Drak Znovuzrozený

Robert Jordan

A jeho stezky budou mnohé, i ti, kdož poznají jeho jméno, protože on se mezi námi zrodí mnohokrát, s různými tvářemi, a tak tomu bylo, jakož i vždycky bude, v čase bez konce. Jeho příchod bude jako ostrá radlice obracející naše životy jako brázdy z míst, kde jsme leželi v tichu. Rozbíječ pout, kovář řetězů. Tvořitel budoucností, ničitel osudů.

z Poznámek k Dračím proroctvím,

od Jurith Dorine, pravé ruky královny Almorenské,

742 PR, třetí věk

N – sever; Northharbor – Severni přístav; to Chachin and Shol Arbela – do Chachinu a Shol Arbely; Osendrelle Erinin – Osendrellská Erinin; Alindrelle Erinin – Alindrellská Erinin; White Tower Grounds – pozemek Bilě věže; Ogier Grove – ogieří háj; to Dragonmount – k Dračí hoře; Southharbor – Jižní přistav; scale – měřítko; miles – mile.

Prolog

Pevnost Světla

Stařičký Pedron Niall bloudil zrakem po své soukromé přijímací síni, ale jeho tmavé oči, zamyšleně zastřené, nic neviděly. Rozedrané kusy látek visící na stěnách, kdysi válečné praporce nepřátel z jeho mládí, splývaly s tmavým dřevěným obložením kamenných stěn, které byly dost silné i tady, v srdci pevnosti Světla. Jediná židle v místnosti – těžká, s vysokým opěradlem, téměř trůn – pro něj byla stejně neviditelná jako několik stolků, jediné to kusy nábytku v komnatě. Dokonce i muž v bílém plášti, klečící s tak tak ovládanou dychtivostí na velkém slunečním kotouči zasazeném do širokých parket podlahy, na chvíli zmizel z Niallova povědomí, i když jen málokdo by toho muže odbyl tak snadno.

Jaret Byar dostal čas, aby se umyl, než ho přivedli před Nialla, ale jak přilbici, tak prsní pancíř měl po cestě matné a zprohýbané z bojů. Tmavé, hluboko posazené oči se mu horečnatě leskly a jeho obličej vypadal, jako by z něj zmizely všechny svaly. Neměl meč – před Nialla nesměl nikdo předstoupit s mečem – ale byl napjatý, připravený k činu, jako pes čekající až mu někdo odepne vodítko.

V širokých krbech na obou koncích místnosti hořely ohně a zaháněly chlad pozdní zimy. Byla to prostá místnost, vskutku vojácká, všechno bylo vyrobeno dobře, nikoli však výstředně – až na sluneční kotouč. Nábytek se do přijímací síně velícího kapitána dětí Světla dostával spolu s mužem, který tohoto úřadu dosáhl. Plápolající slunce z mincovního zlata bylo vždy dohladka ohlazeno pokoleními prosebníků, nahrazeno a znovu ohlazeno. Zlato by bylo stačilo na zakoupení venkovského sídla v Amadicii i na zachování vznešenosti s tím spojené. Deset let již Niall chodil po tomto zlatě a nikdy na ně nepomyslel o nic víc než na sluneční kotouč, který měl vyšitý na prsou bílé haleny. Zlato Pedrona Nialla příliš nezajímalo.

Konečně se pohledem vrátil ke stolu pokrytému mapami, dopisy a zprávami. V té změti ležely tři volně svinuté kresby. Jednu z nich teď Niall váhavě zvedl. Nezáleželo na tom, kterou vybere, na všech byla zobrazena stejná scéna, i když ji malovaly jiné ruce. Niall měl kůži tenkou jako pergamen a věkem vypjatou na kostnatém těle, ale nebylo na něm nic křehkého. Nikdo do jeho úřadu nenastoupil, pokud již neměl bílé vlasy, a nikdy to nebyl muž měkčí než kameny Dómu pravdy. Přesto si náhle uvědomil, jak má ruku, v níž držel kresbu, šlachovitou, a uvědomil si, že si bude muset pospíšit. Čas se krátil. Jemu se čas krátil. Bude to muset stačit. Musí zařídit, aby to stačilo.

