився й замикався. Єдине, що він міг дозволити собі в той час, – це погуляти зі мною в парку або ботанічному саду, тримаючи мене за руку, затискаючи в безлюдних місцях, тикатися в мене в громадському транспорті та віддано дивитися хтиво-закоханими очима. Гарна погода цьому сприяла.

Отже, рожевий світанок закінчувався, змішування вин, що кинуло нас один до одного, давно втратило свій магічний вплив і я тверезіла. А людина, що тверезіє, часто стає злою. Витративши майже всі відкладені на відпустку гроші (зрештою, це ж Рюкзаков зазивав мене в спільну відпустку, то нехай і викручується), я частіше дозволяла згризати себе думкам, за рахунок чого або кого Рюкзаков збирається везти мене до Туреччини. Ось тут і трапилися топінамбури.

Я прийшла з роботи втомлена й повністю спустошена. Буває такий стан, коли в голові немає жодної цільної думки, а лише обертаються якісь важко ідентифіковані уривки. Рюкзаков подзвонив мені цього вечора десь близько 22:00. У мене не було сил відповідати на його самцівські заклики: «Ятебелюблюятебехочуятакскучив». Тому я спробувала згорнути нашу розмову, пославшись на страшенну втому. А ще мені хотілося чогось такого, чого я сама не розуміла, але точно знала, що хочу чогось матеріального. Чогось схожого на браслет Сваровські з грайливими гранями, пантофлі на кістяній підошві або диск «Депешей [1]». І отут із найкращих єзуїтських мотивів Рюкзаков видав: уся моя втома від того, що в моєму організмі, на його переконання, надто мало заліза. Я дуже здивувалася, бо думала, що чого-чого, а заліза в мені досить і навіть вистачить із надлишком на всю колишню «Криворіжсталь».

– У тебе дефіцит заліза, тому ти так часто втомлюєшся. І постійно ниєш, – сказав Рюкзаков («Ниєш». І це мені говорить той іще скиглик Рюкзаков?! Рюкзаков, якого пересічний нежить укладає на тижневий лікарняний? Рюкзаков, який за кермом батькової машини втомлюється за якихось пару годин?!). – Тобі щодня потрібно їсти топінамбури. Включи їх до свого раціону обов’язково. У них до біса заліза. Уся моя сім’я – а здоров’я для моєї сім’ї дуже важлива штука, а не порожній звук, – регулярно споживає їх у різних видах! Можна у вигляді варення, можна мариновані, але тобі краще гризти їх сирими, так ми тебе швиденько підбадьоримо, зая, – сказав турботливий Рюкзаков.

Мене знудило від однієї назви. Я їх ніколи не їла, цих топінамбурів. Більше того, я навіть не уявляла собі, як вони виглядають. Єдине, що я знала про цей «овочефрукт», що це – земляна груша й що, напевно, від цієї штуки у захваті свині.

Останнім зусиллям своєї залізної волі я стримала себе, щоб не наговорити гидоти і не послати Рюкзакова туди, куди він зазвичай заклично запрошував мене. Я абияк закінчила нашу щиросердну розмову. Не спалося, мені здавалося: щойно я засну, у мій сон наскочить невгамовний Рюкзаков із літровою банкою варення з топінамбурів і буде силком їх у мене запихати. Топінамбур мені все-таки наснився. Якась величезна свиня грала ним у футбол. Він пахнув опалим листям, яке намочив дощ. І підморгував мені «картопляним» вічком.

Прокинулася я в паскудному настрої.

Наступного дня довго збиралася з думками й зрештою вирішила написати Рюкзакову листа. Рюкзаков любив писати листи. Вони завжди були довгі, завжди «про стосунки», завжди в них підкреслювалося, що любов не вимагає ніяких фінансово-матеріальних підживлень-підтримок, крім почуттів двох, а якщо вимагає, то, значить, це й не любов зовсім. Писав він і про те, наскільки для нього важлива сім’я, як ми будемо ходити в гості до його сімейних друзів і тримати одне одного за руки.

Я накатала Рюкзакову довгий опус. Без рук. Без сімейних друзів. І навіть без теперішньої любові. Досить цинічний і отруйний. Очевидно, я свідомо прагнула принизити його гідність. Я написала, що його довге утримання від жіночого товариства (Рюкзаков підкреслював, що він «до мене» уникав постійних стосунків), напевно, дозволило йому забути, що коли в жінки поганий настрій або вона роздратована, то підвищити його або зняти роздратування допомагають, приміром, парфуми, чудова пара взуття, косметика, шалик… Далі йшов двосторінковий синонімічний ряд приємних і досить матеріальних жіночих щастячок. «Топінамбури до цього списку не потрапляють за визначенням», – так я закінчила свій лист.

Він довго мені не відповідав. Я йшла з роботи, а відповіді все не було. Вечір я вирішила присвятити собі: сходила на масаж, до сауни, зустрілася з подругою, щоб випити, – мені просто необхідно було зняти цей топінамбуровий стрес. Увесь день, у кого тільки могла, я намагалася дізнатися, які вони на смак. Топінамбури. Ніхто не знав. Правда, один мій колега сказав, що колись його батько намагався висадити ЦЕ на дачі, тобто шанс познайомитися з топінамбурами в нього був, але мама, поплутавши їх із лопухами, вибур’янила топінамбури з коренем.

До будинку я підповзла пізно. І яким був мій подив, коли, підійшовши до свого під’їзду, я побачила, що з нього вибігає Рюкзаков. Він, виявляється, заявився до мене, аби з’ясувати наші стосунки. У руках Рюкзаков тримав чорний пакет.

– От. Приніс. Ти ж, зая, така неуважна, сама б нізащо це не відшукала.

Я здогадувалася, що ховається в чорному пакеті Рюкзакова. Я здогадувалася, яке «це» я б нізащо не відшукала.

– Топінамбури? – для проформи поцікавилася я. Рюкзаков просяяв. А то, мля.

– Торішні. Мариновані. Мати тобі дасть пару рецептів приголомшливих салатів. Можемо завтра взяти ці топі-нями, поїхати на дачу. Я розтоплю камін, буду масажувати тобі п’яточки. А ти, заю, приготуєш нам із них смачний і корисний салатик.

Топінамбури спочатку стали мені руба в горлі, потім упали каменем прямо до шлунку, викликаючи перманентну нудоту від Рюкзакова, його мами, здорового способу життя родини Рюкзакових і масажу п’яточок. Але почалося все з топінамбурів. Вони й стали початком кінця.

Ще раз Рюкзакова я побачила за місяць, коли повернулася з відпустки. Знов-таки вибігав із мого під’їзду. Цього разу він приніс мені направлення до модного лікаря, який вивчає нестачу заліза в організмі.

– Заю, ти регулярно споживаєш їх? – запитав Рюкзаков, цілуючи мене, наче й не було нічого. – Тому що я сказав лікарю, що ти споживаєш постійно. І він буде робити аналізи з урахуванням постійного споживання, – сказав Рюкзаков і схопив мене за руку. Якби мені навіть довелося залишити йому свою руку й своє серце на додачу, я б однаково вирвалася. Утім, обійшлося без каліцтв і жертв – незважаючи на регулярне вживання топінамбурів, ніхто б не назвав хватку Рюкзакова залізною.

2005

Светрики

Уперше все сталося випадково. Коли Стіан приїхав до Києва. Я цього не помітила, він каже, що теж не помітив. Ми танцювали, їли солоні горішки й чомусь витирали руки він моєю, а я його серветкою, затиснутою між нашими пальцями. Це помітила Амалія, яка завжди помічала те, що коїться з іншими, і ніколи – те, що коїться з нею. Вона сказала:

– Ой, ви тільки подивіться, у вас однакові светри.

Це була неправда. Точніше, не зовсім правда. Тому що светри були різні, у мене – канадського виробництва, а в Стіана – іспанського. Светри були однакового кольору, кольору слонової кістки, у них були однакові коміри – «під горло», свій я загортала два рази, а Стіан – один. Светри були вузькі й короткі.

– Ера унісексу, – зауважила я.

Амалія похитала головою: «Нутребажтаке». Стіан нічого не сказав, він усміхнувся дуже чемно (у нього була дуже ввічлива усмішка навіть тоді, коли він злився або щось йому не подобалося) і витер свої масляно-горіхові пальці об серветку, затиснуту між моїх пальців.

Нам зі Стіаном подобалося танцювати. Кожен із нас танцював сам по собі, але оточуючі думали, що ми танцюємо разом. Тому що ми й танцювали разом. І потім уже, не домовляючись, наприкінці своїх електронних листів приписували: «Cheers, Hugs and Dance!» [2]

Так виходило, що ми бачилися на різних заходах міжнародного значення три або чотири рази на рік. Це були різні країни, різні міста, різні клуби: Київ, Москва, Париж, Мадрид, Прага, Сеул… Ми вдягали вузькі джинси й схожі або однакові светрики і танцювали. Светрики були на блискавці або без. Ті, які були на блискавці, ми називали кофтинками. А ті, які були без блискавок, з комірами «під горло» або з мисоподібними вирізами, ми називали светриками. Усі наші светрики були вузькими, гладенькими, однотонними. Ми не любили, щоб на них були малюнки.

Першим це зробив він. Хоча першою подумала про це я. Коли ми зустрілися в Москві, він прийшов до мого номера ввечері й простягнув пакет. Він дотепер мені не вірить, але я знала, що буде в цьому пакеті. Знала! Светрик був сірий із блакитним відливом. Бавовняний. Вузький, зв’язаний англійською резинкою.

– Спасибі, – видихнула я. Відразу стягнула свою кофту й вдягла светрик Стіана. Він мені личив. Упирався своїм рівним краєм у мої стегна. Стіан стягнув із себе куртку, я вже знала, що буде під нею. Там був сірий светр із блакитним відливом. Стіан вважає, що авторство цієї ідеї належить йому. Але я знаю, що авторство – моє, а він лише актор, що вгадав режисерський задум. Ми сперечаємося з цього приводу дотепер. Утім, ми з ним постійно сперечаємося.

Тоді ми танцювали, і хтось сказав, що ми дуже гарні. Ми зі Стіаном практично одного зросту, хоча він і трохи вищий, сантиметрів на п’ять, але коли танцюєш, цієї різниці не видно. Стіан – попелястий коротко стрижений блондин, я – довговолоса шатенка. Багато хто міг би сказати, що в нас – сірі очі, але це неправда, тому що очі в нас різного кольору. Нам пасують джинси. Бо в нас гарні ноги й підтягнуті попи. Вузькі светрики нам теж пасують, тому що ми стрункі й гнучкі люди.

Стіан народився в Осло, він – дипломат, тому працює, де доведеться, і дуже часто кудись їздить. Якийсь час Стіан навчався в Мінську, тому знає такі дивовижні слова, як «діалектичний матеріалізм» і «сука п’яна»; знає, що таке прати пакети й розвішувати їх на прищіпках на балконі, щоб висушити. Пам’ятає, що банани продавали тільки ветеранам війни та їхнім родичам у спеціальних ветеранських магазинах, під якими можна було ці банани перекупити за прийнятною ціною. А ще він знає, що «бульбаші» – це білоруси, і про зміст і двозначність чудового слова-страви «драчена» він теж знає. Якщо хто не знає, це картопляна запіканка.

Я вже казала, що сперечаємося ми зі Стіаном постійно. Наприклад, це буває так. Я говорю про те, що прочитала книжку його співвітчизника Ерленда Лу. І додаю, що це забавна книжка. Стіан особисто знає Ерленда. Осло – дуже маленьке місто. Воно майже таке ж тісне, як наші светрики й джинси. Стіановий Ерленд – недоумок. Я говорю, що мене не цікавить, чи недоумок Ерленд, мені сподобалася його книжка.

– Це дурна книжка. Так може писати хто завгодно. Сісти й описувати, куди й чим ти какав, з ким лаявся, яку дівчину зустрів і що ти їв. Нісенітниця, – говорить Стіан.

– Що ти взагалі тямиш у книжках? – заводжуся я, бо мені не подобається, що Стіану, з яким ми так добре танцюємо, Стіану, з яким ми обмінюємося подарунками й усмішками, моєму прекрасному танцювальному Стіану не подобається книжка, яку я дійсно вважаю дуже забавною.

– Побільше, ніж Ерленд твій, тямлю, – так відповідає Стіан. – Роман має бути романом, якщо ти вже його взявся писати. Кому може бути цікаво, що Ерленд вважає своїх друзів недоумками або спілкується із сусідською дитиною? Багато хто вважає своїх друзів недоумками, а ще більше людей спілкуються із сусідськими дітьми. Теж мені творчість! – Стіан знизує плечима й крутить попою.

Мені подобається, як він крутить попою, подобаються його попа і його плечі, але не подобається, що йому не подобається творчість чортового Ерленда Лу. І, здається, останнє перекреслює все те, що мені в Стіанові подобається, тому я закипаю.

– Як ти не розумієш: ЯК написано – не менш важливо, ніж ЩО написано. І в нього, у ТВОГО Ерленда, відмінно виходить «ЯК», – заявляю я, вигинаю спину, енергійно рухаю стегнами. Стіан якийсь час стежить за цим процесом. Потім каже:

– І взагалі він – нудотний хам, буває, що в нього смердять шкарпетки, а ще він носить жахливі широкі й смугасті светри.

– Я теж ношу смугасті светри, – я напираю на нього грудьми. – І що?

– Ах, ти… – звужує очі Стіан.

– Дурень, – розширюю я свої.

Светр, що був вручений Стіанові в Празі, я купила в «Сеслі», саме там, де й той светр, що придбала собі. Вони відрізнялися блискавками. На моєму светрику блискавка була коротша, а на Стіановім – довша. Кольору вони були однакового – підігрітого молока. Я терпіти не можу молоко, особливо підігріте, як, напевно, терпіти його не можуть усі, хто часто хворів ангінами, але колір цей гарний. Лизнути підігріте молоко мені ніколи не хочеться, а светра хочеться. І часто. Я купила Стіанові светр на один розмір менший, ніж він носить. У Стіана гарне тіло, підкачане, але не занадто. Коли трикотажна річ менша на розмір, сидить вона щільніше й виглядає сексуальніше.

Стіан полюбляє дивитися, як я торкаюся руками своїх стегон. У нього так красиво ніколи не виходить. Він розповідає мені про те, які недоумки американці. Мені це чомусь не подобається, хоча сама я можу розповісти про американців і не таке. І не тільки про них. Тому я зауважую:

– І це говорить людина, народжена в один день із Томом Крузом, у великий День Незалежності не менш великої Америки?

Стіан починає злитися, він б’є себе по сідницях і каже:

– Ти взагалі незрозуміло з ким в один день народилася. А Круз, між іншим, непоганий актор і подобається жінкам.

На це я відповідаю, що народилася в один день зі Стравінським, але такі недоумки, як Стіан і Том Круз, звичайно ж, поняття про нього не мають.

– Ах, ти… – сичить Стіан.

– Дурень, – звично підтримую його починання я.

«Міз [3] Лариса Денисенсен», – читаю я на табличці, що тримає симпатична дівчинка, якщо можна назвати симпатичною дівчинку, чимось схожу на віслюка. Вона саме така. Схожа на віслюка й дуже симпатична. Я в Осло. Табличку написав Стіан. Він якось сказав, що в мене дурне прізвище.

– Де-ни-сен-ко. Неймовірно довго, дивне сполучення літер.

– Звичайно, – відреагувала я. – Інша справа – твоє. Кріс-тен-сен. Набагато коротше й милозвучніше, ага.

І ми почали сперечатися, штовхатися плечима, тому що танцювали, а потім випили пива, і нас осінило, що в нас із ним схожі прізвища. Мого діда кликали Денисом, а його – Крістеном. А «Сен» і «Енко» – це були їхні бойові прізвиська, тому що діди дружили, а подружилися вони, звичайно ж, на війні. На якій війні – неважливо, воєн завжди буває предосить, важливо, щоб теперішні чоловіки знаходили один одного саме на війні. Нам так здавалося. Наші діди так і зробили. А потім вони зліпили зі своїх імен і прізвиськ прізвища, щоб ніколи не забувати один про одного.

На готельному пледі мене чекав пакет. У ньому виявився бузковий светрик, легкий і пухнастий. Коли я вдягла його, мої очі змінили колір, стали темнішими і яскравішими. І я подумала, а якими стануть очі Стіана, коли він надягне свій? Очі Стіана стали світлішими й прозорішими.

– Ти де була годину тому? Я тобі дзвонив! – каже Стіан.

Він дуже милий, тому я не хочу говорити йому, що навідувалася до Посольства Фінляндії, яке згадувалося в останній прочитаній мною книжці «недоумкуватого Ерленда Лу».

– Так, вешталася десь, – відповідаю я невиразно й усміхаюся.

– А я одружився із Сандрою, – сказав Стіан.

Я завела свої руки за спину.

– А я знаю! Ти ж мені писав! – кажу я.

Стіан стежить за рухом своїх стегон, щось йому не подобається.

– А ще в нас народилася дитина! – продовжує він, а я думаю, що він спеціально спочатку сказав мені про своє одруження, про яке я знала, щоб не ошелешити враз повідомленням про дитину. Але я не можу зрозуміти, навіщо він будує розмову саме в такий спосіб.

– І ти мовчав! – кажу я, відбиваючи ритм на своєму куприку. – Ну, і як назвали? – допитуюсь я, тому що мені завжди цікаво, як називають дітей, для мене в цьому криється якась непоясненна й притягальна магія.

– Як тебе, – каже Стіан, різко прокручуючись.

Я уявляю собі крихітну норвезьку дівчинку Ларису Крістенсен, у неї ясно-сірі пір’ясто-хмарні очі Стіана, в яких за хмарами коли-не-коли прозирає ніжно-блакитне небо. І темне, як у Сандри (вона італійка) волосся. Цікаво, про що подумають дорослі або діти, коли почують, як її кличуть? Лариса Крістенсен. Звучить красиво. Майже казково звучить. А що вона їм скаже?

– Ну? Чого ти мовчиш? Тобі подобається? – запитує Стіан.

Я відповідаю, що саме міркувала про те, що буде відповідати маленька Лариса Крістенсен на запитання, звідки в неї таке ім’я.

– Але це хлопчик! – продовжує Стіан.

Я припиняю танцювати й дивлюся на нього зачаровано.

– Хлопчик? – не розумію я.

Стіан енергійно киває, він задоволений своїми стегнами, нарешті спіймав ритм.

– Хлопчик – Лариса? – продовжую не розуміти я.

– Тищодурназовсім? – хіхікає Стіан.

– Чого ти хіхікаєш? Не Лариса? – запитую я, підвищуючи голос.

– Лоуренс-Денніс! – гордо відповідає Стіан.

Лоуренс-Денніс. Якесь дурне ім’я. Ім’я для голінастого клубного щеняти, якого мусять наректи на букву «Л».

– І ти вважаєш, що ви, тобто що ти назвав сина моїм ім’ям? МОЇМ? Виходить, як на тебе, оце-от ДУРНЕ ІМ’Я, воно – МОЄ, так? ЦЕ ІДІОТСЬКЕ ІМ’Я – МОЄ?! – починаю репетувати я.

– Не смій навіть говорити таке! Як ти можеш ТАКЕ говорити? Це не дурне ім’я, це ДУЖЕ ГАРНЕ ІМ’Я! ТВОЄ! – кричить Стіан.

– Дурне, аж найдурніше! ДЕ-БІЛЬ-НЕ!!!

– АХ, ТИ… – горланить Стіан.

– ДУРЕНЬ! – горланю я.

– Ти подивися, які вони красиві та які однакові, – чую раптом англійську мову.

Вона чужа, саме тому я її й чую.

– Давай швидше сфотографуємо їх, поки вони не помічають.

І я бачу, як повисають у кадрі тремтячою перевернутою веселкою дві смагляві руки, що вчепилися одна в одну. На моїй пухнастий бузковий рукав загорнений два рази, а на руці Стіана – один.

2005

Попутниця

Усе-таки приємно, коли твоїм сусідом у літаку виявляється не володар п’яної пики, який тільки-но закусив цибулею, а миловидна тендітна дівчина із солом’яним волоссям, від якої пахне дамськими сигаретками й трав’яними парфумами. Ще й тому, що двом приємним освіченим панянкам завжди є про що поговорити годину-другу, притлумлюючи біль у вухах чи то плітками про Ксюшу Собчак, чи то спогадами про безіменних мужиків, чи то здоровим дитячим сміхом, або й просто джином. Забігаючи трохи наперед, хочу відзначити, що наша бесіда була б набагато приємнішою, якби не Саня. Він виник практично відразу після чобіт Ксенії Собчак, замшевих, трохи нижче коліна, блакитного кольору, з блакитними топазами.

– А в мене любов пристрасна, – сказала моя попутниця. – Санею кличуть. Знаєш, він який?

І я практично переглянула короткометражний фільм про життя-буття Сані. Саня народився під Уманню, дитинство його було босоногим, тому, мабуть, замолоду Саню посадили за крадіжку армійських чобіт, а вже в зрілі роки він зайнявся взуттєвим бізнесом. З моєю запашною попутницею він познайомився, коли служив в армії під Ленінградом. «Високий, сильний, упевнений у собі». Таким вона його пам’ятає, любить і знає. На якийсь час вони розсталися, а зустрілися знову, коли в нього за плечима була в’язниця, а в неї нижче талії – аборт. Усе це називається одною фразою – «життєвий досвід».

– Тепер живемо в мене, у Пітері. Квартира окрема, не велика, але й не маленька. Для однієї мене вона взагалі величезна, але Саня такий високий, гучний, великий, що поруч із ним усе дрібнішає. Мені здається, що я зникаю, коли він поряд.

Вона усміхалася. Я теж. Ми, жінки, знаємо, як це буває приємно: зникати, коли поруч із тобою коханий чоловік.

– Він бізнесом займається. Купив взуттєву фабрику. А я працюю агентом із нерухомості. Якщо тобі буде потрібна квартира в Пітері, завжди звертайся, обов’язково щось підшукаємо.

– Дівчата, совість у вас є? Узагалі можна трохи помовчати? – ісусоликий гівнюк визирнув через спинку крісла. – У мене голова від вашого тріску розколюється.

– А чого ти підслуховуєш? Не подобається – не слухай! – хором обурилися ми.

– Якусь годину летіти, а він розвиступався тут, терплячішим слід бути, чоловіче. Нерви берегти, – сказала вона.

– Для більш неприємних зустрічей, – додала я. І простягнула йому Уельбека. – Почитайте. Букви відволікають від слів, – подобрішала я, жінка, що побажала незнайомому, нехай і не надто приємному чоловікові бридких зустрічей у його неясному майбутньому. Він фиркнув, але книжку взяв.

– Саня, звичайно, не цукор, – продовжувала моя попутниця з тієї ж цифри. – Буває, що й дубасить мене. Але я все розумію: втомлюється, бізнес на ньому, життя непросте, та однаково нариваюся. Скільки разів собі казала: не чіпай, хай наореться. А я оце помовчу хвилини дві, а потім усе одно лізу. Мені ж його різкість стосовно інших подобається, так чому зі мною він має бути іншим? Адже він цільна натура. Саня вже другий тиждень на батьківщині бухає, вчора ввечері подзвонив, сказав, що дуже скучив, кричав, щоб прилітала негайно. Довелося вилітати через Москву, уявляєш? З Пітера ніяк не можна було вилетіти, якісь чиновники злітаються, повітряні коридори перекриті.

– Зате зараз зустрінетеся, обійметеся, і все у вас буде добре, – зауважила я, відчувши втому.

– Ні. Зараз ми не зустрінемося, – сказала вона. – Він мені дзвонив, попередив, щоб я до Умані сама добиралася. У якогось його друзяки день народження, всі п’яні, не розуміють, у який бік кермо крутити.

Я подивилася на годинник. Майже 23:00.

– Умань від Києва близько? – поцікавилася вона.

– Як тобі сказати… не дуже. І пізно зараз, потрібно ще водія знайти, що візьметься до Умані їхати. У тебе грошей із собою досить?

– Нє-а. Я зірвалася в чому була, майже все, що взяла із собою, витратила. Подарунки мамі, сестрі, сувеніри всякі, горілка пітерська – пацанам, пиво, туди-сюди, квитки до Москви, квиток до Борисполя, стільки грошей полетіло…

«Завидна легковажність», – подумала я. І відразу побачила, як у її очах пронеслося занепокоєння, до неї починало доходити, в якому становищі вона опинилася.

– Не переймайся, щось вигадаємо, – необачно послала розраду мати Тереза, яка безвилазно сиділа в мені. Під «чимось» розумівся мій приятель Арсеній, що мав зустріти мене в Борисполі.

– Дивися, що мені видали. Картку якусь. Що мені в ній писати?

– Це всім негромадянам України видають, – заспокоїла я її. – Допомогти тобі заповнити?

Я виводила «Олена Баракіна», переписувала номер і термін дії її паспорта, придумувала мету її візиту в Україну, а вона розповідала про заходи, які заплановані на трьохсотріччя Санкт-Петербурга. І запрошувала в гості. Ввічлива така Лєна Баракіна.

До Арсенія ми підійшли вдвох.

– Привіт, любий! Почекай-почекай. Та стій ти! Розумієш, тут яка справа… От, до речі, Лєна, знайомся, нам потрібно щось придумати, щоб довезти її до Умані. У Лєни намалювалися несподівані проблеми.

– Це жарт такий? Уже північ, якщо ви не помітили, – влучно відреагував сонний Арсеній, злегка торкаючись губами моєї щоки.

– Яка я свиня, – повідомила нам Лєна. – Поцілуватися по-людськи не дала.

Арсеній нахилився до мене:

– Хто це? Що ти їй наплела? Якого милого нам із тобою цілуватися? Чи я чогось не знаю? Я тобі хто?

– Не знаю, – чесно знизала плечима я.

– Спасибі, – пролунав поруч противний голос. – Початок досить примітивний, а потім захопився. Усе-таки краще, ніж ваші одноклітинні Санєчка та Ксюша.

Мені простягали книжку. Лєна нервово засміялася. А я повернулася до Арсена:

– Сеню, ти ж не злий, – дорікнула.

– Я? Ні, я – не злий. Я просто хочу спати і їсти.

Ми переминалися з ноги на ногу.

– Добре, дівчатка! – підозріло бадьоро сказав Арсеній. – Піду зістикую питання з таксистами. Куди нам, значить, потрібно їхати? До Умані? Уночі, правильно я розумію? Угу. І скільки ми можемо заплатити?

– Скільки ми можемо заплатити? – перепитала мене Лєна Баракіна.

– Ну… – я трохи розгубилася. – У межах розумного.

– Чийого розумного? – знову влучно поцікавився Арсеній.

– Скільки в тебе із собою готівки? – збила я його усмішку.

Лєна Баракіна почувалася вкрай незатишно.

– У мене п’ять гривень на стоянку й кредитка.

– І в мене кредитна картка… Ще подарунки є. З дьюті фрі [4]… Японські чаї в гарних коробочках, два шовкові жакети й дві шаманські маски.

– Добре, у Сені – машина, виходить, все саме собою влаштується.

– Правда? – безгучно запитала Лєна Баракіна.

– Так!

– Слухай, спасибі вам, тобі велике спасибі. Ой, яка я дурна. А як тебе кличуть? Ти мене все «Лєна» та «Лєна», а як твоє ім’я?

– Вона не знає, ЯК ТЕБЕ ЗВАТИ? – Арсеній охрінівав.

Точно. «Лариса», – усміхнулася я.

Перший раз Саня намалювався по телефону, якраз коли Лєна Баракіна проходила прикордонний контроль і так нервувалася, що відключилася. Другий раз він дістав її вже в машині Арсенія, щойно вона ввімкнула телефон.

«Заю, так, все нормально! Я отут познайомилася з одними… Так вдало, що… Вони мене везуть до тебе. Так, гарні… Що? Які хлопці? Що-що? Скільки? Двоє. Що ти говориш? Які козли? Тут дівчина є. Ніхто нікого не зняв. Заю, я ж розповідаю, а ти гиркаєш і не даєш слова сказати. От. Чого ти перебиваєш? Не козли. Заспокойся. Чому обов’язково козли? Я що, тільки козлів і здатна при… Я й кажу, а ти не… Я познайомилася з однією дівчиною в літаку, а тут її хлопець або чоловік підійшов. Так, не знаю. А що, це нормально – у незнайомих людей таке запитувати? Яке тобі діло, хто він їй? Що? А де мені взяти тут знайомих? Я що, тут була хоча б раз, ти мене возив, чи що, сюди? Ти з глузду з’їхав взагалі? Немає в мене грошей. Це не вони забрали. Що? У мене батарейка сідає. Кажи швидше. Заю? Ти мене чуєш? Ні, я гроші взяла, але вони скінчилися. Сам пішов. Ну, Санєчко, я тебе теж люблю. Чого-чого? Вистрибувати з машини? Що ти таке кажеш? Я не можу, я ж поб’ю коліна. Ти ж сам казав, що обожнюєш мої коліна, що, вже не обожнюєш? Я тебе взагалі-то, Саню, падлом не називала. А ти мене при друзях своїх… Може, ти когось встиг завести собі отут, поки я?… Якусь уманську телицю, га? Так ти скажи, полегши душу, давай, може, я ще на літак встигну. Чого ти злишся, заю? Яке таксі? Ти знову за своє? Саню, зараз ніч, у вас там що – не ніч? У мене грошей немає. Я ж тобі сказала вже. Що? Безкоштовно, так. Напевно. Ну, ми про це не говорили ще. Який мінет, тут дівчина. Що, він при дружині, ти вважаєш, буде мене лапати? Вона? Ти що дурень, так? У літаку вона мене не лапала, а тут почне? Та хто мене буде трахати?! Це тобі одне в голові. Скучила страшно. Саню, батарейка… Що-що? Кажу ж тобі, вони – нормальні люди, везуть мене в Умань. Ти б краще спасибі їм сказав, ніж репетувати. Іномарка в них. Заю, звідки я знаю, які номери. Які у вас номери?»

Ми не відразу почули, що вона в нас запитала, бо кожний був зайнятий своїм. Арсеній рипів зубами, а я міркувала на тему, чому зі мною постійно відбувається якась хрінь.

– Не знаю, – сказала я.

– Ти що, не знаєш номери машини чоловіка? – поцікавилася Лєна Баракіна.

– Я їх теж не знаю, ясно? – вибухнув Арсеній. – На фіга мені запам’ятовувати номер своєї машини, можете мені пояснити, а? У техпаспорті, якщо потрібно, подивлюся. І взагалі, що я вам – хлопчик із феноменальною пам’яттю? Затрахали! – Його несло, але «чоловіка» проковтнув.

– Саню, вони не знають номер машини. Ні, начебто не викрадена, сам будеш із ними розбиратися. Коли ми доїдемо. Ти б щось заплатив, так. А? Нічого не трапилося, Саню. Просто хотіла тобі сказати, що я вже прилетіла і їду по… Яка це траса?

– Одеська.

– Чув? Добре, а то сідає батарейка. Бувай, я теж тебе люблю, зайко!.. Батарейка сіла, – сумно сказала Лєна Баракіна. – Якийсь Санєчка нервовий, ви звернули увагу? Це тому, що він дуже за мене переживає. У Сані така тонка нервова система. Надірвана. Я так думаю, що я, звичайно, дуже безвідповідальна, так. У мене часто таке буває: я спочатку роблю, а потім уже думаю. Та й то не завжди… Тобто роблю завжди, а от щоб подумати… Слухай, а можна я з твого телефону подзвоню йому, бо мені щось за нього тривожно. Я швидко!

І понеслося. Саня горлав, вона виправдовувалася й кричала, що ніколи більше до нього не приїде, потім вони цілувалися, а потім трубка опинилася в моїх руках.

– Хоче з кимось із вас поговорити, – сором’язливо повідомила Лєна.

Не знаю я, що думав про своїх жертв маніяк Чикатило, але Саня розумівся на збоченнях. Він відразу ж повідав мені, що він зі мною зробить, якщо на Лєні буде «торкнута хоч одна дірка». От би подивитися, як він буде це перевіряти. Саня віддавав перевагу дієсловам «підвішу», «вирву», «попатраю», «виколю», «відхерачу», «розхерачу», «захерачу». Давненько ніхто не називав мене «соскою» і «біксою», не обіцяв вирвати матку й не розповідав про те, що він зробить при нагоді з моєю піхвою.

– Хочеш поговорити із Санею багатослівним? – м’яко запитала я Арсенія.

– Нема дурних, – відмовився він.

Позбавити себе такого чудового спілкування? Не розумію. Під час моєї чуттєвої бесіди із Санею Лєна Баракіна переповідала Арсенію, щоб він не заснув, двосерійний епос про Саню та його непросте життя з нечастими перервами на рекламу.

– Як ти там, мала? Мовчиш? У мене гроші кінчаються. Ну що, зустрінемося тоді біля таблички на в’їзді в Умань?

Саня олюднювався на очах, що не кажіть, а гроші псують людей.

– Домовилися, – сказала йому я.

– До зустрічі, подружко, – пригрозив мені Саня.

Їх було семеро. Зовсім не гномів.

– Може, не зупинятися? – запропонував Арсеній.

– Краще все-таки зупинитися, – прийняла рішення я.

– Почекайте, мені потрібно поправити пудру, – взялася припудрюватися Лєна Баракіна.

– Санечко, коханий! – кинулася вона до нього, випурхнувши з машини та потираючи занімілі сідниці. Арсеній клацнув запальничкою. До нього підтяглися троє. Я глибоко вдихнула відносно віддалік, повітря було свіже, незважаючи на те, що ми зупинилися на курному узбіччі. Повітря тут було просто чудове! Інтуїтивно я зрозуміла, що мені варто робити ноги по малознайомій місцевості, а не тішитися з возз’єднання сім’ї. Саня штовхнув Лєну Баракіну ліктем, гримнув: «Ми з тобою потім розберемося, бікса безпутна», – і рвонув за мною. Не розумію, чим йому не підходив Арсеній, що сумирно стояв? «Добре, що він п’яний, як чіп», – промайнула наступна думка, мені стало легко й приємно, я зрозуміла, що такими темпами він мене нізащо не наздожене.

– Хулі тобі треба? – дозволила собі крикнути я.

– Чиста пагаваріть! – схитрував Санечко.

– Ага-ага, – засумнівалася я. – Мало ти зі мною по телефону говорив?

З боку нашої машини почулося добродушне іржання.

– Подруго, у мене це, правий бік ниє. Може, це, пригальмуєш?

– Саню, я вже другу добу в дорозі. Затямив? Утомилася страшно, три години тому, по ідеї, я, обцілована й щаслива, мала би продавлювати тілом свій диван.

Я могла пишатися своїм рівним диханням. Щоранковий біг спростить вашу втечу!

– І шо? – Саня виявив розуміння.

– Замість цього я повезла твою кохану жінку до тебе сюди, у твою хрінумань, а ти за це письку мені вирвати пообіцяв? І це справедливо?

– Охрініти. Чого ж ти відразу не сказала? – обурився Саня. – Повертай давай взад. Будемо відзначати-миритися.

І ми відзначили. І помирилися.

– Не боїсь, Арсене, пий, скільки тре, от бачиш, прийшов до нас Миколка. Миколка служить у нас у ДАІ. Він тепер із вами поїде, жодна сука дорогою не докопається. Що ж, я своїх гостей та й не вшаную?

– Слухай, Арсене, а ти чого такий білий? Ти ж грузин? Нє? Фігасє. А хто?

Лєнка Баракіна гладила Санечку по спині, задумливо жувала стрілку зеленого часнику.

– Подруго, я в тебе навік у наймах. От чого хочеш – відразу й засандалю. Чого хочеш, для тебе – бля буду, ВСЕ!

Щуплий місяць прощався з нами.

У багажнику торохкотіла горілка. Мої коліна зігрівав загорнений у целофан шашлик. На задньому сидінні похропував Миколка, що час від часу підбивав носом козирок кашкета.

– Правильні такі пацани, скажи? – усміхався Арсеній. – Спочатку я думав: ну все, попав я з тобою. А потім дивлюся – нє, а все нормальок! Шашлики чудові!

Я теж усміхалася, ранок наливався світлом.

– Тебе вдома не прикінчать? – стурбувався безтурботно п’януватий Арсеній.

– Не повинні. Звиклі вони. Я ж їм подзвонила, окреслила ситуацію.

– Попали вони з тобою, матінко. Ох, і попали, – Арсенію було смішно.

Я витяглася свій мобільний і стерла з пам’яті Санин номер.

2005

Провідниця

Вона подзвонила, коли ми із Серьогою грали в нарди. Я вигравала, а Серьога злився, чухав потилицю, випинав нижню губу й приговорював:

– Що таке? От що це таке, я питаю? Ти ж не вмієш грати, ти взагалі не вмієш грати!

Грати я справді не вміла. А вигравати виходило! Він півгодини мене уламував, щоб я зіграла з ним у нарди. Я все відмовлялася:

– Не хочу грати в ці твої дебільні нарди, я не вмію в них грати й не бачу сенсу. Мені вони нецікаві!

– Правила дуже прості, зовсім не важко запам’ятати, дивись. І що тут складного? – поблажливо посміхався Сергій, покручуючи в руках плямисті кубики.

– Давай краще грати в «кості»! – тицьнула в кубики пальцем я. – Я вмію грати в «кості». Або давай у кістяний покер, га? Теж дуже прості правила, дивися, креслимо таблицю. От це школа. Щоб її закрити, потрібно викинути три рази по три кубики від одного до шести. Незрозуміло? Три рази по три одиниці, по три двійки, по три п’ятірки… ну й так далі, зрозумів? Якщо ти її не закриєш, буде мінус сто балів… А потім ідуть ігри. Пари, дві пари, великий стрит, малий, карі, флеш…

– Навіщо розводити писанину, я не розумію. Ти взагалі пояснювати не вмієш. А ще мама – учителька. Я от ні біса не зрозумів. Але ж ти зрозуміла, що ж тобі тоді незрозумілого в грі в нарди? Граємо в нарди!

І ми почали грати в нарди, тепер він злився, що я виграю. Що в людини за натура така? Який сенс грати із супротивником, що не вміє грати? І який сенс злитися на те, що він виграє?

– Фарт. Це просто фарт. Пре тобі, – заспокоював себе Серьога, невідривно спостерігаючи, як я кручу в руках кубики.

– Ні, це просто жах. Знущання якесь. Знову дубль! Ще й показувати тобі, що й куди переставляти й відкидати?

І тут подзвонила вона.

Розмова Сергія була такою:

– Так, це я. Привіт. Що? Дівчино, ви не… Так, я – Серьожа. Їздив, ну й що? Я вас не… Дівчино, ви помилилися. Так, мене кличуть Сергій, послухай, коза… Дівчино, припиніть істерику взагалі, я не розу… Що? Це взагалі маячня. Не може такого бути. Ні, не може. А я тут до чого? Ну, так. Сергій. Їздив, так і що? Півкраїни туди їздило, ще їм подзвони, мля, дістала. Я культурно говорю, ага. Звідки ви взагалі мій теле… Припиніть! Швидко кажи, давай, коза, хто тобі дав номер цього телефону? Я? Так, ясно, не дзвони сюди більше, зрозуміла? Та тому, що нічого такого не було, я не знаю, хто ти така, зрозуміло тобі? Та пішла ти в дупу!

– Дуже мила розмова. Душевна. Ти буваєш таким зворушливим у розмові з ближніми, друже мій Сергію, – зазначила я, швиденько складаючи нарди.

Серьога буравив поглядом нардову дошку.

– Ще зіграємо?

Задзвонив телефон.

– Це ти знову? Я ж пояснив, що не знаю, хто ти така, Іро, чи як там тебе, зрозумій, не знаю й знати не хочу. І не потрібно сюди дзвонити, зрозуміло? Подруго, слухай, це все – твої проблеми, ясно? Я їх не вирішу. Навіщо ти все це мені розповідаєш? Та манав я це, усвідомила ти чи ні? Усе, бувай здорова.

– Дурниця якась. – Серьога скривився й вимкнув телефон. – Та забери ти ці нарди. До біса! – Він злився.

Я знизала плечима й засунула нарди під дитячу диванну подушку. Маленьку й плоску. Сергій стежив за моїми нардозбиральними маніпуляціями, але це не перешкодило йому підійти до дивана, гепнутися на диванну подушку й загорлати:

– Ви що, змовилися всі мене дістати? Боляче ж!

– Це нарди, – вирішила пояснити я.

Він голосно вдихнув повітря.

– На кого це ти так гиркав по телефону?

Серьога подивився на мене уважно й жорстко випалив:

– А тобі яке діло?

– Цікаво. От приблизно таке, – схарактеризувала я своє діло. Буду я ще злитися на психів. Він зненацька завив і почав розгойдуватися на дивані:

– Скільки разів я собі казав: не бухай у поїзді, Серьоженько, хлопчику, не бухай! Буде тобі гидко по всіх статтях! Бухай або до, або після. От воно й гукнулося. І що я Оленці своїй пояснюватиму, якщо ця тварина постійно буде мені надзвонювати?

Я сиділа незрушно, виражаючи розуміння й співчуття його раптовому прозрінню.

Якийсь час він розмірено погойдувався на дивані та скрипів зубами. Я тихенько прослизнула на кухню, щоб заварити трав’яний чай. Дружина Сергія Лєнка займалася аптекарством: збирала, сушила всілякі травички, щоб додавати в чайок, відновлювати нервову систему. Лєнка піклувалася про здоров’я своїх рідних і близьких. М’ята, меліса, шафран, липовий і акацієвий цвіт та багато інших дбайливо висушених травичок, про існування яких я навіть не підозрювала.

– Пий.

– Не можу, – на диво виразно відповів Серьога. – Розумієш, потрібно щось робити. Я тут порозкинув мізками…

– Підмести за тобою? – спробувала пожартувати я, але мій жарт був зустрінутий крижаним поглядом. Як я могла забути, що не можна отак по-ідіотськи жартувати над чоловіком, якого відвідало злощасне прозріння і якого, між іншим, ти нещадно обіграла в нарди.

– Ну, я в тому сенсі, що розкидані мізки потрібно б підме…

– Та я зрозумів, у якому ти сенсі. Що за жарти дурні?

Іноді давні друзі дивують: виявляється, вони можуть бути істериками. Мені довелося затулити вуха.

– Припини верещати! – закричала я. – Хто це тобі дзвонив?

– Провідниця, – спокійно відповів Сергій.

– Хто?

– Провідниця, блін. Іра.

– Ти щось загубив у купе? Чи підсклянник із простирадлом спер?

– Я загубив? Я спер? Я ніколи нічого не гублю, щоб ти знала. І не краду. Ні, вона, Іра ця, провідниця, щось загубила в купе.

– Що?

– Каже, що втратила голову від любові. Каже, що зі мною.

Такий поворот подій мав би змусити мене замовчати, але – сама не знаю чому – я не мовчала, а наспівувала:

«Когда над планетой этой стелется ночь и человечество отходит ко сну, она уже на посту, готова людям помочь, и провожает на покой Луну, она стоит королевой, машет ручкою левой, в синем кителе она хороша, её важное дело, её нежное тело и до ужаса большая душа, если ты веришь в чудо и ставишь на свою звезду, ты во что бы то ни стало познакомишься с ней, а также всё, что я имею в виду. Какой это кайф, кайф, проводница, проводн…»

У мене полетіла подушка. А потім і нарди. Це було боляче.

– Ах, ти так! Ну, бувай тоді, – розвернулася я.

Сергій підскочив, він був прудким парубком. Розчепірив руки й почав Віциним стрибати біля вхідних дверей.

– Чого ти стрибаєш козлом? Ще в нарди пограти хочеш?

– Лариско, не йди. Я ж практично пропав, ти розумієш? Лєна мене… Так, усе, забули все, ну їх, ці нарди, пішли на кухню, потрібно випити! Так-так, потрібно обов’язково випити.

І був коньяк. Сергій старанно домальовував на етикетці четверту зірку, щоб не дивитися мені в очі, і розповідав, що «Ірця – провідниця поїзда Київ – Москва й навпаки», яким Сергій досить часто їздив у відрядження.

– Говорить, що я з нею переспав, наобіцяв, що зустрінемося, коли вона наступного разу прибуде до Києва, і залишив телефон.

– От вона як людина слова й подзвонила, так?

Він тужно кивнув:

– Подзвонила. Жахливо, що я часто напиваюся в поїзді так, що наступної доби можу нічого не згадати… Ну не міг я… Якого біса б, га? З якоюсь провідницею, навіщо мені це потрібно?

Я знизувала плечима, мені звідки знати, навіщо?

– Слухай, я от що подумав. Треба, щоб ти підійшла до неї й поговорила. У сенсі довідалася, чого вона хоче і взагалі.

– Ще чого, – сказала я.

– Ти що, не розумієш? Вона буде сюди постійно дзвонити, це ж щоденний поїзд, навіть якщо ця коза їздить через добу, то двічі на тиждень, як мінімум, вона буде мені дзвонити й коли-небудь обов’язково нарветься на Лєнку. Лєнка майже завжди вдома! А було щось між мною й Ірою цією чи не було, Лєнка не розбиратиметься, просто влаштує мені вирвані роки.

– Влаштує-влаштує. Зате припиниш пити в поїздах і насильничати, теж користь, – захихотіла я. І затнулася.

– Мені подобається твій оптимізм. Смішно їй і весело. Я б на тебе подивився в такій ситуації.

– Подивився б, коли я трахаю провідника?

– Припини знущатися. Тобі ж неважко сходити й прошарити ситуацію.

– Може, ще й грошей їй запропонувати, га, як ти гадаєш?

– Грошей? А скільки?

– Серього, не будь тупим жлобом, сам сходи і розберися в усьому. Якщо ти сам ні в чому не впевнений, то найкраще, що можеш зробити, це піти й на місці все з’ясувати. З фігуранткою. Ну, або не звертай на це уваги.

– Я дупою відчуваю, що вона ще подзвонить. І не раз!

– Тоді піди й поговори по-людськи. Поясни їй, що ти людина сімейна, що дружину свою любиш, кидати не збираєшся, розумієш, що з нею, з Іриною, ти вчинив погано, навіть підло, але зручного для неї виходу не бачиш. Що напився, повело тебе, з ким не буває? Заспокой її чимось таким, що вона любить…

– Що ти несеш? Звідки, по-твоєму, я знаю, що вона любить?

– Звідки ти це знаєш, мені невідомо. Але в чому я значно більше впевнена, так це в тому, що я цього знати взагалі не можу.

– Слухай, невже тобі важко це зробити, а? Підійди до неї, почни розмову, жіночу якусь. Дріб’язкову. Про те та про се. Скільки коштує вдягачка в Москві? А в Москві теж так задушливо? П’яте, десяте. І ненав’язливо так запитаєш: «А чому ви така сумна?» І отут вона тобі все викладе. Вам же, бабам, аби тільки кому розповісти! А ти постарайся її правильно настроїти, щоб вона мені більше не дзвонила.

– Ти, виявляється, Серього, геніальний стратег. Як ти при таких здібностях примудряєшся справи в суді вигравати – не розумію, – фиркнула я.

– Яка ж ти… Слухай, адже ми друзі, матінко, давні друзі. Усяке ж було, не сваритися ж нам через це? Якби раптом щось подібне з тобою сталося, то я б для тебе таке обов’язково зробив.

– Невже? Саме таке? Так і хочеться поїхати в Москву, переспати з якимсь провідником, умудритися дати йому свій домашній, Серьоженько, телефон, а потім просити тебе, щоб ти від чоловіка мене відмазував. І на вокзал бобром метнувся. Можу собі уявити, як би ти намагався, турботливий мій.

– Я на коліна стану, хочеш?

– Угу, як же такого не хотіти? Ми, баби, завжди такого хочемо. Тільки не на мої.

…Вона була маленька й худенька, ця Іра. Можна було назвати її витонченою. Я зовсім не так уявляла провідницю, мені чомусь здавалося, що вона повинна бути вульгарною, погано пофарбованою, гладкою блондинкою з голінастими ногами в яскравих тупоносих пантофлях на високій платформі. А в цієї темне волосся зібране назад, якийсь маленький носик, що зовсім загубився на обличчі, і величезні синці під очима. Такі ж, як у мене. «Люди тіні купують, а в нас – своє», – говорила про синці моя бабуся. Ірця взяла передачу, оформила квитанцію, сховала двадцятку в пухку барсетку, яка бульдожою мордою висіла на її тоненькій талії, в’яло відповідала на мої надумані запитання.

– Адже ви – дружина Сергія? – раптом запитала вона.

– Не те, щоб дружина, – чесно відповіла я.

– Зрозуміло. Знаєте, я якось відразу зрозуміла, що ви маєте до нього відношення, ви так мене розглядали. Пильно. Звичайні пасажири на нас уваги не звертають, якщо тільки чай не потрібний, або здача, або кондиціонер не працює. Або от повозитися в купе не хочеться, – вона посміхнулася. – Ви не переживайте. Він так нервувався по телефону, що я все зрозуміла, що ви в нього є, а може, і діти. Шкода, що він одразу про це мені не сказав, я б тоді по-іншому… Та що там казати. Дурня якась. Ви не зліться на нього, він випив тоді, це все по п’яні. Буває таке. Ви тільки не беріть дурного в голову.

Я кивнула. А що мені було робити?

– За передачею вашою хтось підійде, чи це ви так, аби привід був?

– Підійде, – відповіла я.

– Серйозна ви жінка. До побачення! – вона привітно махнула рукою. Як проводжаюча.

Йому я написала СМС: «Не переймайся. Іра тобі дзвонити не буде».

Він, звичайно, відразу взявся мені надзвонювати:

– Привіт! Як усе пройшло? Ну, що там? А яка вона? Симпатична? А що тобі казала? І як? Плакала, кричала? Що там було, розповідай! Давай я до тебе приїду!

– Серього, усе нормально, я тобі написала. Приїжджати до мене не потрібно. Мені емоційно відригнути тобою хочеться, розумієш ти, друже? Усе, бувай, побачимося в суді.

– Привіт, матусю! А я теж їду на конференцію! – пролунав у трубці Сергіїв голос.

– І що, теж до Москви?

– Ага. Давай я за тобою заїду.

– О’кей. Заїдь. Допоможеш подарунки допхати.

Щоразу, коли я чула цей голос, мені хотілося відхльостати його по щоках, дуже важко було з тим бажанням упоратися.

…Минуло більше року, але вона зовсім не змінилася. Стояла біля дверей вагона, нервово перебираючи стрункими ногами: «Пред’являємо квитки, пасажири, паспорти у відкритому вигляді!»

Я стала навшпиньки й пригнула голову Сергія.

– Слухай мене уважно. Зараз ти тишком-нишком звідси йдеш.

– Що таке? Голову відпусти!

– Не перебивай, козел ти блудливий, вона тут.

– Та хто? Можеш говорити нормально?

– Провідниця Іра. Чи ти її побачити хочеш?

– Хто? А, ну так. Московський поїзд… От чорт. Невдача.

– Угу. Саме так. Ти йдеш, відстоюєшся за кіоском до відправлення поїзда, потім підбігаєш до іншого вагона, начебто ти спізнюєшся, давай до сьомого, я тебе всередині зустріну й до цього моменту постараюся щось придумати, щоб поміняти для тебе місце. Зрозумів? Швидко давай, бо вона…

Вона дивилася на нас. Усміхалася. Мені.

– Доброго вечора!

– Доброго.

– У відрядження?

– Угу. Конференція.

– Ви з… колегою в одному купе! Приємної дороги.

Вона дивилася на нього байдуже. Він здавався напруженим.

– Зовсім її не пам’ятаю. А вона нічого. Треба ж такому трапитися, начебто не зі мною було. Тільки не починай знову на мене злитися, мамцю, я все зрозумів, – шепнув він мені. Відвернувся. Дивився у вікно. Червонів. Йому було соромно. А ще я його дратувала.

Я пішла замовляти капучино. Не тому, що хотіла це пити. Мені потрібно було перекинутися з нею словом.

– Іро, хоч ви й назвали мене серйозною жінкою, але й у вас витримка залізна.

Вона дивилася на мене здивовано.

– Слухай, я все розумію, якщо тобі неприємно його бачити, я відправлю його до іншого вагона, це не проблема, наші колеги мають їхати в сусідньому вагоні або через один. Він поміняється з кимось із них місцями.

– Ви про кого? – запитала вона.

Я підвела очі, мовляв, Ірцю, тільки не треба розводити тут фіті-міті.

– Про вашого колегу, я правильно розумію? Але навіщо його кудись відправляти?

Було не схоже, що вона знущається.

– Тому, що це і є Сергій.

Вона зблідла.

– Сергій? Сергій?… Це не той.

– Не той?

– Ні.

– Ти впевнена?

– Повір мені, я його, ну, того Сергія, дуже добре пам’ятаю.

Так урятували мою дружбу. «Когда над планетой этой стелется ночь, и человечество отходит ко сну, она уже на посту, готова людям помочь, и провожает на покой Луну… Какой это кайф, кайф, проводница, проводница, проводница!»

Його телефон їй дав один дотепник. Теж Серьожа. Він потім розповідав про цей «анекдот». Дуже сміявся.

2006

Коли знаєш людину…

Марина відразу вловила: щось відбувається, свого чоловіка вона знала дуже добре. Усі його:

1) звички (ненавиділа, коли він починав видавлювати на її шкірі прищики, хоча багато подружок запевняли, що це турбота і що вона, Марина, щастя свого не розуміє);

2) прийомчики (приміром, знімати окуляри, коли хоче здатися беззахисним, – практично на всіх діяло безвідмовно й майже завжди було брехнею, бо насправді в цей момент він гранично концентрувався);

3) вірші (він легко писав вірші на будь-яку тему і з будь-якого приводу, але були і вже написані – для брюнеток, білявок і шатенок, розфасовані по різних пакетиках, які завжди витягалися, коли він із кимось знайомився);

4) анекдоти (він начебто збирав їх, щоб вчасно використовувати, завжди влучно, завжди вдало, сміялися навіть ті, хто чув ці анекдоти тисячу разів, сміялися не так над анекдотичною ситуацією, як над тим, наскільки він своєчасно ними послуговувався).

Він відчував, коли той чи інший анекдот звучатиме доречніше; він знав, як вдало можна використовувати ту чи іншу людину. Незбагненна чуйка щодо того, що, хто, куди і коли годиться.

Марина знала позитивні й негативні риси його характеру. Все-таки десять років шлюбу. Коли вона розповідала про це в жіночому клубі, хто-небудь обов’язково реагував: «О Господи, люди стільки не живуть! І вже точно не живуть стільки разом!» І уважно розглядав Марину: мовляв, що в ній такого незвичайного, якщо з нею стільки часу не розстається такий приголомшливий чоловік.

Так, майже всі вважали Юрія приголомшливим чоловіком. Не вродливий, але представницький, не сміливий, але цілеспрямований, не надто щедрий, але дуже забезпечений і по-справжньому закоханий у свій бізнес. А хто закоханий хоча б у щось, завжди комусь подобається.

Колись він сказав Марині, що не уявляє, чим вона його буде дивувати, тому гадки не має, як складеться їхнє сімейне життя:

– Не знаю, що ти можеш мені запропонувати такого, щоб я хотів просинатися з тобою день за днем, лягати з тобою ніч за ніччю в одну постіль.

Вона сама не знала дотепер, але тримала, не прив’язуючи, не приковуючи, не задобрюючи. Злилася, часом і ненавиділа, намагаючись щось виправити, але тільки псувала. Його й свої нерви, побут. Але він був із нею, і вона його любила. От! Любила.

Ще був син, але це інша історія, Марина завжди казала подругам:

– Діти – не згущене молоко, коржі не склеюють.

У Юрія були ще дві дочки, залишені там, у якомусь чужому житті, за бортом його з Мариною корабля.

Марина відчула – щось відбувається – наприкінці першого тижня їхньої випадкової відпустки, проведеної в Греції з випадковими людьми. Таке рідко, але буває. Знайомі знайомих, вільний час збігся з вільними фінансами, і ось вони тут, у колисці філософії, у жовтні.

Марину не відразу потягнуло до цієї жінки, але за пару днів вона зрозуміла, що, навіть не розмовляючи з нею, сідає поруч, або стоїть за її спиною, або просто на неї дивиться. Потім вона втямила, що час від часу хтось або щось виштовхує її з їхнього жіночого простору. Потім осягнула, що це він. Юрій. Юрій її сюди й затягнув. Вона розібралася трохи пізніше, що відчула його ауру. І захотіла перебратися під її тент. А там уже була ця жінка. Інга. Ім’я – як назва якогось птаха.

Марина дуже рідко з жінкою спілкувалася, але знала про неї вже дуже багато, тому що Юрій постійно вишукував риси схожості між ними. Від Марини він це не приховував, для нього це було природно – не таїтися! Він звик бути на видноті. Насправді Марині це подобалося, таємні романи він фізіологічно не зміг би завести. Коли хто-небудь натякав їй, що Юра може зраджувати, вона скептично посміхалася: Марина добре знала свого чоловіка.

Інга і Юрій. Юрій та Інга. Таке ж гарне, як у нього, волосся. Гарні зуби. Ямочка на підборідді. Поганий зір. Виразний рот. Тонке почуття гумору. Відмінні пам’ять і голос, вони разом наспівували якісь пісеньки. Схожі лінії долі на долонях, Марина не пам’ятала, щоб він брав Інгу за руку, однак він констатував цей факт із властивою йому легкістю, посміюючись.

Інга була схожа на оперну діву Ганну Нетребко: якесь дивне поєднання м’якості, жіночності й твердості, наполегливості. Марина сказала їй про це, на що Інга повела опадистими плечима, м’яко усміхнулася й твердо сказала, що це дурниця. Марина зовсім не була схожа на Інгу, скоріше повна її протилежність.

Коли Марина зрозуміла, що Юрій розпалюється, дивлячись на Інгу, вона не могла дати тій спокій, сиділа в засідці, як хижачка, і чекала, коли можна буде накинутися. Інга ж безтурботно паслася, мов козуля на узліссі, зрідка піднімаючи підборіддя з Юриною ямочкою.

На свій величезний подив, Марина виявила, що Юрій об’єкту власної пристрасті нецікавий. Інзі подобалося з ним сміятися, щоправда, їй узагалі подобалося сміятися. Вони дійсно були в чомусь схожі, а це завжди зближує людей, хай там що говорять про єдність протилежностей. Але її полум’я було рівним і безтурботним. Натомість він вулканізував.

Марині саме заспокоїтися б, якби вона не так добре знала свого чоловіка. Юра був азартний і наполегливий, він зупинявся тільки тоді, коли йому ставало страшно. Зараз йому страшно не було. Тому Марина залишила тигрячу шкіру в кущах і вирушила пастися поруч з Інгою на підлісся.

З того часу жінки майже увесь час проводили разом, попивали мартіні, обмінювалися думками про відпустку, богів і відпочивальників, розповідями про життя й чоловіків, про синів. Інга мала двох синів, уже досить дорослих. Вона була двічі розлучена, ішла від чоловіків сама.

– Але як ти змогла, як не побоялася? – щоразу запитувала Марина.

– Боялася? Мені навіть на думку не спадало боятися. Було нестерпно далі жити от так, одним деревом, тому ми із синами пускали коріння в іншій землі, іноді – поруч, інколи проростали далі. Але завжди проростали, і я не почувалася засохлою гілкою. І мені здається, що саме це головне. Ніколи не почуватися засохлою гілкою. Я чогось не розумію, чому ти цим так цікавишся, ти що, хочеш піти, але боїшся?

Марина ніколи для себе так прямо питання не ставила. Так, вона боїться. Вона взагалі боягузка. І їй не соромно, це жіночно, так вважають її бабуся, мама й сестра. Жінка повинна здаватися маленькою дівчинкою, беззахисно простягати ледь вологу перелякану долоньку, щоб чоловікові хотілося вести її вперед або назад, ну, куди вже він сам планує рухатися.

– Знаєш, іноді я хочу піти. Тому що не розумію, чому він буває таким жахливим, хоча може бути таким гарним. І я б’юся, б’юся: ну чому все саме так? Гризу нігті, гризу собі мозок, а зрозуміти не можу. Він легко вчиться, хапає все з лету. Але чому він ніколи не вчиться того, чого я хочу його навчити?

– Напевно, тому, що він звик почуватися авторитарним учителем. А авторитарному вчителеві, звичайно, ні до чого прислухатися до учнів, вони самі ловлять кожне його слово. Ти щаслива?

Марина замислилася. Так, мабуть, вона була щаслива.

– Ти любиш його?

Так, Марина його любила.

– Заспокойся. Отже, усе добре, – Інга витягнулася на лежаку. – Любов – це не замилування, це те, що дозволяє нам або не зауважувати, або терпіти недоліки іншої людини. І не намагатися її змінити. І знати-цінувати всі її точки.

– Точки? – перепитала Марина.

– Так. Коли знаєш людину – знаєш її точки. Гарні й погані.

– Які?

– Різні. Марнославство. Совість. Страх. Довірливість. Смішливість. Ледарство…

Літак набирав висоту, Марина дрімала на плечі чоловіка. Інга затрималася в дьюті-фрі, купувала подарунки друзям, тому прийшла мало не останньою на реєстрацію і сиділа десь далеко. Напевно, для когось головне – не почуватися засохлою гілкою, а комусь важливіше пускати листочки, поки пускається, створювати тінь, поки створюється, бути потрібною дереву в будь-якому вигляді. Бути потрібною. Просто любити. І знати-цінувати точки.

Інга сиділа з подругою на кухні. Та, зіщуливши очі, запитала в неї:

– Колися! Ти закохалася в одруженого? Я побачила новий чоловічий парфум у тебе на трюмо. Відкритий. Щораз, коли ти закохуєшся в жонатика, ти купуєш для себе чоловічу туалетну воду. Познайомилася з невідомим нащадком Онассіса [5]?

Інга засміялася, ледве не вдавилася копченою оливкою.

– Так, від тебе нічого не сховаєш. Закохалася.

– Ну, і що?

– У нього мудра дружина. І гарна.

– Це втішно чути. Кому потрібні чоловіки від поганих дружин? Розповідай.

– Ти знаєш, нема чого розповідати. Дружина відчула його ставлення до мене раніше, ніж я. Коли мої почуття взагалі ніяк його не стосувалися, обходили, десь витали. І знайшла мою точку.

– Яку цього разу?

– Навіть дві, подруго, навіть дві. Совість і дбайливе ставлення до дружби.

– Інго, коли ти почнеш думати про себе? Знову вкоренилася в іншому місці? Ти вже не людина, ти – цілий ліс!

Інга всміхнулася:

– Ліс, ліс. І, як ліс, дуже тебе прошу, ти ж у нас еколог, прихопи цей парфум, подаруй Женьці. Йому личать такі запахи.

2010

Чи легко бути янголом

Навіть цей перший грудневий сніг, що ліг на соковиту й дурну траву, яка гордовито виставляє свої стебла, не зважаючи на календарну зиму; на цю траву, що схожа на мене, підлітка, який стягує в під’їзді сусіднього будинку вовняні рейтузи з єдиною метою – пробігтися по морозцю до школи в тонких капронових колготках на довгих ногах, – усе це нагадувало мені його улюблену страву – домашній сир із зеленню. Біло-зелена глевка кашка.

Дотепер стискалося серце, і хтозна, від чого більше: чи то через наш із ним розрив, чи від згадки, як місяць тому, на мій день народження, коли в мені все затріпотіло, щойно побачила його ім’я на екрані мобільного телефону, сподівалася, а раптом він вибачиться, а раптом усе налагодиться, почула, що я – цинічна сука, котра зіпсувала все його життя. У мене тремтіли руки, коли я мовчала, і тремтів голос, коли говорила. Тому що вулканізувало серце. Пізніше воно залилося гарячою лавою, запеклося у власній крові, але вулкан усе ще дає про себе знати. Утім, добре, що живий.

Чоловіки звикли давати нам ляпаси. Вони знають, коли краще це зробити. Саме знають, почувати вони не можуть, психологи кажуть, що в них немає інтуїції. Кинуті й ошукані жінки говорять, що в них немає сердець. Вони б’ють нас, коли ми максимально відкриті.

Моя подруга святкувала день народження сина, коли чоловік заявив, що їхній син підозріло блондинистий і явно не його. Він увірвався в день її материнської ніжності та викрутив їй руки, вони довго висіли безпомічними батогами, нездатними захистити ні її, ні сина.

Ще одна моя подруга летіла додому з трьома сумками, щоб порадувати чоловіка в день народження новим наметом, смачною вечерею і ящиком його улюбленого віскі. Він зустрів її теж із сумкою. Він ішов до іншої, і в цій самій сумці потяг розчленований труп своєї дружини. Ніхто не написав про це вбивство.

Моя тітка наближалася до фарватеру свого любовного озера, пливла, замружена, млосна від щастя і тепла, що йде зсередини, коли її коханий викачав усю воду. Ще й досі вона відчуває мул, що забився під нігті, і п’явок, які вгризлися в її серце. Не злічити таких історій.

Коли ми, жінки, максимально відкриті для позитивних емоцій, чоловіки простромлюють нас болем, убивають і роблять нас іншими; можливо, це пов’язано з природою дефлорації: в очікуванні щастя саме ми зазнаємо болю. Саме ми змінюємося тілесно.

Не знаю, навіщо я зараз вийшла на вулицю. Власне, весь місяць жила якимось незрозумілим життям. Я не пам’ятала, що пила. І забувала, що їла. Я не могла згадати, чи курю і взагалі чи маю якісь шкідливі звички. Я не пам’ятала, з ким розмовляла, не знала, хто мені усміхався, тому що ходила з низько опущеною головою, і з асфальту до мене не озвався жоден дитячий малюнок. Зима й сльота, а може, діти просто розучилися малювати, як я розучилася любити себе.

Я відчувала, що небо теж супиться, і не чекала від нього нічого гарного. І не піднімала голови. Здається, моя тітка настійно рекомендувала мені вийти на роботу, але я так довго чекала відпустки, щоб помиритися з чоловіком (адже все до цього йшло!) і цілий місяць святкувати свій день народження кокосовими молоком і маслом! Я не могла допустити, щоб офісне крісло стало переконливим доказом мого фіаско.

Моя близька подруга говорила, що я мушу взяти себе в руки й вирвати з рук свекрухи свого дев’ятирічного сина Микиту, який відпочивав із нею. На це я сказала, що дитині краще бути в обіймах смаглявих і впевнених рук, ніж кволих, блідих і схожих на зів’ялий корінь петрушки.

Собі я нагадувала вуличного ексгібіціоніста: сірий шкіряний плащ до п’ят із високим розрізом позаду, капелюх насунутий на носа. Такі типи зустрічалися в моєму дитинстві, вони радо демонстрували свій пеніс малоліткам, які нічого не розуміли. Мені їх було дуже шкода, одному я простягнула бутерброд, бо голі люди асоціювалися в мене з голодом. А цей не знав, що з ним робити (руки в нього були зайняті – він онанірував) і від розпачу назвав мене сучкою. Відтоді я пригощаю тільки тварин і птахів.

Здається, під плащ я нічого не вдягла. Кожний мій крок, широкий і стрімкий (я не звикла повільно прогулюватися), аж до самого паху оголював ногу в тонких панчохах.

Чомусь подумалося про те, як він буде називати своє нове кохання, пристрасть, дружину? Мене він називав Тамарикс. Причому нарік так до того, як довідався моє ім’я – Тамара. Він побачив мене, схилену над книжкою, у старому ботанічному саду, тонку й зеленооку, з кучерявим попелястим волоссям, відтіненим рожевим заходом, і вимовив:

Я теперь скупее стал в желаньях,

Жизнь моя, иль ты приснилась мне?

Словно я весенней гулкой ранью

Проскакал на розовом коне. [6]

У мене в руках був томик Єсеніна. У мене в руках, у нього в голові. Він сказав, що я страшенно нагадала йому тамарикс [7], його мама вирощувала ці кущі на дачі, називала їх ніжними й сентиментальними драконами. Його мама – художниця, коли їй набридла моя натура, а мені набридло захоплюватися її роботами, вона втратила до мене інтерес. Дракони теж перестають бути казковими, якщо ти впускаєш їх у свій побут. Так, щось трохи більше за кішку чи собаку…

Телефонний дзвінок був не різким і не голосним, здавалося, що він линув із відкритого вікна на першому поверсі. Але була зима, і будинок, довгий, непримітний і похмурий, був віддалений, між ним і мною – широкий палісадник, тому я повернула голову й зрозуміла, що дзвонить міський таксофон. Це було, як у кіно, в японському фільмі жахів, американській містиці або французькій мелодрамі. Я ніколи не чула, щоб ці телефони дзвонили, тому підскочила й зняла слухавку.

– Алло, – видихнула я.

– Так. Ви це не він, зрозуміло, – почула втомлений дівочий голос. Такий втомлений, що хотілося потримати його в долонях-човниках, погойдати.

– Ні. Не він. А повинен був дзвонити він?

– Так. Любомир. А я тримала себе за коліна, сильно тримала, щоб не підійти, якось страшно було, розумієте?

– Розумію.

– Я так боялася, що він не подзвонить. А він подзвонив… І мені ще страшніше стало через те, що він подзвонив. Я якась дурна. Ви… ви його там не бачите? Він невисокий такий, у джинсовому костюмі й кедах.

Я покрутила головою. До рибного магазину, що містився в будинку навпроти, заходила бабуся з малям, більше нікого не було, навіть машини відпирхувалися на сніжно-брудну суміш досить тихо.

– Ні.

– Я так і знала. От, думала, зараз заспокоюся, наберу його, а він ще біля автомата. А тут ви… Мене Леся кличуть, а вас?

– Тамара. Дуже приємно.

– Приємно, напевно. Вибачте за оце моє «напевно». Я завжди якось гублюся, тому що починаю думати: формальність це чи ні, чи щось більше, розумієте? Усе не те говорю. Потім думала, що встигну добігти, я недалеко живу, але якось розгубилася. Наче всі речі від мене повтікали і сховалися.

– Нічого. Думаю, що він вам передзвонить.

Вона розплакалася й поклала слухавку. Я провела рукою по обличчю, на мить здалося, що потрапила під невеликий дощ. Обличчя було сухим і ніби не моїм, я доторкнулася до носа. Родимка була на місці. Я це я.

Я повернулася, щоб іти далі, і раптом за кущами, голими та наїжаченими, побачила Любомира. Він лежав на землі у своєму джинсовому костюмі й камуфляжних кедах. Очі його були заплющені, у руках гілки кущів, начебто він із ними боровся. Хоча я розуміла, що просто хотів утриматися. Я підскочила, присіла навпочіпки, доторкнулася рукою до його носа, відчула слабке тепло. Спиртним від нього не несло.

– Зараз, зараз, тихо, тихо. Не хвилюйся, усе буде добре.

Сил хвилюватися в нього не було, шуміти він теж зі зрозумілих причин не збирався. Найімовірніше, він мене й не чув, це я заспокоювала себе. Щоб не розлементуватися й не втекти. Чергова на телефоні «швидкої допомоги» відгукнулася блискавично. Я продиктувала адресу, і за якийсь час під’їхала бригада. Поки ми чекали, я поклала його голову собі на коліна і змокла, як видра, навіть усередині організму була відсутня сухість, – вода, темна і тривожна, наповнювала мене й розгойдувала. Періодично мене нудило. Пройшов чоловік, два хлопці в шапочках по самісінькі брови, жінка похилого віку з рудим лисим собакою. З іншого такого собаки було зроблено її шапку. Ми з Любомиром їх не зацікавили, таке враження, що вони нас не бачили, ніби ми випали до паралельної реальності, що від сучасного життя відокремлювали оці кущі. Тільки собака повернув до нас свою лису мордочку й підморгнув мені. Напевно, сніг, що посилювався, потрапив йому в око.

– Дівчино, ви з нами їдете? – почула я.

У лікарні на мене навалилося сперте тепло, що відразу викликає отупіння. Схотілося вмитися або знайти автомат із кавою, але я не могла поворухнутися. Любомира потягли санітари, як два білі веселі грифи, перемовляючись і регочучи, а я прилипла до банкетки.

– Ось, – щось тицьнулося гострою кінцівкою, приземляючись мені на коліна. Я глянула на підкидька, це були ключі.

– Розпишися. Це його особисті речі, більше нічого не було, ніяких сумок, гаманців, грошей, паспорта, карток, кілець, ланцюжків і телефону, це щоб потім ти не скиглила, ніби тут злодії сидять. Нам чужого не треба. Ти йому хто?

– Ніхто.

– У якому сенсі?

– У прямому. Я знайшла його в кущах.

– Отакої… Займатися тобі більше нічим, чи що? А мені що тепер робити з цим грьобаним ключем? Давай сюди!

Вона репетувала, ця маленька жінка в жовтуватій одежі зачуханого янгола. Востаннє так азартно на мене гарчав мій чоловік.

– Перепрошую, а де мені можна почекати лікаря?

– У відділенні, де ж іще? У нас тут не курорт, щоб тебе клоуни розважали й шампанське підносили.

Я подумала, що в мені замало мазохізму, аби я використовувала його запаси, тому встала, кивнула – навіть не їй, а незрозуміло кому – і пішла.

Відділення я знайшла самостійно. І навіть примудрилася просушити свої чоботи, приставивши їх до батареї. Ноги в бахілах були дуже смішні: два дитячі сині човни, два голуби в сміттєвих пакетах, дві гуски в чепчиках. Каву я теж знайшла. І навіть полюбила цей маршрут – до кавового автомата. Єдине, що мене відволікало. Я тримала в руках порожній картонний келишок, коли до мене підійшов лікар.

– Ви, я так розумію, родичка хворого? Дружина, сестра?

– Ні, здрастуйте, як він?

– А хто? Здрастуйте. Він у реанімації, інсульт, вчасно нас викликали. Не переживайте, думаю, що все налагодиться, організм сильний, молодий.

– Я – Тамара. Не дружина й не сестра. Ні йому, ні взагалі.

– Зрозуміло. З ним ходите парою?

– Ні. Я знайшла його в кущах. Випадково. Говорила по телефону і знайшла.

Я фиркнула.

– Що таке?

– Знайшла в кущах. Як кошеня чи паспорт. Паскудно якось.

– У наших кущах, Тамаро, і не таке можна знайти. Родичів ви його не знаєте, це недобре. Звичайно, усе це лірика, але хлопцеві потрібні ліки й догляд.

Він уважно подивився на мене.

– Я знаю, що його кличуть Любомир. І що сьогодні його дзвінка дуже чекала одна дівчина.

– Для людини, яка знайшла розбитого інсультом у кущах, ви знаєте дуже багато.

– Так. Я завтра обов’язково прийду, інакше буде якось не по-людськи.

Оскільки я на нього дивилася, видно, з якимось викликом чи очікуванням, він сказав нахабно й іронічно:

– Ну, що ви. Дуже навіть по-людськи. Розвернутися й піти, адже це не ваша проблема, правильно?

– А чому ви дозволяєте собі так зі мною розмовляти?

– Вибачте мені.

Він якось так це чесно сказав, що я відірвала своє тіло від жахливо незручного стільця і попросила список того, що буде необхідно хворому найближчим часом.

– Давайте пройдемо до мого кабінету, пані Янголе. Я вам усе напишу.

І він справді все написав своїм дивним лікарським почерком, так само важким для сприйняття, як сучасна лікарська ковбаса.

– Розберетеся? – запитав іронічно.

– Звичайно. Дрібниці. Спасибі, пане Демиденко А. Г.

Це я встигла прочитати на табличці, прибитій до дверей його кабінету.

– Артем Гаврилович.

– Правда? А я вже подумала – архангел Гавриїл.

Він усміхнувся.

– Завтра йому можна буде тільки мінеральну воду без газу, ось, я вам написав. Розмовляти поки що він, на жаль, не зможе. А от ви можете з ним поговорити.

– Про що?

– Байдуже, нічого особливого. Ласкаві, заспокійливі слова. Ви коли-небудь когось жаліли?

– Так. Себе, наприклад. Підходить?

– Чудово. Щось собі говорили?

– Угу. Дурепа та істеричка, якого біса ти так поводишся?

– Гмм… Ну, загалом, і це теж цілком підійде. Головне – інтонація, от як говориш із собаками: ніжним голосом шепочеш якусь дурницю, і пес щасливий. Позитивні емоції потрібні, розумієте? Щоб організм розслабився, зрозумів, що він не кинутий і йому потрібно спрямувати всі сили на відновлення.

– Так. Спасибі.

Цієї ночі я вперше за кілька місяців спала так міцно, що ледь відреагувала на ранковий дзвінок будильника. Такий собі кинутий на зручний матрац організм.

Звісно, я не говорила Любомирові, що він дурепа та істеричка. Я змочувала йому губи, він перебував у замутненому стані, приходив до тями, відкривав очі й вивчав ними стелю, знову засинав, молоденька сестра сказала, що це абсолютно нормально. Білий поділ її халата раз у раз торкався мене, як хвіст великої кішки.

– Вибачте, а я можу поговорити з Артемом Гавриловичем?

– Завтра він буде. Сьогодні відсипається після доби. Хочете, можна поговорити з Андрієм Павловичем, якщо він не на операції. Подивитися?

– Ні, спасибі.

Я дала сестрі грошей і сказала, що повернуся завтра. Потім подумала, що можу постаратися і знайти Лесю. На телефонній станції до мене поставилися з розумінням і навіть пару разів сплеснули руками – жіноче населення країни, незважаючи на свою шкідливість, обожнює подібні історії. Та і я намагалася бути душкою-простушкою, а не такою затиснутою й зарозумілою, як зазвичай буває, коли ти виставляєш величезний рахунок світові й водночас ховаєшся від нього, як від кредиторів. У мене вийшло, і я навіть отримала від такої себе задоволення. Після заповнення формулярів і написання заяви у мене в руках опинилася роздруківка номерів, на які (і з яких, були й такі) дзвонили з таксофону, який мене цікавив. Лесю я знайшла на диво швидко, уперше у житті скориставшись піратським диском «Телефонна база Києва», купленим колись чоловіком на книжковій Петрівці.

Знайшла я її о 23:32. Й одразу впізнала з голосу.

– Лесю, це Тамара. Ви мене пам’ятаєте?

– Так! Ви його знайшли? Ні, не так. Він знайшов вас? Ви просто чесно скажіть, я місця собі не знаходжу! Він мовчить, удома його немає, і я подумала, що ви, напевно, не випадково й не випадкова і що ви мені тоді подзвонили для того, аби сказати, що він мене кинув. Ну, а потім мене пожаліли.

І я почала одночасно заперечувати, пояснювати й заспокоювати. І почула:

– Йой, я нічого не можу зрозуміти. А можна я до вас приїду? У мене є горобинівка. Смачна така, густа. Після неї пісні складати хочеться. Сумні.

І я, та, у котрої в квартирі не були навіть близькі приятельки й колеги, спокійно назвала свою адресу, код на дверях під’їзду і поверх.

Ми просиділи й проговорили всю ніч. Ніч довжиною у два наші життя, коли, відкритий, мов космос, падаєш разом із зірками, злітаєш разом із ракетами. І плакали, і сміялися, випили спочатку горобинівку, яку вона принесла, потім віскі, що слухняно чекав мого чоловіка, а дочекався Лесю. «Так у житті буває, дідусю», – постгоробинно сказала я пляшці, витягаючи її з бару. Випили чай, каву, з’їли принесені Лесею груші та знайдену в мене коробку цукерок, більше їжі, як виявилося, не було. І склали пісню. Шкода, що ми її не записали, бо вранці пам’ятали різні перші рядки і більше нічого. У мене пісня починалася: «Життя в цілому зле, товариші, але…» А в Лесі: «Дива бувають білі, як Бог». Як на мене, це дві різні пісні, хоча може бути й одна.

А потім ми поїхали до лікарні. І Любомир її впізнав. І навіть видихнув за три заходи: «Ле-ссі-а». Боязко та якось неправильно. І зачудувався, і ми зачудувалися, як матері, що почули «Ма-ам-ам», інтуїтивно зрозумівши, що тебе вперше назвали мамою. І їй не потрібно було нічого йому казати, щоб викликати позитивні емоції, досить було взяти за руку, і його «ялинка» запалилася. Очі припинили гуляти стелею, у них повернувся зміст, колір і життя. А я плакала, як стара діва під час перегляду сентиментального фільму, де невродливій і не дуже молодій жінці пощастило знайти своє трепетне кохання.

– Тамаро, а ви знаєте, що значить ваше ім’я? – почула я голос архангела Гавриїла.

– Знаю. Смоківниця. А вам це навіщо, Артеме Гавриловичу?

– А я складаю календар ангельських імен, знаєте. Жартую. Не мені це потрібно, а їм. Побачите, захочуть назвати вашим ім’ям свою дочку. Два сентиментальні бевзня. Могли б Ангеліною, але ж ви у нас не безіменний янгол.

Леська подзвонила 31 грудня рано-вранці.

– Тамаро-примаро, а ти як плануєш Новий рік зустрічати?

– Прекрасне запитання для сьомої ранку. Добре, що я тиждень на нього відповідаю, встигла підготуватися. Спати буду.

– А приїдь краще до нас!

– До вас – це до лікарні?

– Ну, так. Любка ще не виписали. Тільки не кидайся в мене своїми «ні», «нізащо», – ми так раді будемо тебе бачити! Не хочеш радіти сама – зроби так, щоб раділи інші.

І я подумала: а чому ні? Завжди можна знайти тисячі «ні». І тисячі «так». У нас повно їх у голові, як конфетті у кишенях масовика-витівника. Сьогодні я витягла «так». Микиту чоловік відвіз у Фінляндію. «Тільки там живе правильний Дід Мороз!»

Найбільше їх насмішив мій сніговик. Він робиться просто, аж дивно, як наші діти вчать нас нового або добре забутого старого, від чого ти відразливо тремтів на шкільних уроках домознавства. Беремо нежирний домашній сир, додаємо туди вершкове масло, дроблені фісташки, здрібнений кріп, сіль, усе ретельно перемішуємо, ліпимо три кульки, а з них уже навіть бовдур зліпить сніговика. Циліндр – чорна оливка. Запашний перець-горошок – очі, шматочок перцю чилі – рот, і звичний ніс із морквини. Можна робити й солодкий варіант, додаючи цукрову пудру й кокосову стружку.

– Як ми його назвемо? Я не можу його їсти. Він такий важливий і милий. Тамарко, може, він несмачний? – заходився сміхом Любомир.

– Давайте Артемом Гавриловичем?

– Чому?

У мене від сміху сльозилися очі.

– Фігура схожа?

– Фігури немає. Хоча – незрозуміло, що там у нього під халатом. Але очі – чорні, циганські такі, жагучі, як перець, хіба ні? – Леська була невгамовна.

– Дуже смішно, – архангел Гавриїл власною персоною з’явився у дверях із келихом безалкогольного шампанського. Бач, який правильний, на чергуванні навіть у свято не п’є.

– Зайшов розділити з хворими й проводжаючими…

У нас знову стався напад сміху.

– …напади веселощів, – закінчив він свою промову.

У телевізорі був вимкнений звук, але Любомир уловив картинку і став диригувати слабкими поки ще руками, щоб ми розібрали пластикові келихи.

Ми досить злагоджено проспівали гімн і почаркувалися.

– Кажуть, із ким зустрінеш Новий рік, з тим його й проведеш! – усміхнулася Любомирові Леся.

– Так. Але краще не тут, правда? – зі сміхом відгукнувся він.

Артем дивився мені в очі. Він нічого не говорив, не брав мене за руку, просто усміхався самими очима, і я відчула, як струм проходить через мої п’яти, запаковані в смішні бахіли, через пах, живіт, оперізує серце й влітає в голову якимось неймовірним феєрверком, і зараз усі побачать цей радісний салют. Моя «ялинка» теж запалилася!

2010

Березневі лілії

Мені ніколи не подобалися лілії, одного разу навіть знепритомніла, надихавшись їхнього вкрадливого й липкого, як омана, запаху. Якби Льошка не навчив мене любити ці квіти, я б ніколи не звернула уваги на цю листівку, яка, мов перший пролісок, нібито виростала з березневого снігу, що майже розтанув. Я побачила зображення лілій, тому нахилилася й витягла листівку зі снігу.

Справжня картонна листівка (як давно я не тримала такої в руках!) із зображенням однієї великої лілії. Я вдихнула запах – ні, пахнуло не ліліями, а типографською фарбою, чорнилом, що розпливлося. Ці запахи повернули мене в мої дванадцять років, коли найкращим подарунком були листівки батька й бабусі, які жили вдалині від мого дитинства…

Сніг шкодливим щеням вилизав текст і координати відправника, залишивши тільки адресу одержувача й початок звертання: «Дорога, люба моя дівчинко! Нехай у нас із тобою забрали Інтернет, але не звичайну пошту, а ще є повітряні змії й голуби…» Сніг перетворив написане на голуба або повітряного синього змія, інші букви сховалися в пташиних крилах або зміїних хвостиках.

Кумедна заголовна літера «Д», схожа на недомальований скрипковий ключ. Я подумала, що не пам’ятаю свій почерк, тому що забула, як це – писати щось інше, крім цифр і списку продуктів. Зараз я пишу кривульками, гірше за першокласника. Моя перша вчителька вичитувала нам за кожну нерівність, ляпку й недбалість, вона вважала, що рівний почерк, як і рівна спина, обов’язкові для кожної вихованої дівчини. Мені сильно від неї перепадало, мене переучували писати правою рукою, я була шульгою. У першому класі думала, що «яккуркалапою» – це якась французька лайка для шульг-нездар. І досі так думаю.

Я обтрусила з листівки сніжні крихти й поклала знахідку в сумку. Не знаю, навіщо я зробила це.

Чомусь схотілося віднести її адресатові, вкинути в поштову скриньку, а ще краще передати з рук до рук. Незрозуміло, як листівка опинилася тут, у снігу: адресант передумав відправляти чи одержувач вирішив її позбутися? Чи все це справа випадку? Мені стало сумно. Листівка була схожа навіть не на викинуту іграшку, а на виставлене за двері кошеня.

Я витягла її із сумки, замислено покрутила в руках. Адреса не здавалася мені знайомою, але я знала цей район, неподалік жили мої друзі, і це було неблизько від місця знаходження листівки з лілією. Я вирішила віднести її після роботи, куди майже спізнювалася (що було неприпустимо). Утім, офіс буквально за сто метрів…

Сьогодні сьоме березня, у нашім офісі такі дні вважаються священними. Ми вчора пішли додому майже опівночі, прикрашали приймальню й кабінети, розставляли квіти. Займалися цим три жінки: я, наша секретарка Аня і Катя, керівник відділу реклами. Наша керівниця Аліна не довіряла ентузіазму чоловіків (їх у нас четверо, включно з охоронцем), – усім повинні були займатися професіонали, тобто ми.

Аліна вважала, що свята слід відзначати в робочому колективі, а не вдома, де вони фальшиві й нікому не потрібні, невеселі й формальні. Багато хто з нас думав інакше, але з Аліною ніхто не сперечався. Вона, звісно, не цунамі, але зустрічається частіше й наслідки можуть бути для нас найнеприємнішими, а часом і руйнівними.

Понад рік тому Аліну кинув чоловік. Вона залишилася одна з чотирнадцятилітньою донькою. Мати-одиначка. Усіх матерів, що живуть у шлюбі, вона вважала непереконливими матерями. Усіх незаміжніх і бездітних – непереконливими одинаками. Мірилом справжності була тільки вона. Колектив у нас переважно жіночий, тому кожна з нас на певному етапі заслуговувала на статус повіреної в сімейні справи Аліни.

Ми знали, що вони з колишнім чоловіком практично тезки – його кличуть Аліком. Він – страшна людина. Потріпав усе, що міг: нерви Аліни, почуття їхньої дочки, фінанси Аліниного батька. До всього він ставився недбало, як до власних джинсів, в одній і тій самій парі яких бігав на презентації, порався в гаражі й валявся на свіжому простирадлі подружнього ліжка.

Алік по-свинськи ставиться до Аліни й до дочки. Не хоче бачити малу, змушує її страждати. «А, між іншим, я народила від нього, хоча були інші варіанти, безліч!» – повторювала Аліна. Якщо існує чиста ненависть, це була саме вона. Нічим не замутнена.

– Думайте, коли йдете заміж. Думайте, коли зближаєтеся з кимось. Двічі думайте, коли зберетеся вагітніти. Не вмикайте почуття, вони тут тільки заважають, це один із важливих бізнес-проектів. У вас має бути ввімкнута тільки голова, щоб ніяке серце не відсмоктувало енергію. Не повторюйте моїх помилок, – менторським тоном говорила Аліна.

Аліка ми ніколи не бачили, утім, як і дочку Аліни. «Не слід приносити на роботу родичів». Ми знали, що Аліна скептично ставиться до фотографій рідних на наших робочих столах, тому світлин не ставили, дехто зберігав пару знімків у надрах своїх комп’ютерів…

Телефон на секунду прикинувся цикадою, я побачила СМСку від Льошки, він запитував, чи побачимося ми сьогодні, а якщо ні, коли йому підійти завтра. Льошка був надзвичайно делікатним. Ми якось відразу зблизилися, а потім пробували віддалятися один від одного, щоб зблизитися ще більше. Напевно, я кохала по-справжньому.

Я написала, що сьогодні в нас офісне свято, а потім мені потрібно вирушити за однією адресою, передати листівку, тож краще зустрітися вже у святі. (Це були наші кодові слова. «Ми зустрічаємося у святі», – сказав Льошка, коли ми познайомилися на якійсь різдвяній вечірці, куди мене занесли чорти в особі моєї подруги Катюші.) Льошка відповів смайликом.

В офісі святкування йшло своєю чергою, мені дуже хотілося піти (ще більше мені кортіло звільнитися), проте Аліна такого не вибачала. За столом панували натужні жарти, компліменти, що здавалися пихатими тропічними квітами, тости. Аліна в червоній сукні мала чудовий вигляд. Співробітниці намагалися виглядати одночасно й ошатно, і скромно. Про це ніколи не говорилося, але ми знали, що в нашім офісі діє правило нареченої на весіллі: ніхто не може бути більш привабливим, ніж вона. Водночас ми мали виглядати святково, символізувати радість і єднання.

Іноді мені ставало дуже смутно й огидно витрачати на це своє життя. На банальності й умовності, пристосуванство. Але скандали я не любила ще більше. Катюша називала мене типовою конформісткою, на відміну від мене, вона завжди виділялася в будь-якому колективі, і не відзначити її було неможливо. Колюча акація помітна навіть серед не менш колючих троянд.

Нарешті Аліна, випустивши черги жартів про невдячних чоловіків, які з кожним роком свого дорослішання втрачають не тільки волосся й потенцію, а й совість, сказала, що всі можуть розходитися по домівках, а їй ще потрібно посидіти, подумати, попрацювати. Усі були навчені й не раз провчені, тому ніхто не повівся на її люб’язність, однак народ заметушився. Почали збирати зі столу, хтось вмикав комп’ютери, лаштуючись думати разом з Аліною. Я тихесенько збиралася, нібито за компанію з брудним посудом. У непомітності однозначно є свої переваги.

Поштова скринька листівкової адреси нагадала мені прірву. Вона виявився відкритою й здавалася темною, глибокою й навіть небезпечною. Моя рука, що намацала в сумці листівку, заспокійливо погладила її. Як нерозумно. Я подивилася на годинник, була 21:00, ще не дуже пізно. Тому я вирішила піднятися й подзвонити.

Я трохи розгубилася, коли двері відчинилися і я побачила дівчинку-підлітка.

– Ви продаєте косметику? – якось незрозуміло радісно запитала вона.

Я не знала, що відповісти, стояла й крутила в руках досить об’ємисту сумку.

– Не соромтеся, проходьте! Мені дуже нудно, зараз ми все розглянемо! У мене є гроші! – дівчинка запросила мене ввійти.

Я пройшла до кімнати, де був накритий стіл, пахло кавою, яблучною свіжістю, кексами й горіхами. Дійсно, на столі стояв кавник, вазочки з нарізаними яблуками, горіхами; на гарній таці гіркою викладено крихітні кекси.

– А чому ти відкрила двері незнайомій людині? Уже пізно, – запитала я.

– Я думала, що це мама. Коли вона випиває, то забуває, куди поклала ключі. – Дівчинка заливисто засміялася. Я недовірливо подивилася на неї: ні кімната, ні вона не виказували приналежності алкоголікам. Не відчувалося занедбаності й захаращеності.

– Я сміюся, тому що мама – дуже постійна у своїх звичках людина, вона ніколи не кладе ключі в якесь інше місце. І ніколи їх не забуває. Вони завжди у внутрішній кишені її сумки. Але вона щораз, коли вип’є, думає, що залишила їх десь або поклала в інше місце. Дивно, правда?

Я знизала плечима.

– Пригощайтеся яблуком, воно таке прозоре, що крізь нього можна побачити всі свої мрії.

Я потягнулася до яблука. Дівчинка перехопила мою руку.

– Який у вас годинник…

Я подивилася на свій годинник (його мені подарував Льошка) – овальний на сріблястому браслетику, прикрашеному ліліями. Незрозуміло чому я зняла його, передала дівчинці:

– Можеш приміряти.

Вона замотала головою.

– Ні, ні, спасибі.

– Чому?

– А я тоді втечу й сховаюся, щоб вам його не віддавати. Мене Лілею кличуть, а вас?

– Оля.

Дівчинка знову заливисто розсміялася.

– Ми як подружки з дитячих віршиків. Ліля і Оля.

Я усміхнулася. І тут зрозуміла, що листівка з лілією, мабуть, призначена їй, і полізла в сумку.

– Слухай, у мене дещо для тебе є.

– Ага, я так і знала. Косметика! Витягайте! – вона усміхнулася.

Я витягла листівку.

– Здається, це твоє. Для тебе. Я знайшла біля свого офісу, це на Воздвиженці, ти її загубила?

Вона вихопила з моїх рук листівку жадібно, так само вихоплював горіх або насіннячко папуга Катюші. І точно так затискав у лапках, як вона в руці, і тільки потім розправляв і розглядав, низько нахиливши голову. Відірвавшись від листівки, повернулася до мене.

– Це писав тато. Де, де ви це знайшли? Можете сказати точну адресу?

Я все розповіла.

– Значить, це мама. Усе зрозуміло. Взяла й викинула її. І мені не показала.

– Чому ти так думаєш? Це серйозне обвинувачення.

– А мама не розмінювалася б на несерйозні злочини.

– Ти мене лякаєш, говориш, як утомлена від життя, навчена досвідом жінка.

– Життя таке. Тут усе просто насправді. Ви знайшли листівку поруч із будинком, де знаходиться офіс мами. Вона там практично живе. Мені туди приходити забороняється, тато туди теж не ходить. Не слід приносити родичів на роботу.

Я сіпнулася, коли почула цю фразу.

– Чекай, твою маму кличуть Аліною?

– Ага. От треба ж, мене ніхто ніколи не вгадує з перших слів. У мені мало індивідуальності. Так вона каже. У тата її взагалі немає. Мужики всі, як фабричні стільці. Ви знаєте, вона забороняє нам бачитися. Читає наше листування в комп’ютері, заблокувала вхід на поштові сервери, видалила скайп. Я плакала, плакала. А потім зрозуміла, що потрібно шукати вихід, написала татові справжнього листа. Стільки помилок, жах! На пальцях немає кнопки «delete». І думала: ну чому він не відповідає? Може, образився або вона зовсім його знищила? А він відповів…

– Тебе не вгадують, тому що ти не змушуєш себе вчити й декламувати перед всім класом, – тихо сказала я.

Якось дивно було ось так познайомитися з дочкою Аліни й зрозуміти, що Алік – не така вже бездушна істота. Фабричний стілець в одній парі джинсів. Жахливо хотілося пригорнути її до себе, погладити по голові, і я відчувала, що їй би теж хотілося, але вона закомизиться і не дасть мені зробити цього. Зарано. Я взяла ще одну половинку яблука.

– Ти вже йдеш? – запитала вона, легко й невимушено переходячи на «ти», як це виходить тільки в дітей.

– Побути з тобою?

– Ні, уже пізно. Тебе чекають, напевно.

– Мене будуть чекати завтра, і я теж буду чекати. Слухай, – несподівано сказала я. – А що ти завтра робиш? Може, прийдеш до мене в гості, зателефонуєш від мене батькові, відзначимо свято.

– Мама не відзначає свята.

– Я знаю.

– Я теж не вмію відзначати свята. Ага. І буду тобі заважати.

– Ні, не будеш.

Ми обмінялися телефонними номерами. Вона заворушила губами.

– Що-що ти говориш?

– Запам’ятовую номер телефону. Я не запам’ятала номер телефону тата, мама його стерла, а йому заборонила мені дзвонити. Він її слухається, вона гірша за Цербера. От тепер хочу запам’ятати твій номер телефону. Щоб декламувати перед усім класом. Бувай, – вона всміхнулася й поцілувала мене в щоку. Ми були практично одного зросту.

– До завтра.

У ліфті я майже переконала себе в тому, що роблю все це не на зло Аліні, а заради Лілі, моєї нової знайомої. Хоча якесь неприємне відчуття, як стругачка олівець, загострювало мою увагу на тому, що я роблю це зі шкідливості. Я помотала головою. Ні… Ні. Ні!

У дверях стирчав букет. Лілія та дрібні троянди. Виходить, Льошка все-таки приходив. Я усміхнулася: таки ж приємно почуватися щасливою й потрібною. З букета випала записочка, я нахилилася й підняла її. Дивно, він ніколи мені нічого не писав, окрім СМС і мейлів.

«Олько! Дорога моя дівчинко! Ммм. Люблю. До завтра!» Я засміялася. І раптом зрозуміла, напевно, усе-таки кілька разів з’їхавши, як із гірки, із заголовних літер «Д», так схожих на недомальований скрипковий ключ, що мій Льошка і є Алік. Чоловік Аліни й батько Лілі. Усе збігалося: і лілії, і скрипковий ключ літери «Д»…

Я ніколи не ділилася з ним офісними плітками, так, час від часу розповідала, що мені набридло займатися тим, чим я займаюся, хочеться просто малювати, а не бути дизайнером. Часом я жалілася на характер Аліни, не називаючи ім’я. Мені її імені вистачало на роботі. Льошка розповідав про те, що був одружений і дуже сумує за донькою, але я не витрушувала з нього подробиці, як абрикоси з дерева, тому що відчувала, що вони (або він) ще не дозріли.

«Завтра ми всі зустрінемося у святі», – подумала я й не кинулася йому дзвонити. Замість цього я відправила дві СМС однакового змісту: «Дуже чекаю тебе завтра!» Усміхнулася й відразу заснула.

Льошка увірвався, як завжди, з оберемком лілій і в гарному настрої. Запитав, коли підійде Катька, буде вона одна чи з «кимось, із ким можна розділити сувору долю віскі»? Я повідомила, що Катька підійде ближче до вечора. Льошка сказав, що тоді ми будемо дивитися «найшмаркливіший фільм Джармуша» – «Зламані квіти», об’їдатися шоколадом, заливатися сміхом і вином, тобто радіти життю.

Це був прекрасний план, але я нервувалася, що Ліля не прийде, навіть страшно було писати їй чергове СМС, так не хотілося отримати «ні», краще сподіватися. Напевно, мій нервовий стан став дуже помітним. Льошка завалив мене на диван, натиснув «Паузу» на пульті, притис до подушок і суворо запитав:

– Чому ти нервуєшся?

Я винувато всміхнулася.

– Ти так нервуєшся, начебто хочеш повідомити мені щось важливе й не знаєш, як я це сприйму. Олько. Олько, ти чекаєш дитину?

Я пирснула.

Дуже хотілося відповісти: «Так. Твою!» Але це було б занадто. Добре, що пролунав дзвінок у двері, я кинулася відкривати й повернулася з Лілею. До ніг Льошки покотилися прозорі яблука.

– Лілька! Мої улюблені яблука мрії.

– Татко!! Мої улюблені квіти! – Лілька кивнула в бік букета білих лілій і кинулася в обійми Льошки.

– Лілька і Льошка – мої улюблені люди, – прошепотіла я. Хотілося плакати й сміятися. Як же це було прекрасно. Вони здалися мені такими схожими: відкриті, добрі й довірливі, дві фігурки одного пам’ятника…

«Зламані квіти» були відкладені на потім, ми сиділи й ділилися нашим зламаним минулим. Ми перебували у святі, може, тому все сприймалося легше, ми не сумували, а сміялися, обмінюючись новинами. Льошка жартував і піддражнював то мене, то Лільку, це була правильна тактика, ніщо інше не могло б консолідувати нас так швидко, тільки любов до нього (яка могла б і розділити) та бажання захищати одне одного від його жартівливих атак.

– Я знаю. Тепер усе буде чудово! – сказала Ліля. Вона обійняла Льошку і з теплом подивилася на мене.

Я потягнулася за мобільним.

– Ти чого?

– Я дзвоню Аліні.

– Не треба! Не кажи їй!

– Олько, але навіщо? Вона свята не відзначає, а нам нащо псувати наше?

– Ну, по-перше, брехати ми не будемо. Досить. По-друге, мені потрібно сказати, що я звільняюся, а по-третє…

– Що? – відгукнулися вони злагодженим дуетом.

– Привітати її з Восьмим березня! Сьогодні все-таки свято!

Ми перезирнулися й розсміялися.

2011

Випадкова дружка

Телефон настирливо дзвонив, і я, напівсонна, розшукуючи апарат, натикалася на різні предмети, мов сліпак. Етажерка заїхала мені в плече, комп’ютерний стіл довбонув по нозі. Наштовхнулася й на зібрану сумку Арсенія, мого п’ятирічного сина. Ледь утрималася на ногах. Сумка вибивала мене з колії.

Ця сумка стояла завжди на одному місці. Набір речей, які вона вміщала, теж був практично незмінний. Цим вона нагадала мені горезвісний кошик підозрюваного, який із дня на день очікує, що за ним прийдуть і заберуть. Мій син теж чекав. Свого недільного тата. Він підозрювався в любові до батька. Або батько підозрювався в любові до Арсенія. Я вже давно в цьому не підозрювалася. Здається, ніким.

Телефон знайшовся. Дзвонив мій адвокат, нетерплячий Михайло Абрамович.

– Нарешті ви взяли слухавку, я хвилювався. Юлю, післязавтра судове засідання, мені сьогодні доповіли, що ваш чоловік узяв у ваших сусідів свідчення, мовляв, ви п’єте, підкидаєте їм дитину, вчиняєте дебоші й приводите, перепрошую, сторонніх чоловіків.

– Дуже цікаво. А якби я приводила не сторонніх, це розглядалося б судом на мою користь? – відреагувала я, ознайомившись із версією свого бурхливого життя.

– Еге ж, Юленько, іронія – це гарний метод захисту, але, на жаль, зовсім марний для суду. Я б вас попросив, Юленько, щоб і ви поговорили з кимось із сусідів, нехай і в нас буде якийсь папір, де б усе це заперечувалося. Ви мене розумієте?

Я сказала, що цілком розумію і завтра зайду до сусідки Зінаїди Миколаївни та поспілкуюся з нею.

Суд тривав уже півроку. Це був дивний період мого життя, яке фактично не дуже змінилося, але при цьому зовсім поіншало. Я винаймала помешкання, тому що мою колишню квартиру, що перетворилася на нашу з Юрою, а тепер мала багато шансів перетворитися на його, постійно оцінювали, вираховували, порівнювали з тим, що було. Арсеній сумував за своєю кімнатою, за своїм батьком і за мною колишньою теж. У тім житті я рідше з ним гралася й спілкувалася, ніж зараз, але виявилося, що мою тодішню присутність він відчував гостріше. Начебто мене хтось затирав ластиком.

Юра хотів забрати в мене сина. Така проста фраза, але я ніколи не думала, що вона перетворить моє життя на чуже, а мене – на іншу жінку, у якої постійно відчувається пульс і тремтіння в животі, у районі пупка. Юра був ідеальним чоловіком. Він не волочився за спідницями й штанями, не курив, пив лише по великих святах і винятково гарне вино, завжди піклувався про мене, ми разом відпочивали, приймали рішення, виховували Арсенія. Юрій начебто не брехав (хіба що у дрібницях). Заробляв гарні гроші. Не скнарував. Не підвищував на нас із сином голосу. Терпляче ставився до моєї матері, навіть поважав її, хоча раз у раз підштрикував, але я це навіть схвалювала.

І мені дотепер було соромно, що я захотіла розлучитися. Ця провина щодня підточувала мене, і я помітно зменшувалася в розмірах.

Ні, я не йшла до іншого чоловіка, це було б складно зробити, бо його просто не існувало. Юра не зробив мене нещасною, навпаки, я не мала на що скаржитися. Він згладжував усі кути, вирівнював усі стіни нашого шлюбу. Він трудився, а я залишалася білоручкою.

Але з кожним днем я розуміла все ясніше, що мій життєвий ліфт іде тим самим маршрутом, з восьмого на перший поверх, з першого на восьмий, і немає жодної ймовірності, що він зупиниться на якомусь іншому поверсі, зате є вірогідність, що він може застрягнути. Ця думка мене нестямно лякала, у мене починалася родинно-ліфтова клаустрофобія. Хотілося сильно замружити очі, закрити вуха, присісти, щосили стримуючи своє тремтіння щільно притиснутими до тіла ліктями.

– Ти так проткнеш собі серце. Власним ліктем проткнеш. Юлю, припини дуріти. Якого дідька тобі потрібно? Чого тобі не вистачає? – нахраписто зверталася до мене мати, яка жагуче не бажала мого розлучення, так само, як свого часу й цього шлюбу. Вона чудово вміла штрикатися словами, і якби мені не вдалося проткнути собі серце власним ліктем, на неї в цьому сенсі завжди можна було розраховувати.

Узагалі вся ця ситуація демонструвала те, що розумію себе тільки я. Мама забула, що вона колись була матусею, і сприймалася тепер тільки як мати караюча, спрямовуюча, нещадна. Моя подруга Ольга, яка не мала дітей і тепер уже принципово не одружувалася, закочувала очі й повторювала, щоб я отямилася. Подумала про себе, про дитину, про чоловіка, про квартиру врешті-решт!

По суті, більше поговорити не було з ким. Такої самотності й нерозуміння я не відчувала навіть у дитинстві. Коли мати кидала мені в обличчя «негідниця» і не розмовляла тиждень, поруч завжди було слоненя психоделічного зеленого кольору, що спокійно вислуховувало всі мої жалощі і витирало сльози пухнастим хоботом. Дорослі жінки не розмовляють з іграшковими слоненятами, бо ті розучилися їх розуміти. І по заслузі. Адже скільки можна?

Зінаїда Миколаївна, моя сусідка, намагалася не пхати носа до чужих справ, і мені імпонувало таке поводження. Але зараз необхідно було її втручання, я збиралася до неї в гості, придумуючи, чим би влестити стриману жінку похилого віку. Було соромно, та й не вміла я улещувати, але, крім мене, цим ніхто не займеться. Зінаїда любила читати, тому я вирушила до книгарні, розташованої неподалік від моєї колишньої квартири.

Я вовтузилася поруч із полицею, де в реверансах і листівко-опереткових позах застигли героїні Джейн Остін.

– Тобі допомогти? – почула я голос і озирнулася на нього. Поруч стояла продавчиня. Формена камізелька, доброзичливий вираз обличчя, гарна, лукаво-шахраювата усмішка. Востаннє на «ти» представники сфери послуг зверталися до мене, коли я була школяркою, не рахуючи кількох маргінальних персон, у яких я зареклася купувати фрукти на нашому базарі.

– Перепрошую, це ви мені?

– Бачу, що ти мене не впізнала, Юлю.

Продавчиня всміхнулася ще лукавіше, задерикувато труснула головою. Дивно, дівчата з короткими стрижками (а вона була саме такою) рідко струшують головою, зазвичай це виглядає безглуздо.

Я справді її не впізнала.

– Я – Свєта, пригадуєш?

Я натужно намагалася згадати. Нещодавно одна шикарна брюнетка схопила мене за рукав у піцерії, коли я чекала піцу з куркою й ананасом для Арсенія. Я теж її не впізнала і ледве пригадала прізвище, коли вона сказала про музичну школу, у якій ми навчалися. У той час вона дійсно подавала надії, як і я. Чи наспівує вона Верді, коли пакує піцу? Я не знаю. Я не мугикала Сібеліуса [8] (утім, він не надається до мугикання), коли виписувала платіжки за телефони «Nokia».

– Ми з однієї музичної школи?

– Нє-а. Ми, можна сказати, з одного весілля. Ну, подумай, невже не впізнаєш?

І раптом я її впізнала. Вона тоді була кучерявою. Свєта! Наша випадкова весільна дружка. Чи то жила поруч із Юрою, чи навчалася разом із ним, чи, може, була дочкою подруги його матері. Я тоді не фокусувалася на цьому.

Я була ображена на свою подругу Ольку, яка відмовилася бути моєю дружкою, виявивши всю свою забобонну натуру. Вона двічі була дружкою на весіллі, втретє, згідно з народними повір’ями, свідком ставати було не можна, бо сама ніколи не одружишся. Я нила й казала, що вона – зрадниця, що вона мені обіцяла ще в п’ятому класі й повинна дотримати слова. Не можна вірити в таку нісенітницю.

Олька обурювалася і звинувачувала мене в тому, що я пізно одружуюсь, мовляв, я їй обіцяла вийти заміж у ніжні двадцять років, а не в кошмарні двадцять дев’ять, тому мене випередили Таня й Катя, яким вона теж пообіцяла бути дружкою. Але я все ж таки виходжу заміж, нехай і пізно, і вона хоче, тому годі вже її тероризувати. Хто не встиг, той запізнився.

Олька так і не стала дружкою втретє, але й заміж вона не вийшла. «Помста купідонів», – жартували ми, коли згадували цей випадок.

Свєта нас виручила. Це говорилося кілька разів під час розпису й застілля і ставилося мені за провину. Непрямо, але ставилося. От, навіть дружку вона не може знайти, непрактична й безголова Юля. Її всі підводять – почуття міри, здоровий глузд, навіть друзі. Хто жартував, хто казав серйозно, та мені було однаково неприємно…

Свєту я практично не запам’ятала, навіть коли розглядала або показувала фотографії, щоразу запитувала себе: а це хто? А, ну так. Випадкова дружка. Якась знайома Юри або його мами, сусідка чи однокласниця.

Кучерява, повнява, невиразна, вона висіла на другові Юри, нашому свідкові Артурі, якого намагалася підчепити. Дарма вона це задумала, бо Артур збуджувався тільки тоді, коли бачив своє відображення в дзеркалі.

– Як твої справи? Давно тебе не бачила.

Я подумала, що взагалі-то вона бачила мене два рази. На весіллі, а ще, здається, на хрестинах Арсенка, але цього я не була певна.

– А ми з Юрою розлучаємося, – сказала я.

– Що?

– Якось так. Він хоче забрати в мене сина, звинувачує в зрадах, неадекватному поводженні, недбалому ставленні до Арсенія. Слухай, вибач, сама не знаю, чому стала тебе вантажити, певно, це вплив слова «свідок». Я от зараз вибираю книжку для іншого свідка, нашої сусідки, яка, сподіваюся, підтвердить, що я непогана мати. Хоча б це.

– Стривай. Я можу тобі допомогти!

– Придбати кілька гарних книжок?

– Ні, позбутися одного покидька. Ну, і в сенсі книжок ти можеш на мене розраховувати. Я знаю й люблю свою справу.

Я не зовсім її розуміла і застигла в німому подиві.

– Зараз я відпрошусь, вийдемо, тут поблизу кав’ярня, поговоримо.

Свєта збиралася мене виручати. Вдруге. Навіщо? Вона по-діловому пройшлася між полиць, проігнорувала дівчат Остін, вибрала нові романи Ірен Роздобудько, Лади Лузіної, Міли Іванцової та Галини Вдовиченко, віднесла все на касу.

– Розраховуйся, я зараз підійду.

Я не могла не підкоритися, якась магія…

– Юлю, я можу його по паркету розмазати.

– Там килимове покриття, – механічно відзначила я, згадавши зал суду.

– Тоді по килиму розпластувати.

Ми сиділи в невеликій затишній кав’ярні, наспівувала Патрісія Каас, здається, вона лунала і в нас на весіллі. Я згадувала, як недоладно Свєта висіла на Артурі, жалюгідна, непоказна й чіпка, як колючка реп’яха. Зараз він її помітить, відчепить і викине, щоб вона причепилася до когось іншого…

– Я розповім, що багато років він тобі зраджував, я була його коханкою.

– Будеш брехати? Тобі не повірять.

– Я тебе благаю. А свідкам його брехливим повірять? Не переймайся. Мені – повірять, я можу бути переконливою. Знаєш, я не тільки продаю книжки, я їх читаю. Поговори зі своєю цією Зінаїдою, нехай теж тебе захищає. Ну, а я його просто доб’ю.

– А тобі не здається, що це підло? Він ніколи б не викинув нічого подібного. Мені здається, що на зраду зважилася б я, а не він. Ледачий, передбачуваний, занадто відповідальний і обережний.

– Мені здається несправедливим, що він платить вашим сусідам за брехливі свідчення, намовляє на тебе і намагається відняти в тебе сина. Ти ж його важко народжувала, правда?

Я здивувалася, що вона це знає. Напевно, вона таки була дочкою подруги його матері, вони знають більше, ніж можна уявити. У всякому разі більше від сусідок і колишніх однокласниць.

Арсеній дійсно дався мені важко. Дивно, але ж раніше я говорила «нам». Я довго не могла завагітніти. Юра лютував, знаходив нових лікарів, змушував мене правильно харчуватися, вимірювати температуру, вести календарі, кохатися строго за схемою. Він був одержимий. І я завагітніла від його одержимості.

Виношувати Арсенія теж було нелегко. Він мене випробовував на міцність і піддатливість, не сприймав мої улюблені продукти, постійно вимагав огірків і зелених яблук, від яких у мене була нещадна гикавка. Узагалі Арсеній тоді поводився неспокійно, як нахабний клієнт, вимагаючи уваги й дотримання його режиму.

Народжувала я теж непросто, тому що на півдорозі він передумав і все закінчилося кесаревим. Не найприємніші спогади, але в мені все стискалося від болю й ніжності. І я не могла віддати мого хлопчика.

– Дзвони своєму адвокату й кажи, що в тебе з’явився свідок.

Я так і зробила, хоча сумніви билися в мені хвилями, почувалась я кепсько, щоразу переконуючи себе, що це випадковість і шанс, якими не можна не скористатися.

Їй дійсно не можна було не повірити. Юра дивився на неї так здивовано, аж я подумала, що він теж не може її згадати. Навіть коли вона назвала своє ім’я, прізвище, адресу й рід занять, погляд його був неуважним і розгубленим.

Я не знаю, коли це відбулося. Коли настав той самий момент, у який я зрозуміла, що їй не можуть не повірити, бо вона каже правду. Може, тоді, як вона розповідала, що зробила від нього аборт і тепер не здатна народити. Або коли точно назвала метраж моєї квартири, яку Юра вважав своїм везінням і персональним досягненням. А можливо, коли передражнювала мою маму з тими самими інтонаціями, з якими передражнював її він.

Чи коли вона розповідала про календар перенесених свят, її власний календар, де друге січня було Новим роком, п’ятнадцяте лютого – Днем Святого Валентина, а дев’яте березня – Восьмим. І коли відпустка починалася в жовтні. Напевно, саме тоді, бо багато чого згадалося. Його відсутність, метушливе повернення, те, як він довго й ретельно мив руки, перш ніж торкнутися до залишків святкових пирогів або до мене.

Але, скоріше за все, тоді, коли вона провела по своїй шиї двома пальцями, великим і вказівним, ненадовго завмираючи та притискаючи ключиці, а потім і підборіддя. Він так робив дуже часто. Можна говорити чужими словами, це доведе те, що ти часто спілкувався з цією людиною. Але чужі жести, такі інтимні, такі індивідуальні, стають твоїми тільки тоді, коли й людина стає твоєю. Інакше не буває.

Хотілося втекти, але так не можна було вчинити. Це була не моя персональна трагедія, це був театр. Суд – не власна квартира або під’їзд. Юра вибухав у мене на очах, частинами. Зникав, лишаючи після себе тільки сморід і деякі спогади про колишню красу. Як салют, як феєрверки…

Арсеній залишився зі мною. І квартиру, зважаючи на все, повернуть. Мені доведеться оплатити ремонт, якісь несуттєві дрібниці, про які не хотілося навіть думати, не те що ними займатися.

Восьмого березня до мене мала підбігти Ольга. Але той, хто її відшив, раптом про неї згадав, і вона зателефонувала щаслива. Ковтаючи слова, сказала, що заскочить до мене завтра надвечір. А може, і наступного тижня, залежить від ступеня його занурення. Я усміхнулася.

Не знаю чому, але я зовсім не здивувалася, коли пролунав дзвінок і до квартири увійшла Свєта. Після суду ми не бачилися, вона намагалася поговорити зі мною, але я просто не могла.

Було вже пізно, Арсеній спав у своїй кімнаті. Я крутила в руках пляшку шампанського, яку Свєта спритно відкоркувала, обережно витягши з моїх рук.

– Ой, тільки тихо, Арсеній прокинеться, – пискнула я й пригнула голову.

– Перше, чого вчиться самотня жінка, – це відкорковувати шампанське, – сказала вона зі своєю лукавою посмішкою.

Свєта розлила напій по келихах, підсунула до мене таріль із канапками.

– За нас?

Я кивнула. І раптом зрозуміла, що зовсім не гніваюся на неї. Образа зникла. Розчинилася, як бульбашки в келихах. А разом із нею вивітрилася й моя провина перед чоловіком.

– Полегшало? Я так і знала. Юлю, відпусти свою усмішку, що ти тримаєш її, як пітбуля на строгачу [9], невже вона така страшна?

Я засміялася. Тихо.

– Будеш завтра відзначати Восьме березня?

– А зараз ми що робимо? Ні, знаєш, я й раніше вважала цей день більше чоловічим, ніж жіночим, а тепер уже…

І ми розсміялися, одночасно прикладаючи вказівний палець до губ, щоб не розбудити Арсенія.

2011

Щасливо-нещасна я і сукня

Ви відразу впізнаєте себе на фотографіях? Я ніколи не замислювалася над цим, бо найчастіше очікувала побачити себе на тій чи іншій світлині. Мій портрет, ця беззуба усмішка, котрої боїшся більше за щось ікласте (пам’ятаю, як я лякала нею свого маленького брата), доводила до сказу. Я серед однокласниць – зграйка бабок та метеликів. Мама притискає мене, дорослу, до серця, так уміють робити тільки мами, знову відчуваючи нас, маленьких, під серцем, у собі. Ми з чоловіком – урочисті, але ледь стримуємося, щоб не закружляти чи не засміятися; я жбурляю оберемок крихітних троянд подружкам. Ми з малим на дитячому майданчику. Я на велетенському слоні: невідомо, хто з нас мріє пристрасніше, щоб то швидше закінчилося. Я на конференції, серйозна. Я на відпочинку – грайлива та яскрава. Ми з чоловіком у Грузії, п’яні від повітря, гірського відлуння та щирості більше, ніж від молодого вина…

Але цього разу все було не так. Спочатку я впізнала свою сукню. Іншої такої не могло бути ні в кого. Білу сукню з візерунком у вигляді ніжно-зеленого листя конюшини мені привіз чоловік зі свого відрядження до Ірландії. Тоді він іще був моїм чоловіком. Хоч ми обоє не з тих людей, котрі запам’ятовують та відзначають дати, проте святкували річницю нашого шлюбу. Напевне, так мусило збігтися. Ми випили по келиху привезеного ним ірландського віскі «Jameson», Юрко поклав туди листячко конюшини – на щастя. В ірландців це зветься «осушити трилисник», а ми так осушили свій шлюб, який незабаром розпадеться на клаптики позову про розлучення, котрий я не змогла не пошматати.

Потім я впізнала своє волосся. Воно завжди поглинає моє обличчя, особливо коли схилити голову; зримим залишається тільки кінчик носа та обрис підборіддя, але це була, безперечно, я. Упізнала місце, хоча на фотокартці його не було видно, тільки три чверті дівчини в конюшиновій сукні, біле, наче ватяне, небо – так буває, коли сніжить тополиний пух, – і Київ, насичений червневим соковито-зеленим кольором листя дерев. А ще грона акації та свічки каштанів. Досконала біло-зелена гармонія. Ніжна та чуттєва. Спокуслива і вразлива.

Власне, так називався фотоконкурс, котрий проводив фонд, де я працюю. «Гармонія кольору, думок, руху, почуттів». Щоранку я, як і більшість наших співробітників, заходила на сайт, щоб подивитися нові роботи, і от саме зараз розгублено дивлюся на своє нещасне плече під щасливою сукнею. Фотограф – drum. Драм-бам. У перекладі з англійської – барабани. Дивно, що на деякі слова відгукується пульс серця, може, це стосується тільки музичних інструментів? Щось усередині заторохкотіло… Коли я почула, що Юра від мене йде, досередини наче увірвалися два стрічні потяги. Щоб не вибухнути і врятуватися, довелося вивести один із них у легені: поважчало дихання, було щемко, лячно й болісно. Але я залишилася живою.

Тоді, на мосту, я не помічала, що мене фотографують. У такі моменти рідко фотографують, це не весілля, не корпоративна п’янка і не мандрівки. Люди нікого не помічають у щасті та нещасті. Бо в нещасті бачать тільки себе, а в щасті – також себе, але ще й того, хто причетний до цього стану. Я стояла на мосту, де Юра вперше освідчився мені в коханні, де ми прив’язували стрічки зі смішними побажаннями і випускали в повітря сміх, котрий, якби його пофарбувати, нагадував би феєрверки.

Цього дня я дізналася, що він іде. Навіть не йде – пішов. Я стояла і дивилася на воду. Ні, Боже збав, я не думала топитися. Зриватися вниз із криком відчайдушної чайки. Не те, щоб я дуже чіплялася за життя, життєвим альпіністом мене ніколи не можна було назвати, але в мене був син, обов’язки та кумедна клишонога жіноча надія: а раптом він повернеться? А ще смішна віра в те, що я хороша, і наївна образа – як можна мене кидати?

Уперше відчуження чоловіка я відчула, коли на стадіоні ми галасливо вболівали за футболістів київського «Динамо». Я залюбки складала Юрасеві компанію, ми обидва любили футбол. Але на мить він перетворився на стадіонну масу, котра завжди мене трохи лякала тим, що була схожа на шершневий рій. Гудінням, агресією, однаковістю. Хлопець, що сидів вище за нас, кілька разів пройшовся стягом по моїй голові, я скрикнула, але Юра ніяк не відреагував, мене наче не було поряд. Ніби я навіть не німе кіно, де зник звук, а втратила для нього і зображення.

Якось непомітно для Юри зникли «ми», раз у раз він промовляв «мій син», а не «наш малий», саме його запрошували в гості, а не нас. Дедалі частіше наша квартира перетворювалася на «мій дім», наче зла чаклунка-лінгвістка прибирала «ми, нас, нами, нам» з усіх Юркових підручників.

У Юри було прізвисько «Гагарін». Власне, уся моя родина і я також вважали, що так його звуть через ім’я та відкриту усмішку, котру називають хлопчачою, ніби всі дорослі без винятку всміхаються згідно з даними паспортів. На одній вечірці його приятель, дуже масний тип (після його погляду я почувалася шпротиною, вимоченою в олії), вкрадливо сказав мені: «Слухай, а ти взагалі знаєш, чого Юрка звуть Гагаріним?» Я знизала плечима, не хотіла грати з цим типом не те що у відвертість, але й у пляжний волейбол. Утім, він продовжив, є такі люди: тишком-нишком скоріше, ніж на повен голос, вони висловлять тобі все, що кортить сказати.

«Його так звати, бо жіночу піхву він називав космосом. І віддавав перевагу цнотливицям, ну, ти розумієш?» Я мовчала. «А ми все думали, якого біса він обрав тебе, який у тебе космос, га?» – «Знаєш, дорогенький, одне тобі можу сказати: песиків першими я туди точно не запускала. Я за гуманізм у всьому світі!» Він оторопів, навіть не вичавив із себе своє гидке реготіння, схоже на те, як хтось захлинається літерою «и». Він сміявся в себе. Мовби жер. Сподіваюся, що процес дефекації в нього відбувався як у всіх інших людей. Хоча краще б такі люди тримали своє лайно при собі.

Звичайно, немає сенсу питати в чоловіка, котрий від тебе йде, чому він це робить, але дуже важко стриматися і не запитати. Я не стрималася, спитала. Юра впився в мене іронічним поглядом і промовив, що в мені залишилася тільки «іночність» замість «жіночності». Думаю, що це була домашня заготовка. Судячи з його задоволеної пики, він тішився, що я дала йому шанс обіграти це. Мене звати Інна. Він звинувачував мене в егоїзмі, зайвій концентрації уваги на синові, а ще йому не подобалося, що я припинила носити спідниці та сукні.

Можливо, саме тому я вдягнула цього дня нашу щасливу конюшинну сукню. І хоч я не погладшала, все одно вона була ніби трохи затісною. Це, мабуть, через те, що сукня звикла обіймати моє щасливе тіло (адже щастя дуже легке!), а зараз, певне, відчувала важкість мого нещастя. Раніше я думала, що не спідниця робить жінку жінкою. Видно, помилялася. Юра думав саме так, бо сказав своїм друзям: «Я пішов від цих штанів». Звучало, наче він був гомосексуалістом, а не в міру порядним гетеросексуалом. Хоча чесніше було б, якби він сказав: «Я пішов від цих штанів та підгузків». Бо після того, як кинув мене, він не прагнув бачити сина.

На світлині я стояла на мосту і ні про що не думала. Мої міркування були розмиті водою, небом, вони відносилися разом із хмарами та тополиним пухом у космос, у Всесвіт, у безмежність. Тепер розумію, що я лікувалася там, мені було добре; я трохи плакала, трохи сміялася, і це не було істерикою – лише проживанням мого шлюбного життя у зворотному порядку. І останнім кадром ішли наші руки. Його рука, котра вперше накрила мою долоню своєю, і цей його великий палець, котрим він відразу починав розминати м’якоть між моїми великим та вказівним. Моя подруга вважала цю його звичку огидною та похабною, а я відгукувалася на це чуттєвістю й бажанням близькості. Хоча візуально зазвичай все сприймається не так, як доторково.

«Барабанова» світлина набирала все більше голосів. Вона впевнено просувалася в лідери. Хтось із наших влаштував тоталізатор: ставки на цю світлину як на переможця були високі. Мене ніхто не впізнав… За цей час я дізналася, що в мене ваблива сукня, так і хочеться знайти щасливе конюшинне листя – так вважали і чоловіки, і жінки. Гарне волосся, жіночна постава, тонкий зап’ясток… Мене вперше обговорювали при мені – і як арт-об’єкт, і як жінку. О, як іноді хотілося гукнути: агов, а це ж я! І подивитися на ці недовірливі мармизки. Я не сказала тоді. Я зробила інакше.

На церемонію нагородження я вдягнула цю сукню. І навіть тоді багато хто відмовлявся впізнавати мене на знімку, запитували, чи не зробила я це навмисно «під подію». І де я взяла таку тканину? Шеф сказав, що я надзвичайно творчо мислю, хоча всім своїм виглядом виказую переможця. Але перевдягнутися не попросив, йому подобалися моя сукня та зухвалість.

Драм-бама звали Романом. Він розповів, що вигадав собі банальне псевдо, бо дійсно працює перкусіоністом в одному не надто популярному, але відомому гурті. Роман також мене не впізнав, це виглядало смішно – знайомство фотографа та його моделі. Він сказав, що бачив тільки чарівливу для нього гармонію кольорів, і я не звучала нещасною. Я зауважила, що, певне, тієї фотомиті згадувала щасливі моменти, вони тоді були основною мелодією і перекривали загальний фон.

Він попросив, щоб на концерт я вдягнула саме цю сукню. І сказав, що буде відбивати моє ім’я: Іннн-на, Ін-на-на, Інннн-ннна! – бо це надзвичайно барабанне ім’я і воно має класно відстукуватися. Юра від самого початку називав моє ім’я карою та порятунком для заїки. Схоже, воно отримує нове звучання, як і моя сукня, як і я.

2011

Дев’ятий місяць

Наближалося перше вересня, і я розуміла, що час нарешті змінити свій п’ятирічний маршрут: піти не на цвинтар, до чоловіка, а на шкільну лінійку, до сина. У нього починався новий шкільний етап, старша школа, і він потребував моєї уваги й підтримки.

Про це мені постійно повторювали мама й молодша сестра Анька, через яку п’ять років тому, у день похорону Бориса й «перший раз у перший клас» Борьки, відбулася подія в манері фільмів Еміра Кустуріци. Я лише нещодавно почала згадувати про це спокійно, без стискання десь у районі сонячного сплетіння. А от мої рідні й друзі дозволяли собі регулярно сміятися, згадуючи цей випадок у дні народження Борьки або на нечастих сімейних посиденьках.

Борис помер 30 серпня. Це трапилося на пікніку. Обвітрювався недоїдений шашлик; оси тонули у в’язкому вині; на гілках сушилися дитячі плавки; діти крутили матрац, підставляючи під прямі промені сонця мокрі боки, щоб швидше можна було піти купатися. В одну мить обличчя Бориса перетворилося в наливне яблуко, у таке ж яблуко перетворилося і його серце, він завалився на мене, і життя його визріло й обірвалося, скотилося до рук ангелів…

Навіть зараз, згадуючи його смерть, я чую глухі удари не свого серця, а пляжного волейбольного м’яча й плескіт води. Думка про те, що я могла щось зробити, врятувати його, не залишає мене дотепер. Спочатку вона, як щеня, терлася на руках, потім опинилася на короткому повідку, зараз уже на довгому, але завжди вертається до мене. До своєї хазяйки.

З похоронами нас квапили, серпень видався невгамовним і спекотним, а я була настільки збентежена й розчавлена, що погодилася на дату похорону – перше вересня, зовсім забувши про те, що наш із Борисом син мав іти до першого класу.

Утім, жодних проблем син не створював. Школа стояла фактично під будинком, Борька завжди був самостійним, він не зовсім розумів, що діється зі мною і куди подівся батько, чому в нас дивні, нібито завмерлі обличчя, – він просто поспішав дорослішати і дуже хотів швидше піти до школи.

Зборами Борьки займалася моя сестра Анька. Збиралися просто: Анька мала купити йому букет, разом із ним скласти рюкзак, випрасувати костюм і сорочку, розбудити його в потрібний час і допомогти одягтися. Практично все те саме я робила з Борисом у морзі: надягала на нього випрасувану сорочку, новий костюм, не довіряючи штатним працівникам, навіть відштовхуючи їх. Тільки Борис уже не міг прокинутися ні в потрібний час, ні взагалі, хоча мені страшенно хотілося його розбудити…

З квітами Анька вирішила не заморочуватися, розсудивши, що їх у хаті, з огляду на ситуацію, і без того дуже багато: Бориса любили всі. Вона сказала Борьці, що той може взяти будь-який букет, котрий йому сподобається. Борька вибрав гербери соковитого червоного кольору, він і не глянув на чорно-золотаву стрічку, що зміїлася між стеблами квітів, та напис на ній: «У добру путь. Уболіваємо й будемо пам’ятати завжди». Анька сфотографувала його, і син, задоволений, ошатний і дорослий, попрямував до школи.

На стрічку не звернула уваги й Марина Миколаївна, молода вчителька Борьки, яку просто завалили квітами першоклашки. Вона знайшла стрічку вдома, пізно ввечері, коли, наспівуючи, емоційно насичена першим вересневим днем, подарунками, новими знайомствами й шампанським, яким вони з подружками насолоджувалися в кафе після занять, розставляла букети по вазах. Вона згадала, хто подарував цей букет тільки тому, що їй завжди подобалися гербери й сподобався Борька в гарному пурпурному костюмі, який ретельно випрасувала Анька.

Марина Миколаївна не знала, що робити – верещати чи сміятися. Запідозрила, що над Борькою могли так пожартувати батьки або старший брат-гот. Її неможливо було здивувати подібними жартами: незважаючи на свою молодість, вона давно працювала з дітьми й знала, що від них можна очікувати чого завгодно. Потім вона подумала, що хтось вирішив налякати саме її, отже, потрібно було викликати батьків і в усьому розбиратися.

До школи мене викликали другого вересня. Марина Миколаївна ошелешено дивилася на мою чорну сукню й стрічку у волоссі і не знала, як до мене заговорити. Я в той час узагалі не могла розмовляти інакше, ніж починати будь-яку бесіду плачем. Я не знала, навіщо вона мене викликала, і не відала, для чого сюди прийшла. Але мені легше було або сидіти на могилі Бориса, або ходити.

Вона висловила мені співчуття й обережно розповіла історію з герберами. Незважаючи на те, що мені було нестерпно боляче, я усвідомила весь жах і комізм ситуації, перепросила й обіцяла, що таке не повториться.

– Моя дитина більше ніколи не принесе до школи похоронний букет. Я дуже на це сподіваюся, – сказала я.

– Я теж. Тримайтеся.

Марина Миколаївна кілька разів попросила вибачення й провела мене до шкільних воріт, притримуючи за лікоть. Це теж виглядало кумедно, бо я була високою й міцною, вона – маленькою і худенькою, але горе додає будь-якій людині стільки крихкості, так куйовдить і згинає її, що на подібний дріб’язок не звертаєш уваги, хоча механічно й фіксуєш його.

Анька заходилася сміхом, довідавшись про цю історію. Вона заявила, що тепер у Борьки є перша шкільна легенда: «Борька й похоронні квіти». Сказала, що сама ніколи б до такого не додумалася, але фотографію Борьки з похоронними герберами сховала до часу.

З третього класу сміх моєї сестри розділяв і сам Борька, який уже усвідомлював, що відбулося і що саме він подарував своїй першій учительці. Він любив розглядати першовересневу світлину й зберігав її в шухляді разом із найкоштовнішими для себе речами. Я не сміялася, хоча намагалася всміхатися, бо щораз відчувала на собі їхні вимогливі погляди. Усвідомлений Аньчин і неусвідомлений Борьчин. Їм хотілося, щоб я стала такою, як була: живою, бешкетною, гучною та іронічною. Вони в мені загубилися. Я це розуміла, але нічим не могла зарадити. Мала таке відчуття, наче всередині хтось затягує на шиї петлю, – важко й безглуздо сміятися, виношуючи повішеника.

У наступні роки першого вересня я вирушала на цвинтар до Бориса, а Борька йшов на шкільну лінійку сам.

– Не можна так ставитися до власного сина, – напучувала мене Анька.

– З Борькою друзі, йому весело, а Борис там сам-один, – затято повторювала я.

– Яка ти вперта! Бориса там немає. Немає, розумієш? Він зовсім в іншому місці. І думаю, що там значно більш людно, ніж на лінійці Борьки. І ти сама це чудово знаєш, – Аньку важко було приборкати. Так, і я сама це чудово знала.

З Борисом ми познайомилися на третьому курсі університету. Він перевівся до нас із Дніпропетровська. Великий, гучний, майже на голову вищий за мене. Я завжди була високою, хлопці мене цуралися, можливо, тому, що себе завдяки «старанням» мами я сприймала не високою, гарною й ставною, а тільки рослою. Точнісінько так про мене говорив і наш учитель фізкультури, єхидно поглядаючи, як я починаю сутулитися, але все одно височію над хлопчиками в загальній шерензі.

– От, Богданець, якщо до тебе в гості приїде хтось, хто тебе ніколи не бачив, варто показати йому Батьківщину-Матір, і він безпомилково впізнає тебе в натовпі, – казав фізрук, і всі сміялися.

Я сама не очікувала, що Борис у мене закохається, але так сталося. У ньому мені подобалося все: лункий сміх, гучний голос, незграбність і зріст. Навіть після нашого одруження моя мама, дивуючись із ведмежатості Бориса, продовжувала думати, що він приїхав із Сибіру. Він сміявся, згрібав мене в оберемок і ревів, що от такі вони, прості дніпропетровські хлопці, монолітні й потужні, як ракети «Південмашу». Ми вдвох були схожі на ведмедів. Велика і Мала Ведмедиці.

Борис був дуже теплий і надійний. Він завжди був зліва від мене, тому я дотепер здригаюся, коли зауважую ліворуч не його такий рідний профіль, а щось чуже й незрозуміле. Ліворуч сидів за столом, ліворуч лежав у нашому ліжку. Я й зараз сиджу за столом праворуч, а з лівого боку тягне холодом: Борис був таким теплим, що відчувався навіть на відстані. Може, цей холод і винний у тому, що моє серце змерзло й зменшилося? Борис не відчувався на відстані смерті. Я дотепер сплю на правому боці ліжка, а коли повертаю голову ліворуч, усе намагаюся зрозуміти, чому я не чую тепло його плеча і не бачу вм’ятину в подушці, по якій я завжди «проїжджалася носом», якщо він вставав раніше за мене… Він любив стояти позаду, міцно притискав мене до себе, ледве погойдуючи, цілував у маківку.

Анька каже, мовляв, несправедливо, що я люблю його більше зараз, ніж тоді, коли він був живий. Але я любила його завжди. Проблема в тому, що й зараз я люблю його і готую вечерю на трьох, геть забуваючи про те, що ми лишилися вдвох. Сина я назвала на його честь, хоча чоловік обурювався, говорив, що це маячня і ганебний культ особистості.

– Дружино, сім’я не витримає двох Борисів, – жартівливо гримів він, цілуючи мене в ніс.

Він мав рацію. Сім’я не витримала. Один Борис пішов назавжди, а другий – залишився. І зараз він терпляче чекає, що я стрепенуся і ми разом підемо до школи.

– Ти не розумієш, яка ж ти дурепа! Ти не розумієш, як малий старається заради тебе! Ти думаєш, ти йому там потрібна? Він уже дорослий. Ти провалялася то на могилі, то в постелі, коли він дорослішав. Він це робить заради тебе, щоб ти не почувалася самотньою й покинутою. Йому прикро, розумієш? І нам із мамою теж. Нам набридло почуватися нічим, це ми – кинуті, а не ти, – Анька вирувала й кипіла.

Тому я натягала на себе джинси й легку волошкову блузку під колір очей – збиралася на урочисту лінійку.

Напевно, уперше така кількість людей не злякала, хоча найчастіше, коли я потрапляла в натовп, мене починало нудити. Зараз я занурилася в юрбу, обставилася людьми, закопалася. Я помахала рукою синові, щоб він побачив мене й зрадів, що я тут, із ним, що він виконав свою місію повернення матері до життя.

Якийсь чоловік ледь не поцілив у мене камерою, я відхитнулася, інстинктивно пригорнувшись до того, хто стояв позаду. Але це був не Борис, а інший чоловік, трохи нижчий від мене на зріст, він тримався лівою рукою за щелепу, видно, я вдарила його потилицею.

– Вибачте, – я почувала, що паленію.

– Нішого, – промовив чоловік із закритим ротом. – Усе номано, – продовжив він, при цьому підтягуючи мене до себе правою рукою, щоб до мене не дістався різкий чоловік із камерою, що проріджував юрбу, вибираючись на волю.

У спортивному костюмі, підтягнутий і міцний, він дивно виглядав у натовпі ошатних батьків.

– Олег, – відрекомендувався він.

– Дочка, син? – запитала я для годиться.

– Молодша сестра пішла до третього класу, – усміхнувся він. – Сильний у вас удар. Золота голова, – знову всміхнувся й потер вилицю.

Я зніяковіла. Повертатися мені не було куди, і я розглядала Олега. Дивно, що в нього восьмирічна сестра, він виглядав моїм ровесником.