Přinutil se napůl rozvinout kresbu, dost na to, aby viděl na obličej, jenž ho zajímal. Křída byla po cestě v sedlové brašně trochu rozmazaná, ale rysy tváře byly zřetelné. Šedooký mládenec s narudlými vlasy. Zdálo se, že je vysoký, ale nedalo se to poznat s jistotou. Až na vlasy a oči se mohl objevit v kterémkoliv městě, aniž by vzbudil sebemenší rozruch.

„Tenhle... tenhle chlapec se prohlásil za Draka Znovuzrozeného?“ zamumlal Niall.

Drak. Z toho jména ho mrazilo, zimou i věkem. Jméno, které Luis Therin Telamon nesl, když odsoudil ke zkáze každého muže, který mohl usměrňovat jedinou sílu, od té chvíle a navěky. Odsoudil muže schopné usměrňovat k tomu, že zešíleli a zemřeli, a sám byl mezi nimi. Bylo tomu více než tři tisíce let, kdy pýcha Aes Sedai a válka Stínu přivodily konec věku pověstí. Tři tisíce let, ale proroctví a pověsti pomáhaly lidem nezapomenout – aspoň jádro příběhu, když už ne podrobnosti. Luis Therin Rodovrah. Muž, který začal Rozbití světa, kdy šílenci, kteří dokázali čerpat jedinou sílu, poháněli vesmír, srovnali pohoří a starobylé země ponořili na mořské dno, kdy byla celá tvář země změněna a všichni, kteří přežili, prchali jako zvířata před lesním požárem. Skončilo to, teprve až byl i poslední muž Aes Sedai mrtev a roztroušené lidstvo mohlo začít znovu budovat z trosek – aspoň tam, kde nějaké trosky zůstaly. Tento příběh byl vpálen do paměti lidí a matky jej vyprávěly dětem již od kolébky. A proroctví říkalo, že Drak se znovu zrodí.

Niall to nemyslel jako otázku, ale Byar to tak vzal. „Ano, můj velící kapitáne, to udělal. Je to mnohem větší šílenství než kterýkoliv falešný Drak, o jakém jsem kdy slyšel. Už se k němu přihlásily tisíce lidí. Tarabon a Arad Doman se zmítají v občanské válce a zároveň jsou ve válce mezi sebou. Bojuje se po celé Almothské pláni i Tomově Hlavě. Tarabonští proti Domanským a proti temným druhům a všichni volají po Drakovi – nebo aspoň spolu bojovali, než začala zima. Ještě nikdy jsem neviděl, aby se to tak rychle rozšířilo, můj velící kapitáne. Jako když hodíš pochodeň do seníku. Sníh to možná zdusil, ale jak přijde jaro, plameny vyšlehnou výš než předtím.“

Niall ho uťal zdviženým prstem. Už dvakrát ho nechal příběh dokončit. Byar při vyprávění hořel hněvem a nenávistí. Niall znal části příběhu i z jiných zdrojů, a některé části znal dokonce lépe než Byar, ale pokaždé, když to slyšel, znovu ho to rozzuřilo. „Geofram Bornhald a tisícovka dětí Světla jsou mrtví. A udělaly to Aes Sedai. Jsi si tím jistý, dítě Byare?“

„Naprosto, můj velící kapitáne. Po jedné šarvátce cestou do Falme jsem viděl dvě z těch tarvalonských čarodějnic. Stály nás víc než padesát mrtvých, než jsme je prokláli šípy.“

„Jsi si jistý – jistý, že to byly Aes Sedai?“

„Země nám vybuchovala pod nohama.“ Byar mluvil pevným hlasem a z přesvědčení. Měl jen malou představivost, tenhle Jaret Byar. Smrt byla součástí vojenského života, ať už přišla v jakékoliv podobě. „Z čisté obloha do našich řad létaly blesky. Můj pane kapitáne, co jiného mohly být?“

Niall zachmuřeně přikývl. Od rozbití světa nebyl žádný muž Aes Sedai, ale ženy, které se stále hlásily k tomuto titulu, byly zlé až dost. Pořád se chvástaly těmi svými třemi přísahami: nevyslovit nic jiného než pravdu, nevyrobit žádnou zbraň, kterou by člověk mohl zabít člověka, a používat jedinou sílu jako zbraň jedině proti temným druhům či zplozencům Stínu. Ale teď se ukázalo, že jsou tyhle přísahy jen lží. Niall vždycky věděl, že nikdo nemůže toužit po moci, kterou vládly ony, aniž by se chtěl postavit Stvořiteli, a to znamenalo sloužit Temnému.