– Виглядаю я так тому, що фізрук і в мене третій урок, – відповів він на мій пильний погляд.

Я терпіти не могла фізруків, бо вони бездушні шовіністи. Якщо людина не вміла управлятися з канатом або козлом, вона блискавично перетворювалася в їхніх очах на хробака. А ті, хто не міг зробити «берізку» або «пістолетик», списувалися з бортів їхньої уваги.

– Богданець, дивна справа, ти така добротна каланча, а всередині якийсь хирляк, – почула я підбадьорливий голос фізрука з мого шкільного дитинства.

– Насправді я не думала про ваш маскарадний костюм. Я гадала, як у вас може бути така маленька сестра. Мама народила вас у школі? – бовкнула я.

Я помітила, що завжди починаю грубіянити, коли почуваюся злою чи розгубленою.

– Помилкове припущення, маму встигли довезти до пологового, – він усміхнувся. – Мені двадцять вісім, матері моїй п’ятдесят, Кароліна – це моя сестра, пізня дитина. До речі, їй дев’ять. Я готовий ділитися з вами своєю життєвою історією й далі, але краще не тут, добре було б випити зеленого чаю, як ви вважаєте?

Я не встигла сказати, як я вважаю, і що мені тридцять три, і я жахливо стара й утомлена вдова й не хочу ніякого чаю з молодим фізруком, що я взагалі ненавиджу всіх фізруків із дитинства; мені не вистачило часу на всі ці висловлювання, бо він підхопив мене за лікоть і спритно вивів із щільних батьківських рядів.

– Кораблі лавірували, лавірували та й вилавірували, – так само спритно проговорив він. Я мимоволі засміялася. Ми дійсно були схожі на кораблі, обидва місткі: баржа й пароплав…

Анька запитувала, як так вийшло, що ми стали зустрічатися. Анька була ошелешена, вона всі очі вигляділа, дивлячись на мене й на Олега.

– Він же фізрук! – волала моя сестра. – Як таке може бути? Ти ж ненавидиш фізруків!

Я знизувала плечима: вона була абсолютно права.

– Він молодший за тебе на п’ять років! Ти що собі думаєш? Він в атлетичній формі, у «качалку» ходить, а ти гойдаєшся тільки на хвилях, як загублена гумова качка. Він тебе кине й розіб’є тобі серце!

Я їй відповідала, посміюючись, що вони хотіли, аби я повернулася до життя, от я й повернулася. І Борька теж. Йому з Олегом просто, надійно й весело. І мені.

– Я лише хотіла, щоб ти була уважнішою до дитини й пішла на лінійку! Щоб ти не вила на могилі Бориса, перетворюючи вересень на казна-що! От чого я хотіла. Я боялася цього дев’ятого місяця, розумієш? Я боялася за тебе. Я приходила до тебе в гості, ховала ножі, зривала з балкона мотузки, щоб ти нічого собі не заподіяла! Але я не хотіла, щоб ти підчепила якогось малолітнього спортсмена, що тебе постійно тискає за талію, мабуть, перевіряючи, скільки кілограмів ти наїла.

Анька – взагалі невгамовна людина, а вже коли їй щось або хтось не подобається, зупинити її неможливо! Утім, легко переналаштувати, якщо доручити якусь важливу справу. Тому саме вона зайнялася нашим весіллям, раз у раз на нас покрикуючи. Діставалося всім: і мені, й Олегу, і Борьці, і мамі. Ніщо так не поєднує й не здружує, як лемент дорогих родичів.

Весілля наше відбулося в лютому, а 30 серпня мене забрали до пологового будинку. Лікар сказала, що народити я маю 31-го, просто зобов’язана, а як ні, то вони будуть вживати заходів. Погрози мене стимулювали краще, ніж окситоцин, тому Дениса я народила в ніч на 31-ше без стимулюючого втручання.

З пологового мене мали забирати першого вересня. Такий от дев’ятий місяць. Задзвонив телефон. Анька. Хіхікає:

– Слухай, нам знову не треба витрачатися на квіти вчительці. Уявляєш? Борька вже відібрав собі букетик, який йому сподобався. Цього разу теж гербери. Правда, жовтогарячі.

Я засміялася.

– Ти смієшся, – пошепки сказала сестра. – Ти знову смієшся, як це здорово!

2012

24:33:42

1

Зі своїм майбутнім чоловіком я познайомилася в аеропорту міста Париж. І ця зустріч була зовсім не романтичним знайомством. Випадково-політично-діловим. От яким воно було. Коли розповідаєш про те, як хтось зустрів своє кохання чи просто познайомився в Парижі, автоматично починаєш уявляти різну романтичну маячню: поцілунки на Ейфелевій вежі, обійми на Єлисейських полях, кавування під танго на акордеоні і таке інше. Утім, Париж не винний у тому, що кожне друге людське створіння сприймає його як місто романтичних побачень, постійного дарування валентинок, ніжного кохання та нестримного сексу. Можливо, Париж усього цього зовсім не схвалює, а вважає себе брутальним циніком, естетом та людиноненависником, тільки ніхто в міст про це не питає. У людей, утім, також. Якщо дехто називає вас наволоччю, тюхтієм чи розумником, він буде і далі так називати, поки ви не утнете щось неймовірне.

Але я продовжую. Важко віднайти якусь романтику в чоловікові, який більш за все був подібний на клоуна. Принаймні, я не настільки жаліслива. Клоунів я терпіти не можу з дитинства. Мама часто мені нагадує, як одного разу, коли я мала шість років, вона зводила мене до цирку. Я спокійно собі сиділа, дивилася на собачок, які стрибали, на акробатів, що крутилися в повітрі, як риба на гачку (волосінь надзвичайно подібна на канат страховки), і не падали, а мені стало цікаво, що буває, коли вони падають, – от якщо рибу зриваєш із гачка, вона почувається недобре… Ну, дивилася і на клоунів. Були там два розмальовані жлоби, вдягнуті в яскраві комбінезони, напхані ватою; вони постійно реготали, шпиняли одне одного, і, судячи з усього, їм було неймовірно весело. Клоуни мордували одне одного та кепкували з цього. За такі вибрики суворі батьки хапали нас за рученята і тягли по домівках, а там уже дехто діставав ременем. А тут усі аплодували та сміялися, а от мені не хотілося долучатися до загальних веселощів. У клоунів я нічим не жбурляла тільки тому, що в мене нічого придатного із собою не було, у маминій сумці також, я перевіряла. Шкода, але як я могла знати, що треба захопити кілька камінців чи бульбоплодів? Однак свого шансу я не проґавила.

Коли на арені з’явився ілюзіоніст – це така людина, яка дивує Всесвіт тим, що в його рукавах живе різноманітна текстильна гидота, – і почав волати: «Я можу втілити всі ваші бажання та фантазії, підходьте, нумо, не соромтеся, замовляйте, зараз будуть відбуватися дива!» – я підійшла і в мікрофон попросила: «А чи не могли б ви вбити клоунів?»

Йому не відразу вдалося змінити вираз обличчя на кілерський, мабуть, нечасто йому замовляли вбивства, співчуваю. Тривалий час його лице залишалося солодко-розчуленим, бо він звик до того, що дітям слід бути лагідними, на таких, як я, він не розраховував. Коли опанував себе, то грайливо спитав мене: «Яких клоунів, дитинко?» Я сказала, що нещодавно їх бачила і залюбки йому покажу. Після того мама схопила мене за руку та потягла до гардеробу. Як завжди в таких випадках, вона мене обожнювала. Шепотіла: «О Боже, о Боже. За що, о Господи?» Ми з Господом мовчали. Ми не розуміли цих запитань.

Того дня я була в червоному індійському светрику. Зараз його вдягли на мого іграшкового синього слона. Цей слон – мій одноліток, він старіє і, мабуть, мерзне. Старі іграшки збиваються, можна зіскоблювати з них балабушки; те саме відбувається з людьми, варто лише придивитися. Коли дивлюся на свого слона в червоному светрику, мені здається, що я була карликом. Слон не дістає до моїх колін. Мама, звісно, мою карликовість заперечує.

На його щоках, коли він усміхався, а всміхався він постійно, проступали ямочки. Я не схвалюю ямочки на чоловічих щоках, ще ямку на підборідді я б пережила, але не це. Більше того – ці ямки мене дратували. От які ж ми дивні люди, чого взагалі мене має зачіпати зовнішність сторонньої людини? Менше з тим, це дуже дратувало, аж відлунювало в передніх зубах. Чомусь будь-яка моя дратівливість відчувається передніми зубами… Ще в нього було задовге сивувате волосся, котре смішно стирчало з-поза шиї. І ніс червоного кольору. Ну, це мене дратувало менш за все (хоча виглядало як типовий клоунський атрибут), тому що я знала, що летіти з Вашингтона до Парижа, – а саме таким маршрутом і він, і я летіли, – і не наклюкатися дуже важко. Сиве волосся, чорне пальто, ці кляті ямочки, а ще (ну, авжеж!) дурнуватий помаранчевий шалик. У мене був такий самий. Ми зустрілися в той час, коли революційні вогнища палали не тільки в душах людей.

Саме через цей шалик він до мене підійшов. І саме через цей шалик я всміхнулася йому, незважаючи на втому. Не дуже кортить усміхатися ямчастому чоловікові, якщо ти близько шести годин чулася зародком аеропортівського крихітного фотеля. А до того кілька годин почувалася трохи більшим зародком фотеля в літаку. А ще й ці ямки! Врешті-решт, подумала тоді я, не сам же він їх викопував, хтось йому залишив це неподобство у спадок. Не можна відповідати за тих, хто риє ями ближнім, чи не так?

Саме через цей шалик та наші переконання ми й почали розмовляти. Жвава дискусія про політику, рішучість, національну свідомість, недолугість лідерів, нестерпність того, що було, та надії на світле майбутнє. На той момент я обговорювала це все з ентузіазмом, хоча через мою роботу тема в’язла мені в зубах, наче медові стільники. Я – професійний перекладач і поверталася з конференції, під час якої допомагала вітчизняним демократам донести американцям всю силу наших громадянських намірів, щоб ті їх таки зрозуміли.

Саме через цей шалик, а ще через те, що наші брати-румуни також обрали помаранчевий колір як символ боротьби з існуючим у них політичним режимом, ми стали в чергу прикрашених шаликами людей. Вона поступово привела до воріт, що відкривали нам шлях до старовинного міста Бухарест, куди ми б залюбки злітали, але не цього разу. І саме через цей шалик ми проґавили літак, який без нас, політизованих невдах, полетів на Батьківщину десятьма хвилинами раніше.

Звісно, у цьому винний не шалик і не наша неуважливість, у такому перебігу подій була винна компанія «Ейр Франс». Бо знахабнілі співробітники цієї компанії плювати хотіли на те, встигають чи не встигають пасажири, змучені перельотом через океан, заскочити на борт літака; вони проігнорували необхідність зазначати напрямок на спеціально встановлених для цього моніторах, а тим більше не вважали за потрібне вигукувати наші дивні для будь-якого француза прізвища. Якось та буде. Хто сумує в Парижі, місті кохання? Мабуть, приблизно так вони гадали. Хоча вони про нас нічого такого не думали. А ще їх мало цікавило, що в нас немає відповідної візи, особисто в мене в кишені нудьгують 50 євро, і як на ці гроші можна примудритися купити собі квитка на інший літак чи заночувати в готелі? Треба бути надзвичайно талановитою людиною, можливо, тим пацифістом-ілюзіоністом із цирку мого дитинства. Але аж ніяк не мною.

Клоун у помаранчевому шалику схопив мій паспорт і побіг по інстанціях, а я побачила себе в образі мотлоху, зваленого біля фотеля, у якому спав сумний марокканець. Вийшло переконливо. Я подумала, може, зателефонувати додому і попередити матір про те, що я вляпалася в історію? Бо моя мати вирізнялася істеричністю. Оскільки вона чекає прибуття літака за кілька годин у Борисполі зі мною, живою, на борту, щось мені підказує, що, коли я не вийду до зали, вона хутко вигадає, хто мене вбив, розітнув моє поки що молоде тіло й куди закопав. Мама – фахівець з істерик. Це, мабуть, факультативний предмет, який викладають у всіх педагогічних вишах. Про вміння мами з усього створювати істерику я розповім трохи згодом. Мій телефон не працював. Тоді я вирішила поридати. Сумний марокканець повернув свою мармизу в інший бік.

З Клоуном ми зустрілися невдовзі після того, як я вийшла з медичного закладу, у якому намагалися розібратися зі мною та моєю нервовою системою. А опинилася там після не надто вдалої спроби погратися в офіціантку. Я не знала, що було веселіше: гратися в офіціантку чи випробовувати на собі сучасні методи лікування нервів.

Точно не знаю, що саме підштовхнуло до того, що я почала цю гру. Найімовірніше, причиною була зустріч із моїм першим колишнім чоловіком (я наголошую на тому, що він – перший та колишній, тому що в мене є ще другий та колишній, і це різні люди), який розважливо повідомив мені, що я являю собою повний нуль, що не здатна нічого зробити самотужки, що я типова використовувачка людей, не можу самостійно мислити, не вмію самотужки рухатися і виключно користаюся з ідей, планів та думок інших. Це були несправедливі слова. Тим паче мені не хотілося чути таке в день мого народження. І якщо замислитися, повірити цим словам могла тільки дурепа, та й то не всяка, але я повірила. Оскільки весь час нашого спільного з ним життя він вдало переконував мене в цьому. Як такому не повірити?

Мій перший колишній чоловік виглядає як дуже впевнена в собі людина. І промовляє надзвичайно переконливо. Крім того, я подумала, що коли він, вічно зайнятий бізнесмен, знайшов час спеціально привітати мене з днем народження та відкрити мені очі на саму себе через стільки років, це щось та означає. Тим більше, що востаннє я бачила його сім років тому. Бігала за ним по квартирі, а він намагався повісити мого приятеля Марлена на шовковій краватці, яку Марлен без дозволу позичив на важливу зустріч. Чи шовк був дуже якісний, чи шия Марлена волога та вертка – впоратися з цими двома вирішальними на той момент факторами моєму першому колишньому чоловікові ніяк не вдавалося. Коли я переконалася в тому, що Марлен у відносній безпеці, то швидко зібрала сумку та гайнула до матері. У подальших наших зустрічах потреби не було.

Того дня я теж зібрала сумку, але поїхала не до, а від матері. Я вирушила до кримського містечка з малоромантичною назвою Саки. Жити чесним життям справжньої офіціантки. А чого? Багато хто мріє раптом взяти і змінити все своє життя. Чимало людей про це думають і говорять, а я не думала і не говорила, я це зробила. Утім, якби я подумала про наслідки, можливо, не поспішала б діяти.

Саки були припилюченим містечком. Роботу я знайшла на базі відпочинку «Блакитна хвиля». Не можу переказати, як я цим пишалася. Сама. Одненька. Відразу знайшла собі роботу. От як. Моя робота мала назву «Морська галька», стіни її були викладені галечником. Господинею цього закладу була Галина Миколаївна, котра жила «в центрі»; вона щодня просила притримувати для неї столик, який традиційно був накритий махровим ганчір’ям кольору вишні, що втомилася стигнути. Щоразу вона запитувала нас, чи пам’ятаємо ми, що потрібно мити руки. Відповідей вона не потребувала. Ми пам’ятали, але не мили. Навколо море, чистота і краса.

Я хотіла назватися Тамарою, але їм потрібний був мій паспорт (не так легко обдурити сучасних власників приморських барів), тому довелося жити під справжнім ім’ям. То було нецікаво, але що поробиш? Моєю напарницею була Люська. Тобто насправді в неї було опереточне ім’я Люсьєна, але так її ніхто не звав, навіть мати. Коли я поцікавилася в неї, чи любили її батьки оперету, Люська замружила очі, а потім спитала: «Слиш, ти пити будеш?» Приблизно так ми з нею спілкувалися весь час.

Люська була би вродливою, якби не фарбувала вії. Річ у тому, що вона була білявкою з дуже світлими очима, такий колір має постіль, випрана з підсилювачем. А от свої вії Люська фарбувала чорною кошлатою тушшю. Дуже ретельно. Тому створювалося враження, що її очі – це тваринки з чорними волохатими щупальцями або щупальцеподібні рослини, яким надумалося укорінитися на людському обличчі. Я їй про це не говорила. Ніколи. Бо тоді б отримала виделкою під ребра. Коли Люська чула щось незрозуміле, вона або пропонувала випити, або лізла з’ясовувати стосунки. Я їй заздрила, тому що Люська ніколи не била ноги та стегна об стільці та столики.

Вона мені теж заздрила. Тому що я злигалася з рятувальником Миколкою. Мені заздрили всі місцеві баби. Бо з огляду на свою роботу Миколка постійно був у тугих плавках, ну, і всім було зрозуміло, що заздрити тут є чому. «Ти бач, офіціанточка, ні морди, ні дупи, а вхопилась за залупу», – пащекували місцеві тітки. Вранці, коли я прокидалася, то шепотіла йому: «Ти тільки глибоко не запливай, чуєш, Миколко? Не запливай. Бо всяке може бути. А як тоді я?» Я плакала, а він дзвінко плескав по моїх сідницях та казав: «Якативменедуринда». Якби мене побачив тоді, скажімо, Марлен, він би сам повісився на шовковій краватці або бубонів на вікно: «Куди ніч, туди й сон». Марлен – забобонна особа.

Люська жила з комендантом п’ятого корпусу. Він був філософом із загостреним почуттям власної гідності, коли напивався, завжди всіх перепитував, у чому сенс життя, вкладався на землю та волав: «Я – людина!» І краще було йому щось відповідати. Простими словами. Бо, на відміну від Люськи, випити він не пропонував, а відразу гасив по пиці. Справжній чолов’яга. Люську він також лупцював, хоча вередливою вона не була, щоправда, завжди здавала мені зміну з недостачею. Тому я вимушена була обраховувати клієнтів, інакше в нас нічого б не сходилося. Утім, обраховувати їх було неважко. Коли люди замовляють горілку в саму спеку, закушують її кавуном, а потім доганяються пивом, не слід дивуватися, що знаходиться хтось, хто використовує їхнє становище.

У нашій «гальці» навіть справжня винна карта була. Винну карту формувала татарка Рая. Наша сомельє. Рая виготовляла одну виноградну настоянку, до якої додавала чорнослив. Робила й іншу виноградну настоянку, куди нічого не додавала. Краще було пити другу, вона була більш лояльна до голови. Таким чином, у нас були представлені солодкі та сухі вина. Галина Миколаївна сама розливала їх у пляшки, які привозив її син, що навчався в Києві. У Києві синові жилося добре на мамчині курортні гроші, судячи з того, що пив він недешеві напої. Головне для мене було не зареготати вголос, коли якийсь недоумок вдавав, наче тямить у винах, замовляв італійське вино 1984 року, пригадуючи, які тоді були урожай та погода, принюхувався до краєчка чарки та прицмокував, розігруючи із себе гурмана. Та сама Рая робила для нас коньяки трьох марок, уже не знаю, з чого саме, але настоювала вона це пійло в дубових діжках.

У Люськи була таємниця. Вона потайки писала роман. А я все думала, ну про що вона може писати? І восьми класів не скінчила… «Ти про кохання пишеш?» – запитувала я. «Іди собі», – відповідала мені Люська в ті дні, коли намагалася бути чемною. Одного разу вона покликала мене під барну стійку та пообіцяла розповісти, про що пише, якщо я поінформую її, чи засмаглий член у Миколки. Я знизала плечима та розповіла. Люська тоді реготнула і втекла, зараза. Мені так прикро було, я ж не знала, що згодом побачу Люську за інших обставин і вона мені сама про цей роман розповість.

Важко бути офіціанткою. Самостверджувалася я лише на п’яничках, усі решта за людину мене не вважали. П’янички були людьми чуйними, дехто навіть замовляв мені лірико-бандитські пісні про кохання та зраду. Краще б грошима. Бо грошей не вистачало ні на що. З іншого боку, коли я була офіціанткою, у мене значно зменшилися потреби. Мамі я зателефонувала тільки одного разу, коли приїхала та влаштувалася на роботу, сказала, що відпочиваю, подумала, що правду їй говорити не слід. Додому я повернулася худа, засмагла, зморена та витрішкувата. Із синцями під очима та на стегнах. І тривалий час хутко озиралася на «Дівчино!». Не розуміла, де мої таця, блокнот і олівець. Та що там – я смикаюся від «Дівчино!» і тепер.

А побачила я Люську вже після того, як пролікувалася, але перед тим, як поїхала до Вашингтона у відрядження. Зустріч відбулася в моїй перекладацькій конторі. Люська виходила заміж за голландця. Вона прийшла до нас замовити переклад його та її листів. Дуже зворушливо. Вона мене не впізнала. «Люсьєн. Письменниця», – представилася вона на французький манер. Нещасного голландця звали Курт. Йому було 65, більше сорока з яких він розводив тюльпани і вважався справжнім майстром своєї справи. На 65-му році свого життя він зустрів майстриню з «розводу» підстаркуватих голландців. Люська кліпала своїми нафарбованими віями-щупальцями, усміхалася, а тоді розповіла мені, про що вона написала роман. Роман називався «Таця з великим серцем», у ньому йшлося про життя Попелюшки-офіціантки, в яку закохався багатий пан. «Звісно, що все це фантазія», – по-світському всміхнулася до мене Люська, пригощаючись кавою. Я теж їй усміхнулася. А потім попросила Наталку, свою помічницю, здерти з Люськи всю суму відразу, бо недостачі мені набридли ще влітку.

Коли я розповіла мамі, як я провела літо, вона впала в депресію. Вона вирішила, що мене потрібно рятувати. Я сказала, що вже мала справу з одним рятувальником, і для одного літа двоє – це занадто. Мама зіщулилася. Мама вперта, як усі козероги, і я зрозуміла, що легко не відбудуся. І точно – мене запроторили до лікувального закладу «чистити нерви».

Так сталося, що запропоноване мені лікування найсильніше впливало на губні м’язи. Нас змушували зображати щасливу усмішку і перевіряли, чи щасливо ми всміхаємося чи ні. Досі не розумію, якими критеріями, яким мірилом щастя вони керувалися. Я старанно розтягувала губи в усмішці. Потім вони боліли. Але я обіцяла мамі, що буду дотримуватися рекомендацій. Зараз смішно згадувати, як виглядали ми, двадцять п’ять дорослих баб-невротичок, які всміхалися та водили танок розчепірами, на півзігнутих ногах. Ще ми розмовляли з фахівцями, малювали картинки, приймали ароматичні ванни та сонячну терапію. Ще нам постійно перевіряли нігті. Чи є вони, чи вже ні. Моя звичка їх гризти і небажання отримувати зауваження перетворили мене на обачливого крадія, я весь час ховала руки в шкіряних рукавичках.

Там я заприятелювала з Лікою. Ліка потрапила сюди, тому що обчиталася Канта. Про це я дізналася згодом, а коли вона видрала з моїх рук працю Лева Гумільова «Етногенез та біосфера Землі», книжку, якою я заспокоювала собі нерви і яка жодною літерою не примушувала мене всміхатися, я була збентежена. «Якщо ти дійсно хочеш не нервуватися, вийти з нервового стану, не можна читати філософську літературу». Гумільов цілував підлогу. «Ви не могли б його повернути обличчям догори?» – попросила я. «Звісно», – зрозуміла мене Ліка, один вправний рух – і Гумільов обкладинкою гіпнотизував стелю. «Для того, щоб бути здоровим і не доводити себе до такого стану, коли власні нігті перетворюються на неземні ласощі, ніколи не читайте філософських трактатів. Треба читати масову літературу. Ні в кого не поїхав дах від мелодраматичних новел та іронічних детективів, чи не так? А от ті, хто насолоджується викладами Канта, Руссо, Сартра, кінчають кепсько. Перевірено на собі».

На відміну від мене, Ліка ховала руки не в шкіряних рукавичках, а в чашках із трав’яним чаєм. «Я вдаю, що влаштовую їм корисні ванночки, а сама їх топлю». Ліка вигадала ще одну методологію, як подолати нервові зриви. Крім читання масової літератури. «Нічого так не заспокоює, як свідома зрада». Ліка сидить на краєчку мого ліжка, час від часу посміхається та виловлює нігтями ту заварку, яка спливає, щоб хапнути трохи свіжого повітря. «Це як?» – запитую я. «От я одного разу свідомо зрадила своєму чоловікові. І все. Ніякого нервового зриву. А міг би бути, якби я вчасно не спохопилася». – «Та ну? А з ким ти йому зрадила?» – «Та, з одним». – «А ти його кохаєш?» – «Ти з глузду з’їхала? Ні, я його не кохаю. Працює з нами одна, яка його кохає. Вона йому не дружина, як ти, мабуть, розумієш, дружина його б ні за що не кохала, вона ж не божевільна кохати такого кнура. І заміж за нього виходити, і кохати, і все вона мусить робити сама, забагато для середньостатистичної жінки. А ця його кохає, тобі б вона не сподобалася. Волосся тьмяне, очі тьмяні, плями на обличчі. Суцільна жертва екології. Сюди її треба, щоб принаймні усміхатися навчили та за руками доглядати. Але не це найцікавіше. Найбільш цікаво те, що він її кохає! Можеш собі таке уявити?» Я кажу, що можу собі уявити майже все. «Тому я й люблю з тобою розмовляти!» – каже Ліка. Я всміхаюся. Ліка каже, що це не щаслива усмішка, і тицяє в мене люстерком.

«А він тебе кохає?» – ледь здихавшись люстерка, питаю я. Ні, він її не кохає. «А чого йому мене кохати?» – «Ну, наприклад, тому що в тебе гарні очі, губи та пальці. Кохають і за менше», – кажу я. У Ліки дійсно все це неймовірно гарне. Ліка каже, що розуміє, що кохають і за менше, але вона переконана: він її не кохає. «Можеш не сумніватися», – говорить вона. Я починаю смикати рукавичку, хочу гризнути нігтика, я сумніваюся. «По руках», – загрозливо проголошує Ліка. «Ані він мене, ні я його не кохаємо!» Ліка така радісна. «То навіщо тоді зраджувати чоловікові? Пояснюй навіщо!»

«А для того, щоб усі усвідомили, що я теж можу. Захотіла та змогла!» – «Що ти можеш?» – «Не кохати, не бути коханою, але мати!» – «Ну, якщо ти його захотіла, тоді…» – «Яка ж ти буваєш вперта. Слухай сюди. Я його не захотіла. Себто я захотіла його отримати. Ну, дивися, все ж просто! Він мене не кохає, він кохає жертву екології, я його також не кохаю, але ми спимо разом! Зі мною він спить, а кохає її, і вона його кохає, але з ним вона не спить. Коли ж вони будуть спати, якщо він спить зі мною? Часу немає. І що ми маємо? Ми маємо складний випадок, коли я можу отримати будь-якого чоловіка, навіть того, хто кохає іншу та кого не кохаю я. І таке я можу втнути з ким завгодно. І тоді вже не до депресій, зрозуміло? Депресії будуть у тієї, яка кохає, у неї серце слабке». Я кажу, що мені хочеться стати розчепірою, походити палатою та всміхатися.

«То ти задоволена була, коли з ним переспала?» – «Наче вдруге народилася!» – сяє Ліка. Я зауважую, що коли народжуєшся, почуваєшся не найкраще. «Інакше б ми не народжувалися в лікарнях, якби все було так добре, як тобі здається», – додаю я. «Не плутай лікарні з пологовими будинками», – каже Ліка.

Я називала Ліку «Моє клінічне щастя». Не тільки тому, що Ліка була моїм клінічним щастям, а ще й тому, що вона користувалася «Clinique. Happy». Вона виїхала до Ізраїлю. З тим чоловіком, який кохав жертву екології. Я настільки звикла до її балачок та запаху, що тримала в шухляді з білизною флакон «Clinique. Happy» і щоранку віталася: «Привіт, Ліко». Сподіваюся, що вона щаслива…

Мій Клоун-герой примчав із нашими паспортами і квитками. Таке враження, наче ми зібралися до рагсу. Я сказала, що за час відсутності його пальто двічі намагалося вшитися геть, але я пильнувала як слід. «Молодець, я в тебе вірив. А зараз нам треба ворушитися в цьому напрямку. Вже почалася реєстрація, будемо вилітати до Києва іншим рейсом іншої авіакомпанії приблизно за годину». І я заплакала. Він знітився, я розумію, що жіночі сльози – це випробування для чоловіків. «Щось не так?» – запитав він. Смішні вони, чоловіки. Коли не так, плачеш рідше, частіше плачеш саме коли так. Бо повірити в те, що все буде саме так, надзвичайно важко. Я заперечливо махаю рукою. Все о’кей. Він бере своє довге чорне пальто, допомагає мені встати і намагається уникати моїх сльозливих оченят. Я його розумію, кляте рюмсання. Моя б воля – сховала ці очі в шкіряних рукавичках. Помаранчевий шалик на піджаку робить його схожим на відомого російського режисера та невідомих європейських функціонерів. Я всміхаюся. Він теж.

2

Коли палає будинок, народ репетує: «Пожежа!» – і можна сподіватися, що хоча б одна людина прибіжить допомогти; доречно волати: «Грабують!» – коли нападають грабіжники, – можливо, якийсь герой зглянеться на вас, щоб ствердити свій геройський статус; ще можна відчайдушно верещати: «Рятуйте!» А от коли близька людина вчиняє дурість, що робити, що виголошувати? Можна, звісно, промовити: «Старий, ти що, здурів? Очманів ти, чи що? Що ти робиш?» Але як таке можна сказати рідному батькові, з яким у тебе завжди були непогані стосунки? І не просто непогані, а чудові! Утім, якщо подумати, таке сказати можна, відвертість – запорука тривалих та довірливих стосунків. Але як можна виплеснути це в його світле, радісне обличчя? Ти – не народжений наволоччю, ти вимовити таке не здатний. Уголос я сказав йому: «Ну, поздоровляю тебе». А сам гадав: «За що? Чому?» Таке зазвичай думають люди, у яких раптово загинув хтось близький. За що? Чому?

А спочатку все складалося так добре. Я зустрів батька в аеропорту на новій машині. Нещодавно взяв у кредит «Нісан» (був поведений на японських автомобілях). Блискучий, срібний. Мій приятель Милиця сказав мені, що, згідно із соціологічними дослідженнями, дівчата вважають найбільш сексуальними чоловіками власників саме блискучих металевих авто. Тому ми з ним і вибрали цей колір. Не те, що ми з Милицею в таке віримо, але про всяк випадок. Як цим дослідникам вдається робити подібні висновки? Я сам займаюся аналітикою, але на таке не здатний, навіть уявити собі не можу, яким чином вони про це все дізнаються.

Батько приїхав із США, де жив близько восьми років. Приїхав він не назавжди, а в гості, щоб, за традицією, разом зі мною відсвяткувати Новий рік. Я дуже радів і чекав на його приїзд. Окрім нового автомобіля, який я з гордістю продемонстрував батькові, у моєму житті були й інші новини, з якими кортіло його познайомити. На заднє сидіння машини я накидав купу нових книжок, я так завжди робив: можна було б залишити їх удома, але батько звик, мов дитина, вовтузитися з цими книжками на задньому сидінні та щасливо всміхатися, я це бачив, коли повертав обличчя до нього. Він шурхотів сторінками, іноді гриз ніготь, і я почувався так само щасливим. «Клас!» – казав він. А мені здавалося, що в цю мить ми помінялися з ним місцями, і це мене тішило.

Батько займався в США зв’язком, він і тут цим займався, тільки там за це набагато краще платять; батько сам собі вигадав прізвисько «Радистка Кет». Він любив вигадувати прізвиська, мене, наприклад, звав Містером Іксом. Виглядав батько чудово, він ніколи не відрощував собі черево, був стрункий, займався спортом і віддавав перевагу здоровій їжі, але ніколи з цього приводу не нудив і залюбки смакував разом зі мною та Милицею пивом та львівськими ковбасками. Для мене це була улюблена традиція нашого спілкування. Я, він, Милиця, львівські ковбаски, пиво та спортивний канал! Мабуть, я мав би насторожитися відразу після того, як він, задоволений, всівся поруч зі мною. «А книжки?» – трохи розгублено промовив я. «Хочу трохи побути з тобою», – сказав він, притиснувши мене.

Звісно, я зрадів, хоча спершу засмутився, що не побачу дитячого батькового вовтузіння з книжками. Почав розповідати йому історію придбання мого авто, у листах я вже пообіцяв розказати йому про це детальніше. Але відчув, що він слухає мене не так уважно, як завжди. А коли я замовк і запитав, як справи в нього, він замість розповіді про своє вашингтонське життя-буття почав оповідати історію про те, як запізнився на літак. Про це він мені встиг похапцем повідомити по телефону, щоб я не нервувався. А зараз переповідав у деталях.

Уся ця історія була зав’язана на помаранчевих шаликах. Він розповів, що забалакався з дівчиною про революцію, про те, як вони з’ясували, що проґавили свою чергу на літак, як батько схопив їхні паспорти та намагався вирішити питання або з візами, або з квитками, і це йому вдалося. Їй конче необхідно було саме сьогодні бути в Києві, і батько це забезпечив, витратив свої гроші, нерви. Я пишався ним. Навіть видав на честь батька індіанський войовничий клич. Мій батько – супергерой! Я про це знав давно, відтоді, як він викликав мене підлітком до Америки і ми мандрували на старому фургоні Диким Заходом, втрапляли в халепи, особливо в ковбойських пабах, але батько завжди все вирішував і рятував наші дупи. Мабуть, саме тоді ми і перетворилися на людей, близьких по-справжньому. Можливо, якраз у тодішні п’ятнадцять років я відчув, що таке родина, що насправді стоїть за цим словом.

«Слухай, я стільки розповідаю, а я ж можу тобі її показати, вона – фантастична дівчина, чесно. Зараз-зараз, я її зняв, коли ми летіли». Батько захоплювався фотографуванням. «Поглянь! Як тобі?» На мене дивилася шатенка в помаранчевому светрі, волосся її було забрано. Низькуватий лоб, темні очі; дивно, але синці під очима їй пасують. Втаємничують її. Смаглява; темні, але ненафарбовані губи. Скільки їй років, збагнути було важко. Симпатична. Я так і сказав: «У принципі симпатична. Вона що, з Балкан?» – «Ні, місцева, але в неї є якась циганська кров». – «Правда, гарненька. Познайомиш?» – сам не знаю, чого я таке бовкнув. Напевне, тоді вона мені сподобалася чи просто треба було щось сказати. «Аякже!» – батько випромінював задоволення.

«Знаєш, із нею мені було дуже просто. Я почав їй розповідати всілякі історії зі свого життя, одні вигадував, інші були насправді. Робив це, щоб розважити її, щоб вона припинила плакати. Я бачив, як вона може плакати. І подумав, що якщо зараз знову буде істерика, я цього не зможу витримати, ти ж знаєш, як на мене діють дівочі сльози… А потім я усвідомив, що мені самому хочеться все їй розповідати. Ти тільки подумай! Вона набагато менше патякала, ніж я. Дотепна, уважна. До речі, сказала, що обов’язково поверне мені гроші. Хоча я почуваю провину в тому, що ми проґавили літак. Це я забив їй голову своїми запитаннями. Можливо, ми повечеряємо завтра, вона сказала, що винна мені вечерю. А я сказав, що завинив їй обід, бо те, чим нас годували в літаку, хоча й коштувало 500 євро, було схоже на пайок для біженців, але не на обід». Я бовкнув тоді, що це класно і незвичайно – зустріти людину, якій хочеться розповісти дещо про своє життя. Навіщо я це ляпнув? Я ж не знав, що він незабаром пригадає мені ці мої слова і чути їх мені буде огидно. Як я міг таке сказати? Обмежений бовдур.

«Слухай, я запросив Шу в гості. Ти не хвилюйся, нічого не готуй, не купуй, усього цього не треба, я просто хочу, щоб ви познайомилися. Ми самі все принесемо, вже обговорили меню, це буде сюрприз, але тобі сподобається!» – «Що-що? Що ще за Шу?» – зашокався я, наче старий в кашлю або бугай в очереті. Батько зазвичай спілкувався з людьми різних національностей, але взяти і притягти додому на вечерю незнайомого китайця? Ще й каже, щоб я нічого не готував… Та я не микитрю нічого в китайській кухні, курчат вони солодких люблять та солоні тістечка, чи то не вони? Батько стрекотів, наче з кулемета: «Шу, а не що! Я ж тобі розповідав про неї. Не гальмуй! Усе тобі треба пояснювати, Містере. Я маю на увазі Олександру, зву її Шу, це від Шурки. Слухай, якщо в тебе є час, можеш дістати червоні маки?» «Цукерки?» – нарешті зреагував я. – «Ні, квіти, вона дуже любить. А я ж не знаю, чи можна в Києві таке знайти, а мені б хотілося, у Вашингтоні я б запросто, а тут…» Квіти, Шу, о Боже мій. Та він так ніколи не розмовляє!

Шу, Олександра. Ну авжеж, я пам’ятаю, як можна забути її? Поміж осіб жіночої статі більше за цю Шу емоцій у батька викликали тільки улюблена акторка Жульєт Бінош та Юлія Тимошенко. І що значить «познайомитися»? У якому це сенсі? Як із ким? У якій якості? Невже він тоді сприйняв мої слова буквально? Чорт мене забирай, чому я не сказав йому тоді, що в мене вже є дівчина, якщо він має на увазі саме таке знайомство? А тепер через моє замовчування реальності складається ідіотична ситуація.

«Батьку, слухай, може, повечеряємо не вдома, а вийдемо десь у кав’ярню? І взагалі може виникнути незручність, я тобі цього не сказав, але в мене є… Що ти кажеш?» Він говорив про те, що ніколи не думав, що йому буде так легко і радісно знайомити мене з жінкою, яку він кохає… А потім почав верзти серіальні дурниці, мовляв, узагалі ніколи не думав, що таке на старості років може з ним трапитися, що взагалі таке буває, що він відчуває спорідненість душ, що йому надзвичайно цікаво навіть спостерігати за тим, як вона рухається, як говорить, як зачісує волосся. «Ти розумієш, вона ж виглядає такою юною, я подумав, що ви однолітки, навіть хотів, щоб ви зійшлися, бо вона чудова і ти в мене орел, аж потім з’ясувалося, що їй за тридцять. Тридцять три роки. Вона сказала, що я хочу зробити з неї педофілку, ми так сміялися. І їй подобаються чоловіки, які хоча б трохи старші за неї, а я ж старший! Та це чудо, малий!»

Він продовжував нести всю цю романтичну маячню, чим нагадував мені курку, а в мене почалася паніка. Я сатанів. Блін, я ж так хотів… Та ні, я мріяв, щоб він познайомився з Аделіною. Я ніколи не знайомив його зі своїми дівчатами, хоча вони в мене були. Не було поштовху знайомити. Навіть не тому, що він жив у Штатах. Мої дівчиська – навіщо вони батькові? Що він міг мені сказати про них? «У тебе непоганий смак, синку». А в мене ніяких визначених смаків не було. Білявка – добре, сьогодні буде білявка, якщо в неї такі ноги, як у Лізи. Брюнетка? Добре, тоді буде брюнетка, бо в цьому тонкому білому светрику її груди, що не запаковано в ліфчик, темніють, наче таловини під березневим снігом.

Аделіна – інша справа. Вона справжня жінка, вона надзвичайна. Я думав, що це буде сюрприз. Я навіть уявляв собі, як він на мене подивиться, як потім притисне до себе. А згодом я його притисну. Він зрозуміє, що я подорослішав, що став відповідальним. Бути поруч із такою жінкою, як Аделіна, учинок набагато зріліший, ніж купівля нового авто. Аделіна буде стояти та спостерігати за нами своїми дивовижними видовженими очима. А ймовірніше, зарегоче, рвучко хитнувши головою, та скаже: «Придурки, які ж ви обидва придурки», – чим зрівняє нас із батьком, і ми теж зарегочемо.

Але все котилося під три чорти. По-перше, Аделіна десь зникла. Я підозрював, що вона не любителька знайомитися з батьками, і нічого попередньо про приїзд батька їй не казав. Але Аделіна – у ній є щось тваринне – це відчула, залишила білий клаптик паперу з літерою «П» і все. Цим вона попрощалася й повідомила, що повернеться. Я навчився розшифровувати її написи. Я й сам призвичаївся спілкуватись у такий спосіб. «Ще і який П!» – думав я зараз. А по-друге, замість того, щоб дозволити сину познайомити батька зі своєю жінкою, батько тягне свою жінку знайомити із сином. Це ж ідіотизм! Це неприродно. Це мене ображає, це несправедливо міняє нас місцями, і я так не хочу!

Ні, я ніколи не думав, що батько ні з ким не спить. Він не визнавав аскетичного утримання. Коли я вперше приїхав до США, ми з ним разом, штовхаючи одне одного, як пришелепуваті підлітки, вибирали презервативи. І кепкували одне з одного: «Як ваші справи, містере Міні-пенісе? Чи не завеликий ви собі обрали капелюх?» А мені тільки-но виповнилося п’ятнадцять, і завдяки батькові я не ніяковів і не почувався, наче ґвалтівник чи телепень. Мені не довелося стикатися з підозріло-злими поглядами аптекарок чи касирок у супермаркетах. Милиця мені такі жахи про них розповідав! Коли я повернувся до України, то був упевненим у собі, а впевнена людина не притягує до себе підозрілі погляди, та й сама на них не зважає.

Я був переконаний, що батько час від часу заводить якісь романи, це випливало з того, що він був симпатичний, заробляв достатньо і пильнував своє здоров’я. Гостюючи в нього, я чув, як йому телефонувала інструктор із гірських лиж, і він так із нею розмовляв, що й тупенко втямив би: між цими двома не тільки і не стільки лижі, а стовідсотково батьків член. Але щоб отак?!

«То ви що, одружуєтеся?» – не стримався я, хоча давав собі слово ніколи не говорити банальних речей. Це була наша домовленість з Аделіною: краще не договорювати, аби лиш не вимовляти банальщину. Батько натомість не звернув уваги на еманацію цього запитання та його банальність, а щиро відповів, що він про це думав: «Сподіваюся, ми це владнаємо найближчим часом», – промовив він весело, а мені здалося, що хтось повідомив про те, що я загинув в авіакатастрофі. «О…» – тільки й вимовив я. «Ну!» – радісно відгукнувся батько.

«Привіт!» – прорипів я Милиці. – «Ну, і веселе привітання. Ти гриз горіх та вигриз зуби? Чи тобі в рота насцяв голуб, що приніс звістку про мир в усьому світі? Що там у тебе сталося, кажи швидше, бо я мушу бігти на тренування». – «Голуби не сцють. У мене – нічого. А от батько збирається одружуватися». – «Голуби сцють. Опа! Я зараз до тебе приїду». – «Не треба. Вони незабаром з’являться. Мені тільки тебе бракувало. У мене сьогодні оглядини, хто б міг подумати, хе-хе». – «Хе-то воно, хе. Ну, і як ти?» – «Погано». – «Це нічого. Не тебе ж оглядають! А Аделіна?» – «Втекла». – «Ну, це, може, і на краще, я ж тобі говорив, що твоєму батькові може намаритися, що Аде…» – «Тему закрито. Ти ж поспішав!» – «Та нічого. Візьму тачку. Слухай, а вона хто? Америкоска?» – «Ні, наша. Пам’ятаєш, я розповідав тобі, як він зняв бабу в літаку?» – «В аеропорту?» Милиця – дуже марудний тип, і в нього небезпечно гарна пам’ять. Я не збирався потурати його звичці все уточнювати. «То це вона і є». – «Так ти ж казав, що він вас хотів знайомити». – «То він і знайомить. Що тут, на твій погляд, не збігається?» – «Це не те саме. Тобто зовсім не те саме. А скільки їй років?» – «Наче тридцять три». – «Ого! Тобто вона на дев’ять років старша за тебе?» – «Ну». – «Тобто коли ти був першачком, вона – випускницею, так?» – «Приблизно, і що?» – «Блін, то якби все було навпаки, то вона могла б нести тебе на плечах, а ти дзеленчав би дзвоником на червоній стрічці… Офігєть…» – «Милице…» – «Що? Ні, ти тільки уяви собі, як ти…» – «Пішов ти», – і я поклав слухавку.

Я й не думав діставати червоні маки, я сам червонів, наче мак. Спочатку мені було холодно, я випив віскі з чаєм, потім чай із віскі, потім чистий віскі, потім мені стало спекотно і я вирішив більше чаю не пити. Тут вони й завітали. Вона в джинсах і чорному светрі, волосся зібране та гладко зачесане, як на фотці, яку мені демонстрував батько. І батько. Не пам’ятаю в чому, я на нього не дивився. Не міг.

«Привіт», – сказала вона і простягнула вологу руку. «Нервується», – констатував я навіть без задоволення. Я б теж нервувався. Власний шлунок рвав мене навпіл. «Привіт», – відповів я. «Максим», – додав. Вийшло «Привіт, Максим», наче привітався сам із собою. Почав реготати. Не знаю, як вони реагували на це, не дивився; натомість, зробивши слов’янський уклін, ледве встояв на ногах і запросив їх до кімнати. Сам здивувався, а чого, власне, я їх запрошую, це ж батькова хата. Шу була мені схожа на нечепур-циганок, які вешталися парком і намагалися ошукати натхненних студенток і викладачок розташованого поруч університету, та й узагалі довірливих позауніверситетських людей. До мене циганки не підходили, мабуть, упереджені до чоловіків. «Скоро довірливі жінки скінчаться, і циганки переключаться на недовірливих жінок, а вже потім і на чоловіків, от буде нам тоді щастя», – так мені тоді подумалося.

«Ми принесли м’ясо, рибу та соуси». – «Багато соусів», – додав батько, він піддержував її за руку. Вони якимось чином примудрялися тримати пакети з м’ясом-рибою-соусами та триматися за руки. Ідіотизм. «Давайте сюди ваші пакунки». Вони одночасно простягли мені пакунки. «Синхроністи хрінові». У мене не виникало жодної позитивної думки. Вона подивилася на скатертину. «Ми можемо це заляпати». – «Зараз, я знаю, де лежить плівкова скатертина», – сказав батько, і вони хутко схилилися над шухлядою, зіткнувшись лобами. І, звісно, розреготалися. Скільки мені ще доведеться це витримувати? Годину, тиждень, усе моє життя?

Чорт забирай! Просто з шухляди рожевими кавалками вивалилися гумові грійники. Їх було двадцять шість. Батько і Клята Шу дивилися на них, як на представників іншої цивілізації. «Ти їх що, розводиш?» – почала вона. «На продаж?» – продовжив батько. Вона тицьнула кулачком у його грудну клітину. Мабуть, думала, що це виглядає кумедно. Насправді це було огидно. Доросла жінка, яка поводиться, як хлопчисько, – мене майже знудило. А вони реготали собі, раділи грійникам, як дурний милу. «У п’ятницю не можна стільки реготати, у понеділок доведеться плакати», – видав я мамчине прислів’я. Батько принаймні реготати припинив, уважно подивився на мене, а вона продовжувала всміхатися. Мабуть, думає, що я поводжуся, як придурок. То й пішла вона. «Сідайте за стіл, я зараз це приберу і витягну скатертину», – сказав я.

Гумові грійники були схожі на дохлих камбал. Круглі та рожево-помаранчеві. В Аделіни були проблеми з кровообігом, грійниками вона намагалася підтримати тепло, щоб заснути.

Утім, навіщо я брешу? Аделіна ширялася. І я нічого не міг із цим вдіяти. «Це не твоя справа», – говорила вона. А коли вона таке говорила, то саме це мала на увазі. Я поважав її за те, що вона ніколи не грала в статеві ігри. Не кокетувала, не брехала, не намагалася виглядати слабшою або сильнішою, ніж була насправді. Коли ширки або грошей на неї не було, а таке час від часу траплялося, Аделіну лихоманило, тоді вона вкладалася в ліжко, куталася в ковдри та обкладалася гумовими грійниками. Уздовж усього свого тіла вкладала кругленькі рожеві грійники, як поросят біля свиноматки, та ще й перекладалася ними. Її худеньке тіло під вгодованими грійниками – як я сильно її любив, особливо відчував це саме в такі моменти. Нестримано та нестерпно, до болю. Коли грійники холонули, я приносив інші…

«Максе, а розкажи нам, як ти вперше опинився в Америці. Пам’ятаєш, як нам тоді було весело?» Батько був надзвичайно бадьорим, грався келихом із червоним вином, постійно прокручував його у своїх сильних пальцях, Клята Шу стежила за ним. Я знизав плечима, бо розумів, що треба було про щось розмовляти, то чого б не про це? Тим більше, це були теплі спогади. «Уперше я потрапив до США в п’ятнадцять років…» – «Та ти що? Майже, як я! Правда, я років у тринадцять», – вона миттєво перехопила ініціативу.

Я помітив, що Клята Шу спілкується так, як працюють порносайти. Варто сказати одне слово (натиснути на одне порносайтове віконце), вона відгукується кількома (відкриваються штук десять інших, і спробуй ще все це закрити, і приготуйся: наступного дня кілька з них знову виникнуть). «Ну, любонько, ти з мене слова більше не вичавиш», – застановив я собі. Батько такого собі не застановляв, він повернувся до неї, хотів слухати її історію. І Клята Шу з нею не забарилася.

Історія Клятої Шу про те, як вона вперше приїхала до США

Коли вся наша країна, у якій ми з Євгеном народилися (на це я зауважив, що теж народився в СРСР, у батька був такий здивований вигляд, наче він щойно про це дізнався – звісно, тільки ці двійко мали право народитися в СРСР), докладала зусиль, щоб перетворити холодну, наче драглі, війну на більш гарячу страву, керівним партійнім кадрам спало на думку показати американцям те найкраще, що є в СРСР, а саме – дітей. Саманта Сміт тоді прилетіла до нас, у США відрядили Катерину Личову (я не знав, хто це такі, але себе не викрив). У таку поїздку відібрали й мене.

Нас було десятеро. З цієї десятки два переможці пафосних тематичних олімпіад «Світу – мир!», цими переможцями була я та один грузинський хлоп на ім’я Давид. Чим уславилися всі інші діти, я не знаю і дотепер. Тобто всі, крім Марлена. Марлен став моїм другом, дідусь його був неабиким. Марлен це знав і визначав себе як «блатняк». Ще було п’ятеро дітей із Російської Федерації, троє з яких зовсім не знали англійської, білоруська дівчинка Міла та хлопчик із Казахстану, якого звали Авраг, натомість усі до нього зверталися: «Андрій».

Керівником у нас був Олег, кремезний хлопчина, плечі – як екран домашнього кінотеатру. Працював він у Московському міськвиконкомі. Був надзвичайно ідейною людиною, за радянську владу міг пащеки всім розідрати. Спочатку він нас усіх зібрав у Москві, де сказав таке:

1. Вам видадуть речі. Дадуть джинси та кросівки. Із собою не можна брати старі лахи. В Америці не можна приймати ніяких подарунків – в СРСР усе є, і навіть більше, ніж усе! Як подарунок можна взяти тільки книгу, показати мені, я вирішу: нормальна вона чи ні.

2. Ні з ким не зустрічатися, нікуди не тікати, газети не купувати. Ніяких гумок! Побачу – начувайтеся.

3. Усі ваші гроші, які вам подарує для цієї поїздки партія, будуть у мене. На що ви їх витрачатимете, теж вирішуватиму я. Відразу можу сказати, що це буде їжа.

4. Щовечора я буду перевіряти вас, ваші шухляди та валізи.

5. Нічого не купувати.

Я запитала, чому газети та гумки не включені в пункт «нічого не купувати», а виокремлені, і як можна взагалі щось купувати, якщо гроші все одно будуть в Олега, а витрачати їх можна тільки на їжу. Олег чемно відповів, що якщо він почує від мене сьогодні ще одне запитання, то я нікуди не поїду. «Особисто потурбуюся про це».

Перед вильотом нам дійсно видали одяг, ми переодяглися, видали й сумки, наш одяг забрали. Наче у в’язниці. Тобто тоді я не знала, як воно у в’язниці, але пізніше зрозуміла, що виглядало це саме так. У Нью-Йорку нас оселили в дорослому готелі. Я тоді думала, що бувають готелі для дітей і для дорослих, бо життя поділялося на дитяче та доросле, я думала, що і з готелями відбувається те саме. Усі ми були в захваті, але ніхто – ні Олег, ні американська сторона, яка нас гостинно приймала, – не подумав про те, що в кожному номері знаходиться міні-бар. Обслузі на це взагалі було начхати, вони до нас вихователями не записувалися, а дочекатися чайових від нас (я вже не кажу про Олега) – та годі було й думати про таке.

Уявіть собі, що з нами всіма сталося, коли я навмання відкрила дверцята міні-бару. Ха! Кока-кола в бляшанках, солоні горішки в яскравих пакетиках, шоколадки, батончики «Марс», фісташки та алкоголь. Багато різноманітного алкоголю в дуже зручній тарі. Ми відразу дотумкали, як воно працює. Випиваєш щось – вранці тобі ставлять таке саме. Спочатку Олег дивувався, чому ми то кволі, то бадьорі, то на радіо співаємо соловейками, то на прийомі в мера сумуємо та не їмо солодке. Він не розумів, як ми проводимо вечори та ранки. Горілка з лаймом, горілка з газованою водою, кола з ромом, джин із тоніком, віскі та содова, кампарі з помаранчевим соком, і все це загриз горішками, замазав шоколадками – і почуваєшся так незви-иииии-чно. Від такого перенавантаження ніжних дитячих організмів та експериментування ми прикрашали ригачками відходки. Попри все і завдяки всьому ми були щасливі й могли б щиро дякувати Михайлу Горбачову за наше щасливе дитинство.

Олег виявився не віщим, може, він і сам тихо нарубувався в номері, хтозна, але збагнув, що ми пиячили, тільки після того, як отримав на руки рахунки. Він наче сказився. У якості помсти не віддав гроші, які планував видати нам на купівлю сувенірів. На більше не спромігся. Звісно, за нас платити йому не довелося. Американці самі за все заплатили, хоча їхньому подиву не було меж. Після цього Олег потяг нас до свого номера та три години читав лекції про честь СРСР, пияцтво і про те, що він про нас напише, куди слід.

Але це було ще не все. Я довго думала, що б таке привезти рідним. Мамі я вкрала з готелю спеціальний прозорий очіпок, щоб не намочувати волосся, коли береш душ. Крім того, три банки із джемом та три банки з медом, які можна було набрати під час сніданку. Батькові – кілька пляшечок із міні-бару. Основною проблемою став подарунок для мого улюбленого кузена Яніса, йому на той час виповнилося двадцять два. Він був людиною, яка два роки охороняла труп Леніна, тобто був кремлівським курсантом, тільки за це я його обожнювала. І нарешті я придумала.

Біля нашого готелю знаходилася маленька крамничка з пресою та тютюном. Там я і побачила «Плейбой». Я витягла з кишені всі гроші, які мені вдалося вирвати в Олега, дещо позичив Марлен, і купила його. Клепок у мене вистачило на те, щоб запакувати журнал у число «Піонерської правди», ці газети нам надав Олег, мабуть, щоб ми справляли враження дітей, які щоденно читають. І поклала до сумки, у бічну кишеню.

Ми поверталися до Москви через Цюрих. І проходили там «легкий» митний контроль. Митники чомусь не полізли у нутрощі моєї сумки, а дослідили кишеню, викрили «Плейбоя» та витягли його перед світлі очі Олега. Який промовистий у нього був вираз обличчя – шкода, що в мене не було фотоапарата. Він стояв і, певно, думав: «Ну все. Доїздився. Бувай життя, бувай, кар’єро». Митники роздивлялися мене та жваво перемовлялися своєю незрозумілою мовою.

Я вирішила, що мовчати мені не слід. Тому гарною англійською почала рапортувати, що в СРСР взагалі-то сексу немає. «Сексу?» – перепитав хтось із них. Я пояснила, що сексу не в сенсі статі, а в сенсі факінгу. «Оу, факінг – ноу? Ітс імпосібл!» – обурилися недовірливі митники. «Але в мого брата секс є», – поінформувала я митників. Вони поставилися до цього з розумінням. «Тому йому важко жити, коли в нього секс є, а в країні сексу немає». Я з дитинства любила виплітати логічні ланцюги. Олег почервонів і мовчав, усі решта також.

Митники погомоніли деякий час, потім запросили мене слідувати за ними, Олег хотів приєднатися до нас, але вони сказали, що хочуть поговорити зі мною сам на сам. У кімнатці мені подарували стос «Плейбоїв», швейцарську паперову порнуху, дві відеокасети, порнографічні гральні карти, які в мене вимолив Марлен, та настінні календарі з оголеними тітками. Усе це вони запакували в непрозорий цупкий папір та вручили Олегу з проханням довезти до місця призначення та передати мені. «Це – подарунки за відвертість!» – сказали вони. «Що це за?…» – спитав мене Олег. «Ну, сувенірні календарі з казковими тваринками», – відповіла я і майже не збрехала. «Слухай сюди, Сашо Квітко, коли ти нарешті опинишся у своєму Києві, ото для мене розпочнеться казка». Вигляд Олег мав жалюгідний, з червоного він перетворився на глиноземного, та ще й спітнів. Він здавався таким вразливим. Утім, мої сувеніри він довіз. Таким щасливим свого кузена я ніколи доти не бачила!

А потім я зустріла Олега в Женеві, він очолював прес-центр Російської Федерації при ООН і був таким заповзятим демократом, за російський герб пащі готовий був подерти. А комуністів ненавидів так щиро, що не повірити в це неможливо ну ніяк. Завжди відзначався рідкісною за будь-яких часів принциповістю.

Вона закінчила, я хотів її вбити. Мені теж було про що розповісти, але хто тут прагнув мене слухати? До речі, у мене із почуттям гумору все гаразд, можливо, ця розповідь була кумедною, ймовірно, припускаю, іншого дня я сміявся б як навіжений, але не зараз. Мені кортіло побігти та терміново написати листа невіщому Олегові, щоб він приїхав та забрав Кляту Шу до Женеви. Негайно. «Гей, сину, ще вина? Слухай, Шу – професійна перекладачка, якщо в тебе раптом виникнуть проблеми з перекладами, звертайся, думаю, що вона тобі залюбки допоможе», – батько. «Так, переклади – моя професія», – Клята Шу. «Добре, – вичавив із себе я. – Коли мені потрібно буде щось перекласти з валізи до шафи, я обов’язково до вас звернуся». І вони знов зареготали дуетом.

У Милиці був такий птах – нерозлучник. Поки йому не купили іншого нерозлучника, він казився від самотності; єдиним, що могло його тимчасово втішити, було люстерко. Він дивився в нього і патякав щось, смішно крутив своєю головою і тішився з того, що хтось на нього реагує. Але справді щасливим він став лише тоді, коли йому купили птаха-близнюка. Батько та Клята Шу нагадували мені Милициних птахів. Треба або посадити їх до койця [10], або відчинити вікно, може, вилетять?

Важко віднайти слова, щоб пояснити, наскільки вона мене діставала всім своїм виглядом. Клята Шу. Але, схоже, вечерю було закінчено, батько дивився на неї так, наче збирався розпочати ніжні торкання-цілування саме зараз, мені хотілося запастися крізь землю. «Що ти робиш?» – я нічого такого не робив. «Ти тримаєш пальці в келиху з вином. У мене подібне робила одна подруга в нервовому диспансері», – Клята Шу пирснула. О, то вона ще й лікувалася, не думаю, що з успіхом, Мати Божа, бідний тато! Пальці я витяг. «О, точно, ти бач, дякую. Не помітив».

Так смішно, я терпіти не міг словесних штампів, не те, щоб ніколи не вживав – вживав, але не навмисно, а зараз подумки не міг здихатися слів: «То мені відтепер називати вас мамою?» Ще трохи, і я це скажу. «Ти на мене так зараз подивився… По-родинному», – раптово почув я. Клятій Шу було весело. Думаю, що я дивився на неї, як оскарівські номінанти на переможця. З надзвичайною любов’ю, чесними очима. Дивне в неї уявлення про родину. «Слухай, мамою мене не треба називати, а от на «ви» краще не звертатися, краще на «ти», я ж не набагато старша за тебе!» – «“Ти” ти в мене отримаєш тільки подумки», – солодкаво посміхнувся я. «То ви вже йдете?» – спитав. Вона мовчала, теж посміхалася. Змія. «Так, ти відпочивай, а ми підемо до Шу». У Клятої Шу є хата. Ну що ж, це непогана звістка. «Допомагати прибиратися мені не треба». – «А ми й не збиралися», – сказали вони, батько ляснув мене по плечу, вона підморгнула, вдяглися та вшилися. Молодята. Лайно.

3

Клоун продовжував розповідати мені свої історії. Починав одну, повертав на іншу, зупинявся ще на одній, знову повертався до першої – наче хлопчисько, що стрибає по сходах, – і так протягом усього часу нашого випадкового співіснування. І коли ми нарешті добігли до своїх воріт і нам повідомили, що виліт затримується, і коли ми сиділи на незручних крісельцях та чекали свого літака, і впродовж усього перельоту. Він час від часу дивився мені прямо в очі так, що я ніяковіла. Бо мало хто за все моє життя перевіряв у такий спосіб, плачу я чи ні і чи все зі мною гаразд. Я пам’ятаю, коли маленькою була чимось засмучена і такою вкладалася спати, згодом тихенько до кімнати входив мій батько, піднімав краєчок ковдри, придивлявся та прислухався – рюмсаю я чи ні. А я намагалася дихати рівно. Він тоді торкався подушки, зазвичай вона була волога, бо я таки плакала, цілував мене в маківку і говорив, що все минеться, і не такий уже то був страшний дракон, я сама набагато страшніша. Батько смішив мене. Незвичним було те, що зі мною зараз дійсно було все гаразд.

«Слухайте, а чому б нам не лишитися тут, у Парижі, на ніч? Вип’ємо вина, скуштуємо устриць, прогуляємося по території аеропортівського готельчика, поспілкуємося? Навіщо нам так поспішати до Києва, у вас версії є?» – пролунало несподівано. Я засміялася трохи нервово. «Це було б чудово, але ви не знаєте, яка в мене мама». – «Мама?» – він був здивований. Я розумію, що коли йдеться про жінку мого віку, про маму думаєш щонайменше, першими згадуються коханці, чоловік, діти, а не матір. Із чоловіками я розлучилася, дітей у мене не було, мій коханець паралельно був чиїмось чоловіком, йому ще бракувало за мене нервуватися, а от мама в мене дійсно була – одна, єдина і дуже нервова. «Я зараз вам дещо розповім про маму».

Одна історія про рідну матір від Шу

Мій батько – завзятий мисливець та рибалка. Полювати, щоправда, він припинив після одного випадку, коли заблукав лісовими-сільськими дорогами та виїхав на поле, яке було цвинтарем для корів. Після того, як батько тим полем пройшовся, надивився різних коров’ячих решток та проблювався так, що от-от виблював би внутрішні органи, він відмовився вживати м’ясо та припинив полювати. А рибалити продовжує досі. Цікаво, чи існують десь цвинтарі для риб? Але я трохи відволіклася.

У той час, коли стався цей випадок, батько з друзями поїхав на зимове полювання. Він виїхав традиційно в п’ятницю і сказав мамі, що повернеться в неділю, бо в понеділок йому слід було приступати до роботи.

У неділю ні батько, ні його друзі не повернулися. І в понеділок також. Зупинятися вони мали намір посеред лісу, тобто до будь-якого населеного пункту було бігти далеченько, а мобільних телефонів тоді ще ніхто не мав. Я не дуже хвилювалася, бо за ці дні стало зимніше, вдарив хижий мороз, батькова машина була доволі стара, тож я припустила, що вона в них не заводиться і зараз усі дружно розмірковують над тим, як виправити ситуацію. Дорослі кмітливі чоловіки, з рушницями, горілкою та харчами, що з ними може статися? Мати так не думала. Мати не вміла думати позитивно. Коли я затримувалася десь у друзів на годинку, у мамчиних думках мене вже було зґвалтовано, і саме зараз маніяк думав, куди діти моє розчленоване тіло. Під кущ кинути, скласти в лантух та втопити, чи зарити? Тобто подумки мати була з ним.

Одного разу ми з моїм першим колишнім чоловіком застрягли в ліфті з нарядом міліції та простирчали там близько години. За цей час мати встигла поставити на вуха дільничного інспектора. Міліціонери, що застрягли з нами, були їй за це вдячні, бо вони їхали за викликом на побутову бійку – «чоловік, дружина та сокира», їхнє керівництво матюкалося в рації, але ніхто допомогу не викликав та з ліфтерами не домовлявся. А мати майже врятувала їхню репутацію: вона збурила дільничного інспектора, він – ліфтерів, вони вивільнили міліціонерів, ті встигли вчасно, і сокиру побутової бійки було поховано. Коли мати не знала, де я або де батько, її фантазія слухняно підкидала жахливі картинки, що розважили б Чикатило.

Ще понеділок вона якось трималася, хоча діставала дзвінками дружин батькових друзів: її чомусь втішало, що й вони не повернулися з полювання. Не знаю, у чому вона вже підозрювала батька… У вівторок у її уяві вже все склалося. Це було помітно, вона була мрійлива, запивала «Персен» «Лідією» і навіть читала російські детективи.

У середу, коли я повернулася з роботи, то почула, що мати з кимось говорить по телефону. Вслухавшись у цю бесіду, я зрозуміла з ким. Мати спокійним голосом замовляла вінки. Вона погоджувала тканину, довжину стрічок, сорт квітів, тексти написів і яким кольором їх виконувати – срібним чи золотим. Щодо труни вона обіцяла зателефонувати трохи пізніше, їй було необхідно порадитися з донькою. З вівторка мати була вдовицею.

Я видрала телефонну слухавку та повідомила пані з відповідної контори, що замовлення я скасовую. «А ви, власне, хто?» – запитала вона. «Донька трупа». – «Маєте право». У четвер приїхав брудний батько, галасливий та веселий. Втяг до хати вепра. Вполювали. Звісно, що машина не заводилася, і всі вони шукали місцевих із вантажівкою, щоб зрушити її з місця, на це пішло багато часу, бо місцеві не надто охочі вештатися гаями по таких погодах. Про вінки я йому не розповідала, але вразило мене це на все життя.

«Мене б таке теж вразило, – сказав Клоун. – То коли б ми пили вино та ділилися спогадами про Париж (Ви ж уже були в Парижі? Я знав…), або уявляли, як ми прогулюємося його вулицями, привітно всміхаючись парижанам похилого віку, бо молоді всміхатися небезпечно, то ваша мати обирала б музику на ваш похорон?» – «Ні, – втішила я Клоуна. – Музику вона б не обирала. Бо я ще кілька років тому попередила її, щоб ніякої музики, мені від неї зле». «Амен», – мовив він, і ми зареготали.

Важко сказати, коли це сталося. Не знаю. Спочатку я усвідомила, що мені приємно на нього дивитися. Просто дивитися і все. Поки ми очікували на літак у відведеному закапелку, він домовився зі співробітниками авіакомпанії, і вони купили нам у дьюті-фрі дві пляшки якісного червоного вина. «Хоча б у такий спосіб, наче ми в Парижі…» – «У небі над Парижем», – відгукнулася я. У небі над Парижем із ним було добре.

Можливо, це сталося, коли він наливав мені вино в пластиковий келишок. Може, тоді, коли оповідав про специфіку своєї роботи: він мріяв удосконалити технології, щоб Інтернет і мобільний зв’язок були доступнішими, кращими й працювали швидше. А я не знудилася від цього! Можливо, коли усвідомила, що я від цього не знудилася…

Та ймовірніше, це сталося, коли він розповідав, як організував святкування свого дня народження. Він тоді працював із французами. І вони платили йому надзвичайно багато за радянськими мірками, до того ж валютою! Він міркував, як дати раду цим грошам з урахуванням того, що незабаром буде його день народження, аж один знайомець запропонував поїхати до Китаю. І він вирішив, що це чудова ідея. Тільки не подумав, що тоді до Китаю люди їхали щось продати та купити, а не щось роздивлятися, вбирати в себе східну культуру та святкувати свої дні народження.

Він опинився серед «човників». Це були цікаві люди, які вдягали по три вовняні пальта, а на голову примудрялися натягти по чотири капелюхи. Його тричі трусили митники, дивувалися, що в нього нічого немає, а тоді вимагали гроші. Кілька разів, уже в Китаї, вони забували назву свого готелю та понад добу намагалися його розшукати, тиняючись смердючими кварталами, аж доки хтось не згадав, що поклав у гаманець невеличку рекламку з назвою.

Мешкав він в одному номері з генералом у відставці та балериною на пенсії, які мали активне приватне життя, стогнали та гарчали ночами, а зранку разом ішли торгувати. З іншими вони не спілкувалися. Як сказала, усміхнувшись до нього осяйно, балерина: «Ми з Іванком – люди іншого соціального зрізу, ніж весь цей непотріб, тож тримаємося одне одного». А він усе думав, про який соціальний зріз вона верзе, якщо всі вони тут, окрім нього, торгаші.

А можливо, усе сталося тоді, коли він описував, як побачив схибленого комп’ютерника, який голим намотував кола довкруж будинку в капцях та в розіпнутому халаті, що волочився за ним, наче павичів хвіст, і дівочим голосом верещав матюки на мотив пісні з кінострічки про Червоний Капелюшок. Так той дивак знімав стрес.

А він тоді саме приїхав до США на запрошення однієї компанії, й аж тут виявилося, що компанією був один хитродупий американський чолов’яга, який за безцінь найняв геніальних радянських комп’ютерників, годував їх власним коштом, платив двадцять доларів на тиждень і не випускав із хати, де всі вони працювали та мешкали. У напакованому комп’ютерами будинку, що стояв на відлюдді, оселили десятеро комп’ютерників із Москви, Пітера та Києва. З цього й почалася його американська історія. Перші американські враження.

Ні, це, мабуть, сталося, коли він ділився історією про те, як з’їздив на екскурсію до Одеси. Існувала тоді така штука, як екскурсійна передплата. Я пам’ятаю тільки газетну та журнальну, у 90-ті почула про бандитську «подпіску», а виявляється, було ще й таке. От він передплатив екскурсію до Одеси. Сподівався, що добряче там колобродитиме, бо ж загальновідомо: в Одесі мешкають дівчата з найдовшими в усьому Радянському Союзі ногами, таких іще можна було зустріти хіба в Таллінні, Харкові та Новгороді. Для підкорення довгоногих красунь він вдягнув файний костюм, краватку та взяв кілька змінних сорочок. Ще кинув у сумку шкарпетки, щоб змінювати щодня, а не прати, та презервативи.

Річ у тому, що ця екскурсія виявилася не зовсім екскурсією, а туристичним походом. Складно собі уявити, що подумав чоловік, який відповідав за турпохід, коли побачив цілий автобус ідіотів у випрасуваних костюмах, шовкових шкарпетках і модельному взутті та високопідборних дуреп у вечірніх сукнях. Але нічого з усім цим вдіяти він не міг, тому розселив пихату столичну публіку в наметах на чорноморському узбережжі.

Народ призвичаївся до тимчасового місця проживання доволі швидко. Затарилися дешевим одеським вином. Але просто тишком-нишком пити було якось не по-столичному, тому почали шукати, з ким би з’ясувати стосунки. І, звісно, знайшли. Серед місцевих.

Хто і що першим сказав місцевим – історія замовчує. Пам’ятним було інше: якось уночі до наметів припхалося близько сотні морських піхотинців напідпитку, з одеськими напіводягненими красунями і шампурами. Розпочалася одеська корида. Бажання грати в биків із п’яними одеськими морпіхами ні в кого не виникало. Раптом схотілося спокійного життя з тихим споживанням вина. Декому надерли пики, та загалом усе закінчилося мирно, як завжди буває, коли алкоголю вдосталь, але не слід забувати, що його може випити хтось інший. Тому врешті-решт усі колобродили, браталися та пиячили.

А скоріш за все, зі мною це трапилося, коли він усміхнувся та сказав, що одеську історію майже всю вигадав. Ми саме стояли в черзі до вітчизняних прикордонників. «Але навіщо?» – «Щоб було цікавіше, ти посміялася». – «А насправді як було?» – «Насправді я зовсім не їхав до Одеси трахатися. А їздив туди з колишньою дружиною, тоді вона була не колишня. Культури хотілося, завітати до Оперного театру. Тому були костюм та краватка. А опинився в наметовому таборі в компанії з електриками та прибиральницями Будинку профспілок завдяки своєму куму-маляру, котрий займався тим, що творив стильні таблички, наприклад «Тягти до себе». Він нас там із дружиною фактично споїв». Я з цього реготала, як навіжена. І мені дуже не хотілося, щоб Клоун зникав. Напевне тому, що Клоун давно зник, а я опинилася в товаристві чоловіка, який мене дуже приваблював, із Євгеном Вітовським. Що це? Звісно, кохання.

«Вас підвезти?» – запитала я, бо мене зустрічав водій. «Ні, дякую. За мною має під’їхати Макс. Це мій син. Така в нас традиція». Він мовчав та дивився на мене. Я теж не знала, що говорити. «Ок, електронку вашу, Євгене, я записала, завтра спробую написати позов до «Ейр Франс», щоб вони повернули ваші гроші, та й узагалі не треба шити нас у дурні, правильно? Мені приятель допоможе, він має чималий досвід гризні з буржуями. Я вам тоді надішлю текст на погодження, добре? Українською та французькою». Мені було бридко, що доводилося говорити з ним так офіційно, але як про таке можна говорити інакше? «О’кей. Я буду чекати. Я вам завтра зателефоную, може, поснідаємо разом?» – «Точно. Я завинила вам вечерю!» – «Ні, це я зіпсував вам обід, ви тільки згадайте, яку гидоту нам пропонували в літаку… То давайте обідати?» – «Добре», – розгублено сказала я. Ми одночасно потягнулися одне до одного, поцілувалися, притиснувшись, та розійшлися. Я не знала тоді, що відчував він, але сама була щасливою.

Позов для мене написав Марлен. Він мав неабиякий досвід складання такого штибу паперів. Марлен працював за кордоном, тому позов надіслав мені електронкою. А колись ми з ним працювали в Міністерстві закордонних справ, він був юристом, а я дрібним керівником відділу, який займався проблематикою Великобританії, США та Канади. Звісно, я могла б стати й більшим керівником, якби на додачу до своєї перекладацької освіти здобула ще, скажімо, економічну або юридичну, ну й зробила б іще й операцію зі зміни статі. Думаю, доречно буде розповісти історію про те, як Марлен викачав із французів десять тисяч євро.

Історія про те, як Марлен своїм писком заробив десять тисяч євро

«Иіт, е я, я – тома, ия оухло, аеія, ошу ебе иїхати о ее», – видав мені якийсь араб, що мешкав у телефонній слухавці. У липні спека, про яку мрієш восени, узимку та навесні, перетворюється на ту саму мрію, здійсненням якої тебе може покарати Бог. Аналізуючи окремі слова, що здалися мені зрозумілими, я подумала, що мені телефонує невідома Тома, яку щось, пардон, їбе. «Це хто?» – про всяк випадок спитала я. «У я е! Я – тома!» Голос у цієї Томи був чоловічим, щось не те було з гормонами у Томи. «Хай щастить», – сказала я та відключилася. Телефон задзвонив знову. «Ну?» – «У е я!» Нарешті я впізнала його за екзальтованими інтонаціями: «Марлене, це ти?» – «А!» – відповів Марлен. То був саме він. «Тобі нема чого робити? Удома він стирчить. А ми працюємо, і нас тут «ошу ебе» за повною програмою й із самого ранку. Так уже всіх «оухло», ти собі уявити не можеш, ледацюго. Ти чого вдома взагалі? Захворів?» – «Я оі ау. У ее аеія». «От мала погань», – подумала я.

Катеринка, яка прикрашала папери відбитками пальців («Щоб не казали потім, що я до них і не торкалася!»), схопила слухавку паралельного апарату. «Марленчику, це ти? Це Катеринка. Привіт! Що трапилося?» – «У ее аеія, ия оухло». – «І що, сильно опухло? Може, нам до тебе приїхати, якось зарадити?» – «Ак! Ую!» Катеринка поклала слухавку. Я запитувала всіма бровами, кортіло дізнатися, що сталося. «У Марлена алергія. Каже, що обличчя опухло, просить, щоб ти приїхала». – «Ошу ебе?» – «Ак!» – відповіла Катеринка.

Обличчя Марлена дійсно опухло. «Здець», – привіталася я. «Груба бджоляча робота! У тебе що, радикуліт щік був?» – спитав Валера, який не довіряв нічому. «Нажерся чогось із того, що тобі не можна. Як завжди!» – Катеринка зналася на людських слабкостях. Тільки Сашко, який був натхненним та сентиментальним, аплодував мужності Марлена своїми довжелезними віями. Уся його зовнішність говорила: «Як людина з таким обличчям узагалі може жити, а Марлен живе і навіть устав із ліжка!» – «Тільки нічого не кажи, – злостиво кинула я Марленові. – Нема сил тебе, такого гарнюню, вислуховувати. Бери блокнот, будеш спілкуватися з нами епістолярно». І ми пішли пити каву на кухню.

Усі ми знали, що Марлен був алергіком. Незайве довідатися, які хвороби притаманні вашим постійним горілчаним посестрам та побратимам. Алергія в Марлена була на гірчицю. Звісно, можна поцікавитися, а навіщо він їсть гірчицю, якщо знає, що в нього на неї алергія. І варто зізнатися, що гірчицю він їсть рідко, частіше споживає майонез, куди цю гірчицю домішують, а от навіщо він усе це робить – спитайте при нагоді в нього, якщо вам своїх нервів не шкода.

«Ну то й що ми їли? – спитала я лагідно. – Овочеве рагу з майонезом, яйця під майонезом чи салатик “Олів’є”?» Марлен написав, що вчора він їв те саме, що й усі ми. «Горілку та абрикоси?» – перепитав Валерій. Марлен підтвердив, що саме так. «А чи може в горілці бути гірчиця?» – поцікавився довірливий Сашко. «Чи в абрикосах… – гигикнула Катеринка. – В абрикосових кісточках. Якийсь убивця наколов абрикоси цією гірчицею, щоб зморити нашого Марленчика».

У мене псувався настрій. Якби я перебувала в гарному гуморі, ми б почали гратися в Аґату Кристі, але ми не почали, тому про правила розповідати не буду. «Зізнавайся, чим ти ласував, коли приїхав додому. Майонезом?» – «Ти що, хіба я такий козел, що буду накачуватися майонезом? Чи я не знаю, чим це для мене обернеться?» Коли ми це прочитали, то заклякли, і ми мали всі підстави на це.

«Ну, ти, Марлене, це о, вмієш сказати, – першим не витримав Валерій. – А пам’ятаєш, як до нас приїздив Нікас Егге? Ти мусиш його пам’ятати. Такий прищавий видовжений білявчик із молочно-шоколадних скандинавій? Ну, пригадав? Йому ще біля Міністерства хтось втюхав запрошення «Молоді та здорові чоловіки запрошуються на роботу вантажниками, оплата лантухами». Ну той Нікас, який після нашої традиційної горілки з абрикосами не повірив, що в людей буває алергія на майонез? Пригадав? І ти не медичного довідника йому приніс, де було зафіксовано цей сумнозвісний медичний факт, а банку майонезу, котру з’їв. Це було найяскравішим враженням Нікаса від України, Марлене, і ти зараз кажеш нам у вічі, що ти б ніколи не…»

«А минулого місяця в клубі що трапилося, не пригадуєш? – встряла Катеринка. – Ти тоді зняв якусь повію, ще вихвалявся, що обійшлася вона дешево і що, на відміну від мене та Олександри, вона добра та вродлива. Було таке? Ви домовилися щодо орального сексу, але вона сказала, що «насуху» в рота це брати не буде, тьху, пригадалося ж! Що треба чимось намастити. І ти тоді приніс майонез. А вона запитала в тебе: «А ти впевнений, що майонез свіжий?» На її місці мене б свіжість іншого хвилювала, але я не на її місці. І що ти зробив? На підтвердження того, що майонез свіжий, ти намастив його на пальця й сунув собі до рота. Далі розповідати?»

«Зачекайте, це що, все правда? – мало не зомлів Сашко. Ми на нього шикнули. – Слухайте, а можна ще запитання? Він майонез ковтає, а не мастить ним обличчя, то чому в нього обличчя опухло, а не… ну, там?» – «Тому що, Сашку, у нього обличчя опухло з вивороту так само», – пояснила я.

І тоді теж пригадала, як буквально минулого тижня після важкої праці, горілки та абрикосів… Так, я думаю, що у вас уже склалося хибне враження, ніби ми постійно п’ємо горілку і закушуємо абрикосами, – ми б цього не робили, але від слив нас обдимає, а яблука нам не подобаються… Отже, після горілки та абрикосів ми пішли до американського пабу. Попоїсти. «Дивися, це, на твій погляд, привабливий бармен?» – звернувся до мене Марлен. «Та нічого», – сказала я, ласуючи кільцями цибулі, смаженими в соусі. «А давай його приголомшимо?»

Я не встигла нічого відповісти, як Марлен почав режисирувати. «Приголомшення бармена» – англійська п’єса в американському пабі. «Поскаржся на мене, що я твій чоловік і що я гомосексуаліст». – «Навіщо?» – «Щоб його приголомшити!» – «Може, чимось іншим його приголомшимо?» – «Не канюч! Роби!»

«А ви знаєте, парубче, що я дружина от цього хлопця вже третій рік, а він – гомосексуаліст?» «П’яні телепні», – подумав бармен, але ввічливо посміхнувся, з ким, мовляв, такого не траплялося. «Щось він не дуже приголомшений, – засмутився Марлен. – Це ти винна. Непереконливо зіграла. Немає в тобі щирого відчаю. Ану, дотисни його!»

«А ви знаєте, парубче, що це мій третій шлюб, і в усіх моїх шлюбах чоловіком був він, і він усі ці три рази був гомосексуалістом». Бармен рипнув келихом, він його протирав…

«Та до чого тут майонез?» – ох, ця невиважена Катеринка. «Зараз буде твій майонез, зачекай!»

«Ти бач. Він не приголомшується. Але ми просто так позицій не здамо…» – Після цих слів Марлен замовив собі гамбургер, у якому – так, Катеринко, – був майонез. «Що ти робиш, Марлене?!» – заволала я. Марлен схопив сірникову коробку і почав дряпати нігтем свою адресу, яку я постійно забувала. «Викликайте таксі, прошу!» – «А що з ним таке?» – «Алергія на майонез». – «Тееекс… Слухай, подруго, ти б із ним розлучалася, чи що? Я не знаю, який із нього чоловік і який із нього пєдріла, але те, що він у тебе шизік – це стовідсотково». Після інтенсивного домашнього обкларітинування та обсупростинування я запитала, навіщо він це зробив. І що він відповів? «Але ж ми мусили його приголомшити!» Ну, звісно!

«Ід оии уол. А и і». – «Ви – злі. А ми пішли робити укол», – оголосила Катеринка. Після чергового уколу Марлен почав розмовляти по-людськи: «Це не гірчиця і не майонез. Це – вода!» – «Так, припиняй це. Нам уже до роботи повертатися час». Марлен насварив мене вказівним пальцем та витяг спрей. Спрей для відсвіжування обличчя. «Ось воно! – виголосив він голосом володаря кілець. – Кляті французи!» – «Вони що, додали туди трохи гірчиці?» – здивувався Валерій. «А от і ні. Я оглянув усі написи, ніде не вказано, що вона шкідлива для алергіків, вони не протестували цю воду та не написали жодної перестороги, тому ми їх покараємо євро».

«Я вже дещо зробив, поки вас чекав». І Марлен продемонстрував свої здобутки. Спочатку він показав власне фото, підписане таким чином: «Я до відсвіжування обличчя вашим спреєм». На фотокартці було вказано дату. Потім він показав іншу, полароїдну, де розквітав його опухлий писок. На цьому знімку також був напис: «От що зробив із моїм обличчям ваш спрей». На третій картці був з усіх боків представлений спрей. «Це навіщо?» – «А я не хочу повертати їм спрей, він іще повний і ним можна користуватися. Отримають натомість цю фотокартку, чек та етикетку. А тепер я сідаю, пишу претензію, а ви спостерігаєте. Мені необхідна дружня підтримка. Ще можна горілки. Навіть без абрикосів». Претензія вийшла стислою, але з погрозами. Марлен сміливо витребував із французів десять тисяч євро за моральну та фізичну шкоду та натякнув на те, що в разі невиплати звернеться до суду.

Чесно кажучи, я захоплювалася Марленом. Він колись мешкав у Франції й відсудив в однієї бабці п’ять тисяч франків тільки за те, що її песик поламав собі зуби на Марленових черевиках. Фотокартка черевика, який постраждав, виглядала досить переконливо. Виробники спрею відразу збагнули, що мають справу з досвідченою наволоччю, тому гроші вони йому перерахували без зволікань. Та ще й пообіцяли, що проведуть усі обов’язкові тестування.

Я думаю, усім відтепер стало зрозуміло, що позов до «Ейр Франс» був у надійних руках.

З Євгеном ми зустрілися в невеличкому барі. Він виглядав невпевненим. Забагато жестикулював, це було йому непритаманно. Я теж нервувалася. Він спитав, що я буду пити, я чомусь замовила пиво, він спохмурнів. Але замовив пиво й собі. «Буду пити те саме. Чим закусюватимемо?» Я сказала, що нічого не хочу їсти. Насправді менш за все мені хотілося, щоб він подумав, ніби я використовую його. Чужі гроші – байдуже, позичені чи подаровані, – я відчувала краденими, це була стара проблема, але він про це не знав. Євген виглядав зовсім розгубленим, але замовив карпачо з риби. Половинки лимонів виглядали, наче здивовані брови. Карпачо з риби їли дві виделки. Ми його не торкнулися. Я постійно мацала своє волосся, він торкався краватки. Сказав, що не любить краватки, але зранку збирався у справах, а без краватки під час переговорів він почувається невпевнено. Я щось відповіла.

Навіть не пам’ятаю, про що ми говорили. Напевне, про Марлена, претензію, літаки, аеропорт. Потім він сказав, що почувається ідіотом, бо хотів мене пригостити як слід, а не пивом із рибою. «Мене це дратує, вибачте. Я, мабуть, поводжуся, як дурень». Яка в мене лиха вдача! Я не вмію балансувати на межі жіночної поведінки й адекватного сприйняття чоловічої уваги, коли треба всміхнутися, щиро зрадіти компліментам, та своєї клятої незалежності або невпевненості в собі, щоб ніхто не подумав, що я використовую, щоб ніхто не подумав, що я зловживаю почуттями, щоб ніхто не подумав, що я…

Але якби він так не ніяковів за цей обід, якби я не почувалася такою нездарою, то не насмілилася б подарувати йому відеокасету зі стрічкою «Історія кохання» з Жаном Рено та Жульєт Бінош у головних ролях, яку я купила для нього сьогодні. Не могла не купити, подумала, що це єдиний шанс для мене сказати йому про щось важливе. В інакший спосіб я просто не наважуся. Не зможу. І це далося мені зовсім не просто. Я зауважила цю касету на вітрині кіоску в метро. Раніше я бачила цю стрічку. І відчула, як у мене запалали вилиці, не пам’ятаю, коли востаннє в мене палали вилиці. Віддаючи йому касету в подарунковому пакетику, попросила, щоб зараз він це не роздивлявся. «Потім, добре? Я не люблю, коли подарунки роздивляються при мені. Така вже примха». Я кинулася б геть, якби зрозуміла, що він бачив цю стрічку і знав, чим закінчилося аеропортове знайомство стриманого Фелікса та балакучої Рози.

Він зателефонував за годину. Я боялася тиснути на кнопку із зеленою слухавкою на ній. Але натиснула. «Алло?» – «Слухай, це ж моя улюблена акторка, Жульєт. А тобі говорили, що ти на неї надзвичайно схожа?» – «Ну, якщо і схожа, то тільки на Жульєт Бінош-гриль». Я натякала на те, що була смаглява, на відміну від ніжно-рожевої Жульєт. Мені було так легко в цю мить! Тіло відчуває, відразу відчуває, що зараз має пролунати щось дивовижне. «А тобі говорили, що я в тебе закоханий?» – «Ні, – зізналася я. – Про це мені жодна наволоч не повідомила». І ми з ним зареготали.

Я розуміла, що на нас чекають складнощі та проблеми. Дві дорослі малознайомі людини як двоє сліпців. Усе навпомацки, заважає раціо, вадить досвід, надзвичайно важко бути щирими та довірливими, як діти. Ясніше бачиш кінець, ніж початок… Але, зізнаюся, менш за все я думала, що одну з проблем будуть звати Макс Вітовський. Двадцяти чотирьох років. Білий. Несудимий. Неодружений. Аналітик Хрінів.

4

Не знаю чому, але від самого початку я відчував, що станеться саме так. Клята Шу сюди переїжджає. Зі своїми однаковими джинсами та безліччю смугастих светриків. (Навіщо цій жінці стільки смугастого одягу? У кого б спитати, що це може означати? Милиця сказав, що вона в минулому житті була ув’язненою або зеброю. «Або матрацом», – докинув я.) Навіщо, питається, якщо в неї є свій дім, доволі комфортний, мені там сподобалося навіть, тобто сподобалося б, якби це не була хата Клятої Шу. Батько розпочав розмову зі мною про це поволі. Він завжди такий. Коли навесні ми виїжджали на перші шашлики, а це траплялося наприкінці квітня, він біг до води, присідав навпочіпки та обережно, двома пальцями – чомусь завжди вказівним та великим – пробував воду. Холодна чи вже трохи тепліша.

«Як твої справи?» – «Нормально в принципі». – «Добре. Слухай, а де твоя дівчина, ти ж говорив, що в тебе є дівчина, з якою ви живете разом?» – «Аделіна». – «Так, авжеж. Аделіна. Звісно… То де вона?» – «Мандрує. Вона – фотограф. У неї справи». – «А ти б не міг їй зателефонувати, дізнатися, коли вона повертається?» – «Міг би, але не буду. Наші стосунки побудовані на довірі. Тому вона може повертатися в наш дім, коли їй заманеться. І йти також. А що таке?» – «Та я якраз щодо дому». – «А що з домом?» – «Ми з Шу вирішили, що будемо жити саме тут». – «Тобто в цій квартирі?» – «В цій квартирі. Я не маю на увазі, що ви мусите десь переїжджати, як на мене, то тут достатньо місця на всіх. Але я мусив тебе попередити, бо я не знаю, що ви думаєте з цього приводу. Ти і… Аделіна. Так».

Те, що я думав із цього приводу, батьку краще не чути. А думав я наступне. Я думав, чого я мушу терпіти присутність Клятої Шу в цьому будинку? Навіть не присутність, ні! Присутність її я відчуваю щоразу, коли дивлюся на батька. Чари якісь. Я дивлюся на батька, а бачу Кляту Шу. Це вже буде не присутність, а фізичне заповнення будинку Клятою Шу. Цей будинок не має жодного стосунку до неї. Цей будинок побудував мій дід на кошти свого батька, мого прадіда. Цей будинок народжений чоловіками нашої, себто моєї, родини. Тому його колись покинула моя мати. Ніхто її звідси не хотів виганяти, вона сама пішла, бо її не сприймала аура будинку. Мати із самого початку говорила, що цей будинок ненавидить жінок і тільки чоловічим рукам дозволяє торкатися його стін. Це мені говорила й Аделіна, але її будинок приймав спокійно, бо Аделінин психічний стан не завжди був таким, щоб сприймати все, що навколо неї відбувається, на всі сто. Будинок просто не міг пролізти в її голову та нерви.

А ще я думав про те, що доведеться виїжджати, але я цього зовсім не планував. Чорти! З вісімнадцяти років у мене була своя окрема хата. Та мені заздрили всі мої друзі! Квартира в центрі в старому будинку, квартира з власною історією. Так, я усвідомлював, що це батьків будинок, але вже призвичаївся до думки, що батьків новий дім у Вашингтоні, йому немає ніякого сенсу сюди повертатися. Коли батько приїздив мене провідати, я називав це «гості», і він казав своїм американським приятелям, що їде гостювати до свого малого. Гостювати! Та він сам вживлював у мій мозок думку, що це – мій спадок, що це – моє житло. І що? Тепер він повернувся, тепер він хоче оселитися в будинку, який я вже вважав своїм. Та це все одно, що вирощувати собаку з малого цуцика, а в два роки повернути її господарю, який, бач, повернувся з армії. Та хай уже батько. Звісно, він мене інколи дратував і в мене виникали з ним суперечки та непорозуміння, це нормально; у мене і з Аделіною виникають непорозуміння, і з Милицею – з Милицею, правда, менше за інших, але все одно! У всіх нормальних людей, які багато часу проводять разом, так чи інакше виникають непорозуміння або суперечки. Не всі іржуть, як двоє коней, як батько та Клята Шу. Нас народжено різними!

Я міг збагнути це ще в дитинстві, але тоді про таке не думаєш. Коли був малим, я товаришував з Ігорем. Він був моїм сусідою. Наші батьки не дуже приятелювали, я ще не розумів чому, лише згодом про це мені розповів батько. Але його слова: «Розумієш, синку, ми з батьками Ігоря трохи різні люди», – я осягнув іще пізніше. З Ігорем ми розійшлися, коли стали дорослішими. А коли були дітлахами, телефонували один одному щодня, ходили в гості, гралися в прибульців. Він був однією дитиною в родині, я також. Коли мій дід ставив перед нами величезну миску з черешнями, я брав менш стиглі, пошкоджені, зеленуваті, а Ігор вибирав чорні, вгодовані, найкращі. Жменями! І хутко їв. Натомість я любив лишати найсмачніше насамкінець, а коли ми сідали снідати родиною, кожен із нас хотів залишити іншому найсмачніший шматочок: мати – мені, я – дідові, дід – батькові.

Ігор теж таке робив, коли харчувався окремо. Я бачив, як він поглинає останньою частинку тістечка, у якій було щонайбільше крему, спочатку він відгризав краєчки, де зовсім не було начинки. Так само робив і я. Але коли ми їли разом, він відразу накидався на все найсмачніше, у результаті я їв непотріб.

Я тоді не знав, що батько Ігоря ніколи не приносить матері та йому щось смачне, та й узагалі вони з мамцею можуть їсти тільки після того, як нагодують батька. Я тоді не знав, що це жлобство, неповага до ближнього та звичайна хапанина. Мене це просто ображало. «Чому Ігор так робить?» – питав я в діда. – «Тому що він до цього звик». – «Я теж хочу стиглі черешні, я теж буду їх першими їсти!» – «Максиме, по-перше, ти пригощаєш Ігоря, а така поведінка не є гостинною. А по-друге, дитино, ти не звик так поводитися, тобі буде соромно, ти не зможеш». Я зміг, але мені було надзвичайно соромно. Я таке більше не практикував.

А ще я думав про те, що зараз винаймати квартиру я не зможу. Як не зможу винаймати її певний час. Бо я маю виплачувати кредит за свій автомобіль. Я нормально заробляю, насправді в мене дуже хороша робота, я – маркетинговий аналітик, це цінується на ринку послуг. Але все одно не до такої міри, щоб я міг дозволити собі купити хату. Я переїхав би жити до Милиці, але тут теж були свої «але». Перше – Милиця жив із мамою. Друге – Аделіна ніколи б не зрозуміла, якби я оселився жити з кимось, а не з нею. До кого має повертатися вона? Вона звикла до певного стилю життя. Правда, невідомо, чи повернеться вона, бо життя в мене розпочало свій новий виток і я б не сказав, що почуваюся надзвичайно щасливим, може, й Аделіна кинула мене. До купи. Звісно, що, крім Милиці, у мене були й інші друзі. Але вони поділялися на друзів-партнерів, друзів-клієнтів, приятелів поза визначеними категоріями. Можливо, деякі друзі-партнери та друзі-клієнти були б раді розділити зі мною побут. Утім, я не був переконаний у цьому. Бо не знав, як сам поставився б, якби, наприклад, Олег чи Богдан, люди, у яких унормоване життя, квартира, машина, гарна дівчина або дружина, банківський рахунок, відпочинок двічі на рік, у голові маркетингові схеми та плани розбудови заміського житла, звернулися б до мене з проханням пожити зі мною місяць-другий. Можливо, я б залюбки пішов їм назустріч, але неодмінно подумав би: «Ого! А в тебе не все гаразд, приятелю». А я не хотів, щоб хтось думав, що в мене не все гаразд. То вже ні. У мене все супер. Так і знайте всі.

«Батьку, слухай, а ви хіба не плануєте повертатися до США? Думаю, що Кл… кх… гх… Шу там легко знайде роботу, переклади ж її професія, сама казала, та й у тебе там усе нормально. Хіба ні?» – «А? До Штатів? Власне, ні. Не плануємо. Я думав, що ми з тобою про це говорили. Річ у тому, що мені давно там нудно, а тут так усе склалося, що я вже домовився долучитися до одного цікавого бізнесу. Пам’ятаєш Павла Валентиновича? От, ми з ним зустрілися, він запросив мене взяти участь у новому проекті, пов’язаному з розробкою досконалої системи пошуку. Якщо все вийде, може бути революція, ми поборемо Google, потім тобі розповім, доволі цікаво, я подумав та погодився. А в Шу тут будинок, мати, контора, вона відповідає за своїх співробітників».

Моя б воля, я б залюбки допоміг усім співробітникам Клятої Шу прослідувати за своєю керівницею до Вашингтона. Ще б гроші на кишенькові витрати видав. Я знав, що батькові в США буває нудно. Ну то й що? Мені тут також буває нудно, та всім буває нудно. Батько у Вашингтоні мав нормальну роботу, дві машини, спортзал у своєму будинку, мав друзів, відпочинок у Мексиці і все таке інше, він навіть писав невеличкі статті до місцевої газети на суспільні теми, товаришував із дітьми російських акторів, які мешкали поруч, – як можна так легко з усім цим розпрощатися? «Не хочу втручатися у твої стосунки з Аделіною, – сказав мені на це батько. – Але судячи з усіх твоїх запитань, ти ніколи в житті не кохав, малий. Але в тебе ще купа часу і можливостей позбутися нарешті підліткових штанців».

У мене купа часу, а в нього вже нема, так, чи що? Сплинув? Тому він учепився в першу-ліпшу? А він своїх штанів уже позбувся? А хто кидається на книжки на задньому сидінні авто та вовтузиться з ними? А хто злодійкувато оглядається, а потім жбурляє яблучні недогризки за вікно? А хто половину обгорток від цукерок відносить у смітник, а половину закидає за канапу, щоб ніхто не подумав, що він цукерковий ненажера? А хто закохався в жінку, яка, коли злиться, грайливо тицяє йому в груди кулачком? Доросла це поведінка? А мені що робити? То хто щойно вдягнув мене в ці кляті підліткові штанці однією фразою? Навіщо він це зробив, чому? Шантажування віком, на мій погляд, це вже остання справа. Час від часу аргумент віку використовують усі батьки. Не можна віком гратися.

Та й звідки він знає, що кохає Кляту Шу? Усе це ілюзії. Що в ній хорошого? Не розумію, я просто не розумію. Якщо подумати, то її причини захоплення батьком я усвідомлюю. Батько – впевнена в собі людина, у нього є професія, яка допомагала йому виживати та ставати на ноги в будь-яких ситуаціях та будь-якому середовищі. У нього навіть є хата в Америці. О, забув сказати, батько майже виплатив американський кредит за житло. Тут йому теж є де жити. Він – здоровий і в нього є кошти. Батько симпатичний, я не розуміюся на чоловічій красі, але так говорили материні подруги. Вони залицялися до нього. Тому що він природний блондин, високий, стрункий, у нього ямки на щоках і правильні риси обличчя. Він нормально вдягається. У батька багато переваг.

А хто така Клята Шу? Так, у неї є будинок. Вона двічі перебувала у шлюбі. Двічі! Хай би якими ці чоловіки були ідіотами, у них вистачило розуму її позбутися. Чого батько з цього не зробив жодного висновку? Бог любить трійцю? Та цю сентенцію вигадали п’яниці. Бог любить усіх. Я б на батьковому місці розшукав когось із цих колишніх чоловіків Клятої Шу, думаю, що вони багато цікавого могли б розповісти.

Професія Клятої Шу – перекладач. Хіба це професія? Це просто знання іноземної мови, я теж знаю англійську, і батько знає, Милиця її вчить на курсах, але професія – це щось інше. Звісно, що Шу голодувати ще якийсь час не буде, користуватиметься тим, що люди не опанували англійську мову. Але згодом таких буде все менше та менше, сучасні діти знають, наскільки важливо самотужки розуміти представників розвинутої цивілізації. Не можу назвати Шу здоровою, тому що в неї при мені двічі боліла голова, сама вона скаржилася на судини. А ще вона страждає на анемію. Коли я з нею знайомився, то подумав, що її руки вологі через знервованість, а потім зрозумів, що вони просто були холодні, її кров уповільнено тече, не дістає кінцівок, у неї завжди крижані пальці рук та ніг. Як із нею взагалі можна перебувати в одному ліжку?

Про зовнішність Шу я промовчу. Те, що вона мені не подобається, не означає, що вона потворна. Милиця вважає її симпатичною, от і жив би з нею. Хоча безперечним є те, що в неї гострі лікті та коліна, а дупа завелика, і вдягається вона, як Буратіно. Усі ці штанці та смугасті светрики-кофтинки…

«Батьку, а ти взагалі мамі казав, що ти одружуєшся?» – «Угу, сказав. Учора з нею обідали, а що?» – «І що вона?» Батько відповів, що мати його привітала. «А ти їх знайомив?» Свербіло ж мені! «Ні, але при нагоді обов’язково познайомлю». Я бачив, що батько ледь стримується, щоб не запитати, яка мені різниця і яке діло до його стосунків із матір’ю та Клятою Шу.

Одна історія про рідну матір від Макса

Моя мати – складна людина, вона сама зробила із себе інтелігентку. Виплекала. Її родина була простою, батько та мати не читали книжок, не їздили до міста, хоча туди було двадцять хвилин електричкою; під час обідів не обговорювали стрічки та політичні події, їли мовчки; бабця займалася городом та дітьми, а дід працював на заводі; у неділю бабця пекла оладки, які поливалися медом. Потім дід вирушав до місцевого генделика пити червоне солодке вино та співати. Жили вони разом, але поодинці. Разом вони зробили матір та її сестру, яка потім померла при пологах у двадцять років, та дивилися кіно про Штірліца. Дід бабцю лупцював. Можливо, це було єдиною його позаробочою розвагою. Коли мати, яка з дитинства була гоноровою, запитала в бабці, скільки можна терпіти ці побиття, бабця щиро здивувалася й відповіла: «Та що ти, доцю, таке говориш! Іванко в мене набожна людина. Свята! Ніколи не бив мене по неділях».

Мати почувалася там чужинкою. У чотирнадцять років вона досконало знала німецьку мову, хоча терпіти її не могла, просто сусідкою батьків була стара діва, – полька пані Броніслава, – викладачка німецької мови, з якою матері було комфортніше та значно цікавіше. Вона щодня ходила до полячки в гості, слухала старі платівки з музикою Баха, вчилася німецької, захоплювалася творами великого Йоганна Ґете та розігрувала в ролях із пані Броніславою п’єси талановитого Франка Ведекінда та геніального Бертольда Брехта.

Мати захоплювалася не тільки творами, а й думками Ґете. Ще малою вона взяла за девізи кілька його висловів: «Хто довго розмірковує, не завжди знаходить найкраще рішення», «Дайте людині мету, заради якої варто жити, – і вона зможе вижити в будь-якій ситуації». Мати поважала своїх батьків за те, що вони виживали в будь-яких ситуаціях. Мати зневажала їх за те, що в них не було ніякої, на її погляд, мети. У матері була мета, вона змогла вижити серед чужинців та обрати собі рідну душу, а зволікати вона ненавиділа і не зволікала ні з чим.

Я зараз думаю, а якою була б моя мати, якби з чотирнадцяти років її улюбленою п’єсою не стала «Матінка Кураж». Яким був би я, якби в мене була інша мати? Матінка Кураж… Я пам’ятаю її закинуте догори вузьке та вилицювате обличчя, вона виє: її донька загинула, вона кидається у війну прокльонами, наче камінням, а сама мацає лантух із воєнним товаром, який встигла попри небезпеку принести її загибла донька. Це видовище викликало в мене огиду. Я запитував маму, чи подобалася їй матінка Кураж, чи ні. Мати ніколи не відповідала на запитання, вона лише казала про те, що матінка Кураж була цільною людиною, яку знедолила війна, а ще додавала, що не відомо, як поводилися б ми в такій ситуації. Мати з тих людей, хто запитання ставить. Це своє вміння вона перетворила на професію. Ніщо з того, чим вона володіла чи що зростила, не мало б колоситися саме собою, навіть для краси. Усе повинно було працювати на неї.

Пані Броніслава возила матір до Москви, де вони разом насолоджувалися цією п’єсою, вони передивилися всі можливі стрічки та телепостановки. Мати обожнювала акторку Єлену Вайґель, яка першою зіграла пані Кураж. Коли Галина Іванівна Вовкун пішла одержувати паспорт, вона отримала його на ім’я Віолетти Йоганнівни Вайґель. Незважаючи на те, що я був народжений Віолеттою Вайґель-Вітовською, мені довелося познайомитися з обома жінками. З рішучою та показово стриманою, надзвичайно стильною WWW, та з хамуватою феською Галькою Вовкунихою. Після отримання паспорта мама стала посміховиськом для всього селища, але їй було байдуже, цих людей у її світі не існувало, у неї була мета і не було часу на зволікання.

У нашій квартирі були фотокартки лише пані Броніслави, натомість жодної світлини мамчиних батьків. Мати позиціонувала її як свою рідну тітку. «А чого до нас ніколи не завітають твої батьки? Бабця та дід! Батькові ж із нами живуть! А твої чого ніколи не приїздять, вони на нас образилися?» – якось запитав я. Мені здавалося природним, що дід та бабця обов’язково мають бути та навідуватися бодай на вихідні. Мати дивилася на мене з німою огудою (я тоді не знав, що німий трагізм, як і прізвище, мати запозичила у згаданої німкені Єлени Вайґель, яка скорботу і відчай ніколи не грала криком та словами, вона відкривала рота і мовчала, і зал завмирав, наскільки сильним та відчайдушним був її біль), вона вірила в те, що була сиротою. Вона вірила, що її виховала тітка Броніслава. Утім, у це вірили майже всі, крім, мабуть, мого діда, мати йому ніколи не подобалася, але він ніколи не втручався в батькове життя. Принцип невтручання – родинний принцип Вітовських.

Материна німецька була бездоганна, але вона не хотіла бути перекладачем. Адже мати подумала, що це навряд чи можна назвати професією. Пані Броніслава мріяла, щоб моя мама була викладачем, але вона ніколи не бажала бути вчителькою, це було замало для Віолетти Йоганнівни Вайґель. Звісно, з її завзятістю та наполегливістю, помноженими на амбітність, а також хистом до вивчення мов можна було потім влаштуватися на роботу до дипломатичних установ, що тоді було надзвичайно престижно, але мати не хотіла, щоб хтось допитливо копирсався в її біографії. Вона про все подумала заздалегідь. Та й узагалі вчинити так для матері було занадто просто. Ще в шістнадцять років вона зрозуміла, ким хоче бути, чим займатися. Вона прагнула досконало розумітися на людській натурі. Щоб знати, чого й від кого можна очікувати. Уміти захищатися та наступати. Незабаром на горищі пані Броніслави вона знайшла твори Карла Густава Юнґа та Зиґмунда Фройда – звісно, мовою оригіналу. Перегортаючи п’яту сторінку «Психоаналітичних етюдів», мати зрозуміла, що знайшла свій життєвий шлях.

Батько був високим блондином, киянином польського походження з квартирою в центрі міста. Він обожнював жінок мамчиного типу: високі вилиці, вузьке обличчя, виразні очі, чітко промальовані губи, темне гладке волосся. Помітити всі ці збіги та знаки була здатна і більш легковажна особа, ніж Віолетта Вайґель, майбутній психолог. Вишукана срібна табличка на дубових дверях свого кабінету – «Віолетта І. Вайґель-Вітовська, к.п.н., доцент», – для неї виглядала більш переконливо, ніж її власне відображення в дзеркалі, Євген Вітовський у ліжку, Макс Вітовський у школі для здібних дітей. Вона відбулася. Віолетта Вайґель ледь помітно посміхалася, Галька Вовкуниха реготала, як навіжена.

Більшість із тих, хто лиш трохи обізнаний із нашими родинними традиціями та побутом, були переконані, що Віолетта Вайґель-Вітовська, яка зустріла справжнього німця, коли мені виповнилося дванадцять років, та вирішила вийти вдруге заміж, залишила свого сина, Макса Вітовського, себто мене, напризволяще, тобто на виховання своєму чоловікові та його батьку. О, ці родинні батькові ямки, вони були чудовим маскуванням. Ніхто й подумати не міг, що мати благала його віддати їй сина, присягалася, що не буде забороняти мене бачити, але батько сказав, що Вітовські своїх дітей не зраджують і що в мене такий вік, який більше потребує батьківської уваги, ніж материнського піклування. «Хлопчику у дванадцять років не потрібні стреси, люба. А будь-яке спілкування з новою людиною, час знайомства, усі ці випробування, пристосування – це стрес, чи не так? Ти повинна знати про це, мабуть, хтось із ваших понаписував про таке купу трактатів». Мати мовчки плакала, це було проникливе видовище, але батько звик до її німих сцен. Геніальна Єлена Вайґель, зараз перед твоєю прозорою фігурою зійдеться завіса і ти повернешся до нормального, насиченого життя, ще трохи – і лишаться тільки відлуння аплодисментів.

Насправді я був радий тому, що мати залишила нас. Я втомлювався від її уваги та зосередженості на досконалості моєї душі та нервової системи. Коли мені виповнилося вісім років, мати дійшла професійного висновку, що я росту занадто інтелігентним і мені бракує впевненості та розкутості. Цю мою проблему вона вирішила наступним чином: змусила мене жебракувати під найближчим до нашого будинку гастрономом. Я простояв там тиждень. Спочатку не знав, куди діти очі і що говорити, наприклад, Вірі Арнольдівні чи Христофору Бенедиктовичу – друзям дідуся, які мешкали поверхом вище. У перший день мене з годину рвало після цього експерименту. Потім я абстрагувався та не відчував майже нічого. «Вілька, але що ти робиш?» – запитував батько. Мати сказала: «Дайте людині мету, заради якої варто жити, і вона зможе вижити в будь-якій ситуації».

«Ма, привіт, це я». – «Доброго дня, Максе, щось сталося? Ти не міг би не зловживати цим «привіт», коли ми вітаємося, ми ділимося енергетикою, я ж тобі говорила, і треба, щоб ця енергетика несла виключно позитивну еманацію. Ти тільки вслухайся: доброго дня, я вітаю вас, ваше здоров’я…» – «Міг би, о’кей. Ма, мені необхідно з тобою поговорити, зі мною щось не те». – «О’кей. З ким ти спілкуєшся, любий? У тебе проблеми? Синку, у мене зараз зовсім немає часу, але я можу тобі порадити іншого, дуже гарного спеціаліста». – «Ма, думаю, що мені потрібна ти як ма, а не як к.п.н.». – «Д.п.н. – ти хотів сказати, любий». – «Ну, ма, це ж неважливо». – «Я не думаю, що це неважливо, синку, це три роки наполегливої праці, кілька десятків нахабних нездар-аспірантів та рік принижень у ВАКу, я вже не кажу, скільки це коштувало в матеріальному вимірі».

«Батько одружується». – «Максе, якщо ти думав, що я про це нічого не знаю, і вирішив повідомити, то дякую, але я про це знаю. У тебе все?» – «Ні, насправді я хотів із тобою поговорити про Кляту Шу, його майбутню дружину. Тобто не про неї, а про мене з огляду на неї, про батька з огляду на неї та мене і все таке інше». – «Яке таке? Тобі двадцять чотири роки, у тебе вища освіта, нормальне виховання та якісне походження, як ти можеш дозволяти собі настільки нехтувати рідною мовою?» – «Я не нехтую, я знервований». – «Не бачу підстав нервуватися. Твій батько нарешті відчув, що він – доросла людина, для дорослих людей цілком нормально одружуватися та брати відповідальність за своє життя. Олександра також, наскільки мені відомо, не підліток. Чого тобі нервуватися, я не розумію, це взагалі не мусить тебе обходити». – «Ма?» – «Слухаю тебе, синку, щось іще?» – «Та ні. Нічого. Ти права. Дякую, що вислухала». – «Прошу, любий. Ти ж мені не чужа людина. Мої вітання всім!»

Колись мати збиралася на похорон чоловіка Ірини – жінки, що допомагала їй готувати. «Ма, а ти чого туди йдеш?» – запитав я. – «Розумієш, Іра для мене не чужа людина, – почала мати, – вона допомагає мені психологічно розвантажуватися, усвідомлювати, що я дещо тямлю в кулінарії». Я теж був для матері не чужою людиною. Мабуть, я допомагав їй усвідомлювати, що вона вміє народжувати дітей.

5

Так ведеться, що в кожного з нас є люди, яким необхідно повідомляти про певні зміни у твоєму житті. Наприклад, про похорон. Про народження дитини. Або про весілля. Зазвичай ти таке робиш не тому, що тебе нестерпно тягне поінформувати людину про перебіг свого життя, а тому, що не хочеш ображати замовчуванням подій. У когось таких людей надзвичайно багато, у когось, може, й одна. У мене також були такі люди. Їх навіть можна було згрупувати. Родинна група: мати та батько. Офісна група: співробітники офісу, з якими разом ми працювали від дня народження контори. Дружня група: Марлен, московська Ганна, а також три її колишні чоловіки.

На відміну від московської Ганни, я товаришувала з усіма трьома її колишніми чоловіками. Арсен був митцем, спочатку він працював із видатним декоратором, а згодом вирішив, що його талант не має бути спрямовано на те, щоб вигадувати райські кущі для концерту оголених солоденьких дівчаток. Тому він почав пити та малювати для себе. Грошей у нього не було, він їх не прагнув, але це не заважало йому сидіти в Ганни на шиї. Потім його піймала у свої палкі обійми слава, і він вирішив, що такому класному хлопцеві необхідно знайти Справжню Неординарну Жінку. Така знайшлася в особі доньки відомого європейського кінорежисера, вона приїхала до Самари вивчати російську мову та допомагати російським дітям усвідомити своє місце під сонцем. Ганна сказала, що в принципі відразу його зрозуміла. Якби вона зустріла якогось навіженого сина відомого європейського режисера, вона б теж не розгубилася.

Другий чоловік Ганни, Алекс, був літературним критиком. У нього було руде хвилясте волосся та блакитні очі. Алекс легко здобув мою прихильність тим, що щиро вважав мої очі найрозумнішими з усіх, які він бачив. Це мене вразило. Таке про мене ще ніхто не казав. Він навіть вибачав мені незнання імен одіозних російських літературних діячів минулих століть. За розум у моїх очах можна було й не таке пробачити.

Третій чоловік Ганни, Антон, був вигадником. Байдуже, де і ким працював, – він постійно щось вигадував: роботу, сценарії, проекти, людей. Він вигадував жінок, із якими зустрічався, жінок, із якими спав, він вигадував самого себе. Це був нескінченний процес, паралельний до Божої праці. Він не міг інакше. Якщо в наших стосунках з Арсеном я була прихильницею його таланту, а він цінував моє ставлення до його робіт; з Олексою ми обговорювали книжки, які читали стосами, то з Антоном мені було просто весело. Напевне, мені подобалося те, як він вигадав мене. Ганні та трьом її колишнім чоловікам я написала листів. Тепер вони почуватимуться обізнаними.

Я б залюбки написала листа і мамі, але в нас із нею були не такі стосунки. Мати була жадібна до деталей, вона прагнула знати все. Ні, навіть не так. Мати прагнула почути якомога більше слів, справжнє знання не було метою, вона хотіла слухати і робити свої припущення, мої висновки її не дуже хвилювали. З батьком набагато простіше. Йому не потрібні слова, він на них не концентрувався, головним для батька завжди був мій стан, який не можливо озвучити. Можливо, батько, як і всі технарі, не дуже довіряв мові, він дивився мені в лице, дослухався до інтонації, слова і події були неважливі, головне, щоб мені було добре, а це видно по очах.

Одного разу, у ті часи, коли мені виповнилося чотирнадцять і я почала вести статеве життя (я розумію, дехто подумає, що це зарано, фактично фальстарт, – сперечатися не буду, але так уже сталося), батьки виїхали за місто, а ми з моєю тодішньою подругою запросили до мене наших молодих людей. І вони не забарилися прийти. Пам’ятаю, як я дочепурилася до того, що вирядилася в мамчин халат, який батько привіз їй із Німеччини. Він був величезним, занадто теплим, простьобаним, бордово-коричневого кольору, силует «під пасок». Напевне, я його вдягла, щоб відчути себе справжньою господинею хати: у халаті з нафарбованими губами! Уже звечоріло, ми почали розважатися, кожна пара в окремій кімнаті. І не почули, як хтось увійшов до нас. Я сиділа на своєму хлопцеві лицем до дверей, тому примітила батька, який подивився в моє обличчя, побачив, що я не одна. Не думаю, що він концентрувався на тому, чим саме ми займаємося, а тільки привітався: «Привіт, орли!» Коли за кілька секунд після цього заглянула мама, все виглядало більш драматично. З її рук вислизнув кухоль, по підлозі покотилися лісові суниці, мати закрила обличчя руками та вибігла геть.

Після того, як я провела хлопців і свою подругу, сполоханих, але веселих, мати сказала, що ми маємо поговорити, і в мене всередині все стиснулося до карликових розмірів. Важко дихати карликовими легенями. Я очікувала, що зараз мати почне говорити про те, що з мене виросла повія, що це неприродно в моєму віці – злягатися з дорослими хлопцями, але ні.

Мати сказала таке: «До нормальних дівчат хлопці приходять із трояндами. А до вас? До вас із пляшками!» Мати плакала. Вона жодного слова не сказала про те, що бачила нас разом у такій недвозначній позі, вона не потребувала моїх пояснень, мати відгороджувалася від дійсності.

Насправді не можна було не помітити, що в мене розпочався новий етап життя. Такого життя, у яке час від часу входить чоловік. Моєму першому чоловікові на той момент уже перевалило за двадцять, і неважко було здогадатися, що ми не пригощаємо одне одного морозивом та не дивимося на зірочки. Тобто все це ми також робили, але заразом з іншим! Для мами збереження легенди про мою цноту, навіть не для інших, не в очах подруг, а у своїх власних, було набагато важливішим, ніж мої голі груди, які нахабно вказували своїми гострими сосками на неї, розгублену фею лісових суниць, що застигла у дверях. Я була хорошою та доволі слухняною дівчинкою, добре вчилася, не крила рідних матюками, не напивалася, як свиня. Такі дівчатка не можуть бути нецнотливими в чотирнадцять років. Так думала мати. Тому я мусила зберегти цноту в будь-який спосіб, так матері було легше жити.

Мати мене любила, принаймні вона вважала, що я набагато краща за деяких доньок її подруг, тому коли я виходила заміж, мати це сприймала як особисту перемогу, а коли розлучалася – як особисту поразку. Коли я розлучалася вперше, вона вказувала на мої нестриманість та нетерпимість до людей. Коли я розлучалася вдруге, вона охопила голову руками і шепотіла: «Господи, коли ти вгамуєшся, Сашко, коли ти подорослішаєш, ну чого тобі не вистачало, чого?» Варто сказати, що мені дійсно нічого не бракувало. Просто мій перший колишній чоловік вирізнявся рідкісною нетерпимістю до моєї особистості та моїх друзів («Я думав, що ти така, а ти – така!»), а коли тебе насилу терплять, треба бути неабиякою паскудою, щоб продовжувати отруювати людині життя; другий колишній чоловік призвичаївся слухати виключно себе, а за таких умов важко спілкуватися. Та й узагалі не дуже зручно і людяно втручатися в чужу бесіду його з ним, перебивати, перемикати увагу на себе та лізти зі своїми проблемами.

Після мого другого розлучення мати запитала: «Тобі не здається, що ти часто розлучаєшся?» – «Ні, – сказала я. – Бо я розлучаюся рівно стільки, скільки виходжу заміж. А тобі не здається, що я часто виходжу заміж?» Такого матері не здавалося, ще б пак! Вона мріяла про те, щоб терміново мене до когось прилаштувати, так вона розуміла свій материнський обов’язок переді мною. Я боялася знайомити її з чоловіками, з якими мене зводила доля, бо мати відразу запитувала: «Це у вас серйозно? А скільки він заробляє? То коли ви одружуєтесь? Він уже до тебе переїхав? А щось залишив – зарядку для мобільного, щітку, книжки?» Доводилося верзти казна-що. О, зараз я мала що їй сказати.

Мати не уявляла, як можна існувати без упорядкованого подружнього життя. І як можна не прагнути ним розжитися. Пам’ятаю, як колись вона розповідала про своїх сусідів, я їх також знала. Ольгу та Олега. Вони постійно сварилися, Олег часто напивався та чморив Ольгу по повній програмі. Вона спочатку трималася, а потім почала пиячити сама. Порозуміння їм ця пияцька рівність не принесла, але сваритися вони стали набагато веселіше та активніше. От одного такого разу мати натхненно розповідала про їхню чергову сварку (чого не вистачало нашому будинку, то це звукоізоляції, напевне, архітектори тоді думали так: радянській людині нема чого приховувати від товаришів): як Олег набрався, як він проклинав Ольгу, як вона висварювала його, як вони потім побилися… Наприкінці цієї захопливої розповіді мати зітхнула і сказала: «От би й тобі так само…» І я знала, що вона не мала на увазі ні побиття, ні сварки, ані чоловіка-алкаша, вона думала виключно про перевагу подружнього життя, про проживання удвох, про близькість та турбувалася через те, що в мене воно не складається.

Мати у своєму намаганні облаштувати (скоріше – створити!) моє подружнє життя не була пасивною. Вона постійно робила спроби мене з кимось познайомити. То були страшні випробування долі. Мати шкодувала, що її, пенсіонерки, світ складається з будинку, де вона мешкала (однак це не завадило їй змусити мене познайомитися з одним із сусідів), магазинів та ринку, куди вона ходила, подруг, у яких були заміжні доньки і жодного сина відповідного віку (знайомити мене з чоловіками доньок своїх подруг вона не наважувалася, хоча такі думки в неї були), а також курсів езотерики, де вона пізнавала користь каміння, а заразом якось і віднайшла мені залицяльника-професора.

Професорові було за п’ятдесят років. Він був удівцем. Його світогляд та черево були неосяжними. Він узяв за звичку зустрічати мене з роботи, називав цю подію «ВІП-візництво». Я боялася, що мені не буде про що з ним говорити, бо я не мала досвіду спілкування з геніальними вдовими математиками віку мого батька, та й узагалі пішла на це знайомство тільки заради спокою матері. Першого ж дня я зрозуміла, що говорити мені з професором не обов’язково, він сам чудово говорить. Якщо вам конче необхідно знизити свою самооцінку та відчути власну нульовість, варто зустрітися з професором. Він розповідав мені про свої математичні досліди так, наче я минулого року отримала Нобелівську премію, він дивився мені у вічі, тримав інколи за коліно та промовляв! Зі мною таке було вперше: коли він зачинав говорити, у мене починали боліти очі. Ще він був витонченою людиною, що відразу відчувала енергетику будь-якого знаку Зодіаку, мене він звав Левицею. Мені було не шкода. Може, він усе своє дитинство мріяв бути приборкувачем хижаків?

Собою він надзвичайно хизувався, хоча це могло бути й милуванням, якщо є якась суттєва різниця між цими проявами. Він засипав мене посиланнями на своє ім’я та праці в Інтернеті, а я все боялася, що зараз почне обговорювати зі мною свої статті, але то були марні побоювання: він чудово проводив ці обговорення і без мене. Було лячно виглядати в його очах дурепою, бо я взагалі не любила почуватися дурепою, і то було стресом. Добре, що я швидко зрозуміла, що моя необізнаність у математиці так само, як і те, якби я була королевою цифр, для професора не має жодного значення.

Натомість він пригощав мене бужениною власного приготування. Приносив у машину серветки, порцелянові тарілки та годував мене з виделки. «За здоров’я професора: “Ам!”» Це виглядало саме так, без натяку на еротику, хоча невідомо, про що він сам думав у той час. А ще, оскільки професор творив удома і не був прив’язаний до офісу, він відшукував та купував мені дуже корисні речі, я таке називала «побутовим глупством»: гумові рукавички, кругленькі лампочки, маленькі лантухи з кримськими травами для хорошого сну і таке інше. Професор був людиною делікатною, не мацав мої цицьки та не торкався сідниць, узагалі не вів розмов про секс та бажання. Може, він і хотів про все це поговорити або все це зробити, але у світі існувала купа інших тем, щодо яких професор мав власну думку і висловлював її протягом щонайменше чотирьох годин. Хоча, може, він оргазмував від того, як лунав його голос, та частково від мого коліна під своєю рукою.

Веселішим видалося моє знайомство із сусідом. Мати сказала так: «У нього цікаве життя. Уяви собі, він постійно вдома говорить різними мовами по телефону. Дуже емоційно! Особливо мені подобається, коли він спілкується іспанською. Після цього хочеться жити! Двічі на місяць він зникає на кілька днів, а одного дня повертається поночі з оберемком квітів. Сідає за інструмент та грає, грає. І все один. Без жінок. Така порядна людина, не водить до себе нікого». Сусідові було 43 роки. Не знаю, як порядність чоловіка пов’язана з тим, що він приносить додому квіти, але не водить жінок, та моя мати вміла таке пов’язувати.

Але із сусідою мені було цікаво познайомитися через те, що він жив у квартирі, у якій раніше мешкав Аристарх Вікентійович, поверхом нижче від нас; якщо на цю людину не пошкодувати одного слова, то ним, напевно, буде «падлюка». Аристарх Вікентійович терпіти не міг, коли хтось музикував, принаймні, мені в дитинстві він погрожував відцюкнути пальці, якщо я буду продовжувати щодня грати «Етюди для маленьких віртуозів». Аристарх Вікентійович згодом чи то десь переїхав, чи помер – з ним нічого не можна було знати допевне, – і в його хаті оселився чоловік нічних квіткових оберемків. І мені було цікаво, цей музика – він йому хто, невже родич? І як йому грається в Аристарховій хаті, чи не змучили привиди?

Мені завжди приємно згадувати дитинство, особливо з огляду на Аристархові знущання. Щороку я розважалася тим, що малювала на картонці страшнючу пику, розмальовувала її чорною, синьою та коричневою фарбами, потім вирізала ножицями, обережно примощувала до волосіні, яку віднаходила в батьковій рибальській коробці, та й викидала з вікна. До вологого скла Аристархового вікна пика притулялася дуже швидко та надійно. Треба було переконатися, що вона притиснулася саме своєю розфарбованою частиною (Я не відразу дотумкала, що треба розмальовувати з обох боків!), тому я вилазила на підвіконня, звішувалася назовні (моя права нога, ступнею якої я чіплялася за батарею, слугувала мені страховкою), щоб перевірити, чи все йде як слід. Коли пику було приліплено правильно, я брала курячого Бога – камінець із діркою – просовувала крізь цю дірку волосінь, та викидала камінець у вікно, потрапляючи в Аристархове віконце. Тоді Аристарх, який мав звичку читати за столом перед вікном, здіймав очі, бачив пику та верещав, як навіжений хорист. А я хутко втягувала пику до свого вікна й заходилася реготом. У це важко повірити, але й Аристарх Вікентійович, і я зберегли свою душевну рівновагу.

Сусідові я принесла чай. Про цей привід подбала мати. Колись вони із сусідою їхали в ліфті, мати зробила зацікавлений вигляд і спитала: «Чим це так приємно пахне? Мабуть, то у вашій сумці екзотичний сорт чаю!» У сусіда не було сумки, але він був чемною людиною і щось відповів. «А ви любите чай?» Сусіда чай любив, принаймні, мати зробила такий висновок із його мовчання. «О, знаєте, у мене донька колекціонує чаї. Вона от-от має приїхати із закордону і привезе оригінальні сорти, у неї такий вишуканий смак, а тоді ми вас обов’язково будемо частувати». Про деяких чоловіків народна мудрість рече: «Краще йому дати, ніж пояснювати, чому ти давати не хочеш». Тобто позбудешся тільки в такий спосіб. Не знаю, як щодо чоловіків, але щодо моєї матері це прислів’я працює. Я була вимушена «от-от приїхати», зайти до супермаркету і купити якусь «Пащу дракона» з волошками, соняшниковим насінням та герберами.

«Привіт», – сказала я сусідові. Мати хотіла бути впевненою, що він удома, тому подзвонила мені тієї ночі, коли сусіда саме повернувся з квітами та грав на роялі. Не знаю, як він ставився до нічних гостей, але двері відчинив. «Привіт», – сказав сусіда. Він був недешево, хоч і демократично, вдягнутий. Світлі джинси, шикарна сорочка – усе було такої якості, що жодних сумнівів у тому, що це дорогий одяг, не виникало. У його руках був келих із шампанським. «Любите шампанське?» – запитав він, чим нагадав мені мою матір. «Ні, – чесно сказала я. – Я принесла вам чай». «О, – сказав він, – дуже люб’язно. І так доречно. Заварювати зараз?» – «На ніч, мабуть, шкідливо. Це ви грали Моцарта?» – «Ні, імпровізував». – «Це ж треба, який збіг! Я теж зараз намагаюся імпровізувати, але у вас це, треба визнати, виходить краще. До речі, Аристарх вам хто?» – «Хто?» – «От і мені цікаво, хто». – «Та ні, не в тому розумінні «хто». Я маю на увазі, про кого ви запитали?» – «Про Аристарха. Він тут раніше жив, до вас. Років двадцять тому він обіцяв мені трохи вкоротити пальці». – «Тепер мені все ясно! То ви йому заборгували і вирішили погодитися на пальцевкорочення саме сьогодні вночі?» Господи, дякую тобі за те, що ти вигадав для людей почуття гумору. Це, мабуть, для того, щоб ми не кусалися. Відразу все простішає.

За п’ять хвилин ми вже дружньо патякали про різні речі: про Аристарха, син якого продав йому цю квартиру, про музику, про активність моєї матері, про пасивність його матері, про Відень, який ми обоє обожнювали заразом із Клімтом, штруделями та кавою. Він вибачився за те, що його, власне, не хвилюють жінки, але це ніяк зі мною не пов’язано. Я сказала, що натомість мене хвилюють чоловіки, але його це не повинно хвилювати, бо з ним це, може, і пов’язано, але не настільки, що я буду ґвалтувати його на кришці роялю. Дотепер ми обмінюємося з ним звістками, а інколи ходимо в гості одне до одного. Наш пароль: «Чаю чи шампанського?» Чай – у гості до мене, шампанське – до нього.

«Мамо, батьку, а в мене є одна новина! Власне, я збираюся вийти заміж. Ма, він нормально заробляє, йому за сорок, і я до нього фактично переїхала, тому йому не треба залишати в моїй хаті ніяких зарядних для мобільників». Батько сказав, що треба відкоркувати щось, що всі ми п’ємо. «По коньячку?» – «По коньячку!» – «Доню, а він симпатичний? А коли ми йдемо до вас знайомитися? А ви думали про дітей?» Я зауважила, що про дітей я зараз думаю постійно, особливо про сина. Мати дивилася на мене недовірливо. «А ти добре подумала?» Мама хвилювалася, чи не виявлю я свій гидотний характер і чи не кину нареченого. Я подумала, що маю її чимось потішити. «У нього є будинок в Америці». Тепер я знала, що мати буде почуватися щасливою тижнів зо два поспіль.

Перед моєю конторою росте шість туй. Ми їх висаджували разом із Марленом. Туї, коли підросли, деформувалися в дивний спосіб. Вони стояли рядком, одна впритул до іншої, кожна наче з випнутим правим «стегном». Ми прозвали їх «красунями кабаре». Контору ми створили з Марленом після того, як вирішили піти з Міністерства закордонних справ. Насправді Марленові вона була ні до чого, бо він був юристом, а контору ми створювали перекладацьку, але йому дуже кортіло, щоб ми щось встругнули разом.

Спочатку справи наші йшли кепсько. Ми потроху перекладали приватні листи млосних красунь до іноземців, отримували за це вельми невелику платню і навіть замислювалися, а чи не перепрофілювати нашу контору на шлюбну, але потім почалися негри. Негри почалися несподівано, я чудово пам’ятаю нашого першого негра, який прийшов дійсно зненацька, як потепління посеред січня. Він був чорний неймовірно. У білому довжелезному пальті, вельветових штанях кавового кольору і чорних черевиках без шкарпеток. Його шию було замотано в смугастий шалик. Це був негатив Остапа Бендера. «Хельо», – промовив він до нас. Тоді нас у конторі було троє: Марлен, я та Ральф, приятель Марлена з Лондона. Ральф працював у нас як волонтер. Коли він приїхав, то представився, старанно промовляючи своє ім’я по літерах, а потім написав його на папірці, думав, що мені таке ні за що не вимовити. Я гордовито сказала йому: «Не переймайся, я чудово знаю, як пишеться та вимовляється твоє ім’я. По-перше, у мене були такі джинси. А по-друге, так само звали мою німецьку вівчарку». Ральф зовсім не вмів ображатися, він вважав, що це марнування часу, через ощадливе ставлення до якого його було важко чимось здивувати. Тож Ральф першим прийшов до тями і, приязно всміхаючись, промовив до негра: «Хельо!»

Негр сказав, що звати його Аденяй Алі Абай і що він принц. У принца було одне бажання, щоб ми допомогли йому скласти листа, якого він мав намір надіслати деяким багатим людям по всьому світу. «У нас була революція, потім – війна, мій батько-король програв, родина втратила майже все, і зараз заблоковані наші банківські рахунки, але незабаром буде контрреволюція, і тоді все буде добре і ми віддамо гроші». – «Які гроші?» – «Ті, які ви зараз в листі попросите, щоб мені позичили». Аденяй Алі Абай посміхнувся, один зуб Аденяя був золотим. І ми попросили. Він запитав, чи нормально буде, якщо він заплатить нам десять баксів. Ми сказали, що це буде поблажливістю з нашого боку, але загалом нормально. Тоді Аденяй зняв черевик, поколупався у підошві та дістав десятку. Зараз церкви відомого проповідника Аденяя Алі Абая знані по всій Європі і я часто бачу його доброчесну та задоволену пику на екрані телевізора. І згадую, з чого все починалося.

Принц Аденяй був нашим талісманом, бо після нього негри пішли один за одним. Усі вони були принцами у вигнанні. Завдяки африканським революціям, невідворотним, наче осінні опади та інші кліматичні процеси, справи наші почали виправлятися. Ми тоді не знали, що прислуговувалися піонерам спаму! Марлен купив свою першу іномарку, я зняла квартиру в центрі і стала користуватися дорогою косметикою. А завдяки тому, що наш струминний принтер, як виявилося, міг друкувати папірці, схожі на банківські довідки, ми змогли взяти на роботу ще двох перекладачів. Тоді до нас і прийшли працювати Сашко та Наталка.

Усі негри, які проходили через наш офіс, неодмінно робили мені шлюбну пропозицію і запрошували на побачення. Тобто в мене були всі шансі стати справжньою принцесою. Звісно, що після контрреволюції. Я чемно відповідала їм, що я є вері бізі тудей. Я настільки звикла до нападів на мою незалежність із їхнього боку, що коли побачила у дверях супермаркету, де я купувала каву, молоко та тістечка, негра, який, власне, нічого не встиг мені запропонувати, заявила: «Соррі, бат ай ем вері бізі тудей [11]». «Ок, гьорл. Бат донт фогет ебаут рест! [12]» – відповів мені на це незнайомий темношкірий принц.

А потім негри скінчилися так само раптово, як почалися. Але забути про себе вони не давали, бо майже щодня я отримувала від когось із них листа, універсальну форму та зміст якого я самотужки вигадала тоді, у далеких дев’яностих.

Після того, як закінчилися негри, почалася справжня робота. Нас запрошували перекладати на конференціях, завдяки зв’язкам Марлена ми заробили репутацію в юридичних колах, перекладали юридичні папери, навіть видали перший англо-український юридичний словник. Складали тексти для запрошень, вигадували тости, здійснювали переклади статей для інтернет-сайтів та модних глянцевих журналів. Справи йшли вгору, а Марлен поїхав працювати за кордон. Я сумувала за ним надзвичайно, але знала, що так буде краще насамперед для нього.

Вони сиділи та працювали. Мої бджілки. «Привіт, хочу зробити невелике оголошення», – промовила до них я. «Про підвищення заробітної платні?» – запитав Сашко. «Чи про зниження?» – уточнила Наталка. Ральф посміхався собі. «Про те, що я виходжу заміж!» – «Знову? Слухай, я не розумію, навіщо ти повторюєшся? Заміжжя – це ж не вчити віршика! Один раз спробувала, і досить!» – «Вона любить все закріплювати, ти хіба не знаєш? Вона і після першої чарки ніколи не зупиняється, а ти хотів, щоб вона зупинилася після першого шлюбу? І коли це буде? І хто він такий? Не потворний жебрак? А в тебе є його фотокартка?» Ральф сказав, щоб я надіслала йому поштою список подарунків, які мені хотілося б отримати. «А для нас це щось змінить?» – запитала знову Наталка. «Не думаю. Але, можливо, я стану більш лагідна, бо в мене буде вдосталь сексу», – припустила я. «На нашому місці я б не дуже на це розраховувала», – зауважила Наталка. «На те, що в мене буде більше сексу?» – «На те, що це злагодить тебе».

«Привіт!» – «Привіт!» – «А я виходжу заміж». – «Та ну? Слухай, а виставлятися ти коли будеш? Я тільки хотів сказати, що раніше Великодня мене в Києві не буде!» – «Добре, виставлятимуся на Великдень». – «Слухай, а ти бачила того віденського сфінкса, фотку якого я тобі надіслав учора?» – «Ні, не бачила, у мене не доходили руки, я ж…» – «От ти завжди так… А ти подивися. Тільки зараз!» – «Ну, подивилася, і що? Зняв спину сфінкса. Дякую. Дуже виразна спина, і крила є, і товстий хвіст». – «Тю на тебе! Подивися йому під хвіст!» – «Що?» – «Подивилася?» – «Подивилася». – «І що ти побачила?» – «Марлене, ну що можна побачити під сфінксовим хвостом?» – «Я спеціально для тебе зазнімкував його дупку! Ти коли-небудь раніше бачила сфінксів анус?» – «Ні, я не зазирала їм під хвіст». – «А дарма! У них є анус! Якби не я, ти таке ніколи б не побачила! Все, добре, у мене тут перемовини. Я дуже тебе прошу, напиши мені про твого майбутнього чоловіка детальніше». – «Можна краще сфотографувати для тебе його анус?» – «Не думаю, що це мене вразить. У нього ж ні хвоста, ні крилець… Ні, краще напиши про нього щось цікаве!» Таким уже був Марлен.

А я намагалася правити Наталчин переклад, усміхалася і згадувала, як мені вперше зробили шлюбну пропозицію.