„A o těch lidech, co dobyli Falme a zabili polovinu jedné z mých legií, nevíš nic?“

„Pan kapitán Bornhald tvrdil, že si říkají Seanchané, můj velící kapitáne,“ odpověděl Byar netečně. „Tvrdil, že to jsou temní druzi. A jeho útok je zastavil, i když ho přitom zabili.“ Jeho hlas teď nabyl na důrazu. „Z města uprchlo mnoho lidí. Každý, s kým jsem mluvil, souhlasil, že cizinci utekli. A to udělal pan kapitán Bornhald.“

Niall si tiše povzdechl. Byla to skoro stejná slova, jaká Byar použil už dvakrát, když mluvil o vojsku, které se objevilo jakoby odnikud a dobylo Falme. Dobrý voják, pomyslel si Niall, to o něm Geofram Bornhald vždycky říkal, ale není to člověk, který umí myslet sám za sebe.

„Můj velící kapitáne,“ promluvil náhle Byar, „kapitán Bornhald mi nařídil, abych se zdržel bitvy a podal vám o ní zprávu. A abych vyřídil jeho synovi, urozenému pánu Dainovi, jak zemřel.“

„Ano, ano,“ odbyl ho netrpělivě Niall. Na chvíli se zadíval na Byarovy propadlé tváře, a dodal: „O tvé cti ani odvaze nikdo nepochybuje. Je to přesně ta věc, kterou by Geofram Bornhald udělal v očekávání bitvy, v níž, jak se obával, by mohlo padnout celé velení.“ Ale na něco takového bys ty neměl dost představivosti.

Od tohoto muže se nic dalšího nemohl dozvědět. „Provedl jsi to dobře, dítě Byare. Máš moje svolení předat zprávu o smrti Geoframa Bornhalda jeho synovi. Dain Bornhald je s Eamonem Valdou – podle posledních zpráv jsou někde poblíž Tar Valonu. Smíš se k nim připojit.“

„Děkuji, můj velící kapitáne. Děkuji.“ Byar se zvedl a hluboce se poklonil. A přesto, když se narovnal, ještě zaváhal. „Můj velící kapitáne, byli jsme zrazeni.“ Nenávist dodala jeho hlasu ostří.

„Tím temným druhem, o kterém jsi mluvil, dítě Byare?“ Sám nedokázal hovořit klidně. Rok plánování ležel v troskách mezi mrtvolami tisícovky dětí a Byar chtěl mluvit jen o tomto jednom muži. „Tím mladým kovářem, kterého jsi viděl jen dvakrát, tím Perrinem z Dvouříčí?“

„Ano, můj velící kapitáne. Nevím jak, ale on je za to zodpovědný. Vím to.“

„Uvidíme, co se s tím dá dělat, dítě Byare.“ Byar znovu otevřel ústa, ale Niall zvedl ruku a zarazil ho. „Smíš teď odejít.“ Muž s vyhublými tvářemi neměl na vybranou, mohl se jenom uklonit a pak odejít.

Když se za ním zavřely dveře, Niall se posadil. Co asi přivolalo Byarovu nenávist na Perrinovu hlavu? Kolem bylo příliš mnoho temných druhů, aby stálo za to plýtvat energií na nenávist k jednomu. Příliš mnoho temných druhů, vysoko i nízko postavených, skrývajících se za hbité jazyky a otevřené úsměvy, sloužících Temnému. Přesto, když na seznam přidá jedno jméno, ničemu tím neuškodí.

Poposedl si a snažil se ulevit svým starým kostem. Nikoliv poprvé ho nejasně napadlo, že by možná polštář nebyl příliš velkým přepychem. A nikoliv poprvé tento nápad zahnal. Svět se potácel na okraji chaosu a on neměl čas vnímat svůj věk.

Hlavou mu vířila všechna ta znamení předpovídající katastrofu. Válkou rozervaný Tarabon a Arad Doman, občanskou válkou zmítaný Cairhien, a válečná horečka stoupající v Tearu a Illianu, což byli staří nepřátelé. Možná všechny tyhle války samy o sobě nic neznamenaly – muži pořád někde bojovali – ale obvykle se bojovalo jen na jednom místě. A kromě toho falešný Drak někde na Almothské pláni, další řádící v Saldeii a třetí zamořující Tear. Tři najednou. Všechno to musejí být falešní Draci! Prostě musejí!

A kromě toho na tucet menších událostí. Občas to byly možná jen neopodstatněné řeči, ale dohromady se vším ostatním... Objevily se zprávy o spatření Aielů až tak daleko na západ, jako bylo Murandy a Kandor. Vždy se jednalo jen o dva tři na jednom místě, ale ať jeden nebo tisíc, Aielové vyšli z Pustiny od Rozbití světa jen jednou. Svou pustou divočinu opustili jenom za aielské války. Atha’an Miere, Mořský národ, prý přestal obchodovat a místo toho hledal znamení a předpovědi – čeho přesně, to neříkali – a bývalí obchodníci se teď plavili na lodích naložených jen zpola či úplně prázdných. Illian svolal Velké hledání Valerského rohu poprvé za skoro čtyři sta let a vyslal hledače pátrat po Valerském rohu, o němž proroctví pravilo, že povolá mrtvé hrdiny z hrobu, aby bojovali v Tarmon Gai’donu, v Poslední bitvě, proti Stínu. Také se povídalo, že ogierové, vždy tolik uzavření, že je obyčejní lidé považovali jen za báchorku, uspořádali sešlost mezi svými vzdálenými državami

A co bylo nejvýznačnější, aspoň pro Nialla, Aes Sedai zřejmě konečně vyšly na světlo. Povídalo se, že poslaly některé sestry do Saldeie, aby se postavily falešnému Draku Mazrimu Taimovi. Byť to bylo mezi muži nezvyklé, Taim mohl usměrňovat jedinou sílu. Toho bylo třeba se obávat, a přese všechno si jen pár lidí myslelo, že takového muže je možné porazit i bez pomoci Aes Sedai. Lepší bylo nechat Aes Sedai pomáhat, než potom čelit nevyhnutelným hrůzám, když se takový muž zbláznil, k čemuž vždy nevyhnutelně docházelo. Ale Tar Valon očividně poslal jiné Aes Sedai na pomoc jinému falešnému Drakovi do Falme. Nic jiného to podle zpráv být nemohlo.

Z toho Nialla mrazilo až do morku kostí. Chaos se násobil. Neslýchané věci se opakovaly stále dokola. V celém světě to vřelo. To bylo Niallovi jasné. Čas Poslední bitvy opravdu nadcházel.

Všechny jeho plány přišly vniveč, plány, které by zabezpečily jeho jméno mezi dětmi Světla na stovky pokolení. Ale zmatek znamenal příležitost, a on musel vymyslet nové plány s novými cíli. Dokáže-li si ovšem udržet sílu a dovést je do konce. Světlo, nechej mě žít dost dlouho.

Nesmělé zaklepání na dveře ho vytrhlo z chmurných myšlenek. „Dále!“ štěkl.

Sloužící v bílozlatém kabátci a spodcích se mu poklonil. S očima upřenýma k podlaze ohlásil Jaichima Carridina, Světlem pomazaného, inkvizitora ruky Světla, jenž přicházel na rozkaz velícího kapitána. Carridin se objevil hned za sloužícím, nečekaje, až Niall promluví. Niall sluhu pokynem ruky propustil.

Než se dveře úplně zavřely, Carridin poklekl na koleno a ladně mávl sněhobílým pláštěm. Za slunečním kotoučem na přednici pláště měl šarlatovou ovčáckou hůl ruky Světla. Mnozí Carridina a jeho druhy nazývali tazateli, i když málokdo tak činil před nimi. „Vyžádal sis moji přítomnost, můj velící kapitáne,“ pravil silným hlasem, „a tak jsem se vrátil z Tarabonu.“

Niall si ho chvíli prohlížel. Carridin byl vysoký, ve středním věku, vlasy měl maličko prošedivělé, ale byl ve skvělé formě a tvrdý. A pod zkoumavým pohledem velícího kapitána ani nemrkl. Jen pár lidí mělo tak čisté svědomí nebo tak dobré nervy. Carridin tam klečel a čekal stejně klidně, jako by to byla každodenní záležitost dostat strohý rozkaz opustit velení a bez odkladu se vrátit do Amadoru bez udání důvodů. Ale ono se říkalo, že Jaichim Carridin dokáže čekat déle než kámen.