Історія про те, як мені вперше зробили шлюбну пропозицію

Уперше мені робили шлюбну пропозицію в Берні, де ми, співробітники Міністерства закордонних справ, перебували з навчальним візитом. Навчальні візити були важливі для європейських країн, бо переконували, що вони вчать нас демократії та справедливості. Нам вони були теж корисні, адже дозволяли байдикувати з чистим сумлінням; мешкати в дорогих готелях коштом тамтешньої сторони; знайомитися із західним способом життя; пити жахливу безкоштовну каву в будь-яких обсягах та купувати собі щось гарне та смачне на щоденні і чималі гроші, які виділялися закордонною стороною, щоб ми не почувалися чужинцями або ж сиротами на святі їхнього вгодованого життя.

Шлюбну пропозицію мені зробив міцний білявий хлопець (я завжди подобалася блондинам), практично велетень, що мав прізвисько Засік. Таке прізвисько в нього було тому, що він часто перебував у відрядженнях, але ніколи не харчувався поза готельним номером. І ви помилитесь, якщо подумаєте, що він замовляв їжу собі в номер, – ні, він просто брав харчі з дому і споживав їх або у своєму номері, або десь у парку. Він тягнув із собою згущене молоко, консерви, чай, ковбасу, кип’ятильник, столове приладдя, він ніколи не приймав запрошення до ресторанів, якщо не був переконаний на сто відсотків у тому, що його не змушуватимуть платити за себе.

У принципі я ніколи не думала, що цікавлю його як жінка. По-перше, Засік є засіком, хіба його в такому підозрюватимеш? А по-друге, у мене тоді був пристрасний роман із Великим Перекладачем. Роман із Великим Перекладачем почався з коньяку. Вірніше, розвивався він тому, що в мене коньяку не було, а у Великого Перекладача коньяк не переводився. Великий Перекладач був чоловіком у віці, кіношної зовнішності, навіть сивина в нього була фотогенічною, таким довіряють грати пихатих графів, замріяних великих учених та інших покидьків чоловічої статі. Він був імпозантний, грайливий бабій, звісно, що одружений давно і щасливо, але в нього був коньяк, а в мене – погані судини, тому перший крок до нашого зближення зробила саме я.

Я написала йому грайливу записку і передала її на ранковому засіданні, під час якого одна нудна особа розповідала нам, яким чином забезпечується обіг паперів у їхньому Міністерстві закордонних справ. Я написала щось таке: «Вродливий ви, щасливий ви, нащадок Діоніса, не будьте жадібним скотом, а поділіться “Тисою” [13]». Щоб він ні про кого іншого не подумав, я підписалася під цим поетичним шедевром повним ім’ям. А то переплутав би мене з нудною Наталією, вродливою дівчиною Оксаною, солідною дамою Веронікою Павлівною або взагалі із сучкою Жанною. Оце вже ні. Великий Перекладач закладався коньяком щоранку, тому в нього переважно завжди був веселий настрій, він реготнув і написав записку мені: «Заходь надвечір випити коньяк. Мій номер – сорок п’ять. Цілую. Твій маніяк».

Звісно, що я не встояла. Тому ми радісно спокушали одне одного, вешталися по номерах, обмінювалися записками, були розкутими настільки, що втратили пильність. Одна з цих записок вельми фривольного змісту потрапила до рученят каверзної Наталії. Наталія мене непокоїла, тому що вона була людиною, яка розповідала мені стрічку «Леон-кілер» як надзвичайно смішну комедію, постійно реготала, змушувала мене реготати, а коли після цієї розповіді я побачила фільм, то впала в прострацію. Наталія нічого не вигадала кращого, ніж слідкувати за нами, щоб сфотографувати. Одного разу я помітила її біля номера сорок п’ять, вона скрутилася за шапликом [14] із юкою, причому цей шаплик вона звідкись сюди перетягла!

У цій поїздці зі мною був Марлен. Порадившись, ми вирішили викрасти в Наталії фотоапарат – я не вірила, що вона знімає нас із Великим Перекладачем для власного задоволення та перегляду світлин із нашими видатними пиками самотніми вечорами або для того, щоб потім подарувати їх нам на ювілей наших міцних коньячних стосунків. Я була переконана, що ці фотокартки або опиняться на столі в керівництва (скоріше його, ніж мого), або в руках його дружини. І ми фотоапарат викрали. Бо не треба!

Ще одну записку перехопив, як потім виявилося, Засік. Увечері він пішов зі мною та Великим Перекладачем вештатися містом. Це було геройським вчинком із його боку, бо він знав, що ми такі люди, які не можуть вештатися і нічого не їсти-пити. А ще того вечора ми вирішили вештатися по туалетах барів, таверн, кав’ярень та ресторанів, просто кортіло подивитися, а які в них відходки. У барах ми пиячили. Потроху. Ще в нас була фляжка з коньяком, до якої ми періодично прикладалися. Нам було весело, ми цілувалися вже втрьох й обговорювали ідею, яким чином завершуватимемо цей день, який чудово склався! Ми співали пісні з мультфільмів та вигукували мати під вікнами доброчесних бернців. Засік плентався поруч із таким виразом обличчя, що трапляється у відмінника, якого вчителька викрила на списуванні.

У котромусь із відходків, підлога якого була прикрашена моїми улюбленими квітами – маками, я вирішила трохи полежати. Хлопці сцяли в чоловічому. Якщо кому цікаво, підлога чоловічого відходку була прикрашена тюльпанами. Аж раптом я почула голос Засіка. У жіночому відходку, дивина та й годі! Він сказав мені притиснутим до стіни голосом: «Слухай, це… Сашо… Ти це… чи не зайдеш попити чаю?» Від таких щедрот я хутко підвелася з макової підлоги! Мені взагалі було цікаво подивитися, що зберігає у своєму номері Засік. «Звісно, я прийду». Яка ж я була п’янюча.

Третя година ночі. У номері Засіка смердить сухою ковбасою. Бо вона була всюди. Це був ковбасний лабаз. Ковбаса виснула з віконних ручок, піддашшя і шафи на мотузках і на скотчі. Засік готував мені чай, а я все роздивлялася ковбасу. Вона була протерта чимось на кшталт соняшникової олії. «Саш, то ти чай будеш?» – запитав Засік нещасним голосом. «Давай», – відповіла я. – «Слухай, Саш, я думаю, що нам слід побратися. Виходь за мене?» – «Слухай, ти тільки не ображайся, але мені цікаво. Ти ковбасу мастиш олією?» – «Мащу». – «Щоб не вкривалася пліснявою?» – «Ну. А чого ти питаєш? Хочеш ковбаси?» – «Та ні. Мені просто цікаво, а свій член ти, часом, соняшниковою олією не мастиш, про всяк випадок?» Я не знаю, чого мені це спало на думку. Звісно, що після такого запитання я мишею вишкреблася в коридор і весільним розмовам прийшов край. Чаю мені теж більше не пропонували.

А вранці я отримала від Великого Перекладача записку:

«На самоті свій коньячок я каламутю,

Мала пішла до молодого прутня,

Учора на коні, ну а сьогодні – пас,

Я не очікував суперництва ковбас!»

Я його майже кохала…

Утім, не час поринати у спогади, треба думати, що робити з неприязню Макса Вітовського або де взяти книжку про приборкування дорослих дітей.

6

Милиця прийшов до мене варити борщ, так він сказав по телефону: «Я йду варити борща». І саме зараз захоплено жонглював буряками. З Милицею завжди все так: він забуває, навіщо взяв до рук той чи інший предмет, чим узагалі хотів займатися, але при тому постійно вигадує, чим можна себе розважити. «А ти коли-небудь почувався мудаком?» – раптом запитує він. Я тим часом копирсаюся в купі смугастих светрів Клятої Шу, мені закортіло взяти пару штук і десь подіти: знищити, викинути, зіпсувати. Щоб вони зникли. Звісно, ніхто не гарантує, що вона не піде і не купить собі ще штук вісім, але мені так легше, коли я в них копирсаюся і думаю, як я їх знищуватиму. «Тобто я в принципі мав на увазі, ти зараз мудаком не почуваєшся?» – «Не почуваюся. У мудака мають бути вуса, він не знає, хто такий Грін, його мрія – трахнути когось на столі, а всіх жінок він вважає стервами».

У Милиці падає буряк. «Мудак може бути поголеним мудаком і чудово знати, хто такий Грін. Натомість він може не знати, хто такі Вахмурка і Кржемелек, думати, що всі жінки – повії, а не стерви, і нікого не хотіти трахнути взагалі», – зауважує Милиця. Він поліз за буряком, який виявився спритним хлопчиною, чкурнув від Милиці під стіл. «Мудаки ще люблять жонглювати овочами, а потім принижуватися та просити їх виповзти з-під столу», – кажу я. «Мудаки, може, і жонглюють час від часу. Коли вони вільні від своїх повсякденних зайнять, – чую я під столом. – А повсякденно вони беруть светри молодих дружин своїх батьків і замислюють светрове викрадення або навіть убивство. От чим вони переважно займаються, приятелю». Я чую підстолове реготіння.

«От тобі смішно, так? А ти знаєш, що вона вчора запитала: “А як там Милиці ведеться?”» – «Серйозно? Її це цікавить? Клас! Що ти відповів?» – «Слухай, може, виповзеш? Якось незручно спілкуватися, коли ти вовтузишся під столом». – «Не хвилюйся, твій член у безпеці. Я буду поки що тут. Тут нормально». – «Кляту Шу насправді не цікавить, як тобі ведеться, вона постійно вигадує теми для розмови зі мною, і ти – універсальна тема. Але ти зовсім не звернув увагу на те, як вона тебе назвала». – «Повтори!» – «Милиця!» – «То й що?» – «Не то й що. Ти для неї – Милицький Сергій Владленович, от хто. Ну, я не звір, нехай Сергій. Можна було запитати, наприклад: «Максе, а як поживає твій приятель Сергій?» А не Милиця. Милиця ти для мене і батька». – «Та я майже для всіх Милиця. Мені не шкода». – «Мені шкода. Я не хочу, щоб вона зазіхала на моїх друзів, це не її справа». – «А її светри – це твоя справа?» – «Слухай, я інколи не можу збагнути, на чиєму ти боці. То на якому ти боці, Милице?» – «Зараз на правому. Лівий я відсидів». Милиці надзвичайно весело.

«Я вчора мав вільний час на роботі». – «І на що ти його згаяв?» – «Я не згаяв, я шукав в Інтернеті, що відбувалося в 1973 році». Милиця виповз із-під столу. Без буряка. «І що тоді відбувалося?» – «Та багато чого. Тобі цікаво?» – «Ну! Я навіть не уявляю собі, що тоді могло відбуватися. Мої батьки ще навіть не познайомилися. Хоча… якщо пригадати, то в цей рік умер Брюс Лі. Я це точно знаю, бо вчора дивився про нього передачу. Ти не дивився? Даремно, дуже цікаво було. Показували, як він – туди рука – фуаях, сюди ногою: вжих, бемциць, шия – уееее, знову нога – вжих, просто супер. І таке враження, що гепається прямо на яйця, а ні, встає і наче огірочок! Якби так впасти на яйця, не думаю, що можна було б так легко підвестися ще й усміхатися, тут якась східна таємниця… Що ти набурмосився? А, зрозуміло. Звісно, що про таке нецікаво слухати, треба побачити. О! А ще тоді понароджувалися лялечки! Я колись відслідковував хронологію народжуваності красунь. Чого ти мовчиш, пам’ятаєш, я тоді намагався вирахувати, коли народжуються красуні. Так от… 1973 рік… згадав! Єва Герцигова, Хайді Клум, Нів Кемпбелл і Тайра Бенкс! Вони вже зараз тітки, мабуть! Блін, а я б із задоволенням із кожною з них пере… то що ти кажеш?»

Я сказав Милиці, що в його голові купа сміття, і треба щось із цим робити. Милиця зауважив, що він не винний у тому, що в нього хороша пам’ять. «Але ти хотів розповісти про 1973 рік! То й чого мовчиш?» У цьому був весь Милиця: він спочатку верз те, що спадало йому на думку, а потім обов’язково ображався через те, що хтось, на його думку, замовчував інформацію. Йому не випадало замислитися, що декому просто не давали рота розкрити. Але я фізично не міг сердитися на нього довго. Утім, на нього ніхто довго не міг сердитися, бо то був Милиця, а він завжди такий.

«Уяви собі. 1973 року «Квіни» випустили мій улюблений альбом «Квін», а «Юрайя Хіп» – “Солодку свободу”». – «Це класні штуки! – зауважив Милиця. – І це ще не все. «Пінки» випустили «Темний бік Місяця». Узагалі для музики то був класний рік: «Абба», Стів Вандер, «Лед Зеппелін», «Бі Джис» – усі випустили альбоми, а деякі навіть по два!» – «Ну, а чого їм не випускати? В Америці були класні часи!» – «В Америці все було так, як є зараз, щоб ти знав. Наприклад, вона активізує війну на Близькому Сході при наявній паливній кризі, з одного боку (одинадцять арабських держав погоджуються щодо щомісячного скорочення здобуття нафти на 5 %, допоки США не змінить свою політику на Близькому Сході), а з другого боку, зупиняють війну проти В’єтнаму». – «Якби не араби з нафтовими вибриками, вони б азіатів ще потурмосили, як на мене». – «Я й кажу! Ти – песиміст, краще святкувати закінчення однієї війни, ніж концентруватися на початку іншої. Музики радіють миру! Вони ж усі були проти війни! Діти квітів і таке інше!» – «У мене таке враження, що ти мене не слухаєш». – «Чого ти прискіпуєшся? Я уважно слухаю, можу повторити все, що ти сказав, але продовжуй!»

«О’кей. Слухай іще. У Вашингтоні стартує Уотергейт! Мені здається, що це перша спроба «запаковування» президентів. У січні 1973-го інавгурується Ніксон, а вже в грудні присягає народові Америки Джеральд Форд, бо Ніксона зуотергейтили вщент!» – «Слухай, а ти не знаєш, хто-небудь уже написав книжку «10 ефективних способів спакувати Президента?» – «Не знаю. Можливо, вже й написали…» – «Шкода, як би це з’ясувати? Якщо ніхто не написав, то я б узявся. Була б супер-книга, з тих часів відбулося стільки гейтів… Є що аналізувати». – «У Google пошукай. А взагалі це драматична історія. Президенти спочатку брешуть. Усі. Ніхто відразу не зізнається». – «Ти б у такому зізнавався?» – «У будь-якому випадку довелося б». – «Краще пізніше, усе-таки не дуже приємна штука – публічна прочуханка, а взагалі кожний вчинок різними людьми сприймається абсолютно по-різному. Може, він думав, що чинить все тіп-топ?» – «Підслуховування? Навряд чи…» – «А що там європейці?»

«У бритишів – жахлива інфляція. Бастують шахтарі, медичний персонал, газовики та навіть державні службовці, протестують геть усі профспілки, уряду ніхто не дає спокійно жити». – «Які ж вони активні… Нам постійно дорікають пасивністю, та в нас що, була нагода гейтити та бастувати в той час? А вони тільки тим і займалися, коли наші батьки будували світле майбутнє». – «Ми зараз надолужуємо». – «Ага. А вони будують світле майбутнє. Ну, звісно, це цілком природне явище! Чи є якісь скандали? Мені подобаються скандали: коли я про таке чую або читаю, почуваюся дуже моральною людиною».

«Аякже! У Британії один високопосадовець іде у відставку через захоплення повіями та гашишем». – «Якби наші урядовці були такими вразливими, та якби додати до переліку захоплень лихослів’я та пияцтво, у країні настала б чергова урядова криза. І парламентська. І президентська». – «А що з цього всього робить наш Президент?» – «Має ж щось робити. Він же людина все-таки. Може, притуляється до вуликів та матюкається на бджіл? Хто його знає, я за ним із диктофоном не ходжу, і за його бджолами також». – «А як ти гадаєш, якщо обматюкати бджолу, вона потім робить обматюканий мед? А що буде, якщо це покуштувати?» – «Не знаю щодо меду. Але я колись був на селі, там дід мого приятеля бігав за півником та матюкався на нього – страшне! Не міг ухопити. Ми потім цього півня зжерли. Наче нічого. Але хто знає? Може, у мені щось і змінилося, тоді я про це не думав». Ми помовчали.

«Слухай, якась така тема… непевна… Я згадав зараз звичайні ковбаски, мені стало зле. Краще скажи мені, якщо ти читав, що робили мої улюблені латиноси? Дженіфер Лопес уже виповнилося три роки! І в неї ще були свої, непротезовані сіднички! І хтось їх уже мацав!» – «Терпіти не можу Дженіфер Лопес. В Аргентині прийшов до влади Хуан Перон та Евіта, про неї ти маєш знати». – «А то! Евіта… донт край фо мі, Аржентіна, Айв бін неве лефт ю…» – «Ти можеш не співати? А Піночет вкорінився в Чилі». – «Аугусто Піночет з’їв з Альєнде сто котлет…» – «Припини про їжу!» – «Добре, припинив. А що особисто тебе вразило?» – «Дві речі. Ні, навіть три! Перша пов’язана з фінансовою аналітикою. Виявляється, у 1973 році вперше ввели плавні обмінні курси валют…» – «Навіть не буду в тебе питати, що це таке». – «Тут усе просто, уяви собі…» – «Ні! Я співати припинив. То й ти перемикайся на щось інше, я не можу чути пояснень про плавні обмінні курси валют, про неплавні також. Давай краще про друге, якщо воно не про курси валют. Про перше ти розповів, дякую, що там у тебе друге?» – «Генрі Кіссінджера було призначено державним секретарем США». – «І що тобі з того? Він твій хрещений батько?» – «Я знав, що ти спитаєш! Ні, просто моєю першою книжкою, яку я прочитав англійською, була саме «Дипломатія» пана Кіссінджера, і це я розцінюю як знак долі». – «Який саме? Моя перша книжка англійською мовою була про Робін Бобін Барабека… Але якщо я зараз про це буду згадувати, ми знову повернемо на тему котлет з Альєнде та до зматюгаченого президентськими бджолами меду». Милиця обожнював знаки долі і ніколи не проґавлював нагоди поділитися своїми дитячими спогадами у відповідь на спогади будь-кого іншого. Хай би що я пригадав про себе (а це інколи траплялося випадково, підсвідомо), Милиця згадував про себе протягом кількох хвилин.

«Якби я знав… А загалом у 1973 році намагалися вибороти незалежність та повагу до себе ірландці та індіанці, лиходіяли палестинські терористи, падали літаки, у школах тримали заручників, Ізраїль усе воював і воював, великі фармацевтичні концерни випускали неякісні ліки, які травмували дітлахів… Усе те саме». – «А культура та погода? І спорт!» – «Не знаю щодо спорту та погоди, не вдалося відслідкувати. А щодо культури, то третя подія, як на мене, – вихід стрічок Фелліні «Амаркорд» та «Той, що виганяє Диявола» Уїлла Фрідкіна. – «Амаркорд» – це естетство, у якому забагато гладких тіток». – «Це не естетство і не гладкі тітки, це – дитячі спогади, і це все те, що сформувало Фелліні…» – «Нехай. Не естетство і не гладкі тітки. Погоджуюся. Ти великий фахівець у формуваннях особистості. Слухай, а навіщо тобі все це було потрібно? Ні, я не до того, що все це нецікаво, дуже цікаво, класно поговорили, але чого саме 1973-й? Узяв би рік, коли народилися ми, 1982-й, мені було б цікаво, що відбувалося, га?» – «А ти майже вгадав, подумай ще!» – «Я не можу думати, я зголоднів, коли я голодний, я гальмую». – «У тебе така багата фантазія, уяви, що ти вже поїв». – «Тепер я знаю, що буду відповідати на кожне твоє прохання».

«У 1973 році народилися не тільки ці лялечки, про яких ти згадав, а ще одне доробло». – «Патрік Суейзі?» – «Тьфу. Чого він тобі спав на думку, поясни мені?! Чого ти такий телепень?» – «Я не телепень. Мені вчора сказали, що я на нього подібний, не знаю, чому в мене все це ув’язалося, але такий уже я є». Коли Милиця зауважував, що він – такий, мені нічим було контрагументувати, я заквашувався. «Ні, не Патрік. Народилася Клята Шу. От хто народився». – «То й що? Мала ж вона колись народитися. Навіщо було читати про події року, у який вона народилася, та ще й запам’ятовувати це? Слухай, а ти часом не закохався?» – «Ти в око давно не отримував? Треба таке вигадати. Щоб я закохався в Кляту Шу. У жінку, яка вдягається в смугасті светри, і в майже батькову дружину. Ти – збоченець». – «Чого б це? Я в неї не закохувався. Я нормально до неї ставлюся, без емоцій! А от ти…» – «А що я? Ти з нею не живеш в одній квартирі і не знаєш, як воно! Рік, у який народився твій особистий ворог, треба знати достеменно. Бачиш, який він хиткий та сповнений жахливих подій? Один Уотергейт багато чого вартий». – «А що може означати Уотергейт у зв’язку з народженням Клятої Шу?» – «Схильність Клятої Шу до шахрайства та окозамилювання. От що це має означати». – «Невже? Якщо керуватися твоєю логікою, боюся думати, яке лайно скоїлося в 1982 році і як би ти приплів це до мене». – «Я б до тебе нічого не приплітав, бо ти – мій друг, а я нічого і ніколи не приплітаю до друзів». – «А якби ні?» – «Годі ворожити».

«До речі, про ворожіння. Не знаєш, хто міг зурочити мого шнурка? Постійно розв’язується сьогодні, втомився вже нахилятися. Це розв’язування означає, що шнурок зурочили». – «Клята Шу могла б». – «Таке кажеш. Навіщо я їй?» – «А чого вона цікавилася, як у тебе справи?» – «Ти ж сказав, що вона формально цікавилася, бо я – універсальна тема?» – «Я міг і помилитися». – «Слухай, якщо якось уже не склалося з борщем, чи немає у вас якихось смачних сортів чаю? Фруктові суміші чи щось подібне? Я б випив, якщо чесно». – «Ха! Чаю в нас – хоч греблю гати! Про це Клята Шу потурбувалася, вона постійно п’є чай, у неї слабкі судини, і мерзне вона постійно, от і надудлюється чаєм. Як не побачиш її – вона з філіжанкою, наче в неї така філіжанкова рука. Тож якщо тобі раптом заманеться випити трохи чаю або побачити смугастий светр, то відразу прямуй до нас, у нас усе це є в неймовірній кількості!» – «Супер. А твої зараз де?» – «Мої?» – «Припини, ти ж зрозумів. О’кей, уточню. Твій батько та Клята Шу». – «Мої… Обережно зі словами, брате. Мої… Тьфу… Мій батько та його Клята Шу пішли в гості до родини Клятої Шу, і якщо в неї мати та батько спілкуються в стилі Клятої, то мій батько та його Клята повернуться щонайраніше опівночі».

«Знаєш, мене непокоїть твоя ворожість до Шу. Вона намагається бути з тобою щирою, принаймні, коли я був присутній при ваших розмовах, вона цілком нормально поводилася. Я припускаю, що тебе може дратувати її манера спілкування. Але нічого поганого вона не робить, спілкується, всміхається, а ти оце зараз сидиш і намагаєшся знищити її светри. Вона хіба робила спроби знищувати щось твоє?» – «Вона нищить мене та мої стосунки з батьком. Або вже знищила. Це порівняно зі светрами набагато серйозніше, як на мене». – «А як на мене, у тебе щось не те з головою. Мені здається, що поки що знищувач – ти. І я думаю, ти набрався ворожості від Аделіни». – «Не треба про Аделіну. Не втручайся». – «Добре, не буду. Але вона не дзвонила?» – «Ні. Я вже втомився надумувати собі всілякі погані пояснення». – «То надумай хороше». – «Наприклад, що?» – «Ну, різне трапляється. Може, вона завагітніла і поїхала розбиратися із собою і думати, що робити з дитиною». – «Господи… Навіщо мені дивитися серіали, які обговорюють наші офісні дівчатка, якщо в мене є ти?»

«Слухай, а в тебе є досвід спілкування з жінками, які старші за тебе?» – «Дуже розумне запитання. Милице, як ти думаєш, я вчився в школі, інституті, у мене була мати?» – «Та я не про викладачів. І не про матір. Ти б іще виховательку в дитячому садочку згадав. Я про сторонніх жінок, себто не зовсім сторонніх, а знайомих, приятельок, колежанок, які старші за тебе? То спілкувався?» – «Я не ходив до дитячого садка, у мене був дід». – «А я ходив. Не можу сказати, що це було захопливо. Наприклад, змушували вранці їсти вінегрет, де можна було натрапити на нечищеного буряка, я тоді набирав усе це в рота, всю порцію, а вона була величенька, завмирав, а коли нас відпускали, біг до відходку випльовувати, не уявляєш собі, як воно було». – «Тепер уявляю. Милице, я спілкувався з дорослими жінками. У мене керівниця – старша за мене років на п’ятнадцять, то й що? А ще є дві дівчини в партнерській конторі, з якими я спілкуюся у справах, їм років двадцять вісім».

«А ви спілкуєтеся на нейтральні теми? Вільні?» – «Що у твоєму розумінні нейтральні-вільні теми?» – «Ну щось відмінне від теми… як там воно було… о! Про плавні обмінні курси валют». – «Можемо поговорити і про щось нейтральне. Ми ж нормальні сучасні люди, у нас є спільні інтереси і все таке». – «О’кей. З тебе все витягувати доводиться, чого ти такий наполоханий? Ви говорите, зокрема, про музику, їхніх коханців, твоє особисте життя, квіти, які їм до вподоби, подорожі, машини?» – «Про подорожі говоримо. Я розповідав про те, як було в Мексиці». – «Зокрема про ціни на повій?» – «Ти хворий? Ти б розповідав своїй керівниці та колегам з іншої фірми про ціни на мексиканських повій? І взагалі вони ж не ти, щоб таким цікавитися». – «А про текілу?» – «Що про текілу?» – «Ну, розповідав ти, як правильно вживати текілу?» – «Не розповідав. Але це просто було недоречно. Міг би розповісти». – «Невже? І що, був би відвертим?» – «Я був би розумним. Про певні речі треба обережно висловлюватися». – «Отже, у тебе з ними цензуровані стосунки, так?» – «Та з усіма в нас цензуровані стосунки, хіба ти не розумієш? У тебе теж працює цензура, коли ти навіть зі мною спілкуєшся, не помічав?» – «Це не цензура, я просто намагаюся не ображати тебе, але інколи я все одно…» – «Годі, я теж інколи все одно, а інколи й умисно… Але я ж це визнаю!» – «Розумієш, я мав на увазі, спілкування з жінкою, яка старша за тебе, досить відверте спілкування, з мінімізованою цензурою, було в тебе таке?»

І я пригадав один випадок.

Історія про моє мінімізовано цензуроване спілкування з особою жіночої статі, старшою за мене

У моїй юності був період, коли я був закоханий до нестями в дівчинку з паралельного класу, з якою стосунки в мене не складалися, хай би що я робив. Ми начебто починали зустрічатися, а потім вона припиняла звертати на мене увагу. Як її звали? Олена? Людмила? Ні, наче Ольга. Через це нещасне кохання в мене псувався не тільки настрій, а й характер. Я почав грубіянити діду, огризався на мамчині зауваження, тобто поводився неадекватно. Мені здавалося, що я потворний і що саме батьки винні в тому, що народили мене таким бридким та невиразним, тому вони мене дратували самим фактом свого існування, навіть мовчазного, уже не кажучи про ті дні, коли прискіпувалися до мене, а вони часто прискіпувалися, і було за що. Це я тепер розумію. А тоді я всідався у відходку, м’яв у руках туалетний папір та буркотів на адресу батьків: «Щоб ви поздихали, як я вас ненавиджу». І матюкав їх.

Особливо тоді я ненавидів батька: він мені здавався злочинно гарним, я не розумів, як він сміє жити таким вродливим, коли я таке опудало, від якого носа вернуть гарненькі дівчатка. Мені було огидно, коли батьку всміхалися мамчині подруги, створювали такі ситуації, коли батька можна було затиснути між меблями та їхніми стегнами, притиснути до стіни або до шафи своїми пишними грудями. Він старий, старий! А йому всміхаються всі ці жінки. А мене ніхто не любить. Мені здавалося, що це несправедливо.

Моя мати завжди до мене придивлялася, у принципі вона придивлялася до всіх людей, які – довго або мить – оточували її. Їй не подобалося, що я маю кепський настрій, брутально поводжуся, прагну закритися та побути на самоті. Вона намагалася дізнатися причину моєї поведінки, але я не збирався відкриватися, я не довіряв їй – з якого дива? Тоді вона звернулася до своєї подруги (однієї з тих, які притискали батька до своїх стегон), щоб вона познайомила мене зі своєю донькою. Навіть не познайомила, бо її доньку, Ларису, я знав, вони гостювали в нас. Лариса була дорослою, навчалася у випускному класі, мені тоді, зі своєї сходинки восьмикласника, здавалося, що у випускних класах навчаються майже боги, яким дозволено правувати принаймні своїм життям – а це було суттєвим дорослим досягненням. А ще вона була весела та вродлива. На мій погляд. Висока, струнка, зеленоока. І мружилася на чоловіків, як кицька. Можливо, я навіть був трохи закоханий. Мати знала, що вона мені подобається, тому попросила Лариску, щоб та зі мною поговорила як «старший товариш», попрацювала розвідницею.

Я не знав про мамчині наміри і дуже здивувався, коли Лариса подзвонила мені та запросила пройтися містом. Не скажу, що аж так хотілося зустрітися, але цей дзвінок мене інтригував, вона була справжня доросла красуня, і я погодився.

Зустрілися ми в парку. Лариса здалася мені приголомшеною та сумною; як виявилося згодом, вона тоді вперше посварилася зі своїм хлопцем, і це її бентежило. Вона мовчала, і я мовчав. Мати, коли дізналася, що я зустрічаюся з Ларисою (я не хотів говорити, але мені були потрібні гроші, які дід мені давати відмовився, бо вчора я обізвав його бридотою), дала мені вдосталь грошей (чим здивувала мене), щоб я «гідно пригостив доньку її подруги». І зараз я плентався поруч із Ларисою, сумною, мовчазною та гарною, і не хотів запрошувати її в кіно або до кав’ярні. Мене від того всього вернуло. Вона запропонувала піти на стадіон, подивитися на тих, хто займається спортом. Напевне, хотіла, щоб я на когось відволікався.

На стадіоні було повно людей. Хтось дійсно тренувався, дехто сидів, цмулив пиво та гриз насіння, інші співали пісні, а деякі – везунчики – цілувалися. Незабаром до нас підкотився кремезний дорослий хлопець і почав клеїтися до Лариски. Спочатку вона виглядала байдужою до всіх його витребеньок, допоки він не сказав, що може засунути свій кулак собі в рота. І ми не повірили. А він почав це демонструвати і впорався!

Не знаю, чому саме в той момент, але я спитав у неї ледь чутно: «Слухай, а тебе ніхто ніколи не називав останньою сволотою?» – «Що-що?» – перепитала вона, і я повторив. Вона посуворішала і спитала в мене: «А тебе ніхто ніколи не називав останнім ідіотом?» – «Ні», – розгублено промовив я. «Вважай, що вже назвали».

Я почувався жалюгідним. А вона встала, всміхнулася до Впихувача-Кулака-до-Рота і пішла з ним у бік планетарію ласувати чорносливом зі збитими вершками. А я залишився на самоті та плакав, як останній ідіот. І думав, як вона могла бути такою нечуйною дровинякою? Як узагалі вона мені могла подобатися, чому я хотів довіритися їй?

Згодом усе з’ясувалося, ми навіть пореготали з цього. Річ у тому, що насправді я наважився та вирішив поділитися з Ларискою приватною інформацією. Хотів розповісти, що ця дівчинка Оля (Олена, Людмила?), у яку я був закоханий, назвала мене останньою сволотою, бо я запізнився до неї на день народження. Це мене вразило, але я хотів дізнатися: якщо дівчата таке кажуть, то що це насправді означає і чи можна виправити ситуацію? А почав розмову я саме так, тому що ніяковів, вагався, а «остання сволота» глибоко засіла в моєму мозку і першою виперлася назовні. Натомість Лариска подумала, що останньою сволотою я вважаю її. І, звісно, їй це не сподобалося. Та й кому б заімпонувало? До того ж вона звикла, щоб її слово було останнім, та й узагалі робила послугу моїй мамі, зустрічаючись зі мною, тому, не вагаючись, і запитала в мене про останнього ідіота.

«Мене ніхто останнім ідіотом та сволотою не називав, – сказав мені на це Милиця. Він слухав дуже уважно, випив п’ять філіжанок чаю. Не те, щоб я рахував, але… – Мене колись назвали свинею обісраною та пнем обриганим, а ще глистом у скафандрі. І піпеткою, як я міг забути про піпетку? Це було дуже образливо. «Тихо будь, піпетко!» Утім, те, що я тут навів, найм’якше, чим мене називали, було ще дещо крутіше, хочеш, розповім?» – додав він. «Дякую за інформацію, залиши всі ці бридкі вислови при собі поки що, якщо можеш», – промовив я. Аякже! Щоб Милиця та й не згадав, як його обзивали – це вже був би не Милиця.

«О’кей. Я про інше хочу поговорити. Навіть із цієї історії випливає, що людям важко зрозуміти одне одного. Хтось говорить: «Хліб», а в кожного з нас виникає величезна кількість асоціацій, іноді дуже дивних». – «До чого це ти? І які асоціації, ще й величезна кількість, можуть виникнути з приводу хліба? Хліб – це є хліб». – «Різні. Але я не про це зараз. Я маю на увазі твої стосунки з Шу. Можливо, усе те, що тобі не подобається, має своє просте пояснення. І все зовсім не так, як тобі видається». – «Та я ще намагаюся стриматися! Я не хотів тобі розповідати, але ти на мене тиснеш, постійно поводишся так, щоб я почувався, так-так, останньою сволотою. Тому зараз я розповім тобі про труси, тоді побачимо, що ти співатимеш про свою любу-кохану Шушечку».

«Про труси?» Що не кажіть, а слово «труси» для кожного хлопця як казкова жива вода. Милиця мало не підстрибнув. «Ти хотів знищити не тільки її смугасті светри, а й труси? І після цього ти хочеш сказати, що вона тебе не цікавить як жінка?» – «Вона не цікавить мене ні як жінка, ні як рослинка, ні як тваринка, ні як щось іще. Узагалі не цікавить. Затям це. Але це не значить, що вона не цікавить когось іншого». – «Про що це ти?» – «А от про що. Учора ми сиділи з нею за столом. Вона допомагала мені дещо второпати у фінансовому звіті нашого лондонського офісу. Раптом їй подзвонили на мобільний». – «Бачиш, вона навіть перекладати тобі допомагає! Прагне бути корисною. Мені б так хоч раз у житті хтось допоміг!» – «Та чекай! От їй телефонують, вона слухає, слухає, потім дивиться на мене, відкочує свої джинси, зазирає туди і переказує комусь, які на ній труси!» Ага, Милиця мовчить, бо він приголомшений! «І які?» – нарешті прокльовується він. «Що?» – «Труси?» – «Ти гадаєш, я це пам’ятаю? А тебе не дивує, що жінці мого батька хтось телефонує і питається, які на ній труси, а вона дивиться (як можна не пам’ятати, що ти натягувала вранці на дупу???) та відповідає. Це тобі здається нормальним?» Милиці це не здається нормальним, бо він знову замовк. «А може, це їй телефонував твій батько? Може, вони так граються?» – «Мій батько не може так гратися», – я категоричний. «Звідки ти знаєш? Якщо він ніколи так не грався з тобою, це не значить, що він так не грався ні з ким». От що на таке відповідати?

«Милице, це ще не все», – підморгую я йому, бо в мене ще є козирі. «Не все?» – «Не все. Потім вона телефонує комусь іншому, розповідає, у яких трусах якісь Мар’яна, Бідося (присягаюся, не знаю, це ім’я чи ще щось, але точно – Бідося), Марлен та вона, і питається, а в яких трусах той, із ким вона розмовляє?» – «Слухай, то вона двічі розповіла, у яких вона трусах, а ти не запам’ятав цього? У тебе щось із пам’яттю, треба спитати в матері, якої тобі попити травички». – «Іди ти зі своїми травичками! Не хочу я запам’ятовувати, які вона носить труси. Хай Бідося запам’ятовує або якийсь іще збоченець. От скажи мені краще, ти вважаєш, що це нормальна поведінка порядної майже заміжньої жінки?» – «Не знаю. Можливо, вона – свінґер, чи як називаються люди, які трахаються гуртом? Назва схожа на якийсь британський одяг та на Стінга. Мабуть, свінґер, так. А ще воно схоже на якусь трусоманію, на щось таке… На гру. Щоб дізнатися, у кого які труси. От у тебе зараз які?»

Того дня ми з Милицею посварилися і не розмовляли цілу добу. На Клятій Шу були шовкові стринги з мереживом волошкового кольору. Надзвичайно вульгарно.

7

Терпець мій урвався. Я думала, що буду здатна вирішити цю проблему без залучення Євгена. З дитинства терпіти не можу звертатися до доросліших чи сильніших по допомогу. Втручання дорослих – нестерпне: скільки від них треба вислухати різних нісенітниць і як-божий-день-зрозумілих речей перед тим, як вони допоможуть! Але щось мені підказує, що марно сподіватися подолати це самотужки. Аналітик Хрінів на ім’я Макс. Це моя щоденна проблема. Треба визнати, що зі мною таке відбувалося вперше. Неймовірно. Адже у мене така вдача, що я завжди подобалася людям, які молодші за мене, і легко знаходила з ними спільну мову. Дуже подобалася. Незнайомим підліткам, студентам (я колись викладала), дітям друзів, через це в мене навіть були проблеми з моїми друзями, бо вони вважали, що я завжди невиправдано перебуваю на боці їхніх дітей, і це дратувало, я розуміла, але нічого не могла із собою вдіяти, бо я була щирою, ні з ким не кокетувала і не намагалася справити враження людини своєї в дошку. Я дійсно була переконана: цю ситуацію треба вирішувати інакше, необхідно думати про психологію підлітка, тут варто змовчати, там простягти руку допомоги, а ось тут вдати, що це тебе не обходить. Але виглядало так, що я була добра фея, а вони, батьки, – злі покидьки.

Колись моя подруга спокійно зауважила мені, що не можна так поводитися з підлітками, маючи на увазі свого сина та його друзів і те, що я дуже вільно з ними поводжуся, а вони потім калькують мою поведінку на її і не розуміють, чому вона поводиться інакше. Чому вона не сміється з їхніх жартів і не теревенить із ними? Хлопці не можуть цього збагнути, бо вчора ми реготали разом і вигадували теми для пустих балачок, і нам було неймовірно весело гуртом. «Я не можу дозволити собі поводитися з ними так, як ти. Ти сьогодні поспілкувалася з ними, вам було весело, побавилася, а завтра вже забула. А в мене це щоденна праця – намагатися виховати їх гідними людьми, намагатися щось вкласти в їхні голови, навчити поважати інших».

Мені тоді було боляче. Я спочатку взагалі не зрозуміла, що вона має на увазі. Тільки у вухах її слова: «Сьогодні ти з ними побавилася, а завтра – забула». Потім почала розмірковувати на цю тему. Важко бути батьками та друзями одночасно. Важко виховувати і водночас не викликати роздратування у власної дитини. Яка тонка межа між умінням бути зрозумілим дітям, поважати їхні побажання і потреби та потуранням їхнім забаганкам. Де грань між розбещенням і розумінням? А де кордон між дорослим егоїзмом і власним спокоєм та виправданим занепокоєнням за дитину? Як навчитися балансувати?

Якось під час нашого літнього відпочинку вона відпустила свого сина з друзями потанцювати і сказала, що вони мусять повернутися рівно опівночі і що ми будемо їх чекати під дискотекою. Я тоді запитала її, а чого вони мають так рано йти, дискотека починається о десятій, вони тільки почнуть кайфувати, а вже й додому. Такий облом. Вона сказала, що буде хвилюватися. Але ж ми можемо підійти та бути поруч. Вона сказала, що все одно буде хвилюватися. Не відомо, хто там танцює, не відомо, з ким вони будуть спілкуватися, а якщо до них приколупаються місцеві, а якщо хтось спокусить їх випити?…

Вони вийшли вчасно та попросилися залишитися ще. Хоча б на півгодинки. Не знаю, що мене вкусило, але я виперлася поперед батьків і проголосила: «Звісно, ми будемо чекати на вас у барі. Он у тому, що поруч». З нами, окрім моєї подруги, була ще одна мати, і ніхто з них не сприйняв мої слова схвально. «Ні, ми зараз усі підемо додому», – сказали вони. Я знизала плечима. Ситуація була зрозумілою, діти сприйняли її саме так: якби я була їхньою мамою, вони б танцювали досхочу. «Чого ти не моя мати?» – скільки разів я чула це… «Чому?» – цікавилася. – «Бо в тобі зовсім немає нічого мамського!»

Поверталися ми напруженими, незадоволеними одне одним. Мені було соромно перед подругою, тому що вона була зла, а я добра, але я насправді не розуміла, чого вони не можуть іще потанцювати? Що тут поганого? Узагалі-то я не втямила цього досі. «Ти не можеш мене зрозуміти. Коли ми чекали їх під дискотекою, ти була не з нами, ти не чекала, ти була з ними, ти танцювала», – казала моя подруга. Мабуть, вона мала рацію. Я з тих людей, яким більше подобається танцювати, ніж чекати та хвилюватися. Але я вміла чекати й одночасно розуміти, як це важко – йти, коли здається, що життя починається от тільки зараз, морське повітря таке неймовірне, поруч такі чудові друзі, а музика запрошує до пригод. Мої друзі переважно інтелігентні люди, і ніхто ніколи не дозволяв собі промовити: «От якби в тебе були власні діти, ти б цього не робила». Але я і без цих слів усвідомлювала, що вони так можуть думати, і я даю їм підстави думати саме так. Але я знала й інше: якщо я буду поводитися інакше, я втрачу частку себе, бо я дію так не через те, що хочу комусь щось довести, а тому, що переконана: саме так слід діяти.

Часто я думала, коли спостерігала за розмовами дорослого з дитиною: «Чого ти вимовляєш саме ті слова, які зараз дратують її? Адже те саме можна викласти інакше, і тоді ваші стосунки залишаться чудовими, розмова буде відвертішою і настане взаєморозуміння». Я думала, що говорила б по-іншому. Іншими словами, із відміною інтонацією, наводила б приклади, бо сама була підлітком і багато чого пам’ятаю з тих часів. Утім, згодом я навчилася тримати язика за зубами і не лізти до друзів-батьків зі своїми коментарями та порадами. Напевне, то був егоїзм, я так робила заради себе, а не заради них.

Але зараз я починала розуміти просту істину, яка полягала в тому, що коли ти залишаєшся осторонь, то бачиш усе набагато ясніше. Через те тобі легше моделювати власну поведінку, не кажучи вже про чиюсь. Коли ти потрапляєш до кола і є одним із тих, хто тримає за руку іншого і кого тримає за руку хтось іще, усе летить шкереберть.

З Аналітиком Хріновим у мене ніяк не складалося нічого хорошого. Які там нормальні стосунки, навіть спілкуватися нейтрально не виходило. Та навіть вітатися! Я в його вітаннях чула підтекст, його від моїх млоїло. Навіть ті позитивні риси характеру та якості, якими мене наділила природа, зокрема легкість та почуття гумору, тут не спрацьовували, а викликали роздратування та перетворювалися на моїх ворогів, бо Аналітик Хрінів не сприймав моїх жартів. Інколи я прокидалася і почувала такий відчай… Наче в тебе є зв’язка ключів, вони важкенькі, приємно дзеленькочуть, і ти задоволений: багато шансів відкрити ті чи інші дверцята… Але спливає час, ти береш один – не те, береш інший – не те, і ще, і ще, і ще, а дверцята все не прочиняються, і ніхто тобі нічого не підкаже, і немає ніяких «сезам», за допомогою яких їх можна відчинити.

У дитинстві мене часто мучило одне сновидіння. Мені снилося, ніби до моєї хати лізуть крадії, які хочуть мене пограбувати та вбити, і в них є два ключі від двох замків на моїх дверях, і в мене два ключі, і треба не помилитися, встигати провертати того ключа, якого провернули вони, поки вони прокручують іншого, і не переплутати, бо інакше кінець. І так цілу ніч. Я прокидалася такою стомленою, ледь могла підвестися. Зараз відбувалося те саме, концентрація марних зусиль… Він виснажував мене.

Але я б іще поборолася і не починала ніяких розмов із Євгеном, якби не Марлен. Учора, коли я вкотре пробувала налагодити стосунки з Максом, допомагала йому второпати деякі звороти англійського звіту, мені зателефонував Марлен з естафетою дружби. Я сама колись вигадала цю кляту естафету. Коли нас із Марленом розкидала доля по різних країнах і деяких наших приятелів так само, я вигадала штуку, яка б допомагала нам витримувати примхи долі та підтримувати стосунки за будь-яких умов. Так народилася естафета дружби. Правила її були прості. Якщо тобі телефонує хтось із нашої дружньої зграї і ставить запитання на будь-яку тему, ти мусиш йому відповісти, хай би де знаходився та хоч би що робив. Потім вислухати відповіді від інших, якщо такі вже набралися (залежить від того, який ти в телефонній черзі), зателефонувати наступному приятелеві, розповісти те, що вже почув, і поставити аналогічне запитання йому.

Ну, як я могла передбачити, коли все це вигадувала, що Марлен з ідіотичним запитанням «Які на тобі сьогодні труси?» зателефонує саме тоді, коли я буду допомагати робити переклад схибленому синові мого майбутнього чоловіка, який мене ледве терпить? Це треба бути неабияким маніяком, щоб таке передбачити. Як Аналітик Хрінів на мене вирячився! Годі сподіватися, що він вдаватиме, наче нічого не трапилося. Про це будуть знати всі, принаймні, його приятель Милиця точно, або я нічого не тямлю в підлітках.

А ще правило щодо чесності. Я дійсно забула, які труси вдягала сьогодні вранці, бо запізнювалася на роботу, схопила щось, втиснулася і гайда. Можна було щось збрехати, Марлен би не перевірив, але я так не можу. Довелося лізти та роздивлятися, у яких саме. При цьому козлові, бо він нікуди не йшов. Дорослий бугай, мав би виявити тактовність, але ні. Дивився на мене своїми шоколадними оченятами, малий покидьок. У мене джинсовий пасок намуляв червону смугу, наче трактор проповз, дуже воно мені було треба, щоб це щеня таке помітило… Потім мені ще довелося телефонувати Бубі та розповідати йому про труси Марлена, Бідосі, Мар’яни та свої власні. І своєю чергою запитувати, а які на ньому. Я розумію, що таке не щовечора чуєш, Аналітик Хрінів мав із чого дивуватися, він і дивувався, а я почувалася хвойдою та ідіоткою. Розповісти йому про естафету дружби? Не знаю, що він сприйняв би нормальніше – такі естафети чи перевірку трусів. Зовсім не знаю. Про естафету я нічого не пояснила, він, утім, не вимагав пояснень, посидів іще трохи, – я опанувала себе і щось пояснювала за текстом, – а потім подякував і пішов собі геть. Мабуть, спати.

Утім, батькові він нічого поки що не розповів. Євген був грайливий, веселий та лагідний і не запитував, кому це я розповідаю про свою білизну. Він мене попередив, що депресії в нього бувають лише наприкінці літа, бо йому важко усвідомлювати, що воно йде, а загалом він має легку вдачу, і це правда.

«Слухай, я хотіла поговорити з тобою про Макса». Він відразу посерйознішав. «Щось сталося?» – «Я б не сказала, що щось сталося. Точніше буде сказати: щось відбувається. Ти хіба нічого не помічав?» – «У принципі нічого». – «А ти не помічав, що він мене не дуже любить, не хоче налагоджувати дружні стосунки?» – «Ні, не помічав. Знаєш, він – доросла людина і сам обирає собі друзів. Чого йому тебе любити, якщо замислитися? Знаєш, це в родині прийнято, що кожен має кожного любити, хоча тут теж є про що поговорити. Утім, родина є родиною, і в головах більшості людей вкладається те, що треба любити та поважати одне одного. Бо рідні. Але свої стосунки зі сторонніми людьми ми маємо право будувати, як заманеться, чи не так?» Оп-па. Я зовсім не сподівалася таке почути. Не сказати, що я не погоджувалася з ним, я і сама так думала, але не могла помислити, що він кине мене напризволяще. «Не вмієш плавати? А доведеться», – і тільки вшпирр із човна посеред річки.

«Мовчиш? Шу, рідна, він – мій син, і не завжди наші стосунки з ним були відвертими та простими, узагалі серед чоловіків однієї родини панує конкуренція, іноді така, що заважає дихати вільно; так нас влаштовано, і з цим важко впоратися. Я не знаю, чим можу тобі допомогти, поговорити з ним? Розповісти, що ти – хороша людина, весела, легка, приязна? Що в тебе є багато позитивного? Але він і без того знає, що я кохаю тебе, мої слова підтримки будуть тільки дратувати. Спробуй побудувати з ним стосунки. Якщо не вийде, може, і не потрібно? Таке трапляється, комусь ми не подобаємося, ну то й що? Часто це не наша проблема, просто не складається».

«Спробую, – зітхнула я. – Розкажи краще про конкурентність».

Він обійняв мене і почав розповідати спочатку про діда: «Мій дід мешкав під Києвом, але дуже хотів купити в Києві хату, бо моя бабця народилася в столиці й хотіла жити тільки там. Тому дід збирав на це кошти будь-яким шляхом. Одного разу він вигодував кабанчика і поїхав до міста його продавати, а це тоді було суворо заборонено. Дід обернув кабанчикові сало та м’ясце довкруж свого тіла, наче пасок із собачої вовни від радикуліту, і вдягнув широкий плащ. У Києві дід відразу розпочав полювання на покупців. Це було важко, необхідно було поводитися обережно. Аж от до нього підійшла одна особа, доволі підозріла, яка запропонувала купити все оптом. Дід трохи повагався, а потім погодився, бо нічого кращого на обрії не з’являлося. Діда довго вели завулками та нарешті запросили до квартири, відверто злодійське кишло. Першим, що побачив дід, коли зайшов, була гола дівка, яка ні на кого не звертала увагу, господарювала на кухні. Така собі Гелла. Коли діда завели до кімнати, він відзначив, що людей там забагато як для нього одного. «Покупці» витягли дубинки і сказали, що зараз будуть сіль із сала вибивати. А тоді дід витяг із кишені важка на мотузці, розвертів як слід, попередив, що якщо зараз йому не заплатять стільки, скільки треба, повбиває всіх. Дідові повірили та заплатили. Він завжди міг відстояти своє. Цю хату нам забезпечив він, і мій батько вже народився в Києві, саме тут».

Я зауважила, що таким дідом неодмінно пишалася б. «А ним усі і пишалися, усі без винятку. І ніхто не думав, як було тяжко моєму батькові співіснувати з такою особистістю, як дід. Як йому було важко збагнути, хто і що він є і на що здатний. Нелегко усвідомити свою справжність, розумієш? Дід батька спочатку поглинав, батько не міг второпати, де він діє так, як хоче, де так, як кортить діду, а де – всупереч дідовим бажанням. Минуло казна-скільки часу, допоки дід почав рахуватися з батьковою думкою та його поважати».

«Мені з власним батьком так само було важко, – продовжував Євген. – Ти знаєш, що він був не останньою людиною в цьому місті, обіймав дуже відповідальну посаду, але ніколи не йшов усупереч власній моралі та совісті, навіть якщо це розходилося з лінією партії. Батька не можна було зігнути, і я страшенно його поважав, але як мені було нелегко, ти собі не уявляєш. Я постійно намагався щось йому довести, таке було враження, що я – цуцик, а в його руках палиця, і я пробую дострибнути та вихопити її, навіть тоді, коли палиці не було. Можливо, це виглядало доволі смішно. Я поводився незграбно, інколи зухвало, часом зневажливо, іноді як найсправжнісінький йолоп, і все задля того, щоб довести батькові виправданість моєї появи на світ». – «Так було все життя? Ти не змінився, коли в тебе з’явилася родина, а потім народився син?» – «Ні, не змінився. Моє бажання конкурувати з батьком та щось доводити йому зникло десь після тридцяти років. І переважно завдяки тому, що батько став пенсіонером, втратив владні атрибути (а це, до речі, було пов’язано: владні атрибути, які йому були даровані роботою, він безпідставно перетягував і до родини, ми з мамою, а згодом із Віолеттою та Максом мусили з цим жити), а ще батько захворів». – «Ти його не любив?» – «Не розумій мене хибно. Я його дуже любив. Дуже. Але – як тобі це пояснити? – він ніколи не спирався на мене. Сприймав мене, як того цуцика. Сам він поспішав на допомогу, щойно я пискну. А от після того, як він захворів, йому нарешті знадобилася моя допомога. Навіть не допомога, він завжди був незалежним, а моральна підтримка. Але то було для мене надзвичайно важливим. І не підтримка навіть… Мені він розповів про свою невиліковну хворобу десь за місяць до того, як помер, усім іншим узагалі не говорив, не хотів хвилювати. Він не знав, що лікарі повідомили нам, продовжував піклуватися. Тобто не допомога йому була потрібна, не підтримка, а просте розуміння його раптових слабкостей, розуміння того, що… він такий, який він є, моя увага та впевненість у тому, що в мене не бутафорське, а реальне чоловіче міцне плече».

«Ти знаєш, мені здається, що він просто дозволив собі усвідомити, що ти став дорослим. Це дуже важко – зрозуміти, що з тобою поруч не твоя дитина, а доросла людина і треба сприймати її не через те, що вона, умовно кажучи, з твого черева, не тому, що вона – твоя частинка, а як окрему особистість, у якій від тебе може бути тільки прізвище, а збіг прізвища буває не більше ніж збігом. Він відчув, що ти здатний відповідати за себе, це для нього було головним критерієм». – «Можливо, але чому він це усвідомив тільки коли згасав?» – «Не знаю, якби це знати, ніяких проблем між батьками та дітьми не було. А як поводився ти з Максом?» – «Та погано поводився. Відверто кажучи, я наслідував власного батька. Хоча в дитинстві та юності сам собі присягався, що такого не буде, але, бач, зрадив дитячу присягу». – «Ти теж гнітив його особистість?» – «Гірше. Знаєш, насправді я не гнітив нічого, бо взагалі не думав про його особистість. Живе собі така мала дитинка, Максик. То й усе. Довіри як такої поміж нами не було. Макс до певного віку ставився до мене надзвичайно підозріло, особливо, ти тільки не регочи, що стосується його дівчат». – «Поки я реготати не буду, бо не розумію, про що йдеться». – «Пояснюю. Він завжди вважав мене гарним, набагато вродливішим за себе, уже не знаю, чому саме, але факт. І тому йому здавалося, що варто познайомити зі мною дівчину, вона закохається в мене й покине його. Смішно, так, але це було. Я думав, що то були дитячі вибрики, але помилявся. Конкуренція, він завжди сприймав мене як конкурента. А я його ніяк не сприймав. Дитина – та й годі. Хоча, ти подивися, він рано отримав самостійність, порався сам, намагався облаштуватися, підтримував діда, коли я емігрував, до речі, і професію він обрав сам та довів, що це був правильний вибір. Мені було не до вподоби, що він займатиметься фінансами, Віолетті також, ми бачили його юристом.

Знаєш, проявом великої довіри до мене, його кроком назустріч і моїм кроком назустріч є те, що він хотів познайомити мене зі своєю дівчиною, для нього це було вкрай важливо. Та це прорив! Я навіть уявити собі такого не міг, щоб він мене з кимось познайомив, я ж тобі кажу, що такого ніколи не траплялося, хоча він міг розповідати про свої захоплення, але дуже стисло. Шкода, що вона десь поділася, я думаю, що він більше через це засмучений, ніж через появу твоєї світлої постаті. Я так думаю, що їй стало незручно: була тут господаркою, аж повертається батько її хлопця, вештатися тут буде постійно в трусах, втручатися в їхні стосунки та стиль життя; ще може він, себто я, – мудак? Могло б таке бути?» – «Цілком вірогідно», – відповідаю я розважливо. У нас такі серйозні пики, це дуже незвично, і ми регочемо.

«Слухай, я тебе дійсно дуже поважаю, ціную та люблю…» – «Ой-ой-ой. Не треба нас дурити! Я зараз почервонію, потім запалаю і зникну у вогнищі, як піонерський спів». – «Та чекай, Шу! Чого ти така пихата? Це я зізнаюся у дурному смакові…» – «Ах ти ж гад!» Я лупцюю його по потилиці, він ухиляється, раптом кидається на мене, я падаю, і ми вовтузимося на килимі. «Хей, ну, чекай, правда, я серйозно». Ми такі захекані та щасливі. «Добре, давай своє зізнання». – «Це, власне, прохання. Можна?» – «Можна, якщо воно не надто нахабне». – «Я б тебе просив будувати самотужки свої стосунки з Максом. Якщо це дійсно тобі потрібно. Але я ще б просив, щоб ти не крала цеглини з побудови моїх стосунків із ним, нам це важко далося, а зруйнувати завжди легко, ти сама знаєш. Тільки здається: зараз візьму одну цеглину, воно ж не розвалиться, згодом – іншу, не встигнеш побудувати своє, а інше вже зруйноване… Ти обіцяєш мені?» – «Обіцяю. Хоча мені буде важко утриматися, я з дитинства лиходію по крамницях».

Цієї ж ночі до мого сну завітав чоловік, якого я бачила тільки раз, у дитинстві. Але я впізнала його. Я впізнала б його за будь-яких умов. Він крутив у руці свою улюблену квітку – конвалію. Навіть попри страх, який панував зараз у мені, я знову подумала: який же він гарний!.. «Вітаю. А я просто не змінююся», – промовив він до мене. «Е… о…» – привіталася я. «Не треба лякатися, варто тобі розплющити очі, і мене тут не буде. Я – марево». – «Мареву простіше. Воно навряд чи колись боялося людей». Він усміхнувся. «Знаєш, чого я завітав?» Я хитнула головою. Звідки мені знати, що в марева на думці, я й у своїх мудруваннях не щоразу впевнена. «Думаю, що знаєш, просто не хочеш зізнаватися – ні мені, ні собі. А це вже гірше». – «Не знаю», – відрубала я. «Взаємини дитини та батька дуже крихкі, їх можна знищити навіть подихом. І мені не хотілося б, щоб то був твій подих. Ти – хороша дівчина, не треба. Пам’ятаєш, я тобі вже про це казав?» Я мовчала. «Ти пообіцяєш мені, що не будеш втручатися?» Я подумала, що протягом доби давати однакові обіцянки двом чоловікам – це непорядно. «А я не чоловік, я марево». Він примружив одне око. Я примружила своє. Потім заплющила очі, а коли відкрила – його не було. «Добре, Вітовський, дай мені поспати, я ж тобі вже одного разу пообіцяла, то пообіцяю вдруге. Обіцяю нічого не руйнувати, я все розумію, слухай! Відчепися, добраніч!» – уперто прошепотіла я. – «Звісно, це все він. Вітовський. От причепа! А ти все правильно говориш! Саме так все і є. Ти – молодець, крихітко». І я прокинулася.

Я прокинулася та пішла на кухню чогось випити. Терміново. Краще – віскі. І начхати на те, застукає мене хтось із Вітовських чи ні. Я проковтнула віскі, і стало трохи легше. Світло на кухні було занадто яскраве, від нього боліли очі, але я боялася їх заплющувати. Мені здавалося: якщо я їх потім розплющу, Актор з’явиться напроти. Я налила собі ще трохи, на два пальці, всілася у фотель, підтягнула під себе ноги і згадувала випадок, який стався зі мною давно, у дитинстві.

Один випадок із мого дитинства

Її матері я боялася, утім, не тільки я. Мені здавалося, такі страшні ляльки бувають тільки в лялькових театрах. Такими ще можуть буду маски, у яких лякають дітей, та відьми з книжок-жахалок. Саме так я уявляла собі тітоньку з історій про цвинтар, яка прикидалася спокійною, щось лагідно шепотіла перехожому, аж потім навалювалася на нього з відчайдушним вереском: «Віддай своє серце!» Не могло бути у звичайному житті таких страшних жінок. У неї була квадратова статура, ніс-гачок, губ не було, їх, і нижню, і верхню, було затягнено до її пащі. Її оченята були маленькі, дуже злі, а волосся стирчало коротким пір’ячком у різні боки. У дворі звали її Чудовиськом. Дивно, що до одинадцяти років я ніколи не бачила доньку Чудовиська надворі. Коли ми познайомилися, вона сказала, що постійно хворіла, але спостерігала за мною з вікна – вони жили на першому поверсі.

З донькою Чудовиська ми були надзвичайно схожі. Але вона була більш витончена, легка, прозора. Акуратний ніс, тонке хвилясте волосся, – таке буває у казкових принцес на малюнках, – очі наче стиглі вишні. Чорні брови, що, здавалося, от-от – і злетять. Сніжно-біла шкіра. Губи так чітко окреслені, як у дам на гральних картах. Моя бабця казала, що в неї іконописна зовнішність. У той час я погано уявляла собі, що воно таке – ікони, а от про гральні карти мала чітке уявлення, на мій погляд, вона виглядала як пікова дама.

Я не розуміла, як у Чудовиська може бути така гарнюня донька. Батька в неї не було, вона ніколи про нього не розповідала, а я соромилася запитати. Мені мати давно пояснила, що в усіх дітей є татусі, але не всі вони живуть разом і не завжди діти бачили своїх татусів, тому питати про таке не треба.

Якось вона сказала: «Ходімо до приярку, будемо на прутинах смажити хліб та сосиски. У мене багато паперу, який слід спалити!» Я приготувала вишневі гілки, вигострила їх ножем: на фруктових гілляках найкраще запікати, цього мене навчив батько. Наприклад, верба для таких справ зовсім не годиться, усе буде гірким. А от вільшина може приємно здивувати, додає цікавого смаку. Узяла сірники, вкрала у свого батька. Дітям бавитися із сірниками не можна! Склала все до рюкзака, туди ж поклала нарізаний кубиками український хліб, сосиски. Ніжку від старої табуретки, яку загорнула в кілька газет, я тримала в руці.

«Слухай, у нас буде величезне багаття!» – донька Чудовиська радо терла тонкі руки. Вона займалася підготовкою вогнища, а я розгублено дивилася на «багато паперу, який слід спалити», вона якраз стелила його під ніжку від табуретки, сухе коріння, яке ми назбирали, та сухі вербові гілляки. Тим папером були фотокартки. Старі чорно-білі фотокартки. На всіх знімках було зображено надзвичайно гарного актора. У тому моєму дитячому розумінні так мав виглядати Бог. Я була переконана, що Бог має бути красенем, бо я читала античні міфи! Чорні очі, чорні брови, які от-от злетять, гарна хвиля темного волосся, відкрите чоло, тонкий обрис обличчя, чіткі, наче вимальовані, губи. Ось Актор у чорному до п’ят пальті. А ось Актор у темному піджаку, можливо, синьому, може, сірому, у петлиці – квітка мальви. А на цій фотокартці Актор у шикарному капелюсі всміхається комусь, хто залишився поза фотокарткою, прогулюючись парком. Тут він підморгує до когось, а сам підтягується на турніку. На цій Актор збирається щось сказати. А тут Актор насолоджується пахощами травневих конвалій.

Вона тернула сірником, і коли зайнялося його обличчя, я зрозуміла, що це її батько. Вона була дуже на нього схожа; якби я не була так причарована ним, я б це збагнула раніше. Він був такий молодий на цих світлинах, наче її брат. Я схопила ломаку та почала лупцювати вогонь, вигрібати фотокартки звідти. «Ану, облиш це!» – Вона штовхнула мене. – «Куди ти лізеш, га? Що ти про це можеш знати? Так, це тато мій, рідненький татусь! Те ще падло! Облиш, я тобі кажу!» Вона взяла іншу ломаку, якою спочатку лупцювала по моїй, аж потім вдарила мене, обпекла. Я відстрибнула, почала зализувати обпалене місце, така в мене була звичка. «Припини це. Ти чого? Я хотіла прибрати вербові гілляки, через них сосиски можуть бути гіркими, от і все». Я злякалася: у неї був вигляд навіженої, мені здалося, що вона може випалити мені очі: «Я сама!» Вона витягла гілляки, потім ми обійнялися. Вона діставала з кишені своєї куртки його фотокартки та кидала у вогнище.

Потім ми пекли хліб та сосиски на гілляках. Вона жадібно все це поглинала. А я не могла їсти і, коли вона не бачила, жбурляла смачні шматочки у кущі. Мені здавалося, що від хліба та сосисок тягне старим одеколоном. А ще здавалося, що вони зараз заговорять його голосом, акторським, гарно поставленим: «Навіщо ти це дозволила зробити, крихітко?» Але ніхто нічого не говорив. Сутеніло. «Коли зовсім буде темно, їх з’їдять ворони або дворові собаки», – так я думала.

«Я піду додому», – сказала я. «Хіба не смакота? – вона виглядала задоволеною. – Куди це ти?» – «Кажу, що піду додому. Холодно». – «Давай я тебе зігрію, подруго!» Вона полізла обійматися. Я відсторонилася. «Ти чого?» – «Мені потрібно додому. Ти будеш тут?» – «Ти що, злякалася?» – «Кого? Бувай!»

Удома я відразу прибігла в кімнату до батька. Він корпів над дисертацією. Я обійняла його, він знітився, зняв окуляри, натиснув на кінчик мого носа. «Ти чого це, підлабузо? Якусь халепу вчинила чи в якусь вскочила?» – «Ні! Я хочу тобі зробити чай. Міцний-міцний, як тобі подобається!» – «Чай?» – «Так!» – «Міцний-міцний?» – «Так!» – «У тебе напад господарювання?» – «Так. Тату! Я тебе дуже-дуже люблю». – «Дуже-дуже?» – «Так!» – «І я тебе дуже-дуже люблю, доцю! Зараз разом підемо на кухню і зробимо одне одному чай, то класно я придумав?»

Коли настав вечір, я прокралася до приярку. Із залізною шполою для сміття. На неї я згребла залишки попелу, нез’їдені шматки сосисок та хліба і закопала все це під молодою тополею. «Ти що це робила в приярку? – вона мені зателефонувала відразу, як я з’явилася вдома. – Ти тільки не кажи, що тебе там не було, я бачила». – «Пилосос витрушувала, а що?» – «Нічого», – і вона кинула слухавку.

Уночі мені наснився Актор. Він сидів у фотелі, витягнувши ноги в довгоносих блискучих черевиках. Так було цікаво: черевики виблискували, у них віддзеркалювалася моя шафа, але не відображався він. Актор простягнув мені конвалію. «Вітаю, крихітко, – промовив він. – Я хочу тобі сказати, що не треба втручатися в чужі справи, особливо в стосунки батьків та дітей, розумієш? Але… знаєш, що? Дякую».

Я зістрибнула з ліжка, серце калатало. Потім таки лягла і глибоко вдихнула. У кімнаті пахло попелом, конваліями та чоловічим одеколоном. «Попелом тягне від моїх джинсів, одеколон мого батька, він заходив мене провідати, чи я сплю, а конвалії – мамині парфуми, вона теж заходила, вони завжди заходять!» – сказала я вголос, упевнено та дзвінко. «Звісно, усе саме так, як ти кажеш. Ти – молодець, крихітко», – почула гарно поставлений чоловічий голос і провалилася в міцний сон.

8

Сьогодні від самого ранку в мене страшенно боліла голова. Милиця каже, що голова болить, коли наповнена гидотними думками. Моя голова зранку думала про різні речі: про те, чи повернеться коли-небудь Аделіна, і намагалася переконати мене, свого господаря, що телефонувати Аделіні не слід; про те, що з кожним днем мені все важче сприймати батька, він мене майже так само дратує, як Клята Шу; звісно, що голова думала і про Кляту Шу, а як же без неї; а ще думала про те, що говорив Милиця з приводу гидотних думок. Тому вдень я не витримав, сказав шефині, що мені зле, і пішов додому. Людина з такою бездоганною репутацією, як у мене, завжди знаходить розуміння керівництва.

Удома я побачив Кляту Шу. Вона сиділа за столом, похмура, зіщулена, і здавалося, що вона зменшилася в розмірах. Я подумав, що вона схожа на фотокартку невідомої, яка стоїть у рамці в чужій квартирі. Наче заходиш, бачиш фотокартку і не розумієш, яке відношення зображена на ній жінка має до цього приміщення. Гість запитує: «Хто це?» А господар не розуміє, про що його питають. «Привіт, – утім, промовив до Клятої я. – Бачу, ти вдома. Погано почуваєшся?»

Ви здивовані тим, що я вітаюся? Зараз поясню. Учора Клята Шу та батько подарували мені дуже зручний комп’ютерний фотель, шкіряний, пружний. Ініціатором цього подарунку виступила Клята, про неї можна говорити будь-що, але вона спостережлива, побачила, що на старому відвалилося коліщатко. Я бачив у вікно, як вони цей фотель тягли. Удвох підтримували його за поруччя, здавалося, що вони несли не фотель, а Короля-невидимку в ньому. Було смішно і сумно водночас…

Клята Шу теж була здивована – чи то через мою несподівану появу, чи через вітальні слова. «Ну, привіт-привіт, – казала вона. – Так, щось почуваюся не дуже добре. А ось ти що тут робиш?» – «А я додому прийшов, до речі». – «Це я бачу». – «А ти що тут робиш?» – вона знову дратувала мене, і стриматися я був не здатний, буде вона мене ще запитувати, що я тут роблю, та хто вона така? «Я листи пишу». – «Які?» – «Ти знаєш, що сьогодні Міжнародний день жертв насильницьких злочинів?» Цього я не знав, тому мовчав. Вона теж мовчала, олівцем креслила щось на папірці. «То ти пишеш листи підтримки жертвам насильницьких злочинів?» – «Ну, власне, не самим жертвам. Не по цвинтарях же їх розносити. Їхнім родичам. В абетковому порядку. Зі зворотною адресою. Цією. І від твого імені. І дописую, що прагну негайної відповіді». – «У тебе зовсім дах поїхав?» – «Слухай, не займай мене, га? Людиною трохи будь, Аналітику Хрінів. Іди собі, усі інші кімнати до твоїх послуг. Мені зле».