„Vstaň, dítě Carridine.“ Když se druhý muž narovnal, Niall dodal: „Dostal jsem znepokojující zprávy z Falme.“

Carridin si urovnal záhyby pláště, než odpověděl. Mluvil hlasem téměř na hranici dostatečné úcty, spíše jako by hovořil se sobě rovným než s mužem, jemuž přísahal poslušnost až do smrti. „Můj velící kapitán se odvolává na zprávy, které přinesl dítě Jaret Byar, bývalý druhý důstojník kapitána Bornhalda.“

Niallovi se zachvělo levé víčko, staré znamení potlačovaného hněvu. O tom, že je Byar v Amadoru, měli vědět jen tři lidé, a nikdo kromě Nialla nevěděl, odkud přišel. „Nebuď moc chytrý, Carridine. Tvoje přání vědět o všem by tě jednoho dne mohlo přivést do rukou tvých vlastních tazatelů.“

Carridin nedal nic najevo, jen při tom oslovení maličko stiskl rty. „Můj velící kapitáne, ruka hledá pravdu všude, aby sloužila Světlu.“

Aby sloužila Světlu. Ne aby sloužila dětem Světla. Všechny děti sloužily Světlu, ale Pedrona Nialla často napadlo, jestli se tazatelé vskutku považují za součást dětí. „A jakou pravdu ohledně událostí ve Falme pro mě máš ty?“

„Temní druzi, můj velící kapitáne.“

„Temní druzi?“ Niallovo uchechtnutí vůbec nebylo veselé. „Už pár týdnů od tebe dostávám zprávy, že Geofram Bornhald je služebníkem Temného, poněvadž přesunul vojáky na Tomovu Hlavu přes tvůj rozkaz.“ Hlas měl náhle nebezpečně tichý. „Chceš snad, abych věřil, že Bornhald, jako temný druh, zavedl tisíc dětí na smrt v boji proti jiným temným druhům?“

„Zda byl či nebyl temným druhem, se nikdy nedozvíme,“ prohlásil drze Carridin, „protože zemřel dřív, než mohl být vyslechnut. Pikle Stínu jsou nejasné, a těm, kdož kráčí ve Světle, často připadají šílené. Ale ti, co dobyli Falme, byli temnými druhy, o tom nemám pochyb. Temní druzi a Aes Sedai podporující falešného Draka. To jediná síla zničila Bornhalda a jeho muže, tím jsem si jist, můj velící kapitáne, stejně jako zničila vojska, která Tarabon a Arad Doman vyslal proti temným druhům ve Falme.“

„A co ty příběhy, že ti, kdo dobyli Falme, pocházeli zpoza Arythského oceánu?“

Carridin zavrtěl hlavou. „Můj velící kapitáne, lidé pořád něco žvaní. Někteří tvrdí, že to vojska Artuše Jestřábí křídlo, která před tisíci lety poslal přes oceán, se teď vrátila, aby si vyžádala zpět svá území. No, někteří dokonce tvrdili, že ve Falme viděli samotného Artuše Jestřábí křídlo. – A navíc půlku hrdinů z pověstí. Na západě to vře od Tarabonu po Saldeiu a každý den na povrch vybublá stovka další klepů, z nichž každý je horší než ten předchozí. Ti tak zvaní Seanchané nebyli nic jiného než další sebranka temných druhů, kteří se seběhli, aby podpořili falešného Draka, jenže tentokrát je otevřeně podporovaly Aes Sedai.“

„Jaký pro to máš důkaz?“ Niall schválně mluvil, jako by o tom pochyboval. „Máte zajatce?“

„Ne, můj velící kapitáne. Jak ti bezpochyby řekl již dítě Byar, Bornhaldovi se podařilo je natolik poškodit, že se ztratili. A nikdo, koho jsme vyslýchali, by rozhodně nepřiznal, že podporoval falešného Draka. A co se důkazů týče... jsou dva. Jestli můj kapitán dovolí?“

Niall netrpělivě kývl.

„První je negativní. – Několik lodí se pokusilo přeplavit přes Arythský oceán a většina se nikdy nevrátila. Ty, které se vrátily, obrátily dřív, než jim došlo jídlo a voda. Dokonce ani Mořský národ se přes Arythský oceán nepouští, a oni se plaví všude tam, kde se dá obchodovat, dokonce i do zemí za Aielskou pustinou. Můj velící kapitáne, jestli za oceánem je nějaká země, je příliš daleko, oceán je příliš široký. A přepravit přes něj vojsko by bylo stejně nemožné jako létání.“

„Možná,“ připustil pomalu Niall. „Je to určitě příznačné. A ten druhý?“

„Můj velící kapitáne, mnoho z těch, které jsme vyslýchali, hovořilo o tom, že po boku temných druhů bojovaly obludy, a svých tvrzení se drželi až do konce výslechu. Co to mohlo být jiného než trolloci a další zplozenci Stínu, které nějakým způsobem přivedli z Morny?“ Carridin rozhodil rukama, jako by tím bylo řečeno vše. „Většina lidí si myslí, že trolloci jsou jen ve vyprávěnkách kejklířů nebo výmysly, a zbytek zase, že všichni byli pobiti za trollockých válek. Jak jinak by nazvali trolloka než obludou?“

„Ano. Ano, snad máš pravdu, dítě Carridine. Říkám snad.“ Neposkytl by Carridinovi tu satisfakci, že s ním souhlasí. Ať se chvíli smaží. „Ale co on?“ Ukázal na svinuté kresby. Jak znal Carridina, inkvizitor měl kopie ve svých komnatách. „Jak je nebezpečný? Může usměrňovat jedinou sílu?“

Inkvizitor jen pokrčil rameny. „Možná může, možná ne. Aes Sedai rozhodně dokážou přimět lidi, aby uvěřili, že i kočka může usměrňovat, když si to ony usmyslí. A jak je nebezpečný... Každý falešný Drak je nebezpečný, dokud není přemožen, a když za tímhle stojí otevřeně Tar Valon, je desetkrát nebezpečnější. Ale teď je méně nebezpečný, než by byl bez kontroly za půl roku. Zajatci, které jsem vyslýchal, ho nikdy neviděli, nemají tušení, kde je teď. Jeho síly jsou roztříštěné. Pochybuji, že má najednou víc mužů než dvě stovky. Tarabonští nebo Domanští by je i sami dokázali smést, kdyby neměli tolik práce s bojováním proti sobě.“

„Dokonce ani falešný Drak,“ prohodil suše Niall, „nestačí, aby zapomněli na čtyři stovky rozmíšek kvůli vlastnictví Almothské pláně. Jako kdyby jedni nebo druzí byli někdy dost silní, aby ji udrželi.“ Carridinův výraz se nezměnil a Nialla napadlo, jak vlastně dokáže být pořád tak klidný. Už moc dlouho klidný nebudeš, Carridine.

„Na tom nezáleží, můj velící kapitáne. Zima je udržuje v táborech, dochází jen k občasným šarvátkám a nájezdům. Až se zlepší počasí, aby mohly oddíly vyrazit... Bornhald zavedl na smrt na Tomově Hlavě jen polovinu legie. S druhou polovinou uženu toho falešného Draka k smrti. Mrtvoly už nejsou nikomu nebezpečné.“

„A když budeš muset čelit tomu, čemu zřejmě čelil Bornhald? Aes Sedai usměrňujícím jedinou sílu, aby mohly zabíjet?“

„Jejich čarodějnictví je neochrání před šípy ani před nožem v temnotě. Umírají stejně snadno jako každý jiný.“ Carridin se usmál. „Slibuji ti, že do léta to úspěšně vyřeším.“

Niall kývl. Ten muž si teď věřil. Byl si jist, že nebezpečné otázky již byly položeny, pokud vůbec nějaké měly být položeny. Neměl bys zapomínat, Carridine, že jsem byl uznávaným stratégem. „Proč,“ řekl nyní tiše, „jsi nevyvedl své síly do Falme? Když byli temní druzi na Tomově Hlavě a jejich vojsko drželo Falme, proč ses nepokusil Bornhalda zastavit?“

Carridin zamrkal, ale mluvil klidně. „Nejdřív to byly jenom řeči, můj velící kapitáne. A než jsem zjistil pravdu, Bornhald už dobojoval. Byl mrtev a temní druzi rozprášeni. Kromě toho mým úkolem bylo přinést Světlo na Almothskou pláň. Nemohl jsem neuposlechnout rozkazu, abych se honil za klepy.“