«Може, поговоримо?» – «Про що?» – «Ха, так! Звісно, про що говорити з таким зарозумілим хлопчиськом?» – «Я ніколи не казала, що ти – хлопчисько. Тим більше – зарозумілий». – «Може, і не казала, але думала». – «Та не думала я. Будеш ти мені тут варнякати, що я думала, а що – ні. Я думала, що ти – невдячна мала потвора і що писок тобі начистити слід. Щоб подумати, що ти – хлопчисько, треба бути добрішою». Такою агресивною я Кляту ніколи не бачив. Щоб вона мені так цвікала у вічі «малими потворами»? Ніколи такого не було, її зброєю була дурнувата усмішка. «Слухай, давай не будемо зараз поводитися, як дурні підлітки…» – «Це ти мені говориш?» – Шу відкинула голову та зареготала. А потім стала плакати, так нестримно, так раптово, цього я зовсім не очікував, та я був приголомшений! «Та що, блін, трапилося?» – я не помітив, як став трусити її за плечі.

«Добре. Ти все одно не зрозумієш, та і навіщо воно тобі?» Ось у цьому вона була права, мені це було ні до чого. Але, як це я – і не зрозумію, я що, на її думку, бовдур? «А ти спробуй пояснити». – «О’кей. Мене запросили на дитячий день народження». Я загальмував. «Що?» – «Я ж казала, не зрозумієш, от чого ти щокаєш?» – «А ти б зрозуміла, якби побачила дорослу тітку, яка ридма ридає, тому що її запросили на дитячий день народження? Народи мені якесь путнє пояснення. Хоча б одне». Після цих слів вона знову почала плакати. «Тобі випити принести?» – «Давай». Вона рукою витерла собі під носом, так само робив і батько, зараз вони здалися мені такими схожими, що я подумки всміхнувся. «Для таких речей треба використовувати носовика». – «Ваша правда, пані Віолетто Вайґель-Вітовська», – відповіла Клята. І я засміявся. «Чекай. Зараз принесу якесь порядне питво». – «Та вже не втечу».

«Розповідай». – «Це порядне питво?» – «Ну, чесно кажучи, притяг те, що було. Не мав нагоди пересвідчитися в його порядності». – «А що це?» – «Ну… це коньяк, його було небагато, тому довелося розвести це віскі». – «Коньяк, розведений віскі. Дожилася». – «Якщо тебе це втішить, то я до такого дожився на дев’ять років раніше». – «Утішить, еге». – «Розповідай». Вона добряче ковтнула. Чоловічий ковток. «Та тут нема що розповідати, якщо чесно. Розумієш, у моїх друзів та знайомих, у переважної більшості, вже є діти, досить дорослі». – «Розумію, вони твої однолітки? Ну так тобі ж уже за тридцять, це нормально». – «Так, нормально. А в мене от немає, ну, так сталося. А зараз з’явився один». – «Хто? А батько про це знає?» – «Знає, звісно, полохливий ти мій захиснику батьківських інтересів. Бо я говорю про тебе. Себто це вони говорять про тебе. Тому вони мене з тобою і запросили на день народження. Дитячий. Сьогодні ввечері. Вони думали, що це смішно. Я навіть посміялася з ними разом, щоб їх не засмучувати».

«Мені здається, що це не смішно». Я присів із нею поруч. «От і мені здається, що це не смішно». – «Але я б із цього приводу не ридав, як не знаю хто». – «Напевне, це смішно виглядає, так. Я б і сама, якби в мене був інший настрій і стан, не звернула на це уваги. Відповіла б, що це невдалий жарт, та й годі. Але ти розумієш… навіть не знаю, чому я все це тобі розповідаю. Як ти думаєш, чого в мене немає дітей?» Я про це не думав. Так і сказав: «Звідки мені про це знати? Може, ти їх не хочеш, не всі люблять дітей».

«У мене було три викидні. Останній два роки тому, саме цього дня. Насправді я б не дуже переймалася, тому що мій чоловік… Він мав певні проблеми зі здоров’ям. Але він був уже третій. Це як убивство через необережність, розумієш? Я ж знала, що мені слід бути уважнішою, не ризикувати, не їхати кататися на конях». – «А ти каталася на конях?» – «А я каталася. Я ще тоді думала, а чи не умисно я таке вчинила? І не знайшла відповіді». – «А ти могла б умисно?» Вона, здавалося, мене не чула. «Коли це сталося вперше, я відчувала шалену провину, неймовірну, я не могла вислуховувати ніяких слів співчуття, тому що вважала себе винною в усьому. Зараз я тобі розповім одну… не дуже приємну дитячу історію, не можу не розповісти, душу рве, от зараз тільки ковтну ще цього пійла…»

Одна неприємна дитяча історія Шу

Моя історія доволі банальна, але в цілому вона може слугувати ілюстрацією на тему статевої безграмотності підлітків вісімдесятих років минулого сторіччя. Можливо, зараз, за умов наявності доступної відповідної літератури, це і втратило актуальність. У ті часи, коли в мене розпочався статевий розквіт, мало хто переймався питанням контрацепції, навіть про презервативи, які тепер можна придбати біля кас будь-якого супермаркету, знання були поверхові та мізерні.

Мені було чотирнадцять років. І статеве життя я вже вела. Я не знала тоді, що треба відслідковувати свої критичні дні, нічого не відмічала на календарику, а якби й відмічала – не знала б, для чого і що з цим робити. Та й узагалі я довіряла своєму хлопцю тільки на тій підставі, що він був дорослий та досвідчений. Я була переконана, що він усе знає і сам про все потурбується; про вірогідність того, що я можу завагітніти, я не думала. Я була школяркою і не бачила вагітних школярок, знала, що деякі дівчатка з мого класу теж сплять із хлопцями, але не вагітніють. Із цього всього я зробила висновок, що школярка в принципі завагітніти не може, бо це неправильно і такого не буває. Я вважала: мій дорослий хлопець є гарантією того, що завагітніти – це не про мене, він не якась мала нетяма.

Сигнал тривоги подала моя мати. Ти вже вибач за деталі, але тоді не було такої відомої на цілий Усесвіт речі, як гігієнічна прокладка, зараз діти про це віршики складають, сама чула. Тоді жінкам доводилося користуватися ватою, марлею та ганчірками. Маму зацікавило, а чому кількість вати, марлі та бинтів, якими я користувалася, залишилася незмінною. Вона не підозрювала мене в тому, що я вагітна, та хай Бог милує, їй на думку не спадало, що я можу з кимось спати, крім іграшкових ведмедиків. Мати, можливо, і подумала, що в мене затримка, але в моєму віці це було природним явищем, цикл іще не впорядкувався. Вона просто поцікавилася, а чи не треба купити ще марлі, помітила, що марля є, і запитала, чи нормально я почуваюся. Не знаю, як і чим це пояснити, але коли мати почала цю розмову, мене кинуло в жар, тому що я зрозуміла ЧОМУ. Не знаю, як мені, яка не замислювалися навіть про можливість вагітності, стало зрозуміло: я завагітніла, але то був факт. Я це зрозуміла. Мене не нудило, нічого особливого за собою я не помічала. Але я це знала. Утім, мені було необхідно підтвердити або розвіяти підозри. У той час не було такої жіночої забавки, як тести на вагітність. Залишався один шлях – гінекологи.

Потім була паніка. Така паніка, коли ледь стримуєш внутрішнє виття, усе палає: обличчя, нутрощі, пах, така пожежа, яку не знаєш, чим згасити, серце вистукує перше запитання: «Кому розповісти, щоб не почуватися самотньою?» Та друге: «Що робити?»

Першим рішенням, яке я схвалила, було нічого не розповідати батькові дитини. Це виглядало дивним, але він був дуже агресивною людиною, неврівноваженою, мені здалося, що за цю вагітність він здатний мене скалічити. Я думала, що він може віддати мене до рук лікаря-вбивці й позбудеться і мене, і дитини. Адже він вів статеве життя з неповнолітньою. А за це передбачалася кримінальна стаття, інколи його друзі жартома нагадували йому про це. Немає вагітної «малолєтки» – немає статті. Немає страху. Звідки такі думки? Не знаю.

Одного разу він вирішив, що я зрадила йому. Підійшов, коли я сиділа на огорожі біля мого будинку, за якою були сходи, що вели до підвалу, та легко штовхнув. У мене була добра спортивна реакція, і я встигла зачепитися ногами за металевий шворінь огорожі. Та він вдарив мене по ногах так, що вони відчепилися від шворня, і я покотилася сходами, проїхалася по них головою, тілом. Коли я підвелася, його вже не було поряд, поруч була моя подруга, якій я розповідала, що бачу чудові кольорові кола, які миготять, наче барвисте пір’я павича, у моїх заплющених очах. Він не повертався до цієї події, не вимагав пояснень і сам нічого мені не пояснював. Але відтоді в мені народився тваринний страх перед ним. Бачив, як пригинається собака, яку ти хочеш покликати, щоб погладити, а вона, та, що завжди відчувала на своєму тілі каміння та стусани, труситься та відстрибує від твоєї лагідної руки?… Це те саме. Я інстинктивно відчувала, що йому про це говорити не можна.

Мама з числа порадників викреслювалася безжально. Я не могла їй про таке розповідати, вона би з глузду з’їхала, не тому навіть, що їй було б шкода мене, хоча мене б їй було шкода, а тому, що вона не хотіла брати на себе таку відповідальність, це було занадто для неї. Її маленька порядна дівчинка, відмінниця – і вагітна? Та не може такого бути! Її сором не можна було б порівняти з моїм соромом, бо вона почне думати, що була поганою матір’ю, яка виплекала хвойду. А ще люди… Я ніколи не переймалася думками сторонніх людей щодо мене, а мати будувала своє життя з огляду на думки інших. На додачу до всього вона була викладачем. І що могли сказати з цього приводу люди? Люди сказали б: «Як вона виховує інших дітей, якщо оно в неї самої виросла така шльондра?!»

Батькові я також не могла довіритися. Батько дуже мене любив, йому було б боляче: його донечка, на яку він покладав такі надії, яка наслідувала його цупкий розум, вагітна? Вагітна, а ще не закінчила школу? Схибнутися можна. А як далі вчитися, а що робити? Впоратися з цією проблемою він не зміг би, мені здавалося, що він невіглас у питаннях раптової вагітності не те що доньок, а й узагалі жінок.

У мене були подруги. Але мої подруги ще не були жінками. Звісно, вони про мене знали усе, та ділитися такою новиною мені не хотілося. Незважаючи на те, що дві мої найближчі подруги були старші за мене, серед нас я вважалася ватажком. Як допомогти вагітному ватажкові – вони не знали, бо завжди все вигадувала я. Ми могли б разом поплакати, то й усе.

Ще був Марлен. Марлен був такою людиною, яка нічого не соромилася. Ми були з ним відвертими завжди. Він привчив мене до відвертості. «Якщо ти хочеш щось сказати – кажи, не вагайся. А якщо не хочеш – просто не кажи і все». А ще в Марлена був швидкий розум.

Спочатку він злякався. Але за якихось хвилин десять опанував себе і почав думати. Він перший згадав про Лес – валютну повію, з якою нас колись познайомив батько моєї дитини. «Я так думаю, що вона повинна про все таке знати, професійні знання і таке інше… Принаймні, якби я таким займався, я б знав». – «Ну от я займаюся, але не знаю». – «Я маю на увазі не секс як секс. А секс як професію. У тебе воно не професія, у тебе воно для розваги. А до розваг ніколи ніхто не ставиться серйозно, бо вони ж розваги, а от до роботи… До того ж вона старша за нас».

До Лес ми пішли удвох, ледь її розшукали. Вона не зраділа, що мусить допомагати вирішувати мені мою проблему. Злякалася, бо кому ж кортить мати справу з неповнолітніми. Але лікарю зателефонувала та відвела мене до нього, поставилася з розумінням, можливо, щось пригадала зі свого життя, думаю, їй було що пригадати. Лікар запитав, скільки мені років, загнав мене на крісло, потім зігнав, бо я не стягла трусів. Потім сказав, що пошле мене зараз під три чорти, якщо я не розсуну ноги і не дам йому нормально працювати. Потім сказав, що він не мати Тереза, щоб займатися моїми сльозами та витримувати весь цей безлад. Потім він уже не знав, до кого звертатися, та розмовляв то зі мною, то з моєю піхвою, щоб хтось із нас розслабився.

Нарешті він побачив усе, що йому треба, та всівся за стіл. Мені було так боляче, що я не звертала уваги на мої труси в руках Лес, вона наполегливо їх до мене підштовхувала. А я тим часом тримала руками промежину – від тепла біль вщухав – так здавалося – і тихо плакала. Ноги трусилися зсередини. Усе трусилося, навіть серце. Лікар говорив, що треба ще здати аналізи, але вагітність є очевидною. Я не розуміла, до кого він усе це говорить. Його слухала Лес. Вона спитала: «А як щодо аборту?» Він сказав: «А як щодо батьків?» Вона відповіла: «Батьків немає». Він запитав: «А гроші є?» – «Скільки?» – уточнила Лес. Він назвав суму. Я сказала, що грошей немає, вони десь разом із батьками. Тобто я щось чула. «Подумай, може, хтось чи щось із них з’явиться», – промовив лікар.

Вагітності було трохи більше за три тижні. Одне я розуміла чітко: батьки не з’являться. А що робити з грошима? Звісно, можна було їх позичити. Наприклад, у Лес. Але як їх віддавати? Можна було позичити гроші у батька дитини, не кажучи про вагітність, але я ніколи не просила в нього грошей. Лес мені сказала, що ще є «бабчині рецепти», як перервати вагітність. «Спробуй, що тобі втрачати? Я сама колись впоралася з цим за допомогою петрушки. І мої дівчатка пробували».

Довелося йти на ринок. Я була така засмикана, що не витримала і розповіла про все своїм подругам. Як і передбачалося, вони плакали, але зараз мені не потрібна була їхня порада, я знала, що робити, мені потрібна була їхня підтримка, тому на ринок ми пішли разом. Там ми придбали коріння петрушки та материнку. Бабця, яка все це продавала, дивилася на нас, невпевнених підлітків, злими очима, мені здавалося, що вона викрила наші злочинні задуми.

Спочатку ми таємно в моєї подруги заварювали коріння петрушки та материнку. Я все це чесно пила п’ять днів. Ховала відвари в ящику, де зберігалися протипожежні засоби. У тому самому ящику, де колись ховала і вигодовувала сліпе немовля-пацюченя. Удома відвари могли б помітити. Але нічого мені не допомагало. Одного ранку я зауважила дві краплини крові на трусах, але далі цього справа не йшла. Тоді ми вирішили розпочати операцію «Зрив». Операцію ми здійснювали в мене вдома, добре, що всі мої працювали. До школи ніхто з нас не пішов. Від самого ранку я пила материнку та петрушку, більше нічого не їла, потім дівчатка наповнили ванну гарячою водою та поставили поруч відро з окропом, щоб підливати; доводив воду до кипіння та підносив нові відра Марлен, до абортарію його не пустили.

Я всілася у ванну, було нестерпно гаряче, але я терпіла. У руки дівчата передали мені ручну швацьку машинку «Зінгер», що залишилася від моєї бабці. Не знаю, з чого її було зроблено, але то була дуже важка машинка. І я почала присідати з машинкою «Зінгер» у руках, мені було зле, було дуже важко, гаряче, ми були запарені, наче естрадні зірки на сцені, але я продовжувала механічні рухи. Встала – сіла – встала – сіла, зарядка в піонерському таборі. І раптом це сталося. Дуже швидко. Спочатку я присідала, а потім обм’якла. Впустила машинку, але вона не вдарила мене по ногах. Дівчата заверещали. Я дивилася на воду, там топилася швацька машинка «Зінгер», до неї прилипли клаптики червоної матерії.

Потім подруги ледь витягли мене з води, добре, що я була худою, вони закутали мене в халат Марленчиної матері, який він спеціально приніс; халат був дорогий та теплий. Йому потім за це перепаде. У мені розпочинався землетрус. Я слухняно ковтнула пігулку анальгіну, більше ми нічого не мали і нас не було проінструктовано, як поводитися після операції «Зрив». Мої друзі сиділи поруч, хтось бігав на кухню, щоб принести мені гарячий чай, розповідали смішні історії, а потім і я почала щось розказувати, ми сміялися, потім я заснула, а коли прокинулася, ми знову розважали одне одного кумедними історіями, а я не вірила, що все скінчилося і що все це відбувалося та відбувається зі мною.

Чи я почувалася винною перед моїм малям, що прилипло червоними клаптиками до швацької машинки? Ні, я про це не думала. Узагалі. Я тоді навіть не думала про те, що могла б стекти кров’ю, що могла вмерти, що мені поталанило, що все могло б завершитися трагічно. Про все це я не думала, бо нічого не знала про можливі щасливі та нещасливі наслідки операції «Зрив». Я не замислювалася над тим, що для чогось Бог вирішив залишити мене на цій землі. І не знала, що згодом у мене буде доволі часу та випадків, щоби про все це подумати.

Знаєш, коли я вже була доросла, коли пережила свій перший викидень, то, перебуваючи на відпочинку в Греції, побачила кав’ярню, де замість столів були швацькі машинки «Зінгер». Я зайшла, всілася за одну з них, натискала на ковану педаль, пила джин склянками, думала і плакала. Я потрапила в «зінгеровий» полон, швацькі машинки – знаряддя вбивці – маскувалися під столи кав’ярні та мовчки дивилися на мене – вбивцю, нам було що пригадати.

Я піймав себе на тому, що тримав її за руку. «Ти пробачила саму себе?» Вона тихо плакала. «Милиця каже, що одне з правил бездоганної поведінки – уміти себе прощати». – «Мабуть, я не з тих, хто вміє поводитися бездоганно». – «Я теж, і Милиця. Але треба час від часу перевіряти, здатний ти поводитися бездоганно чи ні. Слухай, давай підемо і дамо їм прочуханки на цьому дитячому дні народження!» – «Ти підеш?» – «Ми підемо! От зараз ти кинеш рюмсати, а я кину пити. Вдягнемося і гайда?» – «Добре», – вона знову витерла під носом рукою. «Тільки не в смугасте», – додав я. «Що?» – «Ну, я прошу, не вдягай нічого смугастого». – «О’кей. Не буду. Я не знала, що це проблема». – «Та це не проблема. Просто в смугастому ти схожа на Буратіно. Так мають діти вдягатися, смугасте, смішне, усе таке…» – «Тобто мені це не лічить і не до віку?» – «Ну…» – «Добре, ніколи не думала про це».

Зараз ми їхали на день народження, я мовчав і думав, а навіщо я туди їду? Зі мною так завжди: спочатку щось мене настільки вражає, що я попри все, керуючись поривом, кидаюся щось робити. А потім шкодую про це. Що я за людина? Керований емоціями. Можна про мене знімати таку стрічку. «О, зупиніться, будь-ласка, здається, це тут», – сказала Шу таксистові. «Виходимо?» – «Так!»

Там, куди ми зайшли, панувала тиша. Я не частий гість на дитячих днях народження, але мені здалося, що це неприродно. Тиша і дитячий день народження – абсурдне поєднання. «Тут день народження мертвих дітей?» – запитав я Шу. «Хіба що вони встигли такими стати за останню годину». – «Тобі теж здається, що тут занадто тихо?» – «Ану, давай зайдемо в ті двері». – «Давай». І ми зайшли.

Зал був не дуже великий, дітей я там не помітив. Натомість за трьома зсунутими столами сиділи хлопці від сімнадцяти до двадцяти років. «Це – діти?» – запитав я. «Діти, – сказала Шу. – Але не наші», – додала вона, і вчасно, бо я вже мав намір вітатися. «А їх багато. Сімнадцятеро щонайменш». – «Ага, не розумію, що сталося. Наче правильна адреса. Треба запитати в бармена». Я помітив, що всі ці хлопці їдять піцу та п’ють пиво, а ще всі вони мовчки дивляться на нас. Вирячилися, як не знаю на що, а це було неприємне відчуття, я взагалі не люблю, коли на мене так витріщаються. Навіть одна людина, а тут – така купа.

Бармен відійшов від барної стійки і теж мовчки дивився на нас. Шу тільки-но відкрила рота, аж потім передумала, всміхнулася і сказала: «Я дуже перепрошую, що вас відволікаю, ми пішли, мабуть, помилилися, не звертайте на нас уваги, приємного вечора». І ми спробували піти у напрямку дверей.

Тут я відчув, що хтось поклав важку долоню на моє плече. Я розвернувся. Це був бармен – а він чоловік масивний. Біля дверей встали двійко міцних парубків. «А ви присядьте, якщо вже завітали». – «Перепрошую, ми помилилися». Я відчув, що Шу міцно тримає мене за руку. «Не треба було помилятися». Він навіть не загрозливо це сказав, просто вимовив звичайним тоном, навіть приязним. «Я бачу, що не треба було помилятися, але так уже сталося». Шу не з полохливих. «Ми перед вами вибачилися за те, що порушили вашу усамітненість, а зараз ми підемо, бо на нас чекають діти». – «Зачекають. Нічого. Треба вчитися чекати змалку. Давайте, сідайте, частуйтеся».

Шу зашепотіла, що краще сісти. Я погодився з нею, не було ніякого сенсу виявляти агресивність, вони б нас по столах розмазали, якби схотіли. Перед нами виникли тарілки зі шматками піци та келихи з пивом. «Хочеться чогось світлого», – промовив я. «Еге ж, – підтвердила Шу. – Але не пива і не Антона Городецького». – «Не пива і не Антона». Усі решта мовчали, я почувався актором, навіть не театральним, а кіношним.

«А що ви тут святкуєте?» – не витримала Шу. З нами говорив тільки один із них, я назвав його речником. Речник сказав: «У нас тут клуб». Не знаю, як Шу, а я зрадів тому, що в них клуб, звісно, це міг бути клуб маніяків, але в слові «клуб» є щось таке побутово-товариське. «А чого ви такі мовчазні?» Жінки все-таки дуже допитливі. «А в нас Клуб лицарів мовчання. Вам не здається, що наше життя занадто гомінке?» – «Здається!» – відповіли ми з Шу дуетом. «Слухайте, хлопці, бачите, ми навіть однодумці з вами, дякуємо за гостинність, але нам справді слід іти». – «Не уявляєте, яку ми отримаємо прочуханку від дітей», – додав я. «А ви більше нічого не хочете?» – «Ні, дякуємо. Скільки ми винні за піцу та пиво?» – «Облиште, ми пригощаємо. Ну тоді бувайте». І ми з Шу чкурнули. Двічі нам «бувайкати» не треба було.

«Що це було?» – запитав я на вулиці. «Не знаю. Лицарі мовчання. Це ж треба… У принципі, може, у цьому щось є, але досліджувати не хотілося. Слухай, дякую тобі». – «Та за що?» – «За розуміння. За те, що не став хизуватися та лізти в бійку. Я б тоді не знала, що його робити». – «Слухай, може, я тобі схожий на телепня, але битися з таким натовпом? Такі розваги не для мене, я занадто поміркований. Хоча батько тобі не розповідав про те, як ми подорожували Америкою, коли я ще був малим?» – «Трохи розповідав». – «Ми ж їздили та ходили всюди навмання й одного разу надибали у якомусь маленькому ковбойському містечку бар, з якого не можна було вийти, поки не поб’єшся, – такі в них були правила. То батько там їм усім показав! Ми кілька разів туди приходили, бо все це виглядало дуже смішним, я там уперше серйозно бився навкулачки! Ти собі не уявляєш, який то був екстрим!» – «Добре, що ти тут цього не демонстрував». – «Ну, не та атмосфера. Але чекай, куди ми зараз підемо?» – «Думаю, що треба було заходити в ті двері, що поруч». – «Шкода, що ти тільки зараз про це думала». – «Не скигли! Усе ж минулося».

Нас зустріли таким галасом, що мені на якусь мить закортіло втекти до мовчазних лицарів. «Ти прийшла! Це твій малий?» Моє бажання втекти посилилося: їх було багато. Я не дуже шаленію від незнайомих людей, не те, що ніяковію, це вже ні, але комфортним цей стан не назвеш. Добре вдягнені дорослі жінки та чоловіки сиділи за одним столом, а за іншим – їхні малі, зухвалі підлітки. Деякі дівчатка вже були ого-го. В однієї рудої красуні був такий бюст, що деякі мамці, включаючи й саму Шу, мали б терміново бігти до пластичного хірурга. «Мамо, а мені з ними сідати?» – запитав я голосно, і всі наче заклякли. «Синку, сідай там, де тобі буде зручно», – сказала Шу, підійшла та поправила комірець мого джемпера. Я всміхнувся. «Добре, тоді я всядуся з вами, а потім буду переміщуватися. То привіт! Будемо знайомитися. Я – Максим!» Усі вони привіталися та назвалися по черзі. Шу ховала усмішку в чарці. Виглядала вона кумедно, я підморгнув їй. Вона – теж.

Далі було весело. Усі вони були приємні люди. Ми перекидалися анекдотами, проголошували тости, постійно одне одного перебиваючи, розповідали історії. Я такого наслухався про Шу, бо ж вона потрапляла в халепи постійно. Окрім того, я зовсім не почувався малим ідіотом, який опинився в компанії досвідчених дорослих, деякі панянки кокетували зі мною, і це було славне відчуття!

Додали нам веселощів італійці, що надиралися за сусіднім столиком. Спочатку вони нас дратували, тому що були ще галасливіші за наших дітей, якщо таке можна уявити, але так воно й було. Я ніколи не замислювався над тим, чого італійці, з якими мене зводила доля, так голосно говорять, а тепер усвідомив: вони так говорять, тому що вони всі так говорять, і щоб тебе почули, треба розмовляти гучніше за інших. Ми вимушені були буквально горлати, щоб почути одне одного.

Італійці першими почали гру «Від нашого столу – вашому»: на столі з’явилися п’ять пляшок італійського вина. Цим вони не обмежилися, а заспівали нам із жахливим акцентом: «Як тебе не любити, Києве мій!» Це був виклик! Ми це так сприйняли. І поставили їм на стіл п’ять пляшок горілки. Знай наших-бо! «Треба щось заспівати», – сказав один лисуватий чувак, який збирав нецке та розумівся на європейському мистецтві. – Хто що знає?» Тут вилізла яскрава білявка, яка постійно пряла очима в мій бік. Вродлива. «Фелічіта, нананана-на, нанана-нанана, Фелічіта…» – «Ганно, ми цієї пісні не знаємо, вони ж не співали нам «нананана»?!» – «А що ми знаємо?» – «Італьяно веро!» Італійці виблискували очима, чекали, поки ми визначимося з репертуаром, та пили горілку. «“Італьяно веро”, – це кінцівка. А крім «італьяно веро», ми більше ані слова не знаємо». – «Мамама-мама-марія-ма-а?» – «Це приспів, його ми знаємо, а як заспівати початок?» – «Але ми знаємо цілий приспів! Це взагалі єдине, що ми знаємо…» – «Чі сара?» – «І що далі?» – «О! Я згадав дещо з «Італьяно веро», лашате мі кантаре, трала-ла кому к’єро, лашате мі кантаре, італьяно веро». «Твоє «тра-ла-ла» скорило моє серце». – «Дуже смішно. Пропонуй щось сама!»

І тут виступила Шу. Вона прокахикалася і завела: «Маре белля донна, еон бельканцоне, саи кентіамо, сен пріамо! Донна белля маре кредері кантаре, дами иль моменто, кени п’ячи п’ю-у!!!» А тут вже вступили всі: «Уно-уно-уно-ун моменто, уно-уно-уно сантименто, уно-уно-уно компліменто, сакраменто, сакраменто, сакраменто, сакрамееееентоооо». Італійці вже не пили і нічого не говорили, вони мовчки на нас вирячувалися і були подібні на мовчазних лицарів. А ми продовжували: «Маре белля донна, еон бельканцоне, саи кентіамо, сен пріамо! Донна белля маре, кредери кантаре, дами иль моменто кени пьячи п’ю-у!» «Уно-уно-уно-ун моменто, уно-уно-уно сантименто, уно-уно-уно компліменто, сакраменто, сакраменто, сакраменто, сакраменто сакраме-еееее-ееен-тоооо!» «Яка це мова?» – запитали італійці. «Ваша!» – нахабно відповіли ми. «Наша?» – «Ваша-ваша, – наполягала Шу. – Уно – це ж ваше слово?» – «“Уно” – наче наше». Вони не виглядали впевненими. А ми реготали, ховаючи пики під столом.

«Привіт», – ми з Шу заповзаємо до хати. Нас хитає, ми співаємо пісню про «Варяга», який не здається. «А ти цю знаєш?» – запитує в мене Шу, вона думає, що шепоче, але насправді це гучне таке шепотіння. «Тихо», – кажу я. Мені здається, що хтось має спати. Але Шу не слухається, вона співає: «Мы плечом к плечу у мачты, против тысячи – вдвоём!» – «Я цю не знаю», – ображаюся я. «Це із «Сердець чотирьох»! Добре. Давай фехтувати?» І ми чуємо, як регоче хтось, але не ми. «Де це ви були, лобуряки?» – запитує веселим голосом той, хто має спати, та вмикає світло. «О!» – каже Шу. «Привіт!» – кажу я. Бо це батько. Він кумедний у задовгій майці, яка схожа на дитячу сукню, наче він вкрав сукню в дівчинки. «Ми були на дитячому дні народження!» – «Ну що, підемо на кухню поправляти ваше здоров’я чи ви спати?» – «Поправляти здоров’я», – Шу притискається до нього. «Спати», – кажу я, бо відчуваю, що в мене псується настрій. Я йду. І чую, як вони сміються та про щось гомонять. Я вкладаюся спати з думкою, що настрій у мене зіпсований. І не можу збагнути, чого саме, бо все було дуже добре, але почуваюся я невпевнено. Я фізично відчуваю, як скуйовджено мої думки. «Сьогодні відбулося щось важливе», – думаю я. І падаю в прірву, відчуваю, як смикається моя нога, так я засинаю.

9

Євген перебував у Парижі. Відрядження. Мені було трохи сумно через це. І заздрісно. Бо він там був без мене. Я розуміла, що мною керувала егоїстична та незріла думка. «Як же це так, ми ж саме там познайомилися, а зараз він там, а я тут, це несправедливо. Та як узагалі можна самому бути в Парижі!.. Найромантичні… Стоп, Сашуню, стоп, що ти верзеш?» – «А аеропортами там вештаються привабливі панянки. І я це знаю краще за інших», – думалося мені.

У своїй поштовій скриньці я побачила листа від нього. Надіслав зроблену власноруч світлину. На ній була зображена запорошена снігом кав’ярня. Дивна – з білими металевими столиками, стільцями, які виглядали незручними, такі меблі часто роблять для іграшок, бо навіщо думати про комфорт іграшкових дупок? Кав’ярня була гарна та покинута. Жодної людини. Панував тільки сніг, крижинки розсілися по стільцях і дивилися на самотні червоні троянди, живі, що стояли на кожному столику, втиснуті в прозорі мензурки – такі самі, як у моїй учнівській хімічній лабораторії. Євген написав, що це «кав’ярня побачень, які не відбулися».

Я заплющила очі. Так, це була саме така кав’ярня. Туди сходилися чоловіки різного віку, які чекали на своїх коханок, дружин, пасій або навіть коханців, бо це ж Париж! Чоловіки приносили троянди, чекали, нервово курили, пили мінеральну воду або сухе вино, запитували одне в одного, котра година, пильно придивлялися та прислуховувалися до мобільних телефонів. Згодом просили офіціантів, щоб ті принесли вази-мензурки, бо троянди хотіли пити. Вони починали спілкуватися один з одним, ділилися інформацією про погоду, намагалися вбити незручність та відчай, але ніхто не сідав поруч із ними за цей металевий прямокутний столик. Деякі йшли раніше, інші сиділи до останнього, але всі вони колись ішли. Залишалися тільки троянди. Червоні, з вологими пелюстками, свідки побачень, які не відбулися. Я розплющила очі й прочитала: «Я чекав там на тебе вчора і чекатиму сьогодні». Я хотіла йому зателефонувати, сказати, що я кохаю його, адже я так його кохаю – але тільки зараз збагнула, що залишила мобільний телефон удома. «Доброго дня, скажіть, будь ласка, сьогодні можна якимось чином потрапити до Парижа? Тільки завтра? А це точно? Може, через Копенгаген, через Нью-Йорк, через що завгодно? Та ні. Я розумію, так. Дякую. Що? Ні, завтра не треба. Завтра це… Дякую за розуміння, так».

«Шу, ти з ким там базікаєш? Візьми іншу слухавку, тебе хоче твій пасерб. Нявчить тут, як кошеня з бляшанкою на хвості, мяву-мяву, маму, дайте, маму», – крикнула Наталка. От Наталка… Яка ж вона нестерпна – і як я її люблю за це! «Максе?» – «Привіт. Ми тут із Милицею сиділи, як він зателефонував, в істериці, а ти забула мобільний, то я його взяв, а тут – він. Я думав не брати, бо це твій. А потім подумав, то треба ж дізнатися, хто це, може, батько, може, щось важливе. А там він. А Милиця каже, ну, можливо, тебе не треба турбувати, бо ти на роботі, а ми самі витягнемо його з тамбуру, справа нехитра, але я подумав, як можна тобі не подзвонити, це ж тобі, власне, телефонували?» – «Максе, ти помітив, що я не втручалася у твій спіч?» – «Ну». – «А не втручалася я тільки тому, що бігла за твоїми карколомними думками, і то був біг із перешкодами. Ти зараз трохи подумай і спробуй ще раз мені переказати, що й до чого, о’кей?» – «А що тут незрозумілого?» – «Добре. Хто мені телефонував?» – «Марлен, звісно». Марлен, зрозуміло, о Боже мій. «Зараз буду у вас. За півгодини приблизно. Слухай, друже, подзвони цьому блазню і скажи, що я вже їду». – «Він сказав, що в тебе є ключі від його хати. У тебе вони є?» – «Є, здається. Добре, що сказав, бо вони в мене на тій квартирі. Слухайте, давайте вже зустрінемося там, де він на нас чекає. Де він на нас чекає, до речі?» – «У тамбурі». – «Серйозно? Потягу Київ – Магадан?» – «Ні. Власної квартири. Ну, у такому міжквартирному закапелку, у нас такий теж є». – «А що він там робить? Ок, не розповідай, Чіпе. Бери Дейла і вирушаємо. Гаєчка вже потулилася рятувати це… людське непорозуміння».

«Фуф, ви так довго. Чим ви займалися?» – Марлен був Марленом. Якби Марлен жив в епоху Дітрих, їй довелося б змінювати сценічний псевдонім. Він стояв у тамбурі і мав чудовий вигляд. «Ми працюємо в принципі», – ввічливо зауважила я, між тим ми з Марленом цілувалися, двічі в кожну зі щік. У малих були такі обличчя, наче вони побачили стрічку «Брєжнєв та Хонеккер повертаються». Марлен закінчив чоломкатися зі мною й поліз до них. «Відчиняй мерщій двері, мені треба впустити в себе священний дух кампарі». У тамбурі валялися валізи, модна парасоля, з якою в мене було пов’язано кілька різноманітних історій – від романтичних до жахливих – і якісь клумаки. «Ти що, ще не був удома?» – запитала я, коли відімкнула двері. «Яка ти здогадлива. Вона завжди була найспритнішою», – повідомив Марлен малим. «Так, хутко проходьте, усе це нехай тут полежить. Трохи. А ми поки підіймемося в нападі за гріхи наші важкі-тяжкі». «Це він про що?» – пошепки запитав Макс. «Пропонує випити», – переклала я. «Переклади – її професія», – гигикнув Милиця.

«Я вам іще не казав, але зараз виправлюся: терпіти не можу, коли кілька людей в присутності когось іще, особливо в моїй присутності, шушукаються. Мене це бісить. Бо починає здаватися, що ви замислили моє вбивство… Та хто-небудь наллє в цьому домі, взагалі, скільки можна чекати???» – ображено проголосив Марлен.

Задзвонив мій мобільний. «Так. Не треба тут балачки розводити, ми не любимо розведених балачок, як і розведених міцних напоїв. Ішла б ти та краще зготувала нам щось ковтнути», – Марлен був упорядником людських вчинків. Він спрямовував і надихав. Муза моя! Але я натиснула на маленьку зелену слухавку. «Привіт! Ти отримала мою сніжно-трояндову кав’ярню?» – «Отримала. Слухай…» – Я почала дзиґатися, бо мене оточували всі ці хлопці, а мені так хотілося бути ніжною. Але я усвідомлювала, що ця чоловіча банда такого не схвалить. І повелася на це, як слабка дурепа, побігла до ванної кімнати. Зберегти обличчя героя – за будь-яку ціну. Тьфу. «І куди це ти?» – заволав Марлен. «Це він тобі телефонує, так, він?? Максеню, це твій батько? Як це – звідки ти знаєш, треба знати, от я свою маму нирками відчуваю! Сашко, дай-но я з ним познайомлюся, гей, куди побігла, Шу!!!» – Марлен дубцював по дверях ванної кімнати. Хлопців не було чутно.

«Що там у тебе, ти змінила фах і пішла працювати в цирк, підкоряти хижаків?» – «Ні. Це Марлен. Він приїхав. Вважай, що я стала дресирувальницею пуделів та кенарів. Слухай, я кохаю тебе, а квитків немає. На сьогодні немає. А ти завтра ввечері вже будеш тут…» – «Ні, я ще буду тут! Якщо є нагода, швидше замовляй квитки! Я теж тебе кохаю. Отже, завтра. Мій столик – ліворуч. І моя троянда найвразливіша, вона не хоче залишатися в кав’ярні сама. Шу, чуєш? Прилітай, дуже прошу тебе».

Коли я вийшла з ванної, усі вони вже всілися за Марленовим скляним столом і пускали пляшку кампарі по колу. «Кожній тварюці по кампарюці! Не зміг знайти правильні келишки. От, жлобцюємо. Пошукала б, га? Слухай, то ти натуркотілася зі своїм? То що він каже?» – «Буду замовляти квитки, завтра відлітатиму до Парижа». – «Яка марудень… Слухай, Емілю, можеш замовити їй квитка, а вона поки келишки нам знайде. Правильні. Та наріже лимончик». Ми переглянулися. «Це ти до кого зараз звернувся?» – «Що?» – «Не що, а хто. Хто такий Еміль?» – «Так ось він. А що?» Милиця був дуже здивований: «Це ти на мене вказуєш?» – «Так, а на кого ще? До речі, пришпильно вони вигадали тебе скорочувати, Еміль. Міліця, супер. Так ніжно». – «По-перше, Милиця». – «А по-друге, це походить від його прізвища». – «А по-третє, я Сергій». – «Господи, ну чого ви скавульчите всі? Знайшли чим мені дорікати. Та я його вперше бачу! І потім яка різниця, Еміль ти чи Сергій? Квитки можеш замовити? Поки я буду знайомитися з її сином, а вона – шукати правильні келишки? Це нормальне використання часу. Чи я забагато прошу?» Ми вирішили, що краще робити так, як хоче Марлен, ніж щось йому пояснювати, нами керував колективний розум.

«Узагалі-то класно, що ви приїхали. Я думав, що збожеволів». – «Ти тільки зараз таке про себе подумав?» – запитав мстивий Милиця. «Це що він, типу знущається, так?» – «Він жартує. Ти краще розповідай, що сталося». – «Ти не повіриш. Але першим, кого я побачив, коли зайшов до під’їзду, зґвалтований власними валізами та парасолею, ото вже ця парасоля, то був Толік». – «Це той, про кого я думаю?» – «Саме той». – «Толік-алкоголік?» – «Толік-алкоголік». – «Але ж він повісився». – «Що?» – не витримали хлопці, які до того часу мовчки спостерігали за нами, як за гравцями у пінг-понг. Чекали, поки ми стратимо, щоб розпочати свою партію. «Ну, як вам сказати. Коли я звідси їхав працювати до Лондона та чекав на вулиці таксі до аеропорту, то в нас тут розпочалися галас та біганина, бо повісився сусіда Толік. Менти підкотили, «швидка допомога», справжня тусовка всіх цих, які викликаються через один-нуль. Тільки пожежників не вистачало…» Кампарі закінчувався.

«Ну от. Мати потім мені написала, що Толік повісився. Я не дуже здивувався, бо Толік пив стільки, скільки здатні пити слони, може, одного разу, він подумав, що він – тарзанка чи гойдалка, ну і того…» – «Може, він не зовсім повісився?» – припустила я. – «І як ти це собі уявляєш?» – «Може, усі думали, що він повісився, а він вижив». – «Можливо, не знаю. Але фактом є те, що я приїхав, заходжу до під’їзду, а там – Толік. Каже мені: «Ну, що, козел, повернувся із закордонів?» А я побіг. Ключі в руках крутив, зронив. Побіг по сходах, дивуюся, як я валізи не погубив. І все думав, а чого це він обкозлив мене? За що? Я ж йому завжди наливав, нічого собі – поведінка! Одного разу костюм подарував! Тобто поки люди живі, ти до них із добром, і вони наче добрі до тебе, але це не значить, що коли вони помруть, то ставитимуться до тебе приязно. Я тому бабцю на цвинтарі навідувати побоююся, вона наче мене любила, пиріжками годувала з яйцями, смачні, до речі… Але хто її знає, як вона поводитиметься тепер?»

«То що будемо робити? Пограємося, поки залишилося трохи кампарі?» – «У що?» – «У два пихато-супер-пихаті та один дебілкуватий факти?» – «Що це за лайно?» – «От чого ви, молодь, такі агресивні? Чого відразу лайно? Це просто гра. Мені треба відчути, що всі ми живі. Дивися, спочатку ти називаєш чесний пихатий факт про себе, потім іще пихатішій, а вже потім – ідіотський. Завершувати завжди треба ідіотським, бо якщо два факти будуть занадто пихатими, тебе захочеться побити, щоб збити пиху, розумієш?» – «Марлене, я не хочу в це гратися». – «Ти не хочеш, а мені кортить дізнатися про цих класних хлопців більше! Та й узагалі. Не роби мені марудно!» – я бачила, що Макс розгублений. «Максе, це ігри в стилі Марлена. Вони не небезпечні, його поведінка набагато небезпечніша, ніж ігри». – «А що, давайте пограємо». Макс не любить виглядати слабким. Милиця поки розмірковує. Хлопець, який понад усе любить крутити в голові кубики з власних думок.

«Нумо! А я починаю. Отже. Пихатий факт. Шуня, налий-но мені кампаріку цуть-цуть! Хочу сп’янілої атмосфери… Дякую. Отже, два роки я був представником Ради Європи в Македонії, і в мене був цілий офіс балканських рабів. Які то були часи! Мене поїли жахливими винами з пляшечки з пипкою чорняві македонки, на їхніх грудях росло смоляне волосся, коли я з ними злягався, вони на мене порикували. Мабуть, щось таке пережив Мауглі… І що я бачу? Щось ви не вражені. Добре. Другий. Одного разу в мене закохалася московська школярка, яка щоп’ятниці літала до мене в Париж із Москви завдяки грошві свого татуся. Проста така школярка. Пересічна. Ішла до школи, потім перевдягалася, брала якісь лахи та прямувала до аеропорту, у неділю вона відлітала вечірнім рейсом, бо її батько не любив, коли вона прогулювала школу. І що ми такі кислі? От люди… Видно, що народилися пізніше за нас. Для нас із Шу було дивом поїхати електричкою в найближче селище, і то це було неймовірною пригодою, який там Париж, які там літаки…» – «Вона ж неповнолітня!» – виголосив Милиця. – «То й де про це написано?» – «Давай ідіотський!» – вимагав Максим. – «А ви про свої вже подумали? Думайте, я нетерплячий, чекати не люблю! Ну, ідіотський… Може, це? Ні, це якесь… Ну його. А… ні. Слухайте, у мене вдома є така штука, за допомогою якої можна закрутити догори вії! Я її купував спеціально й час від часу закручую собі вії. А ще в мене є два пакетики накладних вій. Одні навіть блакитні». – «Навіщо?» – «Ти що, голубий?» – «Яка ви в дупу Європа, діти? На що сподіваються ваші ватажки, вони вас чули? Де ваша толерантність? О… до речі, у Толі має бути толерантність, правильно? Тобто була, поки був живий. У Макса – максималізм, а в Емі… тобто в Сергія – сергідність!» – «А що таке сергідність?» – «Це гідність сера! Між нами, я – не гей. Ви шкодуєте, так? Нічого, дорогенькі, ви ще молоді і знайдете собі хлопця». Вони розреготалися. Я теж. «То навіщо тобі все це?» – «А раптом я прокинуся і подумаю, а чи не піти мені на вечірку? І вирішу, що піду. І закортить мені бути невимовно вродливим. Або гейшою. Ну ось тоді й згодиться штука для підкручування вій». – «Малі, щоб Марлен краще сприймався, треба ще додати!» – «Шу, чимчикуй до кухні, там є вермутіки, а ми поки послухаємо Милицю».

Милиця розгубився: «Ну, у мене не такий досвід. І взагалі я так не можу, узяти і щось бовкнути про себе». – «Не щось! А спочатку щось пихате». – «Пихате. Добре. Я – колишній чемпіон із фігурного катання серед юніорів. Золота медаль». – «Я зараз вмру від заздрощів!» – я почула вереск Марлена. «З цим пов’язана одна смішна історія. Коли тренер зателефонував моїй матері та сказав: «Сергій узяв золото», – мати подумала, що я когось обікрав, хоча знала, що я в цей час виступаю на чемпіонаті». – «А ти до того когось обікрав?» – «Одного разу. Материного брата. Украв у нього плакат із голою Самантою Фокс. Мені було потрібно, щоб задовольнити людські потреби». – «Слухай, а що ти зараз розповідатимеш? Що може бути пихатішим за золоту медаль із фігурного катання? Я повірити в таке не можу, якби в мене була золота медаль… То що в тебе? Ще одна золота медаль?» – «Та ні. Ще я намагався підірвати директора нашої школи, коли її закінчив. Мені здалося, що це буде найліпшим подарунком нашій школі». – «Підірвав?» – «Власне кажучи – так. Підірвав. Але він не підірвався, бо мені продали зіпсовану бомбу». – «У принципі, якщо в тебе немає ніяких ідіотських фактів, то купівля зіпсованої бомби для директора школи – цілком годиться». – «Погоджуюся. Максе?»

«Знаєте, найпихатіший факт у моєму житті – це моя мати». – «Хто б сперечався, та тільки не я», – зауважив Милиця. «Це ти легко здихався! Ми з Шу її не знаємо, так, Шу?» – «Ну, я не можу сказати, що я зовсім не знаю Віолетту, мені здається, що Макс має рацію, бо вона… специфічна жінка». – «І специфічна мати. Повір. Це буде фактом номер два. Бо маму подолати в сенсі пихи важко. А першим буде той факт, що я зовсім малим подорожував із батьком Америкою. Навмання, це було круто! А з ідіотських… Та їх безліч. От, наприклад, я вирішив колись, що в мене занадто волохаті руки та поголив їх. Ну, і вони стали ще більш волохатими, а я ще їх поголив, і вони стали такими волохатими, що це помітила мати. А я потім вирішив, що це універсальний принцип, і поголив хом’яка, щоб він був більш пухнастим. Хом’як так напівлисим і завершив своє існування». – «У Македонії такому бовдуру, як ти, ціни б не склали. А що нам скаже Шу?»

Я замислилася на хвилинку. Марлен повернувся до хлопців. «Шу завжди все формулює майже одним реченням. Звичка – друга натура». – «Отже, слухайте, невдахи. Я танцювала з Вацлавом Гавелом, грала в карти з Генрі Кіссінджером, а ще якось замовила Марленові на день народження, коли він був у Відні, найпихатішу квіткову композицію, пам’ятаю, що вона звалася «Корона», а коли її йому принесли, з’ясувалося, що це похоронний вінок». – «З Генрі Кіссінджером… у карти…» – не втомлювався повторювати Макс, коли всі ми вже відреготалися після спогадів про віденську «Корону» та розповіді Марлена, якими сумними голосами з ним спілкувалися представники сервісу квіткової доставки, як вони запитали його, а хто може прийняти вінок для такого-от пана, і Марлен сказав, що він сам може, і як вони почали відхрещуватися. «Ти був для них, як Толік для тебе», – реготала я.

«Якщо ми все випили, час мандрувати». – «Наприклад, куди? Погода не так, щоб дуже». – «А що, тут зібралися боягузи? Ті, що бояться поганих погод. Мабуть, ті, що зовсім нічого не пили? Я пропоную спочатку піти поїсти. А вже потім піти кудись іще». І ми пішли їсти. Марлен схотів картоплі з начинкою: «Хочу картоплі. У Лондоні неможливо знайти нормальну картоплю, вони навіть супи варять з обгризених курячих кісток. І невідомо, хто ці кістки обгризав!» Нам із хлопцями тут не дуже подобалося, але ми випромінювали гостинність. Раптом Марлен підхопився та побіг геть. «Це що з ним?» – «Діарея?» – «Ні, – приречено сказала я. – Це він щось вкрав». – «Переклади – твоя професія!» – знову гигикнув Милиця. Макс насунув на обличчя брови. «Що тут можна вкрасти?» – «Не хвилюйся. Він нам покаже». Марлен показав два малесенькі баняки, у яких тушкували овочі. «Навіщо тобі баняки?» – «А хіба вони не гарненькі?»

«Ходімо гуляти до Ботанічного саду!» – «Вже сутеніє, що ми там побачимо?» – «А ми туди не дивитися йдемо. А гуляти. Що тобі там треба бачити, ти що, там ніколи не був?» У Марлена аргументи було розкладено по всіх кишенях. На будь-які смаки.

Назустріч нам ішов темношкірий хлопець. «Шу, тільки не кажи йому, що ти бізі тудей», – Марлен зігнувся від реготу. «Привіт», – сказав африканець. «Привіт!» – відгукнулися ми. «Жетон маєте?» От як йому небагато треба. Змінилися, зменшилися потреби у людства. «А якщо десять гривень?» – запитала я. «Та в принципі краще жетон. Мені до гуртожитку треба. Звісно, можна тачку спіймати, але я – слабкий. Не спіймаю. Нап’юсь. А п’ятдесят копійок у вас є?» – «Слухай, бери в неї ту десятку, пропиячиш за моє здоров’я». – «А ти думаєш, мені нема більше за чиє здоров’я напитися? Помиляєшся, друже мій». – «Мені все це набридло. Тримай. Десятку. Випий за здоров’я Аденяя Алі Абая. Це мій друзяка. Знаєш, хто це?» – «Судячи з імені, якась підлота. Сподіваюся, що він не мій батько». – «Так воно і є. Тримай та пий! За кого хочеш». – «Ну, добре. Дякую. Пішов. Бувайте».

Коли ми дісталися до Ботанічного саду, уже панувала темрява. «Я хочу відлити, – озвучив думки кожного з нас Марлен. – Де тут можна це зробити?» – «Якщо ти маєш на увазі відходок, то треба йти за цим смородом, тоді вийдемо. А краще в кущах». – «Сам іди в кущі. Я коли сюди летів, то прочитав статтю, що в Києві повно кліщів. Захворієш енцефалітом, станеш ідіотом, і Шу тебе буде довічно доглядати. Ти цього прагнеш?» Макс цього не прагнув аж ніяк. Ми підійшли до туалету, з темної туалетної нориці витяглася темна постать. Постать хиталася. Мабуть, у відходку штормило. Вона уважно подивилася на мене і промовила дуже чітко, обережно ставлячи наголоси: «Ти б, матусю, обережно тута. Тута темрява така, гірша, ніж у дупі, куди ми пальцями лазимо. Правда, пацани, га? Я ж правду кажу, пацани, лазимо, га? До того ж, матусю, ішла б ти краще в кущі, бо я не пам’ятаю зараз, де я наклав. А в тебе такі черевички, і розмір ноги немалий, обов’язково брьохнешся, я тебе знаю». – «А я і не знав, що в тебе така завелика лапа», – зробив для себе висновок Марлен. Хлопці тихо реготали. Марленізм у дії.

«Треба піти до якогось романтичного місця», – сказав Марлен. Він ішов і до всіх принюхувався, дістав уже, хотів збагнути, чи досі від нас смердить, як від туалету. «Мені так здається чи в деяких кущах хтось тогойт?» – пролунав замріяним соловейком Милиця. – «Тогойт! Ти правий, стариганю. І ніякі кліщі їм не вказівка, але я б на їхньому місці не дуже захоплювався. Колись у мого сусіди – не в Толіка, який повісився, а в іншого – померла від цієї кліщиної штуки собака. Це було страшне: спочатку вона сцяла кривавою сечею, а потім у неї були блакитні білки, бо ця кліщина рідина-отрута жере кров’яні тільця. Ти б хотів, щоб у тобі щось жерло кров’яні тільця?» – «Ні!» – щиро відповіли хлопці.

Потім ми почули співи. Десь співали під гітару: «Я тебя не скоро позабуду-уууу…» – «Мммм, халі, мммм, інхалі, мммм». А з боку якогось позапланетного поля, де стрибали довгоногі птахи, лунало: «За тисячу років ми побачимо світло нашої чудової батьківщини, ми – доньки її та сини, за тисячу років. За тисячу років, за тисячу років». Птахи бубоніли. «Це що таке?» – поцікавилася я. «П’яні телепні», – у Марлена завжди була проста відповідь. Але не в Милиці. Милиця сказав, що п’яні телепні не співають таких пісень. «Ти або не бачив п’яних телепнів, або це були стримані п’яні телепні». – «Лицарі мовчання», – сказав Максим та підморгнув мені. «Або блазні замовчування», – підхопив Марлен, якого ніколи не хвилювало, що він може бути поза темою і дечого не знати. «Ну, якщо дослухатися, то мукають кришнаїти, а от про «нескоро позабуду» співають п’яні підлітки». – «А ті птахи в колі, це що?» – запитала я. «Не знаю», – не встиг це промовити Милиця, як Марлен потяг нас за собою туди, до пташиних забавок.

Якщо ви вважаєте, що люди, які бубонять щось увечері на просторах ботанічних садів ваших міст та містечок, неагресивні, раджу добряче подумати перед тим, як до них чіплятися. Особливо до тих, які танцюють із палицями. Поки я думала, що зараз почнеться, воно й почалося, бо Марлен за звичкою пхнув мене в спину: «Давай! Зараз ми їх будемо вражати». – «Тільки не це!» – «Це-це! Давай! Не ганьбися перед молоддю». – «Добрий вечір, – проказала я. – Я перепрошую, але ви маєте якесь відношення до церкви?» До мене підійшов маленький чолов’яга, але дуже кремезний. Правда, може, воно було й не чолов’яга, бо запищало мишачим голосом: «Ану, пішла звідси. Будь ласочка! Второпала, коза?» «А ні фіга», – відповів замість мене Марлен. «Слухайте, діти, – продовжувало пищати воно вже до хлопців, – сиротами важко жити. Повірте мені. Заберіть звідси своїх телепнів-батьків». «А що ми вам зробили?» – подав голос Милиця. Пискля зітхнуло: «Розуміння важко досягається. Друзі, треба прибратися. Тут засмічено».

Не знаю, хто з нас першим побіг, але бігли ми всі. А вони, люди-писклі-птахи, бігли за нами. І добре бігли. Ми бігли під акомпанемент невгамовного «Я тебя нескоро позабудууууу». Помаранчевий місяць, великий наколотий помаранч, реготав нам у спини. Таке треба знімати в кіно. Це була велика гонитва. Дехто з нас уже захекувався – на мить затримавши дихання, я збагнула, що то хекала я. «Блін, закрито, через паркан!» – верещав Марлен. І ми гайнули через паркан. Я подерла одяг, я так і знала, що воно почнеться. Марленоманія. У мене були подрані панчохи, спідниця перетворилася на широкий пасок, зачіска була схожа на кущ, той, у якому поралися ті, хто не боявся кліщів та прохолодної погоди. І сама я так хекала, наче займалася тим у кущах дуже довго і старанно. Я помітила, що прибігла першою, цікаво, а де дівся Марлен, який змусив мене лізти через паркан? Я відхекувалася поруч із пластиковою кав’ярнею, де люди святкували те, що їм належить святкувати.

Я помітила, як на мене дивляться три жіночки. «Ой, Зіно, дівчинку, здається, спортили», – сказала одна з них та поправила пишну зачіску. «Точно, баби, зґвалтували. Іди сюди, біднятко, випий горілочки, вона все змиє, вона з усім примирить, бідна дитина». – «Та вона не дитина, Майя, їй член бачити не така вже і новина має бути». Якраз у цей момент через паркан перелетів Макс. «Тікай!» – верескнула я, і собі побігла. Озирнувшись, я встигла побачити, як Майя від усієї душі довбонула Милицю по спині пластмасовим стільцем. «Та ви чого?» – заволав Милиця, але піддав жару. «Усім сюди!» – почула я голос Марлена. Як він тут опинився? «Мерщій, от проклятущі баби. Сховаємося від них у підземці».

У підземці ми зупинилися та почали уповільнювати дихання. Я побачила це першою й першою почала реготати: «О, Боже мій. Ви тільки-но гляньте!» Вони дивилися на будку, у підземках часто стоять такі. На них намальовано блискавки та зазвичай пишеться: «Не підходьте. Струм». На цій будці було написано: «Відповідальний – Холявко». «За що може відповідати людина з таким прізвищем?» – заходився реготом Максим. «За будку? Може, там схованка? – припустив Милиця. – Та ні. Судячи із зображення блискавок, він відповідальний за неї. За блискавку. Це український бог. Такий собі Зевс Холявко».

У центрі великого міста стояли четверо абсолютно щасливих людей. Справжніх. І то були ми. Ми сміялися біля будки, сповненої блискавок, за які ніс відповідальність Зевс Холявко. Ми були брудні, подрані, молоді та веселі. Нам було добре, а помаранчевий місяць у той самий час хизувався своїм наливчатим тілом. «Завтра я приєднаюся до Принца та його Троянди, – подумала я. – Як мені поталанило в цьому житті. Усі вони були такі чудові». – «Слухай, а він завтра до нас завітає?» – запитав Милиця. «А хто його знає. Він такий непередбачуваний. Ти думаєш, що він поїхав додому, але це не факт». – «Хай би зайшов. Але ненадовго, бо я вже не можу, у мене крепатура від нього, ще трохи – і почнеться марленофобія», – говорить Макс. І ми знову регочемо.

10

Аделіна повернулася, щоб повернути моє серце, – так вона написала, – але й щоб вкрасти мої гроші, про це, втім, вона також повідомила. Вона ніколи не приховувала своїх вчинків та намірів, правда, іноді про них не повідомляла. Три тисячі євро – не така вже велетенська сума грошей і не вирішальна для мене, основні кошти я тримав на банківському рахунку – з чогось треба було виплачувати кредит за авто. Але то були рідні гроші. Ті, які мені дарували на різні свята дід, мати, батьків брат. Ті, які я сам відкладав для чогось. Для мрії. Коли не знав, що мені потрібно зараз, але був переконаний, що настане час і мені чогось сильно кортітиме. Гроші мрійника.

А ще я думав, чи треба про це комусь говорити чи ні. Про ці гроші знали, наприклад, батько й мати. Але це не повинно їх надто хвилювати, то були мої особисті гроші. Крапка. Утім, не все так просто. По-перше, Аделіна була наркоманкою, тому кошти їй могли знадобитися знову, і то вже незабаром, а по-друге, у неї був ключ від моїх дверей. А це означає, що вона могла прийти ще, винести коштовні речі та техніку, і не тільки мої, а й батькові, і Шу. Цілком логічно буде змінити замки. Звісно, можна збрехати, начебто в мене витягли з портмоне ключ. Усе можна було зробити тихо, якби мені так сильно не хотілося, щоб мене хтось пожалів. Ніколи б не подумав, що це мені буде потрібно. Співчуття – мені? Та я ніколи не скавулю і завжди сам усіх підтримую.

Раніше прояви співчуття мене принижували. І дратували. Що зі мною? Справді, це був перший випадок, коли мене кинула жінка. З кожним трапляється, я це розумію. Чи думав я, що буду постійно з нею разом? Інколи я прагнув цього, інколи не вірив у це, часом мене це дивувало та лякало. Двічі було так, що я затамовував подих і просив у Бога, щоб ця жінка була зі мною довіку. Набагато частіше мій мозок атакували запитання: «Що я роблю з незнайомою людиною? У цьому ліжку, у своїх думках та у своєму житті?» Аделіна була специфічною жінкою, до того часу мені такі не зустрічалися. З нею можна було говорити про серйозні речі, про хлоп’ячі забавки та турботи, вона все це сприймала, розуміла та навіть давала поради. І слушні! Чого їй бракувало? Чому вона залишила мене? Вона ніколи про це не скаже. Ніколи. Годі запитувати. Або відчувай сам, або це тобі не дано. Це її життєвий принцип. Принцип стосунків. Навіщо забрала ці гроші, вона ж знала, від кого ці гроші і як я до цього ставлюся, сентиментальний телепень.

Мамі сказати? Віолетта Вайґель-Вітовська зневажає людей, які вициганюють жалість. Хіба їй у житті було солодко? Особливо в тому житті, у якому її народили. Ні. Вона нагадає мені про мету. Про мету та силу. Яка в мене мета? Повернути Аделіну? Я не переконаний, що від цього мене попустить. Маму повернення Аделіни тільки розважить. Яка це мета? Я наслідував її характерні вилиці, але не успадкував її виразного характеру. Батько? Це вже ні, ні за яких умов. Принизливо зізнаватися в цьому батькові, я навіть познайомити їх не встиг, усе хизувався своєю жінкою, своєю дорослістю, самостійністю, аж пшик? Де воно, усе це? Мої гроші вкрала дівчина, яка мене до того ж кидає, а я виглядаю, як розчавлений дощовий черв’як, який зовсім не хотів потрапляти під черевик, але його виманив перший теплий весняний дощ. Йолоп. Я – йолоп. І немає зараз ніде у світі більш жалюгідного створіння. Як мені зле. Руки холодні, такі холодні, як у Шу, можливо, анемія – це заразно? Анемія – хвороба, назва якої схожа на назву блідої бузкової квітки…

«Привіт! Справ багато?» – «Привіт, справ багато. Що в тебе з голосом. Хворієш?» – «У певному розумінні. Слухай, ти себе колись ненавиділа?» – «Ха! Неодноразово, питаєш таке… Я в цьому фахівець». – «Тобто в тебе професія не тільки переклади, а ще й самоненависть?» – «До певного часу була. Потім я почала з цим боротися. Завдяки одній своїй подрузі. Вона вказала мені на те, що це деструктивно, руйнує особистість, псує характер, і навела вагомі приклади. А потім навчила працювати з тим, щоб любити себе, пильнуватися та вміти прощати. Не завжди виходить, але я тепер знаю, що це можливо, бо зі мною відбулися маленькі, але позитивні зміни. Що в тебе?» – «А ти можеш приїхати, тільки зараз? Бо я нап’юся». – «Уже їду».

І вона справді приїхала. Поки добиралася, я двічі набирав її номер, щоб сказати, що нічого та нікого не потребую, а тим більше її уваги, але скидав дзвінок. Я нервувався та почувався лайном. Щоб позбутися цього стану, випив півпляшки джину. «Аделіна?» – запитала вона. Ось так просто. Без жодних моїх пояснень. Звідки вона могла знати?… «Новий смугастий светрик?» – запитав я. «Подарунок», – сказала вперта Шу. З певного часу я вів боротьбу з її смугастими кофтинами, і їй це було відомо. «Сказала, що ви різні люди, а відтепер і жити будете нарізно?» – «Щось таке. А ще поцупила три тисячі євро. Мої три тисячі євро, а я думав, що збираю їх на свої забаганки. Утім, де тут протиріччя? Хіба Аделіна та наші стосунки – не мої забаганки?» – «Слухай, пропоную випити, як порядні люди, тобто з келихів. І поговорити. Не край себе і не захлинайся в жалю, добре?» – «Відчепися». – «О, ну-ну, давай. Почалося». – «Відчепися, кажу. Усе одно ти нічого не розумієш, та воно тобі не треба. Повчати тут. Досить. Навчений вже. Доросла, блін». – «Шантажування віком – не найкращий спосіб порозуміння…» – «Та ви ж самі, самі перші лізете з цим віком, а що залишається нам? Відчути себе дебілкуватою біомасою, малечею, що тягне руки до чайника, що закипає? Дякую. Ти така доросла, така, така, а сама через паркани стрибаєш, та й узагалі… як мені все набридло. Я думав, що хоча б ти… Як я втомився».

«Слухай, вік – це дуже відносно, розумієш? З віком мозок може працювати краще, а може й гірше. У тридцять три роки Христос мав учнів та світлу ідею, його було вбито. У тридцять три роки богатир Ілля Муромець тільки-но піднявся з печі. Вік – це дуже відносно, розумієш?» – «Ти хочеш сказати, що немає ніякої різниці?» – Шу щось візерунила на папірці. «Не зовсім. Дивися». Я подивився. То були цифри. 24:33:42 «Це що? Новий час, коли пускатимуть «Секс і місто»?» – «Ха-ха-ха. 24 – це ти, 33 – я, 42 – Вітовський-старший. Схоже на годинник, так? Ти – години, я – хвилини, він – секунди. Так воно і є. Зараз тобі життя здається набагато довшим та повільнішим, ніж здається мені, і я вже прискорила ходу, а Вітовський-старший перейшов на біг». – «А я гуляю?» – «Гуляєш. Це природно. У тебе дійсно більше часу. Правда, ще не відомо, як ти цим скористаєшся». – «Мені зараз здається, що я погано користуюся». – «Можливо, усе не так погано… Слухай, давай наливай та розповіси мені про Аделіну, якщо буде твоя ласка». Я знизав плечима. Чому б ні?

«Вона дивна. Аделіна дуже дивна. Я не можу сказати, що вона мені сподобалася зовні. Ні, як каже Милиця, у неї руки як ноги, а ноги як туго скручений стандартний аркуш ватману. Я на таких креслив схеми… Вона худа. Непропорційно складена. У неї нервові та нерівні губи. Вона – наркоманка. Вона найкраща у світі дівчина, у якої на все є власна думка. Небагато є людей, які мають власну думку та можуть її захищати, правда?» Шу мовчки розливала спиртне. «Щось ми постійно п’ємо», – зауважив я. «Та й не кажи, куме», – відповіла Шу. «Я раніше думав, що можу кохати тільки вродливих дівчат, та ще рік тому на таку, як Аделіна, не звернув би уваги. Мені подобалися пружні сідниці, великі очі, пухкі губи, довгі ноги… Тобто і зараз все це мені подобається. Але з Аделіною я збагнув, що не все так просто, далеко не все так просто. Я маю на увазі вплив зовнішності. Що може бути інакше. Можна закохатися в щось інше. Я й сам кілька разів, коли натрапляв на дивні в моєму розумінні пари, казав: «Що він (вона) в ній (ньому) знайшли?» І не міг збагнути, що саме. Адже я і не шукав насправді, я порівнював зі своїми зовнішніми ідеальними параметрами. Хтось із пари потрапляв під них майже ідеально, а хтось – зовсім ні. Знаєш, може, це виглядає смішно, але я думав: «Якщо я покохав дівчину, яка далеко не мій ідеал, значить, це справжнє почуття, справжнє кохання», – а тепер я не знаю».

«Слухай, а чим вона займалася? Тобто коли почувалася добре, були ж такі періоди, правда?» – «Звісно, що були. Вона фотографувала, працювала для журналів, у неї був власний фотопроект. Вона знімала кохання предметів. Якщо бачила, наприклад, дві прищіпки на мотузці, які схилилися одна до іншої, – негайно клацала, це було зворушливо… А ще вона писала оповідання. Одне присвятила мені. На день народження. Мені ніколи ніхто не присвячував оповідань…» Я вийшов до своєї кімнати та приніс оповідання Аделіни. «Хочеш, я прочитаю тобі?»

Оповідання Аделіни, яке вона присвятила Максу

«Soyez le bienvenu [15]», – почув я її, очевидно, захриплий голос. Вона з’явилася у дверному прорізі, витончена фігурка в чорному, залита білим сонячним світлом, таке собі чорне лицарське ратище, яке розбивало пил. Напевне, перед моїм візитом вона плакала. Темні кола під очима на смаглявому обличчі. Волосся вільно мандрує її спиною. Від вітерцю. «Чого ви стовбичите? Заходьте!»

Я зайшов до зали. Тут було темно. На вікнах чорні фіранки. Під скляним ковпаком тіпається дивний метелик. Я несамохіть відсахнувся. «Це…» – Мій вказівний палець зрадницьки затремтів, чорний метелик із зображеним на ньому черепом продовжував свої хаотичні, але впорядковані рухи. «О, c’est symbolique, n’est ce pas? [16] Це ж лише чорна вдовиця. Не бійтеся. Вона не завдасть вам шкоди».

Вона взяла за звичку підсміюватися наді мною. На величезному, на всю кімнату, чорному килимі, лежали англійські подушки-теки, на них стояли кавники, горнятка, змелені горіхи, маленькі керманки з налитими в них глейкуватими ароматними речовинами. Усі ці харчі та предмети були по-східному ледачі, від них ішла солодка знемога. Диванів не було. Відрубно біля вікна стояв кальян, надутий та пихатий, схожий на фонтан, вкритий фальшивою позолотою. Вона граційно вмостилася на килимі, покликала мене поглядом. Руки її були зайняті приготуванням східного кавового напою. Її очима блукала усмішка, що на мить вислизнула на поверхню блискучою рибкою, а потім зникла за довгими віями.

«Ви наче хотіли зі мною поговорити?» – «Так, – підхопився я та присів із нею поруч, але з невідомих причин влаштувався на безпечній відстані. – Ви ж мадам Т.?» – «Мадемуазель». – Її прекрасні очі оглядали мене уважно, наче фахівець оглядає народжене цуценя: чи відповідає він стандартам, чи ні. «Ну і про що ви хотіли зі мною поговорити? Хоча, Mon Dieu, я здогадуюсь…»

Метелик, який невгамовно бився об скло, нервував мене. Мені почало здаватися, що з-під його маленьких крилець ллється кров. «Я хотів би поговорити з вами про пана Т., мене він цікавить із точки зору… із точки зору», – я затнувся, намагаючись дібрати потрібні слова. «А ви знаєте, ви б йому сподобалися. Так… Так! Ви добре звучите. Трохи фальшуєте, але в межах допустимого. Йому подобається, коли звук бринить дзвінко, ясно, прозоро. Ви ж, мабуть, знаєте, що в нього був бездоганний слух. На вас він обов’язково звернув би увагу. Тобто на те, як ви говорите». Вона всміхнулася мені поблажливо, наче присіла у формальному реверансі. «Він був… знаєте, він був чудовим. Тонким, принадливим, чуттєвим. Надзвичайно чуттєвим, – вона наблизилася до мене. Я відчув пахощі мигдалю, розтертого на її пальцях, та небезпеки. – Він тягався за кожною, навіть із тих, хто не викликав у мені довіри, а в нього – симпатії. На моє запитання, навіщо вона йому або що він у ній знайшов, він непохитно відповідав: «Je veux, c’est tout! [17]» Його бажання були понад усе».

Слово «був» застрягло в мені кілком осичини. Дивна жінка, дивний будинок, чорний одяг та чорні крила метелика, крила цього навіженого метелика своїм безупинним миготінням страхають мене. Адже це вона його вбила, вона вбила його. «Ви!!! Ви…» – я починаю захлинатися. – Ви вбили його!» Я таврував її, ніколи у своєму житті я не був таким відчайдушним, сміливим, я прагнув сатисфакції, але якої? «Нісенітниця. Він утік від мене. Знаєте, у житті кожної великої малярки є коханці, які не відбулися». – «Я вам не вірю», – голосно вигукнув я та відразу відчув себе актором-нікчемою. Вона засміялася. Легко підвелася. Стояла просто наді мною, струнка, небезпечна, гарна, та реготала, реготала, реготала…

Мій крик поглинув мене. Я плутався у лабіринтах цього великого пустого будинку, я біг, біг подалі. Мене вмивав власний холодний піт, я гепався на землю, підводився та біг далі. А її захриплий сміх усе одно наздоганяв мене та лоскотав мої п’яти.

Я закінчив, але в мене склалося таке враження, що Шу продовжувала слухати. А мені на мить здалося, що у вікно б’ється чорний метелик. Я здригнувся. Чомусь уявив, що він б’ється в моєму серці. Нарешті Шу протягла зі співучою інтонацією: «Французька…» Мені раптом стало смішно, метелик зник. «Насправді Аделіна не знає французької». – «Та ну. Не вигадуй, дай сюди аркуш». Я простягнув. «Тут жодної помилки». – «А й не могло тут бути ніяких помилок. У неї є звичка, їй подобається французька, навіть не вимова, а на вигляд. Усі ці «Je veux, c’est tout!», мені навіть було смішно. Якщо в книжці, яку вона читала, були французькі слова або вислови, вона переписувала їх у зошит, а потім користувалася, коли писала свої оповідання». – «А навіщо?» – «Не знаю… Хто вас, жінок, розбере? Подобалося, та й годі».

«Слухай, взагалі-то… знаєш, такий специфічний твір. Вона точно тобі його присвятила?» – «Вона так сказала. Це про дослідника, який цікавився долею одного музики. Може, Аделіна натякала на те, що я доскіпливий?» – «Можливо. Але зрозуміло, що вона змальовувала себе». – «Так, жінка-ратище – це вона». – «А чорний метелик – ваше кохання? Ця чорна вдовиця? Що це, почуття?» – «Не знаю. Аделіна не любить, коли все ясно і зрозуміло. Вона любить натяки, чорний колір, напівтони. Вона не любить визначеності. Зовсім не любить». – «Творчі люди іноді набагато простіші, ніж уміють із себе вдавати», – промовила Шу. «Не знаю. Але мені ніхто і ніколи не присвячував творів. Це було зворушливо. Знаєш, скільки разів я це перечитував?» – «Особливо, коли вона пішла і ти збагнув, що вона не просто пішла, а ПІШЛА, так?» – «Так». – «Такі речі дуже прив’язують до людини, я це чудово знаю. Але, Максе, зрозумій, ніякі присвяти – ні оповідань, ні картин, ні цілого життя – не означають, що ви будете разом, що ти – єдине, що потрібно цій людині. Бо все це може бути простим самовираженням. І все. І ти тут ні до чого, просто вдалий провідник». – «Я все це розумію, просто то було моє кохання, от і все». – «А вона казала, що кохає тебе?» – «Ні, вона не любила все це. Їй не подобалося, коли я освідчувався. А я казав, що люблю її, бо відчував це, і це почуття було таким великим, знаєш, що я просто не міг утримувати його в собі, треба було комусь розповісти… Я просто не розумію, що сталося, чому вона кинула мене? Що я робив не так?»

«Слухай, пам’ятаєш мою Наталку?» – «Шу, ну що це за панство? «Моя Наталка»… Ти ж не Папа Карло, який із дровиняки виробив Буратіно? От Буратіно був його. Чого б не спитати, чи пам’ятаю я дівчину, яка працює разом із тобою?» – «Який ти причепа. А може, я її виплела з різноманітних трав? Але я не про це. Вона довгий час зустрічалася з хлопцем, у якого були закохані майже всі її подруги. І їй він подобався, я не знаю, кохання то було чи ні, але подобався, і це – незаперечний факт! Вони прожили разом п’ять років». – «А потім він її кинув та нічого не пояснив?» – «Ні, це вона його кинула і йому нічого не пояснила, натомість дещо вона пояснила нам. Виявилося, що він запропонував їй побратися, а вона подумала, що від нього в неї народяться руді діти, а вона терпіти не може рудих людей. І цього було достатньо для того, щоб вони розійшлися». – «Ідіотизм. Вона що, расистка?» – «Певною мірою, як виявилося».

«Жити разом – це велика праця. А жити з творчими людьми – це складніше в декілька разів, і знаєш чому? Тому що вони переважно нічого не говорять. Як Аделіна, так. Ти мусиш їх відчувати, але вони не ставлять мети відчувати тебе. Якби ставили, можливо, усе було б інакше». – «А може, людину взагалі не можна зрозуміти?» – «Думаю, що людина може все, варто одній захотіти зрозуміти, а іншій захотіти допомогти. Я тобі розповідала про свого чоловіка?» – «Ти – ні. Але Марлен розповідав, як той хотів повісити його на шовковій краватці». – «Це він про першого тобі розповідав. До речі, це правда. А я маю на увазі свого другого чоловіка». – «Я нічого про нього не знаю. Та й не вистачало, щоб я ліз до тебе із запитаннями про твоїх чоловіків… А можна в тебе запитати?» – «Ну?» – «А батько…» – «Що батько?» – «Він тебе розпитує про твоїх чоловіків? Ти не подумай, що я пхаюся не у свою справу, мені практично цікаво, чи можна таке запитувати в жінок?» Шу мені підморгнула: «Ти мусиш таке відчувати». – «Хочеться тебе копнути за ці слова…» – «Ха-ха! Мені здається, жінки самі розповідають те, що вважають за потрібне. Як і чоловіки. Усе-таки минуле є в усіх, яка різниця, як воно буде інтерпретоване? Навіть безпосереднім учасником подій. Я ж не була присутня при цьому, не можу бачити все його очима, відчувати його серцем, хай би як намагалася, у мене може скластися хибна картина його попередніх стосунків. А в нього – моїх». – «Ти хотіла щось сказати про свого колишнього чоловіка», – нагадав я. Шу вагалася. «Так, хотіла. Просто побачила певні аналогії: він був творчою людиною, сценографом, та пиячив. Тобто не пиячив, він був хворий на алкоголізм, але зараз подумала, чи потрібна тобі ця історія?» – «Давай я це вирішуватиму. Починай!» – «Добре. Вона, власне, є ілюстрацією наших стосунків, і не дуже марудна…»

Одна доросла історія Шу про родинні цінності

Галя захоплюється зціленням. Ні, не так. Галя переконана в тому, що зцілення людей – це її дар. Вона створює особливі мазі на основі білої глини та меду. Треба звернутися до неї з проханням підібрати щось від головного болю. А ще краще взяти мазь та намастити палець або лоб! Так, щодо Галі – то практично й усе. Треба шапкувати, але не перегравати, усміхатися, говорити компліменти щодо її волосся, але це не складно, у неї чудове волосся. Цікавитися таємницею утримання та прийомами зваблення чоловіків. Тому що чоловіки – це треба запам’ятати – завжди були та будуть у захваті від Галинки.

Тепер Альбіна. Альбіна вважає себе вродливою, справжньою жінкою, унікальною з усіх боків, треба знову вихваляти її волосся, цицьки, захоплюватися її сміхом… Господи, як можна запам’ятати все це безглуздя? Ще складніше збагнути, як усе це вимовляти та як поводитися, щоб виглядати природною.

Учора мене продав мій чоловік. За двісті доларів. Казанові. Задешево, звісно, але коли організм щоденно просить похмелятися, можна віддати за безцінь. Варто радіти тому, що хоча б за двісті доларів, а не за пляшку горілки.

Я стояла над чоловіком із холодним рушником, який скрутила у джгут, і не знала, чого мені більше кортить: прикласти рушника до його лоба чи вдарити. Він тулився у кутку та скиглив. Так продовжував скиглити цілу ніч. Я прокинулася від цього скиглення та вийшла в коридор. І побачила його в цьому кутку. Чотири години по тому. Розмовляти не було жодного сенсу, та й про що? Про що розмовляти з людиною, яка скиглить, як голодний собака на місяць. Про кістки? Можна було притулитися до нього та теж скиглити. Я так і зробила, коли втратила сили, намагаючись витягнути його звідти, дотягти до ліжка, роздягти, вкласти, вкрити ковдрою та заколисати. Я сіла в іншому куті та теж заскиглила. Спочатку тихо та несміливо. Потім уголос. Де один собака, там і інший.

Укотре я думала, чому з ним живу? Тільки тому, що він розумний хлопець, схожий на актора Джонні Деппа й очі в нього незвичайного кольору морської хвилі, у якій роздивляється себе сонце? Невже цього досить, щоб витримувати поруч із собою алкоголіка? Важко бути потрібною людині, у якої одна потреба – випити. Я встала та втекла в ранок, що тільки народився. А коли надвечір повернулася, мій насуплений чоловік сидів за столом та харчувався кавуном із чорним хлібом. «Привіт. От виводжу шлаки», – сказав.

«Грошей немає», – ще констатував він. Грошей постійно не вистачало, я ще примудрялася допомагати мамі, решту він згорілчанював. «Заперечення в тебе є з цього приводу?» Не було в мене ніяких заперечень, привід був, а от заперечень не було. «Треба заробляти, я правильно кажу? Ми ж із тобою що, а точніше – хто? Ми – молоде подружжя, що розвивається, для нашого зростання та стабільності необхідно віднайти гідне фінансове сприяння. Гроші не головне, так. Але інакше марудно жити, якщо без грошей, а, Шунько, ти погоджуєшся?» – «Тобі запропонували роботу? І ти погодився на неї вийти?» – «На роботу, звісно, марш-марш! Я це давно вирішив. Неодмінно на роботу. Але зараз я про інше тобі товкмачу. Сьогодні ввечері Шунька буде працювати. Робота в Шуньки буде весела-превесела, чудова-пречудова, навіть не робота, а розвага! Ще й платитимуть. Казанову пам’ятаєш?» – «Не те щоб пам’ятаю, але начувана-начитана». – «Ха-ха-ха. Дуже смішно, мала. Дуже. Я Хазановича маю на увазі, якщо ти дійсно не второпала». – «Це пухкий такий? Він ще шекерявить? З носом, що схожий на крутий трамплін для гномиків? Твій колишній однокурсник?» – «Ну так. Я тебе йому продав на вечір». – «Що ти, коханий, зробив?» – «Продав же, кажу. Двісті баксів на шляхах нашої великої Батьківщини не валяються, сама розумієш. А якщо і валяються, то не на моєму життєвому шляху. Усе десь на чужинних узбіччях». – «Я, можливо, щось недочула, але мені здається, що ти вже зовсім охрінів. Пішов ти!» – «Шунько, ти чого? А… дурна, от дурна. Іди сюди. Я ж не в тому смислі тебе продав, заспокойся, хочеш лапку тобі дам, слугуватиму, хочеш? Скажи мені: «Голос». І я миттєво: «Вав-вав-вав!» Сідай, поговоримо!» Я сіла.

«Продовжимо. Донька Альбіни, Орися, – народжена для опери. Маленька принцеса, яку створено для постійного захоплення. Вродлива, витончена, гармонійна. Необхідно попросити дівчинку, щоб вона щось заспівала… Син Альбіни – Назарій – тоскний підліток без хисту та харизми. Йолоп. Тому можна не звертати на нього ніякої уваги. Ось воно! Нарешті. Полегшення яке. Дякую тобі, Назарчик, суспільство та Батьківщина в особі мене тебе ніколи не забудуть…»

Казанові було необхідно привести додому дівчину. Свою кохану дівчину. На цьому наполягала його мати – пишногрива та цицькаста Галя. Тому що для Казанови настав час одружуватися та залишати материнський дім. Тому що Казанова брехав цілий рік, що зустрічається з дуже інтелігентною, рафінованою, приємною дівчиною, легкою та наївною, з родини творчої інтелігенції, майбутньою акторкою. З квартирою та перспективами. Великими. Тому мати вирішила, що зволікати з одруженням небезпечно, треба познайомитися та доручити цьому янголу свого сина. «Слухай, коханий. Легка – це ще я зможу. Але яка з мене наївна?» – «Боже мій, люба, я тобі як сценограф кажу, немає нічого простішого, ніж зобразити наївність. Треба частіше кліпати віями. От і всі премудрості». – «Якщо я часто буду кліпати віями, то в мене з незвички проросте ячмінь на оці». – «У, це аргумент. Але не хвилюйся, я тобі скручу дулі, і він вщухне. У цьому можеш на мене покластися. Цілком. Ще буду говорити: «У вовчика боли, у зайчика боли, а в Шуньки не боли». Не буде в тебе ніякого ячменя, не вигадуй. Все-все-все! Не сперечайся, це тобі не личить! Казанові я відразу сказав, що в мене є дивовижна дівчинка, яка йому підходить на сто відсотків, майбутня акторка, яка може вдавати із себе все, що заманеться. Вродлива, не білявка. На цьому я наголосив, тому що його жіночі родичі мають щось проти білявок. Бачиш, як славно все склалося? Те, що ти не білявка і їм білявки не подобаються. А якщо б ні? Довелося б витрачати гроші, перефарбовувати тебе. Зараз він прийде. Казанова. Щоб тебе проінструктувати. Скаже тобі, як поводитися, що вдягти». – «Ще й що вдягти він мені буде диктувати?» – «Ну а як ти думала, Шунька, це ж він тебе вигадав, а не я, і тим більше не ти. Він чітко уявляє, що і як. Так що доведеться відповідати його стандартам».

«Слухай, а може, не треба в це влазити?» – «Звідки в тебе таке панство – розкидатися грошима? Знаєш, що східна філософія говорить? Якщо тебе знайшли гроші – усміхнися їм та візьми як належне. А ти що робиш? – Я всміхалася. – Так справді краще. Концентруйся на справі, ти – акторка, ти на все здатна, ти – улюблена дівчина Казанови». Я зітхнула. «Ох, добре, але все-таки який він неприємний. Якщо тобі так закортіло мене продати, чого б не продати мене комусь виразнішому?» – «Слухай, усе грає на нас. Творчі натури, як ти в даному випадку, часто захоплюються усілякими потворами. Це аксіома. І потім, кохана, мені як твоєму чоловікові безпечніше продати тебе уроду, ніж красеню. Хто знає, як у тебе склалися б стосунки із красенем? А так я в безпеці. Потім, слухай, тобі з ним не фотографуватися і не цілуватися навіть. Ти сором’язлива та наївна, не забувай. Не такий уже це подвиг – кілька годин побути з Казановою та його родиною в закритому приміщенні. Що це з тобою відбувається? Надвечір ти стаєш такою вередливою, жах. Годі капризувати. Давай краще будемо кохатися». – «Чекай. Слухай, а що з його носом? Він вірмен чи єврей, твій Хазанович?» – «Чого ти відразу так некошерно висловлюєшся, га, мала? Не помічав за тобою проявів антисемітизму. Але якщо ти вже така непримиренна із сіоністською змовою, то інформую: Хазанович не єврей, а білорус. Ніс йому зламали в бійці, ще в дитинстві».

Якщо ніс Хазановичу і зламали під час бійки, то цей зухвалий напад було здійснено на всю його родину і в усіх постраждали носи. Це перше, що промайнуло в моїй голові, коли я побачила наче розплесканих по стінах Галю, Альбіну, Орисю та Назара. На Назара гримнули, і він зник. Моєї появи чекали. Галина й Альбіна насувалися на мене з обох боків, і я зрозуміла, що саме зараз їхні дивовижні цицьки зійдуться на моїй шиї, і голова моя опиниться в цих еротичних лещатах. Закортіло підстрибнути вище, що я і зробила. «О, ви з циркової династії?» – запитала мене Альбіна-поціновувачка мого стрибка, що вже встигла морквяною помадою заплямувати мій светр. «Дівчинко наша, як нам кортіло побачити вас, торкнутися, ми вас чекали з таким тремтінням душі», – засоловейкувала Галина, так старанно й голосно вимовляючи кожне слово, наче збиралася повідомити ближніх про землетрус. «Це Олександра принесла вам, мамо, і тобі, Алько». Казанова подарував дамам ним же придбані троянди. «О, як це мило, але я надаю перевагу трояндам, крупнішим за ці, ха-ха, Сашенько, це вам зауваження на майбутнє. Ви ж бачите, які ми з мамою помітні жінки, які в нас форми, нам крупність подобається в усьому!» Я кивнула. «А це – дітям!» – натомість проголосила я та протягнула яскравий пакунок із солодощами та фруктами. «Чого ж відразу дітям? Це, Олександро, потрібно нам. Чи нашим дітям не потрібні здорові та сильні батьки?» Пакет рушив на кухню, дивуючись амплітуді похитування стегон Альбіни. «Ви – акторка, ах, Боже ж мій, наскільки це захоплива професія. Як це жіночно, як божественно! Орися теж буде акторкою, ви послухайте тільки, як вона співає». Отже, почалося.

«Ви собі не уявляєте, яке для нас щастя, що ви знайшли одне одного. Ви і Антон». – «Ось як звуть Казанову – Антон, – подумала я. – Зватиму його Тошка». «Раніше він зустрічався з дуже небезпечною дівкою, хвойдою з-під Білої Церкви. Вона відразу кинула оком на наші родинні цінності. А родинні цінності не така річ, щоб віддавати бозна-кому. А вона така пронозлива потвора, загарбниця, практично захомутала нашого бідного хлопчика, плакала, що вагітна, що жити їй нема де. А в нас що, гуртожиток чи ОХМАТДИТ?» Я кивала зі співчуттям. А сама думала, що не дай Боже кому-небудь потрапити до такого ОХМАТДИТу. «Нам потім яйця йому довелося крутити», – почула я голос Альбіни. «Перепрошую?» – «Яйця йому крутили». – «Допомогло?» – поцікавилася я. – «Були б свіжі яйця – допомогло б. Але де їх знайти з такою екологією? Попустило його, навіть із такими яйцями, якби не крутили, було б гірше».

«Ви ж маєте на увазі… ееее… курячі?» – зовсім безпорадно запитала я. «Звісно, дитино. Але я розумію вашу стурбованість, бо з такою екологією ні в яких яйцях не можна бути впевненим», – Галя наблизилася та прошепотіла у вухо: «Найголовніше, Олександро, ретельно прасувати труси, як слід випрасувані труси – запорука здорових яєць, ви вже довіртеся мені, скільки я перебачила, перепрасувала». Узагалі-то ніколи за все моє життя об мене не терлися цицьками жінки. Переважно коти спинами по ногах і чоловіки чим доведеться по чому доведеться в громадському транспорті. Галя з Альбіною безсоромно терлися об мене цицярами, особливо сподобалися їм мої плечі. Це було дивне, незвичне та неприємне відчуття.

«Ми ж будемо телефонувати одна одній, дитинко?» – притискувалася лівою цицькою до мене Галя. «Може, наступних вихідних влаштуємо родинний виїзд на природу? Ваші батьки люблять природу?» – праворуч притискалася Альбіна. «Тільки обов’язково біля води. Там мій голос лунає так проникливо…» – засопранила десь поруч Орися.

Нарешті все це скінчилося, ковток свіжого повітря й заднє сидіння таксі. «Нормально все відбулося. Дякую, – прошекерявив Тошка. – У разі чого домовимося, але певний час вони мені не будуть дошкуляти».

Я думала, що ніколи їх більше не побачу. Казанова нам не телефонував. «Ти бач, яка потвора, економна наволоч», – говорив мій чоловік. На згадку про родинні цінності Хазановичів мені залишилися спогади про чоловіка, який пропиячив двісті баксів наступного ж дня, а ще маленька коробка від фотоплівки, у яку Галя поклала свою цілющу мазь. «Це для хорошого кольору обличчя, дитинко, та від мозолів». Начинням коробочки я лякала подружок.

Галю я упізнала відразу, щойно почула її своєрідний голос: «Моя дівчинка потребує найкращого перекладача». – «Галино Альбертівно, люба моя, не хвилюйтеся, ось Олександра Володимирівна – це та людина, яка надасть вам якісну та професійну допомогу», – гуркотів Марлен. Він любив підлабузнюватися до крупних жінок напівпохилого віку.

«Чудово, божественно, ми так втомилися в цій нерівній боротьбі! Відомо, що Аля – найкраща наречена для нього, але там така конкуренція, ще б пак! Він заможний американець, і всі маргінальні хвойди повилазили зі своїх смердючих говноселищ і почали йому писати, а він на такий попит не сподівався, ще б пак, старе доробло, а тут купа молодих дівок, що й у рота залюбки візьмуть, і свій охоче прикриють, як що не так. Але я не дозволю всім цим селючкам зазіхнути на наші родинні цінності. Їх буде покарано. Та це згодом, а поки мені треба, щоб ви підготували листа до цього старого покидька Дугласа досконалою англійською. Так, а це що таке?» – Галя вирячилася на мене. Потім почала озиратися. – «Ні, це вже нестерпно. Мені присягаються, що це найкраща перекладацька контора в місті, і що я бачу? Чого ви мовчите, Марлене, чого ви мовчите? Ви думаєте, що це вам минеться, що я це проковтну, що ви тут граєтеся в театр? В шапіто? Що це? Ви пропонуєте мені послуги посередніх акторок. Та хто їм дозволив гратися у професійних перекладачів? Я вимагаю негайних та ґрунтовних пояснень! Та ви з глузду з’їхали, пропонуєте мені це, та вона ледь не пошила у дурні мого бідного сина, вона знехтувала нашими родинними цінностями! Та її батьки все життя тиграм хвости крутили, ви хоча б це знаєте? Ви диплом її бачили? То що там написано, га? Адже вам однаково, так? Аби вродлива пика та симпатична дупка, так? Вам усе це не минеться!»

Того дня всі мої співробітники дізналися про мене багато нового. Навіть Марлен перелякався, коли почув, що після мене сину Галини довелося крутити яйця. Галина Альбертівна пішла геть, вона була ображена та нічого не розуміла. Хоча акторка, яка зображає із себе перекладачку, – явище значно більш природне, ніж перекладачка, що зображає акторку. Але про це вона не дізналася. А якби й дізналася – не повірила б. Тому що вся ця історія абсолютно не вписується в родинні цінності Хазановичів.

Протягом цієї історії я сміявся. Зараз сміялася і Шу, коли ж вона розповідала, то намагалася бути серйозною. «Такі справи», – сказала вона. «Ти його покинула, свого чоловіка?» – «Довелося. Я не така сильна, як мені здавалося на початку. Усе завершилося сумно, я просто зробила крок і залишила його на підлозі. Звісно, що ми продовжуємо спілкуватися. У нього молода дружина, і він кинув пити. Вона змогла це подолати, а я – ні». – «Ти шкодуєш, тобі соромно?» – «Було. Уже минулося. Можна нескінченно жаліти, а він би продовжував пити – я не надихала його на тверезе життя». – «Я іноді думаю, що міг би допомогти Аделіні». – «А вона хіба просила тебе про допомогу?» – «Ні. А ще я думаю, чому вона взяла ці гроші, чому? У неї заможний батько в принципі гроші ніколи не були для неї проблемою». – «Вона просто здатна це зробити. Здатна і зробила, не шукай пояснень. Це марно».

«Мені здається, що я приречений бути один». – «Це звучить так фатально… Облиш це. Знаєш, мій перший чоловік говорив, що зі мною неможливо жити, така я нестерпна. Зі мною можуть жити, на його думку, тільки кактуси, тому що їм не потрібна моя увага, та кицьки, які верещатимуть доти, доки я їх не нагодую… Але це ж неправда? Я живу з твоїм батьком, і нам добре. Просто треба знайти свою людину. Хоча це й непросто. Найскладніше в житті знайти себе, а на другому місці – свою людину… Ось так. Утім, навіть ти мене якось витримуєш…» – «Не забувай тільки, що я тебе витримую лише завдяки тому, що ти грала в карти з Генрі Кіссінджером, а він написав першу книжку, яку я прочитав англійською мовою! Але якщо тобі хтось подарує ще одного смугастого светрика, хтозна, чи витримаю я?» – «Ну звісно, як таке забути?»

11

«Мені це здається, чи в тебе дійсно потеплішали стосунки з Максом?» – запитав Вітовський вранці, коли Макс уже побіг на якусь презентацію, а ми ще вовтузилися на кухні. Саме запитання було простим, але інтонація… У моєї бабусі була така сама інтонація, коли вона підозрювала мене в скоєнні побутового злочину. Яскравим прикладом був той випадок, коли я вишкребла ножем на шафі знак Зорро, щоб він прибіг та врятував мене від виконання задачок із відсотками (як воно там зветься – пропорції, о!), а бабця підійшла і лагідно запитала: «Сашулю, скажи мені, дитино, ти підходила сьогодні до шафи?» У цьому запитанні було вміщено впевненість, відповідь та майбутні заходи перевиховання. Ще з дитинства я не знала, як поводитися, коли тебе викривають у чомусь поганому, а ти, коли це робила, і думати не могла, що це щось негідне. У таких випадках зазвичай я починала терти ніс, це стимулювало мій мозок.

Зараз я ледь утрималася від рятівного руху. «Так, – натомість сказала я. – Начебто ми стали трохи ближчими, принаймні, мої светри він більше не займає. Ми інколи разом п’ємо, і йому подобаються мої друзі. А ще він мені розповів про Аделіну… Слухай, але я ж тобі все це розповідала!» – «У», – сказав Вітовський. І треба було змовчати, це ж не я почала цю розмову! Але я не змовчала, тому що мені кортіло дізнатися, що міститься в цьому «у», хоча я приблизно здогадувалася.

«У?» – запитала я. Це було дивно, точніше, я щоразу дивувалася тому, наскільки ми з Вітовським відчуваємо настрій одне одного. «Мене це непокоїть. Ні, правда. Ти скажеш, що я схибнувся, що я зовсім втратив розум та совість, але замість того, щоб радіти, мене це бентежить». У голові моїй вирували думки, що Вітовський хвилюється з приводу «а раптом вони закохаються». Я знала, що він переймається саме через це, але то було таке ідіотство, що народжувати та виштовхувати щось подібне в простір не хотілося. «Хай буде мертвонародженим, не буду це проголошувати», – подумала я. «Він привабливий хлопець, так?» Ха, а що я подумала? «Так, привабливий, схожий на Віолетту більше, ніж на тебе», – це я умисно сказала. Вітовський набурмосився, от зараз ляпне: «А я не привабливий?» – «Євгене, слухай, ну що ти верзеш? Якби ти був для мене непривабливим, я б тебе не кохала. Давай не занурюватися в цю розмову, треба швидко повторювати каву та бігти на роботу».

«Я просто думаю, він привабливий, тобі такі більше подобаються, я ж бачив фотокартки твоїх чоловіків, вам весело разом, ну, це зрозуміло, ви майже однолітки». – «Тиць-дриць», – сказала я. Ось чим пояснюється те, що він уже третій день поспіль вертиться в ліжку, як муха в окропі, а коли ми кохаємося, наче намагається почути голос Божий. Я більше нічого не могла сказати: «Тиць-дриць». Повторила. «Звабницям синів своїх чоловіків наливають ще кави?» – «Наливають», – зітхнув Євген.

Раптом його голова опинилася на моїх колінах, це було так незвично, я розгубилася. «Слухай, моя вікова різниця з ним така сама, як із тобою. Ти ж краще за мене вмієш рахувати». – «Не роби такого зі мною, це буде занадто болісно, я ж тобі розповідав про всі наші чоловічі конкурентні ігри, я…» – «А що тебе більше хвилює – те, що він у цьому випадку виграє, чи те, що ти втратиш мене?» – я не знаю, коли це трапилося, але я образилася. Мені було боляче, я навіть не могла примусити себе торкатися його волосся, його голова – кумедне волохате звірятко – вовтузилося на моїх колінах, воно хотіло, щоб його пестили, а мені хотілося його скинути. Дуже. «Давай поговоримо про це ввечері?» – запропонувала я. «Щоб не збивати робочого ритму?» – запитав він. «Щось таке». – «Добре. Вибач. Я дійсно наговорив дурниць». Я нахилилася та поцілувала його у вухо. Я любила його. А потім збагнула, що мої коліна вологі, він плакав. Мені стало зле. «Я подумаю про це на роботі, я подумаю про це на роботі, я подумаю про це…» – говорила я до себе, коли вдягалася, бігла по сходах, їхала, знову бігла по сходах, тепер вгору, вмикала комп’ютер та перевіряла електронну пошту. «Я подумаю про це…»

Я давно помітила, що чоловіки Ганни – синхроністи. От і зараз у поштовому боксі майоріли листи від них трьох. «Так-так», – подумала я. «Лікарю, то кого будемо першим розтинати?» – «Подивимося. Ну-ну… Арсен, Алекс, Антон… Може, в абетковому порядку? Ха, а все одно вони всі на «А», то що з ними робити? В абетковому чи довільному, а може, у хронологічному?»

Арсен писав, що йому запропонували роль у стрічці батька його голландської дружини. Арсен завжди, виявляється, мріяв знятися в кіно, і от зараз така нагода, але він вагається та просить поради. Я знала Арсена, він був чудовим маляром, але, як на мене, не кінематографічним, однак точно про це знати я не могла. Господи, навіщо мені така відповідальність? «Ральфе, – звернулася я до правильної людини. – Сер він чи не сер?» – «Агов?» – «Слухай, як у вас кажуть людям, які просять поради щодо можливості зайнятися певною діяльністю, а ви не переконані, чи є в них належні здібності, але не хочете людину образити». – «Ми міняємо тему розмови», – сказав мені Ральф. – «І це спрацьовує?» – «Ще б пак!» – «Дивно. От спитав у мене, припустімо, приятель: чи одружуватися мені з дівчиною, яку я знаю і яка мені не подобається, але я усвідомлюю, що я тут ні до чого і це його життя. То що йому відповідати? Цього року надзвичайно люта зима, любий. Я от вагаюся, може, залишити роботу і податися до Єгипту, або зціпити зуби, вкритися хутром та працювати? Так?» – «Ні. У такі речі взагалі не можна втручатися. І це негідно з його боку – звертатися до тебе з таким запитанням. Як у вас кажуть? Валити з хворої голови на здорову?» – «Це не зовсім те…» – «Для тебе не зовсім те, а для мене очевидно, що саме те і є!»

«Таке… Подивимося, що написав Алекс». Фух, Алекс просто вітає мене з тим, що я знайшла чоловіка, якого кохаю. Звісно, що лист був довжелезний, бо Алекс напхав туди цитат (він любить цитати), своїх міркувань (він обожнює свої міркування), спогадів про Ганну (він любить спогади про Ганну), – треба тут зазначити, що його спогади про Ганну не збігаються зі спогадами самої Ганни, – а ще порад. Алекс полюбляє щось радити. Я йому написала, що в мене все добре. Без цитат, міркувань і порад. У мене розумні очі, тому підтверджувати наявність розуму різними словами мені не потрібно. Непогано я влаштувалася.

Так. А зараз Антон. З Антоном усе було складніше, вигадник Антон. Він специфічна людина. У принципі всі ми для когось є специфічними, от Антон був специфічний для мене. На перший погляд, він дуже легкий, потім починаєш розуміти, що це не тільки легкість, а й поверховість, і взагалі ти звик, що він стоїть тут, а варто на хвильку відволіктися – а він уже деінде. А ти почуваєшся при цьому пошитим у дурні. Але тобі весело. Тому що Антон за будь-яких обставин лагідний, симпатичний, відвертий, але трохи несправжній. У цій трохи-несправжності полягав його шарм.

А ще він мене змушував брехати. Він якось так вів розмову, що я зі шкіри пнулася, аби бути подібною до нього, мені хотілося цього, я говорила те, що він хотів чути. Коли ж наставав час схаменутися, я збагнути не могла, що він зі мною зробив. Як йому це вдається? Антон писав, що Ганна змінювала квартиру, у нього були власні проблеми, пов’язані з родиною, котру він покинув колись заради Ганни, тому він не допоміг їй із переїздом, але це не значить, що він збайдужів до Ганни. Та коли вчора запропонував їй відсвяткувати переїзд пристрасним коханням, вона послала його звичайним маршрутом, і це його обурює. Більше Антон нічого не писав, але я знала, що він чекає на мою підтримку. Я сама в цьому була винна, бо віднаходила йому виправдання – тьфу на мене! У правому куті комп’ютера зажовтів маленький конверт. «А це ще кого принесло?» – промайнуло в моїй голові.

Це принесло Ганну. Власною персоною. Ганна написала такого листа: «Привіт, жопусік! Учора одна наволоч на ім’я Антон, якого ти постійно захищаєш, не допомогла мені з важким переїздом. Сказав, що давно не бачив свою донечку. Цікаво, чому він схотів побачити її саме того дня, про який я попереджала його за тиждень, та ще й нагадувала по середах і п’ятницях, а він обурювався, яка я маруднюча? І що? Він пішов до доньки, а мені довелося витрачати сімсот євро за перевезення. Класно? А вчора йому закортіло потрахатися, і він подумав: «О, а в Ганни ж усе нормально владналося з помешканням, і трахається вона добре, то чого б не потрахатися і не відсвяткувати в такий спосіб вхідчини?» Але я навіть не про це. Я хотіла тебе попередити, що розраховувати треба тільки на себе. Покладатися на чоловіків – усе одно що руками спиратися на багнюку біля урвища. Цілую мого жопусіка, твій жопусік Ганна. Як ти?»

У мене почалися моральні тортури. Я не знала, що робити. Я завжди була людиною, яка розуміє всіх. Геть усіх. А де межа між розумінням усіх та дворушництвом? Вітовський вважав, що ця моя риса характеру – типове дворушництво. «Шу, але не можна бути хорошою для всіх», – казав він. І я погоджувалася, але мені хотілося бути хорошою. Я не могла ображати своїх друзів. Голова вже паморочиться від усіх цих роздумів, зранку голова-звірятко Вітовського на моїх колінах із нісенітницею щодо Макса, тепер ці. «Чого ви всі від мене хочете? Американські психоаналітики, наволочі, за таке гребуть величезну грошву», – подумала я.

Але біда не буває одна, тому саме зараз я почула голос Сашка: «Шу, нам телефонує секретарка професора Б. Ж.-П. Він хоче, щоб ним зайнялися саме ми». – «Сашку, я не хочу займатися професором, і тобі це відомо. Думаю, що і ти, і Наталка, і навіть Ральф, а може, Ральф насамперед, не хочуть ним займатися. Скажи, що в нас немає часу і ввічливо попрощайся. Якщо в нас є вороги, терміново порадь їх професору». Ні, тільки не професор Б. Ж.-П. Бо я чудово пам’ятаю, що було, коли він упав нам усім на голову.

Історія Шу про професора Б. Ж.-П.

Професора Б. Ж.-П. порадив запросити мій приятель, колега з Міністерства закордонних справ Італії: «Професор – наша людина. Він справжній профі, знає Хартію місцевого самоврядування, як тапер пристойного ресторану – шансони. Він саме той, хто вам потрібен для цього семінару». Рекомендації Джуліо було достатньо для того, щоб запустити професора в процес. Сучасний етикет! Я не чула голосу цієї людини, попереднє запрошення – попередня згода, потім усе те саме, але на офіційному рівні. Кілька місяців – і професор вилітає вчити нас демократії. Моя контора забезпечувала переклад протягом семінару та у вільний час.

Я мала зустрічати їх в аеропорту – тендітного італійця Паоло Загребельського з Турина (він був переконаний, що є нащадком нашого видатного письменника Павла Загребельного, але знайомитися з ним соромився, досліджував цю тему самотужки: копирсався в архівах і вів сумнівну переписку із сумнівними особами) і професора Б. Ж.-П. зі Швейцарії, летіли вони одним літаком із Цюриха. Я чудово знала, як виглядає Паоло, а от який із себе професор – не мала жодного уявлення. Тому під час очікування фантазувала на тему зовнішнього вигляду професора Б. Ж.-П. Спочатку я бачила його опасистим, окісним мамулою, вдягнутим у костюм-трійку, при дорогих окулярах та з представницькою лисиною по центру круглої голови. Пихата наволоч. Потім – тендітним із вузькими стегнами вихрастим чоловіком у розтягнутому светрі; цей професор був реготуном і трохи затинався, коли говорив. Але дійсність перевершила всі мої припущення.

«Прибери лапченята від возика», – я почула французьку мову й побачила доволі дивного суб’єкта в мисливському капелюсі, червонопикого, у твідовому картатому костюмі бруднуватого жовтого кольору. Він виглядав, наче сковорідка, на яку розбили двадцять яєць. У петлиці стирчала люлька, з кишені блискучим срібним оком-пробкою дивилася на мене фляжка. Він намагався вдарити по руках митника, який розгубився. Я вперше бачила розгубленого митника. Поруч із цим суб’єктом червоним раком, час від часу задкуючи від войовничого возика, шкутильгав маленький Паоло.

Я зібралася прибирати табличку з прізвищами дорогих гостей, але не встигла. Перед моїм носом рожевою сарделькою стирчав великий професорський палець, який прорвався крізь цупку плоть картону. «Професор Б. Ж.-П. – це я», – повідомив власник пальця й заходився витягувати його з дірки. Палець не витягувався, тоді професор Б. Ж.-П. почав розмахувати картонкою, а потім нахилився та притиснув її ногою. Палець було звільнено. Професор був таким червоним, що не звернути на нього увагу було неможливо. «Ми приїхали», – тихо повідомив витончений Паоло, який подарував мені традиційну коробку з італійськими солодощами та к’янті. «К’янті будемо пити вдень, – сказав мені професор. – Удень таке лайно ще можна вживати».

У машині професор поводився тихо, я його не чула, ми спокійно спілкувалися з Паоло. Він грів своїм важким диханням мою потилицю та вухо, коли я повертала голову до свого італійського приятеля. Він не втручався в нашу розмову, не ставив ніяких запитань, пив рідину, що була в його фляжці, тільки іноді гупав мені в кіпчик ногою, коли змінював позу. Так ми дісталися до готелю. За стійкою реєстрації знаходилося типове для таких стійок створіння. Розкошлачене витравлене волосся, дебелі руки під білою блузою, підборіддя, що наче народжене для бійок та перемог, прямокутник з ім’ям виглядав, наче маленький залишений човник посеред неосяжного моря – її грудей. Коли вона гаркнула «Паспорт!», мені чітко почулося «Ксіва!».

Професор грався власними губами. Втягував та випинав. Випинав та втягував. Виглядало це вульгарно. Він дивився на адміністраторку. Настрій у нього, судячи з усього, був паскудний. Між тим, вона простягнула йому рахунок. «Це що таке?» – поцікавився він у неї непевною наче англійською. Але вона його чудово розуміла, бо розмовляла такою ж мовою, як він, тому впевнено відповіла йому: «Де біл?» Мене повеселила її вимова, я реготнула. Професорові не подобався мій сміх. Він скинув на мене недобрим оком. «А де вікенд-знижки?» – продовжував докопуватися він, при цьому рахунок уже зіжмакав. Вона перепитала, геніально, по-нашому: «Вот-вот?» – наче «Що-що?» [18]. Я думала, що зараз помру від реготу. Але тут професор почав верещати.

Він, бач, залишається в цій Богом забутій країні ще й на вихідні, а невідомо, чи є тут нормальне питво, тому вимагає, щоб негайно зменшили рахунок, тому що в усіх нормальних країнах працюють вікенд-знижки. «Ви ж європейський готель? Європейський. То чого ви не дотримуєтеся правил?!» Але він зустрів гідного супротивника. «Нічого про це не знаю», – гаркнула адміністраторка йому в обличчя, підперши руками цицьки. «А я зараз усе рознесу по цеглинах, і тоді ми побачимо, – погрожував професор. – Знижки! І негайно, ти чула?!» Він озирнувся на мене: «Займися нею», – наче своєму партнерові-вбивці. Зараз. Я не поворухнулася. Він жбурнув рахунок їй в обличчя. Але вона не розгубилася, схопила купу запилюжених папірців, шурхонула ними перед його носом і сказала: «Читай, сучаро, чабанисько скандинавське, мать твою, немає тут ніяких знижок!» Вона проголосила цю тираду українською, але професор зрозумів та втупився в папери. «Переклади», – кинув він мені. З’ясувавши, що готелем не передбачено знижки, професор схопив рахунок, попрасував його долонею, кинув картку. Потім схопив свій ключ та паспорт і пішов собі в бік ліфта. На свої лахи в трьох валізах він навіть не подивився.

«У нього день не вдався, – повідомив мені нащадок Загребельного. – Ще в літаку йому не дали поповнити фляжку віскі, що пропонувалося пасажирам. Стюардеса його роздраконила. А так він нормальний, ти не думай». Я запросила Паоло повечеряти, думка про те, що треба запросити професора, аби виглядати ввічливою, у мене навіть не промайнула. У Паоло також, бо про «нормального» професора він не згадував.

Уранці він мав виступати першим. Мій найкращий перекладач із французької, лощений Вахтанг, ходив засмучений. «Ти чого це?» – безтурботно запитала я. «Та ця стара скандинавська наволоч, професор, не дає свого виступу. А ти знаєш, скільки йому років? Сімдесят три. А знаєш, як складно перекладати таких стариганів? Можу собі уявити, яка в нього дикція…» – «Не турбуйся. Він енергійний дід. Ти б бачив, як він учора матадорствував із готельною адміністраторкою, та й по телефону з кимось патякав, лаявся, як навіжений, – заспокоювала я Вахтанга. – Учора він надзвичайно вправно сварився з усіма». Якби ж я знала…

Дотепер я пам’ятаю виступ професора. Майже покроково. Ось він нахиляє голову, показуючи, що так, це саме він, видатний професор Б. Ж.-П., щоб його представили публіці. Знімає навушники. Наливає собі склянку мінеральної води, зрозуміло, мабуть, зранку така сушня… Проміжки між його словами складають рівно десять секунд. Після виголошеного такою манерою речення він замовкає хвилин на п’ять, наливає собі води та повільно її цмулить, роздивляючись слухачів червоними оченятами. Мені кортіло спати. Я ледь стримувалася, аби не почати позіхати. Розглядала інших, щоб не ганьбитися. Спочатку слухачі мали трохи здивований вигляд, потім пішли смішки, тихі, непомітні, а тоді люди почали виходити із зали. Я помітила, що першими стали дозволяти собі вільну поведінку з реготінням люди, які слухали професора в навушниках, тобто в перекладі.

Коли я вдягла навушники, то прослухала ноу-хау перекладу професора у виконанні геніального Вахтанга. Усі професорські паузи, яких було до біса, він замінював на мугикання. Звучало це приблизно так. «Принципи ммммммм Європейської ммммм хартії мммммм місцевого ммммммм самоврядування ммммм не складні ммммм та притаманні мммм підходам ммммм до мммммм місцевого мммммм самоврядування, ммммммм що мммммммм сповідують мммммммм європейські мммммммм країни мммммм». Коли професор пив воду, у навушниках було чутно «клац-клац». Вахтанг просто вимикався. Я не витримала, і хоча це було непрофесійно з мого боку, вибігла назовні. На перерві на каву професор поводився відсторонено, палив люльку, вклонявся комусь та вживав розчинну каву півлітрами. І навіть не скаржився на її смак. Одного разу він помітив, що я спостерігаю за ним, і подарував мені грайливий погляд. Я наче прочитала в його очах: «Бач, як я його, га?» О, професор був абсолютно нашою людиною, він обожнював влаштовувати всілякі дрібні капості.

«Олександро! Олександро, можна тебе на хвилину?» – звернувся до мене Вахтанг. Судячи з його пики, йому довелося вислухати кілька дорікань щодо якості перекладу. «Я тобі просто хотів сказати, що жарт про розбірливість його вимови – це найпаскудніший із твоїх жартів. І ще хто… ти… А ти ж була однією людиною, яка, за моїми уявленнями, на своїй шкірі розуміла, якою важкою та невдячною може бути праця перекладача, як легко похитнути перекладацьку репутацію, яку я – ти сама це чудово знаєш – чесно заслужив!» Варто сказати, що після цього перфомансу й усвідомлення моєї «зради» Вахтанг від нас звільнився. А ще раз мати справу з професором мені не хотілося. І вам не раджу.

«Сашку, ніяких професорів, я молода дружина й хочу жити та квітнути. Як ти розумієш, професор – погане добриво для молодих дружин». – «А давай його скинемо на ту контору, де працює Вахтанг?» – «Сашку, він же наче нам не гидив?» – «Добре, тоді не будемо». Так легко й елегантно я впоралася з професором!

Тепер Ганна та її третій чоловік. Отже. «Ганно, я тебе розумію, так йому і треба, нечуйна скотиняка. Трахатися йому у твоїй квартирі закортіло, а він туди хоча б ліжко заніс? Падлюка! У мене все добре, цілую, тримайся». «Якийсь недолугий лист», – подумала я, коли відправила. Але що писати Антону? Я не знала. Вагалася. Тому спочатку написала Максові: «Привіт, мені потрібна твоя порада, і цього разу не із серії «Як заповнювати податкову декларацію». Слухай, от скажи мені, якщо один чоловік відмовився допомогти своїй колишній дружині з переїздом, а потім захотів трахнути її в тій квартирі, куди вона самотужки все перетягла, це нормальна ситуація чи ні?» Макс написав: «А що, пані Віолетта Вайґель-Вітовська кудись переїжджає? Чи це ти про себе? Ха-ха. Не відволікай мене, у мене звітування. А взагалі в мене тут таке… Удома розповім». – «У тебе звітування, але на цю дурню ти час знайшов, так?» – «То ти серйозно? О’кей! Я вважаю, що тут нічого такого немає. Бо він керується власними бажаннями, і це чесно. От якби вона йому не допомогла з переїздом, бо не любить допомагати з переїздами, а потім його щиро захотіла, бо вона його хоче та й годі, то що в тому поганого? Приїхала б, випили б вина, кохали б одне одного, потім іще щось. Одне вона щиро не хотіла, а інше захотіла, все, ніякої запарки. Чим ти взагалі паришся? У тебе роботи немає?» Це був день чужих порад. Отже, Антонові я написала, що розумію, що він був щирий у своїх бажаннях. Антон мені написав: «Шкода, що ти не мешкаєш у сусідньому дворі. Ми б зустрілися сьогодні ввечері на лавці, пили б аргентинське вино й розуміли б одне одного з півслова». Думаю, що Ганні цього не варто надсилати.

Залишилося найскладніше. Арсен. Ох. «Привіт, добре, що ти написав, я якраз хотіла з тобою порадитися. Я ж не святкувала своє весілля. А зараз збираюся святкувати. І думаю, як це влаштувати: велику вечірку чи щось камерне? У принципі ні я, ні Вітовський не любимо галасливих вечірок, але це ж весілля». Дякую тобі, о наймудріший із Ральфів! Ральф, якому я скинула цього листа як приклад моєї відповіді, написав: «Я вас, пострадянікус, ніколи в житті не збагну. Невже ці комунальні квартири та колгоспи, у яких ти принаймні не жила й не працювала, привчили вас просити поради з питань, що належать до сфери вашого приватного життя? У світі існує стільки відсторонених тем, а вас постійно тягне на щось інтимне. Але загалом мою думку ти зрозуміла правильно. З найкращими побажаннями, твій Ральф».

Увечері в супермаркеті до мене причепився іноземець. «Це вітання від професора Б. Ж.-П.», – подумала я. Професор видався здатним підпадлити мені іноземця. Наврочив, швейцарське снобисько. Іноземець наблизився до мене з кількома йогуртами в руках та запитав: «Який би ви мені порадили?» Ну, звісно. Сьогодні ж був день порад. Я запитала: «Кому порадити?» – «Мені, а кому ще? Чи тут до вас іще хтось дойнявся, га, леді?» Я сказала, що зовсім його не знаю, тому порадити йому щось важко: «Вибачте, але я можу радити тільки тому, про кого хоча б трохи обізнана». – «Тобто ви думаєте, що якби ви знали щось про когось, для кого я міг би вибирати йогурт, ви змогли б дати мені йогуртову пораду?» – «Це простіше. Наприклад, якщо цей хтось – дитина, кицька, людина, якій кортить схуднути або щось таке подібне». Він сказав, що я дуже оригінальна особа і що ми з ним говоримо в дусі кінострічок Вуді Аллена. Це мене потішило. Напевне, я всміхнулася, тому що він запросив мене випити кави. До мене давно ніхто не чіплявся в супермаркетах, якщо взагалі чіплявся, ну, окрім продавців, які зваблюють безкоштовними акціями чи купівлею двох пляшок горілки за ціною однієї.

Це було настільки раптово, що я згодилася. Він запитав: «У мене чи в тебе?» Я запитала: «А в тебе що, є своя кав’ярня?» – «Ні, – реготнув він. – А навіщо? У мене є кавоварка». – «От і в мене немає кав’ярні, – посерйознішала я. – Тому пропоную завітати в який-небудь кавовий заклад». – «Зрозуміло, – сказав він та зробив губами рух-клямку. Поправив окуляри. – О’кей. Я знаю одне приємне місце». Те місце, куди він мене запросив, кав’ярнею могла назвати тільки не балувана нічим людина.

«Знаєш, я тут нічого пити не буду. І їсти також не буду. Навіть стояти я тут не буду. І сидіти я тут не буду. Тим більше, сидіти тут можна хіба що на підлозі». Він сказав, що не бачить нічого поганого в цьому місці: «Тут вельми демократично», – сказав він. А я йому тоді висловила все, що думаю про американську демократію. «Узагалі-то міг би запросити мене в більш пристойне місце», – сказала я. Він знизав плечима та спитав, чи є в мене постійний бойфренд. «Ні, – сказала я. – Бойфренда в мене немає, є чоловік». «Ти жартуєш?» – запитав він. «Ні», – відповіла я. «У тебе є чоловік?» – «А чого ти такий здивований? Що дивного в тому, що в жінки може бути чоловік?» – «А чого ти мені раніше не сказала? Цікаві справи. Сидіти вона тут не хоче, пити вона тут не хоче, хоче в дороге місце, а в самої є чоловік!» – «А ти що, ощасливлюєш кавою у своєму товаристві тільки незаміжніх дівчат?» – «Я тяжію до справедливості», – відповів він. «Жадаю подробиць», – сказала я. «Ну це як при вашому комунізмі, о’кей? – він реготнув. – Якщо в тебе є чоловік, то він може пригостити тебе кавою, а в дівчат, у яких немає чоловіків та постійних бойфрендів, такої приємної можливості немає. І я таку можливість можу їм подарувати».

«А міг би і не подарувати», – подумала я. Ми стояли вже на вулиці. «Але взагалі-то в мене проблеми з вашими дівчатами». «Моїми?» – здивувалася я. «Тобто українками. Я вже тут живу більше двох років, але з вашими жінками в мене не складається ніяк», – жалівся він. «Це в тебе з головою власною не складається, а не з нашими дівчатами», – промовила я. «Ти точно до мене не поїдеш? Можемо просто побалакати». Я ввічливо відмовилася. «Слухай, а в тебе точно є чоловік? Ти не подумай, я не такий вже й жадібний, може, кави?» – «Май мармєладні, гів мі е ченс», – співала в продуктовому наметику Катя Лель. На місці мармеладного я б ніяких шансів їй не давала, бо собі дорожче обійдеться. «Чекай, я зараз, я швидко!» Він побіг до супермаркету. «Зараз принесе мені йогурти», – подумала я. Але він приніс шаплик із юкою. «Це – тобі. Як знак. Побачиш юку, скажи: «Привіт, Бірде!» Я побачу і скажу: «Вітання…» Як тебе звати?» – «Шу», – відповіла я, схопила юку та спіймала таксі. У мене не залишилося ніяких сил пояснювати йому, чого мене так дивно звати. «Шу?» – з таксі я бачила, як шукають його губи. «А він гарненький», – здивовано подумала я.

Вітовський виглядав спокійним. Усміхався до мене своїми ямками. «Вибач-вибач-вибач», – сказав він і поцілував мене в ніс. Мене рідко хто цілував у ніс. «А це що в тебе таке?» – «Юка. Хлопчик. Звати Бірд. Буде стояти в тому кутку». – «Ти його покарала?» – «Ні, я його врятувала. А стояти йому там буде зручніше, юки люблять кутки». – «Будемо пити каву?» Від цієї пропозиції я засміялася. «А ти знаєш, що в мене є чоловік?» – «І хто він?» – «Дуже підозріла особа».

Макс припхався вночі. Ми вже спали. Він так грюкав кухонними дверима, що я прокинулася, не витримала та пішла з’ясовувати, п’яний він чи ні. Він був тверезий та запарював дві кави. «Я знав, що ти прокинешся», – така задоволена мала пика. «Слушно. Ти б ще гучніше грюкав, то не тільки я завітала б на нічний вогник, а ще й сусіди припхалися б. Влаштували б великий хорал». – «Батько спить?» – «Наче. А що?» – «У мене до тебе таємна розмова». – «Цілком таємно», – хитнула головою я та влізла з ногами на кутовий диванчик. «Що ти робиш? Це моє місце!» – «Не треба було ґав хапати».

«Я закохався», – він так це сказав, що з моїх рук вислизнула філіжанка з кавою. «Що?» – здалося, наче я запитала. («Не може такого бути. Такого бути не може. Бути не може такого».) Адже він щось говорить. «Що?» – вже голосніше запитала я. – «Шу, мені так важко говорити, а ти не слухаєш», – у мене почалися фантомні болі. Так було завжди. Виразку було виліковано давно, але коли відбувалося щось неприємне, вона давала про себе знати. «Я слухаю, але я трохи приголомшена. Хіба ти не розумієш?» – «Ні», – сказав Макс.

Він дивився на мене чесними очима Вітовського. Мені забракло слів. От сучасна молодь! Як із такими спілкуватися? Щоб оце я на тверезу голову зізнавалася в коханні мамчиному чоловіку? Ну, це в тому випадку, якби мати розлучилася з батьком та одружилася з кимось іншим. «Ти бач, який спокійний. Хотіла я б побачити, як би ти поводився, якби тобі зізнавалися в коханні», – почала розтварючуватися я. «А що таке? Коли мій батько сказав, що кохає тебе, мені це не сподобалося, але я був здатний слухати». Я просто не знала, що йому сказати. «Я тебе слухаю», – писнуло щось, мабуть, то була я. «Шу, не засинай ти! Тут таке робиться, я тобі таке, а ти натомість що? О, а звідки тут юка?» – «Мені подарував один схибнутий іноземець». – «Правда? Це ж треба, такий збіг!» Макс посміхався. «Ти теж хочеш подарувати мені юку? Як її звати? Цю – Бірд». – «Та ні. Я не про юку. А про іноземців. Я ж закохався в Гаель Рейчел Бінвель». – «Що?»

«Слухай, ти нормально почуваєшся? Я тому, власне, питаю, що ти сьорбаєш кавову гущу, це смачно чи корисно?» – «Профілактика цинги», – сказала я. Усе думала, куди подіти обличчя, воно палало – я знаю, що не червонію, але відчуття було таке, ніби я червона, наче безсоромна та рухлива голівка клюйдерева. «Де ти її взяв?» – «На роботі, де ж іще? Я що, багато де буваю? Вона приїхала, щоб очолити відділ страхування. З лондонського офісу, я ж тобі розповідав, що керівні кадри в нас циркулюють світом». «Ого!» – сказала я. «Ага. Вона британка. Власне, не зовсім британка, вона – валлійка». «З Уельсу?» – запитала я. «Я ж кажу тобі, валлійка! У неї чорне блискуче волосся та сірі казкові очі». – «Ого!» – «Я відчуваю, що їй подобаюся. Але всі говорять, що її нещодавно кинув бойфренд». – «Постійний?» – «Наче так. А що?» – «Та нічого. Це я для себе. Не зважай». – «Я ж і кажу. Її кинув постійний бойфренд, і вона ненавидить чоловіків, це зрозуміло, так? У тебе таке було?» – «Було, чи я не жінка?» – «Мені потрібні твоя жіноча інтуїція та порада! Шу, допоможи, я закоханий до нестями, що мені робити?» Який він класний – мій малий Макс! Він урятував мій мозок та серце від потрясінь. «Сьогодні день порад та іноземців, – сказала я. – Повернемося до всього цього завтра. Мені треба подумати», – і я пішла досипати.

12

Гаель Рейчел Бінвель. Вимова її була м’якою, а долоня – твердою. Вона навіть моє тверде ім’я Макс (Віолетта Вайґель-Вітовська ніколи б не назвала мене м’яким ім’ям, воно-бо так, на її погляд, маргінально: Ілля, Льоня, Анатоль – усе це було не для мене, співуче, але м’яке, а мати ні в чому не любила в’язнути, у Гаель вона неодмінно зав’язла б; валлійка Гаель Бінвель з Уельсу, якби не її друге ім’я Рейчел, уся від голови до п’ят здалася б матері багнистою) примудрялася вимовляти м’яко, або мені здавалося чи хотілося в це вірити. Я дивився на неї і думав, що вона іспанка. Так, я знав, що вона приїхала з Лондона, але в Лондоні може жити й працювати хто завгодно. Але вона була валлійкою. Гаель Рейчел Бінвель була брюнеткою із сірими очима, навіть не сірими, а світло-чорними чи темно-синіми – незрозумілі були очі в Гаель Рейчел Бінвель. Вона була високою та міцною. Широкі плечі, широкі стегна, широка усмішка. Зуби – й ті були широкі. Персикова шкіра. І маленький прямий носик, який мені відразу закортіло поцілувати. Вона зовсім не фарбувалася, тільки ледь помітний блиск на тонких губах. Як вона примудряється ними так широко всміхатися, як вони не рвуться в кутиках?

Мої думки були розкуйовджені. Наче хтось спробував розворушити сіно, зібране в скирту, посовав трійчаками та залишив там стирчати. Трійчаки – Гаель Рейчел Бінвель. Замість того, щоб займатися звітами, я сидів із незбагненним виразом обличчя – про це мені повідомила моя керівниця. «Ти добре почуваєшся?» – запитала вона, і я зрозумів, що маю дивний вигляд, бо здоров’ям співробітників вона ніколи не цікавилася настільки, щоб про це питати. А що вона сказала б, якби я вчепився в рукав її елегантного піджака та почав скиглити: «Я не знаю, що робити зі звітами, плювати я на них хотів, я закохався, розумієте, я закохався!» Напевне, вона б порадила мені вимкнутися на пару хвилин, а потім увімкнутися: «Порахуй до ста двадцяти, а потім вмикайся!» Я таке вже чув.

Я не вірив, що подібне буває. Зі мною такого не траплялося, це було так по-ідіотському. Якби хтось розповів мені про таке, я б покрутив пальцем біля скроні: мовляв, ку-ку. Побачив та поплив. А що в ній такого? Висока, може, кремезна навіть, дівчина, не яскрава, не карколомна. Шикарна? Ні… Але було щось таке… Може, у цій м’якій вимові, податливій хвилі волосся, твердому потисканні рук, у цих вузьких губах та широкій усмішці – те, що змушувало мене зараз сидіти та гратися спогадами про її зовнішність. А ще мені хотілося підхопитися, купити темно-червоні квіти та подарувати їй. Який я бовдур. Бовдур!

Я хотів написати про це Милиці, але знав, що він із цього приводу думає. Милиця ніколи не закохувався, він у принципі не розумів, як це трапляється. Перший раз, коли я думав, що закохався, та розповів про це йому, він мене ґвалтував близько години, щоб я пояснив, чого я вирішив, що закохався, звідки мені це відомо, звідки йде цей імпульс: від члена, від голови, від шлунка, від серця? У мене все це йшло від хребта, про що я йому і сповідався. Тоді Милиця замислився, а ввечері кинув Дарину, з якою зустрічався близько року. Розповів таке: «Я постійно дослуховувався до свого хребта. Коли поцілував її, коли ми переглядали «Труднощі перекладу», коли потім пішли кохатися в її гуртожиток, але нічого, розумієш – нічого! Хребет мовчить, як зачарований. І я подумав: «Якщо це не кохання, то навіщо мені витрачати на це час?» Сказав їй про це і пішов». «А що вона?» – запитав приголомшений я. «Вона? Не знаю. Наче нічого такого не чув. Та й як я міг почути, я ж дослуховувався до хребта, не можу я чути все навколо». Таким був Милиця. Він завжди й усе перевіряв на собі. Аделіна його лякала, він про це відразу мені сказав: «Слухай, а ти не боїшся з нею засинати? Мені здається, що вона може тебе зжерти». Я тоді з ним посварився, а коли він визнав, що погарячкував та вліз не у свої справи, а я заспокоївся, він запитав: «А ти не боїшся з нею прокидатися?»

Узагалі зараз у мені оселилися протилежні думки. З одного боку, я жадав, щоб увесь Усесвіт знав, із якою чудовою дівчиною звела мене доля, а з другого боку, хотів, щоб знав про неї тільки я, хоч і розумів, що таке неможливо. Бо вже стільки людей обізнані про неї: від акушера, який приймав пологи в її матері, до нашої секретарки-референта Алі, яку влаштували до контори «по блату», яка не знала і не хотіла вчити англійську і всіх іноземців (а таких на день нам телефонує приблизно 80 % від загальної кількості телефонуючих) перекидала на будь-кого іншого. «Ой, Віко-Максику-Олюсіку-Сергійку, він щось верзе тут незрозуміле, то скажіть йому!» Навіть пришелепкувата Аля знала про Гаель Рейчел Бінвель і вже склала про неї свою недолугу думку. Алі ніхто не подобався з жінок, і це мене дратувало.

На третій день знайомства з Гаель Рейчел Бінвель я зрозумів, що мені необхідно з кимось про неї поговорити, бо вона не те що не помічала мене (звісно, що помічала, бо була вихованою – ба навіть вимуштруваною – роботою в міжнародних компаніях, де необхідно привітно ставитися до колег, усміхатися їм та запитувати: «Як справи?»), але не дивилася на мене очима зацікавленої жінки. Я не претендував на те, щоб вона закохалася з першого погляду, не міг збагнути, як зі мною це сталося, чого ж мені вимагати від інших? Але я хотів, щоб вона дивилася на мене зацікавлено, а цього не відбувалося. І я не знав, що робити. Здебільшого так складалося, що я подобався дівчині відразу. Звісно, що то було не кохання, а симпатія, бо я доволі привабливий. Так каже мати, а Віолетта Вайґель-Вітовська абищо не патякає.

Окрім того, чого б мені їй не подобатися? У мене не тільки хороша фігура, вища освіта та нормальна робота, а навіть і машина є. А ще я Скорпіон, а це деяким дівчатам багато про що говорить… У тих випадках, коли я подобався, усе було просто: я всміхався, дівчина всміхалася, ми про щось починали мимрити – не важливо, про що саме. Потім домовлялися побачитися – і все заворушилося-замоторилося. В інших випадках дівчата не демонстрували свою симпатію до мене відкрито, але я відчував, що з цього може щось вийти, тому не соромився, а діяв. Жарти, квіти, астрологія, дотепні електронні листи, хороші парфуми, випрасувані сорочки та яскраві джемпери. Дівчата, яким подобався я і які приваблювали мене, полюбляли яскраві джемпери. Що робити зараз, я не знав. Як до неї підійти? З чим? Із робочим питанням? Та я, коли бачив її, відчував, що мені хтось склеїв губи. Я тільки й міг, що розтягнути їх в усмішці. Коротше кажучи, я був у відчаї. Тому написав листа Милиці: «Привіт! Не повіриш, але я знову закохався. Відчуваю це всім нутром, хребтом теж. Не знаю, що робити, бо вона мене не помічає як чоловіка, який може сподобатися. Вона валлійка. Уявляєш собі? Висока, вродлива та тверда, наче скеля, у неї впевнені рухи та м’який голос. Не можу надіслати тобі її фотокартку, у мене немає, а клацати її своїм мобільним мені незручно, не вона помітить – так хтось. Не знаю, що зробити, щоб привернути її увагу. А, ще я не сказав тобі, яке в неї ім’я. Це просто морські хвилі, а не ім’я. Гаель Рейчел Бінвель». Милиця написав: «Вау. Вона іспанка?» Я злився секунд двадцять, треба було себе вимикати та знову вмикати, у дечому моя керівниця мала рацію. А потім написав: «Милице, вона – валлійка! Я ж тобі писав. І навіщо мені твоє «вау»?! Я сам чудово розумію, що вона «вау». Може, вийдемо на ланч, ти мені щось порадиш? Хай не «вау», на «вау» я навіть не розраховую, але щось путнє?» – «Супер. Але було б класно, якби ти її все-таки клацнув! Мені дуже цікаво. Спробуй. Зустрічаємося там, де завжди».

І ми зустрілися там, де завжди. Милиця вже сидів за столиком і так тягнув шию, наче я пообіцяв йому привести Гаель Рейчел Бінвель власною персоною на оглядини. «Не клацнув!» – сказав він мені голосом, яким спілкуються зі зрадниками. «Не міг». – «Я думав над твоєю проблемою, Маленький Братику». Теж мені Золота Антилопа Милиця або Чорна Красуня Багіра! «Тобі треба чимось її здивувати. Хоча я не розумію, чого ти не можеш підійти до неї з усіма своїми звітами та завантажити по повній програмі, на всю дупу!» – «Я не хочу виглядати в її очах телепнем, який не петрає в роботі, яку йому довірили. Це по-перше. По-друге, я не хочу, щоб вона подумала, що я її використовую». – «Ого, брате. А в тебе це серйозно». – «Атож». – «А ви не могли б мені зробити бізнес-ланч № 3, але щоб салат до нього був із бізнес-ланчу № 1?» Це пролунало настільки раптово, що я сказав: «Ні». – «Чого ж ні? Цілком можливо», – почув я чужий, не Милицин, голос. То був офіціант. «Ось!» – сказав мені Милиця, коли в нас узяли замовлення. «Що «ось»?» – «Це був знак Божий. Якби ти дослухався до знаків Божих, у тебе ніколи б не було проблем». – «Милиця!» – «Що Милиця? Ти сидів і думав про неї. І подумав собі: «Ні, нічого не вийде», аж раптом почув Боже “Чого ж ні? Цілком можливо!”» «Це сказав офіціант», – наполягав я. «А, в тебе все так. Ти ніколи не дивишся далі, за обрій. Я не хочу так». Я знав, якщо Милиця впаде в стан «заточки», – це такий стан, коли він робить переоцінку власних цінностей, нікого та нічого не чує і не бачить, може навіть заплакати, – тривати це може довгенько, якщо його швидко не перемкнути на щось цікавеньке.

«Так. Це був знак. Божий», – сказав я. Якщо і можна кривити душею, то тільки заради щастя друга. «Безсумнівно. Слухай, треба її чимось вразити. Чимось нестандартним, не знаю, чимось таким, що вона у своєму Уельсі ніколи не бачила». – «Національним?» – «Це чим? Салом? Щедрівками? «Червоною рутою»? Бойовим гопаком? «Океаном Ельзи»? Не думаю. Ні, можна спробувати, але згодом. Треба щось таке, що би підкреслювало її жіночу привабливість для тебе. Щоб це було як освідчення… Чекай!» Я чекав. «Чекай-чекай!» Я чекав-чекав. «Ось воно. Треба подарувати їй білизну». – «Милице, ти сказився? Вона ще подасть на мене до суду чи взагалі винесе питання моєї поведінки на загальні збори». – «І правильно. Тоді ти зрозумієш, що вона підірвана коза й тобі нема чого з нею робити. Ми так вбиваємо двох зайців. Якщо вона дійсно оригінальна особа, а не марудне доробло жіночої статі, то замислиться, а чого їй подарували білизну, а хто, а навіщо, а може, він славний хлопець?»

«Навіть не беручи до уваги те, що це ненормальна ідея, я не можу це здійснити суто з технічних причин. Я не вмію вибирати білизну. І я помиляюся в розмірах. Пам’ятаєш, як я подарував Аделіні комплект? Гарний, бордовий, переконаний був, що їй пасуватиме. Яскравій брюнетці – яскраву білизну. Вона тоді сказала, що здивована тим, який я неуважний. Бо вона носить завжди тільки труси – вони чорні із загостреним мереживом…» – «А це як? Воно дряпається?» – «Ні, це такий візерунок. Милице, не збивай мене!» – «Мені просто було цікаво, а потім я б забувся запитати. Загострене мереживо… Добре-добре. Мовчу-мовчу». – «Ліфчиків вона не носить. А коли я вблагав, щоб вона хоч приміряла, бо дуже хотів на неї подивитися, уся ця бордова пишнота виявилася завеликою. А я з нею жив і спав, і мав би вцілити, але не вцілив. Хробак. Ось що вона про мене подумає. Гаель Рейчел Бінвель».

Милиця не любив, коли не схвалювали його ідеї. Він був інкубатором для ідей. Своїх та чужих. «У мене ще є одна ідея. Але вона така ееее… з посиланням». – «Що?» – «Ну, вона не несе пряму відповідь, але містить посилання». – «Давай своє посилання». – «О’кей. Треба звернутися до Шу». Отож і звернувся до Шу. А вона перенесла роботу свого бюро добрих послуг на наступний день. І настала субота. День шостий.

«То її звати Гаель?» – запитала Шу, коли ми – вона, я та Милиця – зустрілися на її конспіративній хаті. Вона збиралася її здавати, щоб мати зайві гроші, але поки не знаходила приязного наймача. Це для неї було важливішим за гроші – приязний наймач. «Гаель Рейчел Бінвель», – відповів за мене Милиця. «От я не розумію, як ти спромігся закохатися в жінку, яка носить чоловіче ім’я?» – здивувалася Шу. Мала вона при цьому щирий вигляд. Не знаю, як Милиця, але я на неї витріщився. «Хто б говорив!» – тільки й виголосив я. «Ой», – зойкнула, як дівчисько, Шу та залаштунила обличчя долонями. «Шануйтеся, Олександро! Майте совість», – сказав Милиця, який теж реготав.

«Ти вже подумала, що нам робити?» – «Подумала. Ти хочеш її вразити?» – «Хочу. Ще я хочу, щоб вона не боялася і не думала, що я її використовую, щоб не думала, що я геть такий, як усі чоловіки, і не думала, що вона для мене лише здобич, і не думала, що я серцеруйнівник і все таке інше». – «Я не можу гарантувати, про що вона буде думати, а про що не буде. Ніхто тобі не дасть такої гарантії. Але одна ідея в мене є. З власного досвіду. Хочу тобі сказати відразу, що тоді я досягла своєї мети, але вона мені була не потрібна і закінчилося все нічим. Навіть гірше, ніж нічим. Розчаруванням. Ти готовий до розчарування?» – «Я просто хочу, аби щось зрушилося. Або щоб я став живим, або щоб уже кудись понесли мою труну». «Як ти іноді поетично висловлюєшся…» – сказав зачарований Милиця. Шу засміялася. «До речі, у цій історії буде відображено роль, яку зіграв смугастий светрик. Мій перший смугастий светрик, Максе, зваж на це!» – «Розповідай! А то я вже смикаюся від нетерпіння! Смугасті светрики – нарешті я дізнаюся таємницю їхнього походження!»

Історія Шу про французьке кохання та походження смугастого светрика

Тоді я перебувала в першому шлюбі і вже давно осягнула, що він є таким, який називають «невдалий». Це втямив і мій перший колишній чоловік. Але до того моменту, коли він намагався повісити Марлена на шовковій краватці, було ще далеко. Я зрозуміла, що помилилася, він зрозумів, що прорахувався, наче ми зізналися в цьому перед собою, але назовні ці зізнання ще не виносили. Чогось чекали, невідомо чого. Як юна вагітна дівчина: а може, саме минеться? Розумієш, що не минеться, але все одно віриш. Я була молода і прагнула справжнього кохання. Мені здавалося, що воно є в усіх знайомих мені дівчат. Навіть у найбільш пришелепкуватих та незначних, не кажучи вже про тих, які поводилися, мов переможці.

Етьєн Легран – ось як його звали. Можна було б закохатися в одне тільки ім’я, угледівши його в газеті в рубриці «За кордоном». А він був не за кордоном, він приїхав до нашого університету викладати французьку. Яким він був? Це важке запитання. Виявляється, не так просто описати кохання, бо тоді хвилює тебе тільки одне: це ВІН. І несуттєво, як ВІН виглядає. А коли усвідомлюєш, що це не ВІН, виявляєшся прискіпливою оцінювачкою, і в більшості випадків він виявляється звичайним, нічого особливого. Але чого ти тоді упадала за ним, наче сліпа дурепа?

Треба визнати, що красунчиком він не був. І я його таким не вважала і на той час, коли він був ВІН. Викладач французької Етьєн Легран був доглянутим чоловіком, тоді це траплялося з чоловіками рідко, та і з жінками також. Від нього гарно пахло. Чимось м’ятним та терпкуватим. У нього було задовге як на чоловіка волосся, я не любила довге волосся в чоловіків, але йому пасувало. Воно торкалося його шиї, нижче вух сантиметрів на десять. Сорочкові комірці він ніколи не викладав, він підіймав їх так, що вони ховали мочки його вух. Він не вдався ні зростом, ні статурою. Сухорлявий, без натяків на зайняття спортом, утім, і без натяків на пивний живіт. А ще він знав усе про французьке життя і, відповідно, про французьке кохання. Ми тоді вважали, що нічого чуттєвішого та пристраснішого, ніж французьке кохання, і бути не може. Окрім, можливо, італійського. До нас він ставився поблажливо. Малеча, яка нічого не знає про смак, що вже казати про присмаки! А дівчата від нього шаленіли. Сказ. То був просто сказ. Я побачила, що деякі дівчата, з якими довго вчилася та на яких не звертала ніякої уваги, небезнадійні. Вони почали фарбуватися, купували тонкі панчохи, вигадували щось із волоссям. Геть усі! Заміжні, розлучені, розкуті та незаймані, фатальні та сором’язливі. Усі.

Я знала точно, що він ні з ким із нас не трахався. Цю інформацію мені (мабуть, що й не тільки!) здала руда Лана, шикарна та схожа на Ніколь Кідман методистка на кафедрі, до якої його прикріпили. Біла шкіра, маленький зухвалий ніс, сині магнетичні очі – Лана була надзвичайна. Узагалі-то її звали Світлана, але Свєткою її ніколи ніхто не називав. Виключно «Лана». Я подарувала їй ясминові «Анаїс-Анаїс», які мені презентувала свекруха. «У нас на кафедрі подейкують, що він – гомосєк». – «Та ти що?! Ні… ну, як таке може бути?» – «Ну, розумієш, у нас особлива кафедра. Майже всі сплять з усіма, а хто не спить – або падлюка, або збоченець». – «Може, він розгубився? Тут стільки жінок, він нікого не знає». – «Ох, ну я не знаю. Що тут треба знати? Це що – іспит, щоб щось знати? – Лана знизала своїми тендітними плечима. – Але в нього є дружина. Розумний чоловік, знає, за ким простіше сховатися. Зараз я покажу тобі її фотокартку». Я була в захваті. «Де ти це взяла?» – «Ти ж знаєш цих іноземців, хай де б вони були – постійно закарбовують весь простір своїми родинними фотокартками. От він і поставив фотку своєї дружини. Рамка була класна. Срібна. Я свою фотку в неї запроторила, а що?» – «Та нічого. А він у тебе питав, куди вона зникла?» – «А я що, матеріально відповідальна? Чи я тут підписувалася усе це лайно доглядати? Це що – курсові? Знайшли дурну. Я йому так і сказала, що в нас таке робити не прийнято, що хтось, мабуть, подумав, що це – кіношна зірка, та поцупив».

З прямокутника десять на п’ятнадцять на мене дивилася тендітна темноволоса француженка з гарною зачіскою-каре. Я вирішила, що вона на мене схожа (недарма мою зовнішність називали саме французькою!), і постановила діяти. Фотокартку Лана мені продала за десять баксів, і я пішла до перукарні.

Усі навколо казали, що мені дуже пасує ця зачіска, він на це не реагував. Я не знаю, що слугувало поштовхом: можливо, те, що на ньому в той день був яскравий червоний светр, але я чітко збагнула, чим я можу його вразити. У батьковій енциклопедії я знайшла те, що мені потрібно. «Державний прапор Франції складається із синьої, білої та червоної вертикальних смуг. Синій колір символізує святого Мартінія, покровителя міста Париж. Червоний – колір полум’я вогнищ та сердець. Білий колір – це символ французької національної героїні Жанни д’Арк. Ці кольори дехто пояснює як три слова національного девізу: «Свобода, рівність, братерство…»

Я бігала по крамницях весь день, як навіжена, але придбала все необхідне для об’Етьєнування. Три светрики. Три кольори. Синій. Білий. Червоний. Коли в нас була лекція, я вдягла синій, він найбільше пасував до моїх очей (але із собою в мене були і два інші), та перевдягалася в туалеті, знову забігала до аудиторії вже в білому, а через якийсь час просилася вийти не хвилинку і з’являлася в червоному. «Ти збожеволіла? – запитували мене. – Що все це означає?» – «Слухай, давай нарешті підемо вип’ємо кави. Ти така сьогодні жвавенька… Або про що я говорю? Така зваблива, грайлива. Слухай, може, пішли кохатися?» Ніхто не збагнув, що це символізує!!! Вони й гадки не мали, заради кого все це відбувається. А в мене були напоготові пояснення, я заздалегідь їх підготувала. «Чоловік уранці подарував мені три светри. Я Катьці обіцяла показати, бо вона мені не вірила». Катька була моєю змовницею, лише загадково посміхалася. Взірець довершеності – Етьєн Легран – мною зацікавився, він зрозумів натяки трьох кольорів. Поки ніяк не реагував, але почав вирізняти… І тоді я вдалася до другого етапу свого плану.

Мій білий светрик мав перетворитися на офіру! «А якщо воно потече?» – запитала Катька. «Не потече. Я під дощем колобродити не збираюся. І митися в ньому також». На столі лежала наша офіра та дві коробки із синьою та червоною гуашшю. «З Богом?» – несміливо запитала Катька, бо я довірила перетворювати светра на французький державний прапор їй: сама я не могла й риску рівно провести за допомогою лінійки. «Ті, хто вірує в мене, – за мною!» – урочисто проголосила я.

Я відразу зрозуміла, що він мій. Бери голими руками. Як завжди, його погляд блукав колами, але починав із мене та завершував великі та малі кола мною. Моїм светром та моїми грудями. Я не знаю, чого він хотів (та й нащо це знати?): збагнути, навіщо це мені, зрозуміти, що я від нього хочу, а швидше за все, він просто любив гру так само, як і я. Та й узагалі йому було приємно бачити триколір Батьківщини на дівчачих грудях, які були схожі на личка пухких немовлят із носиками-пипками.

Коли ми почали роздягатися в квартирі, яку йому винаймав університет, – маленькій, викривленій, але в центрі міста, – раптом він скрикнув та відсахнувся. Моє тіло було в синьо-червоних патьоках, деякі були фіолетові. «Мон Дье, що це?» Я його розуміла: хочеш трахати дівчину, а не добряче відбиту м’ясниками тушу. «То – гуаш». – «Татуаж? Але навіщо такий?» – «Ні, гуаш. Фарба. Я фарбувала светр. Під прапор». Через збудження я спітніла, і білий светр мстився мені за те, що ми з Катькою здолали його незайманість. «Ти фарбувала светр? Навіщо?» – «Для цього», – сказала я і поцілувала його. Гомосексуалістом він не був, але те, що ми кохалися і він був у мені, я розуміла тільки з ритмування його носа об мою шию. (Я тоді ще подумала, а що буде, якщо він зламає об мене свій ніс?) У нього був маленький член. На підлозі купою валявся ще один державний прапор Франції: його сині плавки, мій білий ліфчик та мої червоні (парадні з мереживом!) труси.

«Ви більше не бачилися?» – «У тому розумінні, як того разу – ні. Звісно, що я бачила його на лекціях, він мене також. Та й навіщо нам було бачитися? Розмовляти він зі мною не хотів, мене він теж не цікавив у розмовному ракурсі. Навіщо мені був коханець із маленьким членом, а йому – коханка із завеликою піхвою? Хіба мало людей із цими органами, які більше тобі годяться?» – «А в тебе правда завелика?» – запитав Милиця. Ну хто б сумнівався! «Милице! – заволали ми з Шу. – Ти взагалі думаєш, коли щось запитуєш?» – «Звісно, я ніколи не запитую те, що мені не цікаво». Милиця ніяковів, коли його ловили на тому, що він докладає собі в каву третій кубик цукру (коли всі обмежилися двома), але щодо своїх запитань він завжди випромінював упевненість.

«Шу, але я не вдягну на себе британський прапор. У тебе була непогана ідея, але розумієш, часи змінилися. Це вульгарно, тому що зараз усі ятки завалені футболками, светриками та іншим лайном із британськими прапорами. Вона не помітить». – «І я так вважаю», – піддакнув Милиця. Шу хитро посміхалася. «Себто я нічого не маю проти британського прапору, він яскравий та з чіткими лініями, але Макс правий – таким зараз нікого не здивувати. Тим більше, британську дівчину, вона, мабуть, у Лондоні тільки реготала, коли бачила, як туристи скуповують футболки “під британський прапор”». – «А хто вам каже про британський прапор, хлопчики?» – запитала Шу, підвелася, потягнулася. «А про який нам кажуть?» – жваво відреагував я. «Звісно, що про прапор Уельсу, дурненькі, знаєте, який він?» Ми не знали.

Прапор Уельсу був дивним. Поділений навпіл білою та зеленою широкими смугами, але це ще було нічого. По центру цього англійського газону тупцював, грайливо підійнявши передню праву лапку, червоний дракон. Незрозуміло, для чого він так поводиться, якби він так само підійняв ліву, було б зрозуміло, що цей валлійський дракон – хлопчик і він сцить на британський газон. Хвіст його скидався або на сперматозоїд, або на Марсову стрілочку. Інша, трохи менша стрілочка слугувала йому або язиком, або він так пихкав полум’ям. Він був схожий на злючого морського коника, якому капосна дитина прималювала чотири лапки та крильця. «Ет, воно схоже на прапор футбольного клубу. Я думав, що валлійці пристрасні, але стримані й мають смак, і не може бути в їхньому прапорі оце-о», – видав Милиця. «А чим тобі не до вподоби валлійський дракон?» – поцікавилася Шу в Милиці. «Я обережно ставлюся до екзотичних тварюк», – сказав той.

«Де ми візьмемо светрик, який згори білий, а знизу – наче травою всіяний?» – запитав я Шу. «Нитки я купила». – «Ти будеш це плести? Вау! А я можу подивитися? Мені так подобається, як ворушаться спиці, а тепер ніхто не плете». У Шу був такий вираз обличчя, який я не можу переказати. Їй забракло дихання, як мені зараз слів. «Ні, я не плету, Ми-ли-це. Але я знаю місце, де нам це сплетуть. І швидко».

І нам це швидко сплели. «А дракон?» – «Із драконом поки що дупа. Я не знаю, хто нам його вигаптує». – «Ти!» – «Ми-ли-це. Я не вмію гаптувати. Якщо я буду це гаптувати, воно буде схоже на червону безформну пляму, ти такого хочеш своєму найближчому другові?» Милиця цього мені не хотів, але змовчати не міг. «Ні плести ти не вмієш, ні гаптувати», – забуркотів він. «А ти вмієш плести та гаптувати? Я от вмію вигадувати, а от що вмієш ти?» – раптом наїхала на нього Шу. «Ні, я не вмію плести та гаптувати. Але я вмію бути Музою», – відповів Милиця. «О, Господи. Муза! Це ж треба таке», – сказала Шу. «Ви ще тепер почніть мірятися старшими братами», – видихнув я. «У нас немає старших братів», – сказали вони.

Червоного валлійського дракона мені зробила пара диваків, які виявилися знайомими Шу. Він був маляр, і за час, коли ми в нього тупцювалися, встиг намалювати дракона, а поки його дружина мені його вигаптовувала (рівно п’ятнадцять хвилин я молив її не нашивати на нього пайєтки та не робити очиська з бісеру), цей моторний хлопчина встиг втюхати Милиці карикатуру на нього ж (Милиця був у захваті, він вважав, що карикатура підкреслює його виразність та експресію), Шу її портрет у профіль (Шу не повідомила, що вона думає з цього приводу, мені здалося, що вона просто підтримала давнього знайомця), а мені запропонував купити картину, яку я назвав «Купа п’яних нарцисів-самогубців» (бо вони стирчали як завгодно, викручували свої тендітні біленькі писки, нанюхані жовтуватим кокаїном, і намагалися вивалитися з вази, хотілося їх підтримати та всунути на місце), тому що нарцис був одним із символів Уельсу. Я на це повівся, але, як виявилося, він не збрехав.

Усе це було, втім, неважливо. Важливим було одне: Гаель Рейчел Бінвель наступного ранку подивилася мені прямо у вічі, торкнулася своєю твердою долонею мого плеча, провела по ньому рукою (три її долоні від плеча до ліктя) і сказала: «Треба обмити цього дракона. Так у вас кажуть?» І ми пішли його обмивати. Пам’ятаю, як вона почала з’ясовувати, в кого довший язик – у неї чи у дракона, і нам було дуже весело, і я зрозумів, що вмію бути щасливим. А саме це було найголовнішим.

13

Я не знаю, як мені вдалося відкритися. Наче хтось, про існування кого я не знав, довго упрівав та сопів, підбирав цифрові комбінації, а я тим часом жив, зачинений на всі замки, ходив по крамницях, листувався, навідувався в гості, кохався, реготав над старими анекдотами, намагався зберегти репутацію на роботі, двічі на рік відпочивав і навіть опановував нові рецепти італійської кухні, аж раптом «клац!» – і я відкрився та вивалив усе, що містилося в мені, на жінку, яка випадково опинилася поруч зі мною в паризькому аеропорту…

Уперше мене зачинив батько. Але він інколи мене відчиняв – або своїм ключем, або добирав чарівне слово, і я відчинявся сам. Потім мене зачинила Віолетта. Дуже дивно, але зараз я усвідомлюю, що це сталося майже відразу, раніше, ніж відбулося наше весілля. Згодом зрозумів, що це вона мене зачинила, а спочатку думав, що то зачинився я сам. Я ніколи не був мовчазним, не мовчав і з Віолеттою, але старанно виговорював те, що вона хотіла та очікувала від мене почути. А ще всміхався, бо знав, що мої ямки впливають на людей певним чином: люди не думають, що я можу бути небезпечним. Власне, якби мені цікаво було побути наволоччю, я б цим скористався. Але я використовував цю природну особливість своєї зовнішності тільки як самозахист.

Я закрив очі на справжнє походження Віолетти, до якого докопався батько (він любив дізнаватися про людей усе, але ніколи не нав’язував свою думку, коли це мало відношення до стосунків інших людей), бо мене, власне, це просто насмішило. «Бідна Галя, – подумав я тоді. – Бідна Галочка». Якби Віолетта дізналася про те, що я навіть подумки назвав її бідною, та ще й Галочкою, вона б розлучилася зі мною раніше, ніж зустріла не такого вже й блискучого, але справжнього німця, якими вона марила. Я загравав до її подруг, яким завжди подобався, тільки тому, що її це розважало. Я навіть писав твори на теми, які її хвилювали, бо її, бач, цікавила моя справжня думка, а людина краще розкривається на письмі. Смішно. Як усе це було смішно. Шкода, що всі ці витвори не збереглися, я б зараз читав їх, коли в мене псувався б настрій. Одне я зрозумів: я ніколи не віддам їй Макса, тому що не хочу, щоб його життя вона перетворила на свою докторську дисертацію.

У такій відкритій до людей Америці я теж був зачинений. Ким був для них Ежен Вітовські? «Смарт юкраініен», «гоноровий полячек», «підійди до того факінг словака, він у цьому петрає». Усіх решту більше цікавило, який номер мого страхового полісу, ніж те, які музика та книжки мені подобаються. Утім, у мене були коханки, були друзі, деяких людей у своєму офісі я поважав, спілкування з деякими уникав, тобто я наче жив нормальним життям. Я згадував, як починалася моя американська самостійна кар’єра, коли ми з навіженим Сашком втекли на старій машині (жоден із нас не мав водійських прав) та винайняли хату, по якій я не пересувався без ножа, бо Сашко був величезний, як скеля, а глузд він втратив давно, тобто я дбав про себе та своє життя. Але якимось чином я зрозумів, що все це не те, коли зустрів її.

Спочатку я зрозумів, що вона належить до того типу жінок, які мені завжди смакували. Гарні стегна, виразні сідниці, точена талія, може, трохи видовжена, довгі кінцівки, темне волосся, у яке кортить зануритися, ну і перш за все – вилиці… Майже ті самі вилиці Віолетти Вайґель, які підкорили мене відразу. З нею легко було спілкуватися, та я навіть не помітив, як ми слідом за помаранчевими шаликами румунів приєдналися не до тієї черги на виліт. Я надзвичайно зрадів, що є нагода залишитися в Парижі, натомість вона поводилася, як скажена ідіотка: гасала, ридала, забивалася в кут. Вона так істерила, що мені конче захотілося віддалитися, але натомість я почав бігати з нашими паспортами та вирішувати проблему, яка проблемою зовсім не була. Звісно, що потім вона розповіла про свою матір – жінку з нервами, подібними на гнилі нитки… Я таке теж зустрічав. Були моменти, коли вона дуже мене дратувала, але й моя роздратованість у відкритому стані була зовсім іншою на смак.

Правда, вона видавалася мені надто юною. Я остерігався юних жінок, почувався незручно, здавався собі майже стариганем. А з нею почувався впевнено та весело, поводився, наче підліток поруч із дівчиною, яка його приголомшила тим, що погодилася піти на побачення: вибріхував якісь історії на одному подиху, реготав та намагався її причарувати! Та я навіть не думав, як переспати з нею. Зовсім не було таких думок, що теж дивувало, мені хотілося її бавити і все. І вона бавилася, наче дитина. Ми гойдали одне одного в колисках, і нам було добре. Але з моєї голови не йшла наша різниця у віці. Коли я побачив Макса, то подумав, а чого б їх не познайомити? Інколи я міркував про те, яка в мене буде невістка – Шу мене влаштовувала в цій якості на всі сто.

Я тішився з того, що ми обмінялися координатами, бо не хотів втрачати легкості спілкування та шукати ключ для себе. Уранці я почав ритися в касетах, щоб знайти «Історію кохання», я завжди милувався Жульєт Бінош, а Шу була схожа на неї. Узагалі ця аеропортова історія кохання двох незнайомців була навіть не натяком, а прямим запитанням: «Чи ти погоджуєшся, що?…» Я довго вагався: брати це із собою чи не брати, дарувати чи не дарувати. Можливо, вона подумає, що я ідіот, старий мудак, який любить чіплятися до дівчат, хай куди б летів, їхав чи ще щось. Щоб не втрачати хист підчеплювати когось молоденького, аби приємно провести ніч. А може, тиждень, а може, місяць. І відкишкувати свою старість: «Кш-кш, Старість, бачиш, не до тебе? Я зайнятий, бачиш, яке дівчисько мене бавить? Тобі це й не снилося, шкутильгай собі далі».

У ресторані вона поводилася дивно, я був переконаний, що я для неї ніхто. Випадкова людина, якій вона винна гроші, тому треба терпіти цей марудний ланч. Вона навіть їсти нічого не хотіла. Було враження, що вона взагалі не розуміє, навіщо в це ув’язалася, чого сміялася над моїми жартами? Вона так дивилася на мене, що мені здавалося: вона зовсім не пам’ятає моє обличчя, а зараз сидить та думає: «Боже мій, який огидний тип». Нестерпно. Адже сама вона була класна. Першокласна. Біло-зелена смугаста кофтина відкривала шикарні плечі та пасувала до її очей. Джинси дозволяли бачити все: стегна, ноги, сідниці. Джинси закликали все це помацати. Зараз я її хотів, дуже сильно. Моє дружнє до неї ставлення змінилося на бажання. Хтось у мені перемикав швидкості. Я смикався та поводився як телепень, я був незграбним, тоскним, не знав, що робити з руками. Мені захотілося піти геть. Піти та не думати, що все це відбувалося зі мною. Натомість я щось говорив, намагався бути цікавим, але не витримав і пояснив їй, що почуваюся ідіотом, тому що мені подобається пригощати жінок добрим обідом, так мене влаштовано. «Вибачте, мене це дратує», – сказав я.

Коли вона простягла мені ідіотський смугастий подарунковий пакунок, я подумав: от і все. Віолетта Вайґель Вітовська, що оселилася в її вилицях, сказала мені: «Ну на що ти сподівався, любий? Ти ж зовсім не вмієш поводитися з жінками. Але не треба сумувати – це від народження: хтось уміє, а ти – ні. Можна б напрацювати, але на це ти взагалі не здатний». От і все. Там пляшка французького коньяку вартістю клятих квитків, або шикарні парфуми, або африканська маска африканських же «хендмейдерів», – та все, що завгодно. Їй незручно залишатися мені винною. Так, її приятель накатав скаргу до «Ейр Франс», але совість шмагає її шикарне темне волосся, не дає спати та почуватися вільною від обов’язків спілкуватися з цим марудним старим. Вона зараз віддасть мені це, зітхне з полегшенням та піде. Вона сказала, щоб я не дивився на це при ній. Бач, яка делікатна, самій незручно за свою поведінку. Я починав відчувати порожнечу та лють. Лють у порожнечі бавилася моїми нервами, рвала їх на шмаття, прикрашала себе. Вона майже побігла від мене. Був би в мене камінець, присягаюся – жбурнув би навздогін. Я думав позбутися пакунка, залишити його в смітнику. Але не зміг. Тоді подумав, що розшматаю пакунок у машині (вона його ще й скотчем заклеїла!). Не став. Удома мої коліна цілував профіль Жульєт, вона збиралася розповісти мені свою історію кохання, мені здається, я тоді заплакав. Шу я зізнався потім, що на неї чекав такий самий дарунок, я почувався таким щасливим…

З нею було весело. Це найхарактерніша риса наших із нею взаємин. Вона завжди була відкрита до будь-яких жартів, вона сміялася сама із себе, з мене, з моїх звичок, навіть із мого благородного імені. Це виявилося несподіваним, бо іменем я пишався змалечку. Ще б пак! Я мав шикарне ім’я. Євген Брониславович Вітовський. Але їй було смішно. «От чого б я так реготав, Олександро Володимирівно Квітко, квіточко моя, середнього роду? У мене, на відміну від декого, гарне ім’я». – «Послухай, але гарне теж може виявитися смішним. Вслухайся, ні, чекай». Вона вибігла тоді, а повернулася вдягнута в чорну сукню, яку задрапувала кількома шаликами. Волосся зібрала у величезну скирту і, випнувши груди, урочисто промовила: «Єбе Вітовський». Я навіть не збагнув, а коли збагнув, почав реготати так, що послизнувся на капці та впав на килим. «Зрозумів? Так пихато-урочисто. От зараз він зніме труси і, увага, шановні глядачі. Єбе Вітовський, сі бемоль мажор! Ваші оплески, дорогенькі!» Нас поєднував сміх, і я був переконаний, що ніхто не зможе здолати або розлучити людей, які пов’язані сміхом.

Ніколи б не подумав, що мій Максимко, самостійний, добрий та дотепний хлопчик, може бути таким агресивним. Він узагалі її не сприймав. Категорично. Дивно, коли я показував йому фотокартку Шу, він визнав, що вона приваблива, а потім поводився так, наче я привів до хати сатану. Ніколи не думав, що мій син – егоїст. Ми з дідом робили все, щоб він виріс порядною людиною, яка розуміє, що не можна дошкуляти близьким, вистачить інших людей у житті, яким доведеться дошкуляти і які будуть вимучувати тебе, про своїх треба піклуватися. А зараз він наче очманів. Але я не втручався, відсторонився навіть тоді, коли Шу звернулася по допомогу.

Вона довго трималася, я пишався нею, вона намагалася будувати стосунки, а він їх руйнував. Справді, вони наче гралися в пісочниці: вона виробляла з піску пасочки, він чекав, поки вона переверне формочку, аж потім розчавлював пасочку ногою. Я не втручався, тому що знав, наскільки важливим є цей досвід насамперед для Максима, а ще те, як важливо йому впоратися з цим без моїх порад, настанов та прочуханок. Тим більше, що це не допомогло б. Подумки я називав це війною Білої й Пурпурової троянд і був переконаний, що Шу припинить свої масовані атаки задля встановлення дружби з моїм сином, а він врешті-решт вгамується.

Я пізно відчув, що дещо змінилося. Я ледь зміг опанувати себе та обійняти її в той день, коли вони повернулися вночі напідпитку, страшенно задоволені одне одним. Веселі, молоді, вродливі. До того ж, так, вони були дуже схожі між собою – як я цього раніше не помічав… Коли я обіймав її, бо вона кинулася до мене, я спіймав погляд Макса. Це був погляд дорослого чоловіка, якому не подобається, що хтось мацає його жінку. Цим «кимось» був я. Він презирливо дивився на мене, прискіпливо, виразно. Я засоромився своїх голих ніг, які недоладно стирчали з-під задовгої майки, у якій я намагався заснути (я був схожий на підстаркуватого актора, якого примусили грати роль Дзвіночка в дитячій виставі). Зараз він помітить, що мої ноги не такі пружні, як у нього. Огидно, як це огидно. Старигань обіймає молоду шикарну жінку, з якою він тільки-но пив вино, сперечався з приводу музики, вони разом сміялися, вона жартома перевіряла його прес кулачком (вона таке полюбляла робити), а він смикав її за волосся – у нього був потяг до волосся з дитинства; Віолетта забороняла йому це робити та лупцювала по руках, а я дозволяв… Шу сміялася, щось шепотіла, підспівувала, здається, «уна-уна-уна-ун моменто», це було справді смішно, вона була кумедна, але я відчував, як із кожним «уно» з мене наживо здирають шкіру. Цього не могло статися… Це цілком могло статися.

Далі почалося пекло. Моє власне, я його, наче вогнище, сам розпалив у своїй хаті. Що я міг? Спостерігати та чекати. Прислухатися, принюхуватися. Придивлятися до себе і до інших. Я почав спускатися та підійматися на свій поверх по сходах, щоб помітити, коли мене скрутить від знесилення, щоразу здавалося, що я більше спітнів, більше захекався, ніж раніше. Це старість. Коли я кохався з нею, – а я продовжував кохатися з нею, бо хотів її надзвичайно, – поводився більш агресивно, кусав її плечі, вона кричала, вона була майстринею видавати звуки, і мені це подобалося. Я згадував, що Віолетта привчала себе бути стриманою, використовуючи будь-яку нагоду, зокрема й секс. Шу гомоніла, стогнала, викрикувала щось незрозуміле, навіть плакала, схлипувала беззахисно, як дитина, а я цілував її маківку чи сідницю. Зараз я прислухався до кожного її звуку, і коли вона стогнала «ммма», я чекав, дотискував її, входив різкіше, щоб вона викрила себе, злочинка, щоб закричала на всю горлянку: «Макс»… Мені здавалося, що мене відразу відпустить. Краще знати, ніж мучитися підозрами, але бути переконаним, що все так, як ти підозрюєш, та не мати певних доказів. Я божеволів. Інколи я уявляв, як вона уявляє, що мої руки, які блукають її тілом, – це руки Максима.

Звісно, що я спробував усе з’ясувати в неї. Звісно, що вона віджартувалася, але я наполягав, вимальовував приклади, згадував її чоловіків, на котрих, на мою думку, більше був схожий Макс, аніж я; тиснув на неї, скавульчав, розповідав про довічну чоловічу конкуренцію, і тоді вона запитала серйозно: «А що тебе більше хвилює – те, що він у цьому випадку виграє, чи те, що ти втратиш мене?» Я відчув холодок побіля своєї шиї, натомість серце моє палало, усі нутрощі також. Я вибачився, сказав, що наговорив дурниць. А що ще казати в таких випадках? Вона запропонувала повернутися до цієї розмови ввечері.

Я уявив, як хутко підводжуся та починаю бити посуд на кухні, кулаком перевіряю на міцність вікно, скло летить на мене, на неї, сусіди починають гамселити по батареях, щоб ми припинили цей безлад, а потім я починаю трясти її, намагаючись дізнатися, що вона приховує і як могла таке зі мною зробити. Як раптом обм’як. Видався собі смішним та безпорадним.

Вона пішла на свою роботу, а я сидів, палив чужі цигарки (залишив хтось із гостей) та уявляв, що вона, можливо, написала йому листа: «Старий щось про нас знає. Надалі треба бути обережнішими». І його, Максову, нахабну посмішку переможця… Я вирішив поїхати на цвинтар, до батька. Потрібна була його присутність, нехай умовна, можна було поговорити з батьком і не залишаючи квартиру, але я вийшов надвір.

Навпроти нашого будинку був старий дитячий майданчик: кілька гойдалок, на яких я ніколи не бачив дітей, лавка, де в теплу пору сидів бомж, що читав пакети, а ще дерев’яні боввани, однакові та жахливі на вигляд, яких було врито у пісок, щоб вони бавили дітей – це вигадав явний маніяк. На бовванів підіймали лапки дворові кобелі, хрестилися старенькі, а ввечері когось із них обов’язково кликали бути третім місцеві п’яниці. Двох із них хтось зніс. Вони валялися п’яні в багнюці. Один вклав голову на груди іншому. Однакові, як брати-близнюки зі спитими пиками. Груди того, хто підтримував голову іншого, були в червоній фарбі. Поруч із ними валялася розочка з горілчаної пляшки. «Тут відбулося братовбивство», – подумав я. Перед очима, утім, з’явився Макс. Він простягав до мене руки, а я стояв біля вікна на кухні та тримав ніж. «Геть!» – заволав я. «Трррр…» – поважно відповіла мені ворона. «Я не тобі, пані вороно», – вибачився. «Трррр», – повторила вона. «Може, вона панянка або взагалі пан?» – подумав я, щільніше закутався в шалик і пішов шукати таксі.

На цвинтарі було не дуже тихо. Совалися люди. Я поклав цукерки та маленького коника на могилу поруч із батьковою. Там було поховано малюка, його ще не встигли назвати, до нього ніхто не приходив, могила була захаращена, я сам виривав будяки щоразу, коли приходив до батька. Я назвав малого Кирилком. «Привіт, Кирилку», – сказав я, і мені закортіло притиснути до грудей це маленьке тільце, яке, можливо, так і не притиснула до себе мати. Я уявив собі лікаря, руку якого мати Кирилка відчула на своєму тілі й розгубилася, тому що розраховувала відчути свого синочка. «Мені шкода, мені дуже шкода, ми зробили все можливе…» – від її відчайдушного крику я прийшов до тями та хитнув головою в бік батька: «Тату, чекай, я… зараз». Батько любив дітлахів, він мене розумів. Аж тут я подумав, що Кирилко виріс. Звісно, що він виріс, уже скільки минуло років… Мати Божа… А я весь цей час продовжую тягати йому ці дитячі забавки, з нього, мабуть, глузують усі товариші, дівчатка. Але що ж тоді принести? Я наче збожеволів, почав рахувати, скільки йому років, ого, майже одноліток Макса. То що тобі принести, Кирилку? Іншим разом я до тебе приведу Шу. «Шу – це те, що потрібно парубкам твого віку». Злість масажувала моє серце.

«Навіщо ти це робиш?» – спитав я у власної злості. «Треба трохи прибратися на літо, можливо, ще рано, але краще приїду двічі», – промовив до мене хтось. Я озирнувся. До мене говорила старенька Софія Аркадіївна. Семена Франсовича, її чоловіка та товариша батька, було поховано поруч із ним, але з іншого, некирилчиного боку. Я закляк. «Я бачу, і ти пам’ятаєш про батька, Женю. Прийшов, доглядаєш, молодець. А мої – Міша та Нінель – не ходять. Не подобається їм тут. Сумно. А от мені із Семеном ніколи не буває сумно. З іншого боку, що вони хочуть від цвинтаря – щоб він був схожим на балаган?» – «Доброго дня, Софіє Аркадіївно! Радий вас бачити, ви в чудовій формі, усе милуюся вашим волоссям. Відкрийте мені таємницю, що ви з ним робите? Щороку воно густішає, а от я страшенно боюся облисіти». Софія засміялася срібним голосом акторок тридцятих років: «Женю-Женю, підлабузнику ви мій дорогий!» Я всміхнувся.

Софія Аркадіївна облишила віник. «Вирішила перепочити та побалакати», – подумав я. Вона була симпатичною старенькою. «Як Віолетта, як Максик?» – «Віолетта наче непогано, уже доктор наук, невгамовна й гарна. Ви ж знаєте, що ми розлучилися?» – «Хлопчику, я розумію, що виглядаю як несповна розуму, але ми бачилися з тобою восени, і ще восени я знала, що ви розлучилися дванадцять років тому, якщо я не помиляюся. Чи ви ще раз розлучилися? Зараз шлюбне законодавство так змінюється, не можна відстежити, що та як, і стільки дурощів – хто все це розробляє, сказитися можна!» Семен Франсович був відомим адвокатом. «А ви стежите за змінами законодавства?» – «Звісно. Хоча Михайлику це не цікаво, дивуюся, як він спромагається практикувати, бо був та залишається ледачою дитиною, хоча, кажуть, на нього є попит, я нічого не розумію в сучасному житті, так… Я розповідаю про це Семенку. Семенкові завжди було цікаво, що я думаю про те чи інше, ми говорили з ним до світанку, але я й зараз відчуваю, що не все йому сказала… Вибач, Женю, але мені здавна здавалося, що Віолці нецікаво з тобою спілкуватися, їй ні з ким не було цікаво спілкуватися, хоча вона завжди була надзвичайно уважна до людей. Досліджувала наші реакції, чи що? Ти сам зараз?» – «Досліджувала, так. Вона і зараз досліджує, хоча, може, і спинилася, академіка їй і так дадуть. За видатні заслуги… Не сам». Я замовк. Софія Аркадіївна теж виявила делікатність.

«А Максик і досі аналізує фінансовий ринок? Не одружився ще? Як я хотіла, щоб він одружився з нашою Юлькою. Але Юлька така дзиґа! Уже двічі встигла розлучитися. І це порядна єврейська дівчинка? Сором. Живе зараз у Німеччині. Знаєш, чим займається? Робить ляльок. З різного лайна. Лазить по смітниках, знаходить ґудзики, тканину, старе мереживо, попільниці, ложки, хутро, пластик, бляшанки, корки від вина, гілки та каміння збирає. І з цього всього майструє цих ляльок. Уже й виставка була. У Берліні. Я побоялася летіти, Мішка зледацюжився, ще зветься батьком, Карина його якраз відпочивала в Ізраїлі, а от Нінелька поїхала, думала, що причарує якогось німця. Не причарувала, але, каже, успіх у цієї дзиґи там феноменальний, а ляльки схожі на виродків та дуреп.

Що за гойське зайняття, скажи мені? Робити ляльок-виродків зі сміття? Хіба людських виродків зі сміття бракує? Ніколи мені цього не зрозуміти. Молодь. Тягне їх до паскудства, виклик суспільству вони кидають… Та це суспільство мало їх усіх на увазі, використовувало, використовує та використовуватиме завжди саме це – їхнє бажання випхатися нагору за будь-яких умов та паскудити іншим на голови. Юліє, Юліє… Хоча, може, це й талановито? Не знаю. Не знаю та не розумію. Я коли дізналася, довго розмірковувала, чи говорити Семенові, а потім подумала: «Та вони там раніше за нас про таке дізнаються». Сказала. То був якраз той випадок, коли добре, що я не чула його відповіді, можу собі уявити, як він нас усіх картав! Вона ж юридичний закінчила, думали: продовжуватиме династію, а вона… Про що тут говорити… З іншого боку, зараз таке коїться в юридичному світі, що краще, можливо, ліпити ляльки з гівна, ти вже вибач, Женю, стару маразматичку». – «Макс не одружений, ні. Працює аналітиком, дорослий зовсім, дуже дорослий. Занадто».

«Щось ти сумний, Женю. Я розумію, що біля могили батька не будеш стрибати та рок-н-ролити, але ти все одно дуже сумний. Що тебе непокоїть?» – «Давайте краще я допоможу вам прибратися». – «Женю, це вже ні. Я з цим сама впораюся, для мене це радість». – «А можна запитати вас?» – «Краще запитай, інакше зараз почну гомоніти про рідних, друзів, пінчера свого Розку та сусіду-наркомана – пожалкуєш, що не спрямував мене в потрібне тобі річище». – «Софіє Аркадіївно, я ж вас давно знаю, і Семена Франсовича теж, і ніколи у своєму житті не бачив більш гармонійної пари. Скажіть, у чому таємниця? Як зберігати стосунки? Від кого це залежить? Як упорядковувати власні емоції, як долати свої підозри? Як відчувати одне одного? Як говорити одне одному про все й не боятися, що тебе хибно зрозуміють, образяться чи образять? Чого вас досі тягне сюди, до Семена Франсовича, поговорити, посміятися, пожалітися? Ви ж не самотня та така екстравертна, вас оточують різні люди, переконаний, що вам цікаві ваші подруги, але ви все одно йдете сюди».

«Правий ти, правий, хлопчику. І подруги в мене є, дуже хороші. І друзі, Семенків спадок, та й не тільки. Я тобі зізнаюся, у мене навіть є залицяльник, дуже приємний чоловік, бадьорий такий старигань, я Семенчику про нього завжди розповідаю… А таємниця? Семенчику подобалася моя вдача перетворювати все на комедію. Прийде він, програв у суді, клієнти наговорили гидотних речей, похмурий, що тобі сказати. А я підійду й розіграю з цього всього комедію, і він уже регоче, плескає в долоні, фантазеркою мене кличе, попустило… Я так свою онкологію налякала. Реготанням. Онкологія подумала: «Навіщо така пришелепувата дурепа там, за обрієм?» – та залишила мене в спокої, відступила.

А Семенчик завжди говорив, що я гарна до нестями. І так говорив, що я, дурна, у це завжди вірила, а потім інші повірили, а що в мені гарного було? Дві ноги-сірники та дупка-картопля. Носате опудало з пишним волоссям. Але вірила. Й інші вірили, залицялися, вірші присвячували, багато чого було… От що, хлопчику мій, треба не так уже й багато: довіряти іншим, вірити собі та жити власним життям». – «І все?» – «Все! Бач, який! Думає, що це легко. А ти спробуй».

І я вперше вдихнув на всю міць легенів. Не тому, що я спробував і все в мене вийшло. А через те, що осягнув: у мене вийде, бо я розумію, що це правильно. Що я відчував? Спокій та впевненість, піднесений настрій. Софіє Аркадіївно, та ви – чаклунка, чарівниця! І красуня! Звісно, що красуня, про це всім відомо! Що вона таке каже, ще батько за нею вмирав…

Шу дивилася на мене мовчки, вичікувала, тільки губи були напоготові – всміхнутися. Я намагався виглядати спокійним. Усміхнувся їй. «Вибач-вибач-вибач», – сказав і поцілував її в ніс. Їй подобалося, коли я цілував її в ніс. «А це що в тебе таке?» – «Юка. Хлопчик. Звати Бірд. Буде стояти в тому кутку». – «Ти його покарала?» – «Ні, я його врятувала. А стояти йому там буде зручніше, юки люблять кутки». – «Будемо пити каву?» Від цієї пропозиції вона засміялася. «А ти знаєш, що в мене є чоловік?» – «І хто він?» – «Дуже підозріла особа». Довіряти іншим, вірити собі та жити власним життям. Я більше не прислухався, що вона кричить, коли ми кохаємося, я кохав її.

А через місяць Максик повідомив нам, що одружується. Зі своєю таємничою валлійкою. Шу, виявляється, навчила його свого старого перевіреного методу: як звабити людину светром. І цього разу він також спрацював. Я сказав, що вона може патентувати ще один метод – як звабити чоловіка шаликом – і видати книжку «Одяг не культ, а засіб зваблення». «Може, через повагу до магії светрів він припинить нарешті воювати з моїми кофтинками?» – реготала вона.

14

Макс зараз був таким кумедним! Він був схожий на мого старого спанієля, який умів відчувати, що за кілька днів батько візьме його на полювання. Тому пес поводився як кумедний бешкетник, бігав по хаті з висолопленим язиком, хвіст його крутився, як маленький пропелер, кілька разів на день він підходив до кожного з членів родини, щоб повідомити про своє мисливське щастя, очі його палали, час від часу він попискував від збудження. «Слухай, ти зараз схожий на мого спанієля…» – почала я і хотіла розвинути свою думку, як Макс образився. «Шу, ну чого ти до нього чіпляєшся, бачиш, він нервується!» – сказав мені Вітовський-старший. Він теж дуже нервувався. Макс образився і на нього. Він сказав, що не нервується й не збирався нервуватися. «Я хіба пудель чи канарка, аби нервуватися?» – запитав він. Я сказала, що він не пудель, тому що він спанієль. Макс почав оглядати кімнату, шукаючи, чим би в мене поцілити. Потім він вийшов на середину і ще раз повторив, що він не нервується, при цьому він так крутив указівний палець лівої руки, що ще трохи – і я б йому повірила та спокійно повезла до травмпункту. Натомість ми його своєю прискіпливістю вже дістали, сил немає – а за кілька днів приїде мати Гаель. «Тобто Гальки», – гигикнули ми разом із Вітовським-старшим, і Макс, тицяючи в нас пальцем: «Ви, ви, які ж ви…» (шкодував, мабуть, що то не револьвер) – вибіг із кімнати.

За годину Вітовський поїхав до офісу, а я залишилася наодинці з невротиками. Вони множилися: один невротик Макс породжував інших. У квартирі з’явився невротик Милиця, який нервувався, тому що був свідком, а ще через те, що йому катастрофічно не подобалася сестра Гаель, яка була дружкою, він звав її «цьоця Лошадь»; та невротичка Гаель, яку лякали наші весільні звичаї. «Я розумію, що тут весілля робити дешевше, але навіть це мене відлякує», – говорила вона мені й одночасно складала гармошкою рукави мого светрика. «Облиште це нервування. Погодьтеся, що весілля набагато веселіше за похорон», – сказала я. Вони здригнулися. «Слухай, а ти можеш нам розповісти якісь кумедні випадки зі свого досвіду?» – «А вам не час іти замовляти квіти і таке інше?» – «А їх замовить та контора, яка нам усе організовує», – відповіла ця публіка. «Щасливчики. У мій час всього цього не було. Треба було шукати тих, хто може дістати сукню, тих, хто може дістати гарну фату, перукарів, квіткарів – щоб квіти були свіжими, а ви про це взагалі можете не турбуватися». З цим вони погодилися. «Добре, розповім вам, як я вперше потрапила на весілля».

Невеличка історія Шу про перше весілля в її житті

То було весілля доньки друзів моїх батьків. Вона мені відразу не сподобалася, тому що не дала приміряти весільну сукню. Що б я з нею зробила? Можна подумати! Сукня була біла, газова, з рукавчиками, подібними на плафони угорської люстри, яка прикрашала стелю нашої вітальні. І ліф, і спідниця були рясно оздоблені білими пластмасовими перлинками та синтетичними рожевими трояндочками. Для мене це були правдиві перлини та справжні троянди, я мліла, коли їх бачила. З огляду на те, що пихата Марина не дала мені приміряти ні сукню, ні фату, я відпорола кілька перлинок та трояндочок, написала на папірці бажання, вирила ямку та поклала весь цей скарб під скло. І цей закопаний дитячий мотлох під склом називався «секрет».

Слід визнати, що моє бажання було не дуже хорошим: «Хочу, щоб Марина впала». От яке то було бажання. І Марина впала, можливо, тому що дві пляшки шампанського на голодний шлунок – занадто для худорлявої знервованої дівчини, а можливо, і через чаклування; у тому віці я вірила в друге.

Коли ми зібралися в палаці, усе було урочисто й чудово. Я розглядала портьєри (оксамитові, бордові, з шовковими китицями) – з них вийшли б класні сукні для принцес. Гардини були довжелезні, я подумала, що сукні можна пошити на всіх моїх подруг. Та й фату легко було зробити – з інших штор, газових і прозорих. Я тільки хотіла запитати маму, чи можна відрізати хоч клаптик (щось мені підказувало, що вкрасти навіть одну занавіску мати не дозволить), як почула чарівний жіночий голос, який проголошував: «Дорогу молодим!» Я подумала, що молодших за мене тут просто немає, і випхалася вперед. Тобто я чимчикувала нагору по сходах по чудовому червоному килиму під помпезну музику, усі шикувалися і дивилися на мене, як на диво. «Чиє це?» – почула я. «Дядю Володю, приберіть Сашку!» – відчайдушно заверещала вередлива Маринка. І мене прибрали. Утішити мене зміг тільки лимонний торт. Поки дорослі наливалися спиртним, я встигла з’їсти три шматки.

Світла постать капризної Марини в сукні з трояндами мене хвилювала. Я все думала, як їй дошкулити, на той час вона вже гепнулася, і я почала вірити у свою чаклунську силу! Нарешті я зрозуміла як. Мати мені розповідала, що коли весілля буде згортатися, Марина візьме свій букетик та кине його в бік незаміжніх подруг; хто першою спіймає його – незабаром вийде заміж. Я подумала, що якби букет вирішила ловити я, у цих кудлатих дівок не було б жодного шансу. Але заміж я не поспішала. Тому прокралася до столу наречених, узяла букет та вклала туди маленький папірець, на якому написала чорним фломастером слово – батька всіх негарних слів. Усього три літери, я їх знала. Букет спіймала дружка, я думаю, їй конче треба було заміж, бо вона була вагітною. Мій напис призвів до фурору. Хтось реготав, хтось хапався за голову, дружка кліпала очима й запитувала: «Це що, натяк? Це що взагалі таке?» А я думала: «Так вам усім і треба, якщо не даєте міряти суконь і не даєте дорогу молодим!» А ще я думала: «Така доросла курка, вагітна, а не знає, що це таке. З трьох літер. Навіть я це знаю». Але від пояснень утрималася.

Вони реготали. Великі діти. «Мати Гаель дуже хоче зрозуміти, які в нас весільні традиції», – сказав Макс. «Так. Їй це цікаво. Моя мати ніколи не виходила заміж, тому їй дуже цікаво, як буду виходити я, тим більше так екзотично. Вона думає, що це має бути екзотично». – «Тобто ти та твоя сестра Катріна – позашлюбні діти?» – «Так. Безбатченки. Мати виховувала нас сама. Окрім того, у нас різні біологічні батьки. У мене – аргентинець, а хто в Катріни – ми не знаємо. Хочете, я розповім вам історію про свого батька?»

Невеличка історія Гаель Рейчел Бенвіль про її батька

У мене була одна фотокартка батька. Велика, справжній портрет. Її мені дала мати, спочатку вона думала, що треба її викинути, але потім зглянулася та віддала мені. Я з ним розмовляла, він був дуже гарний і завжди мені всміхався. А мати часто мене сварила, з батьком спілкуватися було приємніше. Його звали Андре Карлос Бенвіль. Він приїхав до Лондона, щоб видряпатися на Біг-Бен, а видряпався на мою матір. Мені вистачало його всміхненої присутності в моєму житті. Я була такою дитиною, яку не треба було бавити. Я рано навчилася читати, вигадувала ігри, у які могла гратися сама. Але інші діти так не думали. Дедалі частіше я чула, що в мене немає батька, вони дражнили мене, говорили, що я занадто чорна, бо мене засвітили, як фотоплівку, лікарі, коли мати народжувала, саме тому, що в мене не було батька. А я говорила, що мій батько на гастролях, що він відомий аргентинський музика. Вони мені не вірили та постійно глузували. Мені потрібно було віднайти справжній доказ існування мого батька, і я його знайшла.

Я замовила в одній конторі, в іншому районі, щоб зробили афішу. Туди я помістила фотокартку мого батька, а також замовила напис: «15–16 травня. Лондонські гастролі відомого аргентинського тенора Андре Карлоса Бенвіля та гурту «Емілія» (так звати мою матір). У найкращих пабах міста. Замовлення квитків (тут я дала вигаданий телефон, ну як «вигаданий», це він вигаданий для мене, а для когось домашній чи робочий)». Замовила сто штук та розклеїла по своєму району. Біля коледжу. Коло будинків. Геть усюди. Батько тепер усміхався мені вдома, коли проводжав у коледж, а потім усю дорогу супроводжував мене своїми гарячими пристрасними очима.

У коледжі почалося. Ажіотаж. До мене підходили всі: учителі, хлопці старших класів, мої однокласники. «Рейч, ти вже знаєш? Приїхав твій батько!» – «Рейч, а в тебе гарненький батько, моя мати сказала, що він солоденька шоколадка!» – «Чорнявко, гей, мала, це ж твій батько? А можна нам піти туди безкоштовно?» – «О, маленька, от від кого в тебе таке чудове чорне волосся!» – «А ти знаєш аргентинську чи вони говорять іспанською?» – «А це правда, що він назвав свій гурт «Емілія» на знак вічного кохання до твоєї матері?» Я почувалася настільки щасливою, не можна передати! Я була справжньою зіркою. Вигадувала історії про батька, про матір, про кохання. Я вміла вигадувати історії, це була моя найулюбленіша гра з дитинства. Ніхто не казав, що я чорна, тому що мене засвітили, як фотоплівку, при народженні. «Більше вони не будуть нищити мене», – подумала тоді я. Треба сказати, що з цього приводу жартів на свою адресу я більше не чула, хоча все могло обернутися проти мене, якби місцева поліція захотіла з’ясувати, хто це псує стіни повідомленнями про фальшиві концерти неіснуючих виконавців.

Дивно, але в цю містифікацію повірила навіть мати. Коли я прийшла додому, вона запитала мене: «Ти бачила афіші? Я одну взяла додому. Він майже не змінився з того часу, як ми були разом. І гурт, ти бачила, як він назвав свій гурт? Моїм іменем», – і мати заплакала, а я ніколи не бачила, як вона плаче. «Я думала, що він мене зовсім не пам’ятає, а він назвав гурт моїм іменем».

Того вечора до матері прийшли її подруги, вони обговорювали, чи варто йти на концерт, чи ні. Хтось казав, що треба зачекати, він сам нас знайде. Хтось казав, що обов’язково треба піти, ніяких зволікань. «Ти багато знала у своєму житті чоловіків, Еміліє, які назвали б твоїм іменем хоча б дерево?» А я сиділа тишком-нишком і думала: «А що буде, якщо всі ці люди і моя мати почнуть телефонувати за номером, який я зазначила на афіші?…» Але все минулося. Мати не стала телефонувати, вона сказала, що й молодою не була вродливою, а зараз він відмовиться її впізнавати. «А як щодо Гаель?» – запитала одна з подруг. «Гаель уже доросла. Захоче – піде. Навіщо мені в це втручатися?»

Я встала дуже рано і пішла здирати афіші. На деяких поруч з ім’ям батька були написані матюки, на трьох йому прималювали ріжки, ще на одній був напис «Падре Андре Карлоса Бенвіля та церковного гурту «Св. Емілія», а ще на одній «Падло Андре», ще на одній батька було закреслено, на кількох було написано «Демони в місті!», ще на одній – «Панки – хой!» Я подумала, що коли житиму одна, у мене будуть такі шпалери, на яких мені всміхатиметься батько. Завжди. Афіш було п’ятдесят сім. Куди зникла решта – хто знає. А ще відтоді мене почали називати «Гаель», а раніше звали «Рейч» або «Рейчел».

«То ти зробила такі шпалери?» – «Ні. Через Катріну. Я не хотіла, щоб вона засмутилася. Про свого батька вона так нічого і не дізналася: мати вперто повторювала, що його не було. У Катріни, на відміну від мене, прізвище матері». Милиця сказав, що не бачить у цьому нічого жахливого, у нього також прізвище матері. «І непогане!» – посилив свою позицію він.

«Але я їх зберегла. Афіші. Усі п’ятдесять сім». – «Слухай, я відчуваю, що між мною та тобою є сестрість». Гаель мені подобалася дедалі більше. – Ви вже думали над тим, як будете розважати Емілію?» – «Будете? Будемо. Не думай, що ти залишатимешся осторонь. Спочатку ми підемо гуляти Андріївським узвозом. Шу, ти підеш із нами, бо ти знаєш мову, а батько ніяк не може звільнитися раніше шостої вечора». – «А Віолетта?» – «Її секретарка повідомила, що вона звільниться надвечір. А ввечері ми підемо на балет до Оперного». – «А не холодно вештатися узвозом?» – «Узагалі-то на календарі весна». – «А за вікном зима». – «Нічого. Якщо ви турбуєтеся про мою матір, то мою матір холоди не лякають». Тут Гаель була права.

Мати Гаель Рейчел Бінвель Емілія Гуїллім виявилася опасистою білявкою, яка вирізнялася дуже дивною манерою фарбуватися та вдягатися. Свої очі вона затьмарила сірими тінями по колу. «Боже, що це з її очима?» – не витримала я і запитала в Гаель. «Мама думає, що це серпанковий макіяж». – «О!»

Але очі – то ще було нічого. Вдягнута вона була в короткі штанці, куртку, наче зроблену для велетенського гнома, а взута в гумові сланці. «Це – пантофлі?» – запитав у мене Милиця. «Щось таке». – «А ноги в неї голі?» – «Милице, поводься спокійніше, дуже тебе прошу, вона й без тебе нервується. Голі! Голі в неї ноги, тільки відчепися». Милиця справді вчепився за рукав моєї короткої хутряної куртки, він повис на мені, нахилився майже до землі, щоб на власні очі переконатися – голі ноги чи не голі. «Голі», – почула я його сопіння. «Ану, швидко встав! Припини це блазнювання!» Поруч із мамцею стояла Катріна Гуїллім. Вона таки дійсно була схожа на кобилу: роздувала повітря ніздрями, здавалося, навіть пряла вухами. Я підморгнула Милиці. «Я тебе ненавиджу», – сказав мені він.

Але історія з голими ногами Емілії Гуїллім так просто для нас не скінчилася. Поки ми вешталися Андріївським узвозом, продавці значків, вишиванок, картинок, свистунців та іншого брухту відволікалися від реклами свого товару та перемикалися на нас. Лаяли, ганьбили: «О, бач, пики які повід’їдали, а старенька мамця в сланцях, без шкарпеток… Стидалися б, а вони шкутильгають тут у теплих черевиках, регочуть, весело їм». – «Ти подивися, що вони з жінкою зробили? Самі як павичі повдягалися, а старенька? Босоніж у такий мороз! Фашисти кляті!» – «Понароджуєш таких-от виродків. Що ви гуляти виперлися в таку погоду? Без матері піти не могли, погань ви така?! Що ж ви робите?! А якщо вас роздягти?!»

Емілії ми сказали, що це з нами так вітаються. Тому вона обдаровувала торгашів царственою усмішкою. «Бач – а старенька все всміхається… Вона ж юродива, блаженна істота, а вони над нею ще й глумляться, що за діти пішли такі?! Скотиняки нечуйні!» Коли один дідусь, який оглянув нас, як ворогів народу, зупиняючись на обличчі кожного, щоб краще запам’ятати, почав всовувати Емілії вовняні гуцульські шкарпетки, ми швидко ретирувалися, хоча їй хотілося ще роздивитися картини.

«Гаель, а у твоєї мами є черевики? Або навіть чоботи? Бо в Оперному в нас можуть бути проблеми». – «Черевики в неї є. І чоботи також. Але вона терпіти не може їх носити. У сланцях їй не спекотно й зручно. Я не знаю, як примусити її нормально взутися». – «А ми їй скажемо, що в Оперному за таке заарештовують. Не думаю, що вона хоче дізнатися не тільки наші весільні звичаї, а ще й в’язничні», – запропонував злий Милиця. Він отримав від одного ветерана кийком по голові.

«Добрий вечір», – пролунав стриманий жіночий голос. Я в хаті була одна, усі кудись розбіглися. «Добрий вечір», – чемно привіталася. «Ви можете мене виправити, але я так думаю, що розмовляю з Олександрою Володимирівною?» – «Так, Віолетто Йоганнівно, ви, безперечно, праві. Це дійсно я». – «Я дуже, дуже рада вас чути, Олександро. Шкода, що ми так рідко бачимося, знаєте, яке галасливе це життя, нічого не встигаєш, якщо відволікатися на казна-що. Я маю на увазі, що нічого не встигаєш путнього. А встигати треба, бо життя коротке. Знаєте, люба моя, це таке полегшення – дізнатися, що в родині твого малопутнього колишнього чоловіка з’явилося щось наближене до нормального, ви собі не уявляєте навіть». Я вирішила проковтнути це, хай думає, що в мене зубожіла уява. «А телефоную я от чого. Ми сьогодні маємо йти до Оперного, чи я маю рацію?» – «Так. Цілковито. Будемо насолоджуватися балетом, правда, я не знаю, яким саме». – «Чекайте, Сашо, – голос її був незадоволеним. – Яким балетом? Я думала, що ми йдемо слухати оперу. Ні, й мови бути не може ні про який балет, що ви!» «А яка різниця?» – не стрималася я. «Як вам сказати? Річ у тому, що від балету мене закачує. Так само, як від їзди в поганому автомобілі поганими шляхами, розумієте? І Максові це чудово відомо. І Євген про це ще не міг забути. Вони це навмисне? Щоб я не знайомилася з матір’ю його майбутньої дружини? Але який у цьому сенс? Хлоп’яцтво якесь!» Я мовчала. Що я їй мусила відповідати? Що такий уже розклад в Оперному? «Олександро, я розумію, що ви почуваєтеся незручно, але це зовсім не ваша провина. Я б могла звернутися до вас із проханням про послугу?» – «Звісно». – «Добре. Ви перекажіть цим двом, що ввечері я нікуди не піду, це ж треба таке вигадати! Балет! І побачимося тоді на розписі. Сподіваюся, що туди мене пустять?»

«Віолетти не буде». – «Чого?» – «Що сталося?» – «Оу…» – «Вона сказала, що її закачує від балету». – «Що?» – «У моєї матері від балету починається морська хвороба». – «О, розумію. Може, купимо їй пігулки? Я завжди приймаю пігулки, коли мандрую водою». – «Вона заперечує пігулки». – «Яке має значення, заперечує вона пігулки чи ні? Значення має лише те, що вони можуть допомогти». – «Гаель, скажи мамці, що треба вдягти панчохи та взути черевики». – «Арештовують за сланці? О, мені подруги казали, що у вашій країні багато чого залишилося від тоталітарного режиму, але я не думала, що це правда… За сланці, це ж треба…»

Макс прокинувся о п’ятій. Я теж не спала, дивилася новини. «Привіт». – «Привіт нареченому! Хвилюєшся?» – «Трохи є. Сьогодні буде стільки народу… Наїхали ці британці, жах. Швидше б усе минулося». – «І не помітиш». – «Слухай, а як почуваєшся, коли стоїш, а всі тебе вітають і вітають, вітають і вітають?» – «Вітовський! Тобі власне прізвище говорить – вітання ти переживеш! Відверто кажучи, я почувалася жахливо. Уяви, почуваєшся картонною фігурою, на зразок фігур акторів та політиків, які ставлять фотографи на центральних площах міст, люди підходять до них і фотографуються. Підходять та фотографуються, а в тебе вже от-от порветься рот від усмішок». – «Фух…» – «От тобі й фух. Добре, що гості не дозволяють собі виштовхувати наречену та нареченого з весільного одягу і не фотографуються в ньому». – «Це правда. Слухай, усе ж буде добре, так?» – «Знаєш що, Максічеллі, якщо ти стосовно свого шлюбу хвилюєшся тільки за процедуру його проходження, а не за сам шлюб – у тебе все просто супер!»

Які ж вони були гарні! Макс та Гаель. Я ще раз повторила: «Макс та Гаель» – поєднання імен наче створено для роману або стрічки. Ми з Вітовським теж непогано виглядали, хоча він постійно смикався сам або смикав Віолетту, її чоловіка та мене. «Якщо ти не припиниш смикатися, Вітовський, Віолетта поставить тобі діагноз «параноїдальний невроз». І буде вимагати, щоб ти лікувався», – промовила я до нього. Він ледь не підстрибнув: «Га? Що ти кажеш?» Віолетта Вайґель-Вітовська мала чудовий вигляд у сукні фіалкових відтінків. Макса та Гаель вона називала «голуб’ятами», а Гаель кілька разів назвала «любонька». Вона наблизилася й наче поцілувала мене у вилицю. Насправді вона вдала, що поцілувала, за що я була їй вдячна. «Олександро, як ви вважаєте, усе це надовго? У мене виступ на радіо. Боже, яке крижане шампанське, ще сипітиму! Наче навмисно!»

Мати Гаель вдягнула золоту сукню. Узагалі золота сукня була мрією кожної дівчинки з мого двору. Ми марили золотими сукнями, постійно уявляли себе в них, хоча мало хто з нас мав чітке уявлення, як ця сукня має виглядати, одне ми знали точно: це краса нелюдська! Якби я тоді знала, що омріяна нами золота сукня може мати такий вигляд, я прикусила б свого язика. Моя фея з великим запізненням вирішила продемонструвати мені золоту сукню у всій її красі. Я сиділа поруч з Емілією, могла помацати тканину, могла навіть обережно підчепити краєчок сукні, підтягти до себе і побачити – як воно мені в золотій сукні. У мене була важлива місія: я перекладала Емілії все, що говорила жінка з чаклунським медальйоном на шовковій стрічці. Я думала пожартувати – сказати Емілії, що цим медальйоном поєднуються серця закоханих, але потім вирішила, що з неї досить усвідомлення можливого арешту за відвідування балету в сланцях. «Медальйон може її добити», – подумала я.

Володарка магічного медальйону верзла звичайні марудні дурниці про широкий шлях, про руку в руці, про те, що пліч-о-пліч, про те, що нова родина – щаслива країна, я вже втомилася це перекладати. Більш за все мене хвилював мій чоловік. Він був такий блідий, здавалося: от-от – і гепнеться від нервового перенапруження. Я так задивилася на Вітовського, що не помітила, як переклала: «У принципі вона говорить усе належне та доречне лайно, яке зазвичай проголошується в таких урочистих випадках». Емілія подивилася на мене з повагою та запитала: «Ріаллі?» – «Ще б пак», – відповіла я. – «Зараз вам треба підійти до них, вони будуть вам вклонятися». – «Не треба мені вклонятися, за кого ви мене маєте? Це феодалізм!» – обурилася Емілія Гуїллім. «А що поробиш?» – запитала я і без зайвих слів випхала її до наречених. А сама підійшла, щоб долонями підтримати чоловіка. Вітовський усміхнувся мені більш упевнено.

А потім українська частина запрошених верещала «Гірко!», чим вганяла в прострацію британців – вони не годні були збагнути, чого це нам усім раптом стало гірко. Навіщо це взагалі потрібно? Але це слово та особливо дія, яку воно викликало, засмакували їм швидко, і вони почали з ентузіазмом вигукувати: «Гірко, гірко, гірко!» А тоді рахувати поцілунки. Усі пили шампанське, дарували квіти володаркам чарівних медальйонів. Я з Вітовським захотіла усамітнитися, він заспокоївся та виглядав щасливим. «Знаю, знаю, поводився як пришелепуватий ідіот». Ми принишкли в кутку та цілувалися, аж поки не почули, як «гіркують» та рахують нам, а Макс, веселий та несамовитий, утопивши вуха у кришталеві бокали, суне до нас із відкоркованою пляшкою шампанського, що стирчить із його кишені, а поруч верещить Гаель, яка теж наближається до нас із фотоапаратом.

Ми цього не помічаємо. Ніколи не помічаємо, не вистачає часу, проникливості та спостережливості. Можливо, ми це помітимо тільки в старості, коли сидітимемо, роздивляючись старі фотокартки, що в щастя – дівочий сміх дорослої жінки, його вуха поглинають шампанське з кришталевих келихів, а його очі – то очі дорослого хлопчика, який довіряє іншим, вірить собі та вчиться жити своїм життям.

2006

Примечания

1

«Depeche Mode» (у перекладі з франц. «Вісник моди») – популярний британський гурт. (Тут і далі прим. ред., якщо не зазначено інше.)

2

Подяки, поцілунки, танці (англ.; прим. автора).

3

Звертання до жінки незалежно від матрімоніального статусу.

4

Дьюті-фрі (англ. duty-free) – місця безмитної роздрібної торгівлі.

5

Аристотель Онассіс (1906–1975) – грецький підприємець-судновласник, мільярдер.

6

Строфа з поезії С. Єсеніна «Не жалею, не зову, не плачу…».

7

Рослина, поширена переважно в пустелях і степах.

8

Ян (Жан) Сібеліус (1865–1957) – один із найславетніших композиторів світу.

9

Жорсткий нашийник.

10

Коєць – клітка для птахів.

11

Перепрошую, та я сьогодні вельми заклопотана (англ.).

12

Гаразд, дівчинко. Та не забувай про відпочинок (англ.).

13

Марочний коньяк Ужгородського коньячного заводу.

14

Шаплик – невисока широка дерев’яна посудина, що має вигляд зрізаної бочки.

15

Ласкаво просимо (франц.).

16

Символічно, чи не так? (франц.)

17

Я хочу, то й усе! (франц.)

18

Гра слів: вислів «вот-вот» (рос.), який вживають для підтвердження згоди зі словами співбесідника, звучить подібно до англ. «what» у значенні «що» й, повторений двічі, передає емоційно підсилене запитання «что-что?» (рос.).

Content

Лариса Денисенко
Калейдоскоп часу

Передмова Нехрестоматійна проза

Калейдоскоп часу

Топінамбррр

Светрики

Попутниця

Провідниця

Коли знаєш людину…

Чи легко бути янголом

Березневі лілії

Випадкова дружка

Щасливо-нещасна я і сукня

Дев’ятий місяць

24:33:42

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

Примечания