„Tvým úkolem?“ pravil Niall a vstávaje zvedl i hlas. Carridin byl sice o hlavu vyšší, ale teď ustoupil. „Tvým úkolem? Tvým úkolem bylo dobýt Almothskou pláň! Prázdný sud, který nikomu nepatří, jen slovy, a tys ho měl jedině naplnit. Státy Almothu by znovu ožily, ovládány dětmi Světla, aniž by musely něco slibovat nějakému hloupému králi. Amadicie a Almoth, pak moudře zabraný Tarabon. Do pěti let bychom tam drželi otěže v rukou jako v Amadicii. A tys to všechno vyhodil oknem!“

Úsměv konečně zmizel. „Můj velící kapitáne,“ namítal Carridin. „Jak jsem měl tušit, co se stane? Další falešný Drak. Tarabon a Arad Doman nakonec ve válce, když na sebe tak dlouho jenom vrčeli a štěkali. A Aes Sedai odhalující své pravé já po třech tisících letech utajování! Ale ani tak ještě není vše ztraceno. Můžu najít a zničit toho falešného Draka, než se jeho stoupenci spojí. A jakmile se Tarabonští a Domanští oslabí navzájem, bude možné je z pláně smést bez –“

„Ne!“ vyštěkl Niall. „Tvoje plány již dávno skončily, Carridine. Možná bych tě měl hned předat tvým vlastním tazatelům. Nejvyšší inkvizitor nebude nic namítat. Skřípe zuby, aby našel někoho, na koho to hodit. Sám by nikoho ze svých lidí nejmenoval, ale pochybuji, že by něco namítal, kdybych mu uvedl tvé jméno. Pár dní výslechů, a přiznal bys cokoliv. Dokonce bys sám sebe označil za temného druha. Do týdne bys skončil pod katovou sekerou.“

Carridinovi vyvstal na čele pot. „Můj velící kapitán...“ Zarazil se a polkl. „Můj velící kapitán se zřejmě snaží naznačit, že je i jiná cesta. Pokud to vysloví, přísahal jsem uposlechnout.“

Teď, řekl si v duchu Niall. Teď je čas hodit kostky. Naskočila mu husí kůže, jako by byl uprostřed bitvy, a náhle si uvědomil, že každý muž na sto kroků kolem je nepřítel. Velící kapitán nemohl skončit pod katovou sekerou, ale o nejednom bylo známo, že zemřel zcela náhle a nečekaně, byl rychle oplakán a ještě rychleji nahrazen mužem s méně nebezpečnými nápady.

„Dítě Carridine,“ pravil pevně, „zajistíš, aby tento falešný Drak nezemřel. A jestli snad některá Aes Sedai půjde proti němu, místo s ním, tak použiješ ty svoje ‚nože v temnotě'.“

Inkvizitor otevřel užasle ústa. Ale rychle se vzpamatoval a přemýšlivě se na Nialla zadíval. „Zabíjet Aes Sedai je povinnost, ale... Dovolit falešnému Drakovi volně pobíhat? To... to by byla... zrada. A rouhání.“

Niall se zhluboka nadechl. Už cítil neviděné nože číhající ve stínech. Ale teď už nemohl ustoupit. „Udělat něco, co je třeba, není zrada. A dokonce i rouhám lze kvůli velké věci připustit.“ Tyto dvě věty stačily na to, aby ho zabily. „Víš, jak sjednotit lidi za sebou, dítě Carridine? Co nejrychleji? Ne? Vypustíš lva – vzteklého lva – do ulic. A až lidi zachvátí panika, jak se jim roztřesou kolena, klidně jim sdělíš, že to vyřídíš. Pak ho zabiješ a nařídíš jim, aby mrtvolu pověsili někde všem na očích. Než mají čas si to promyslet, vydáš další rozkaz, a oni poslechnou. A když dáváš rozkazy dál, oni pořád poslouchají, protože ty jsi ten, kdo je zachránil, a kdo jiný je může lépe vést?“

Carridin nejistě potřásl hlavou. „Ty chceš... dostat všechno, můj velící kapitáne? Nejen Almothskou pláň, ale i Tarabon a Arad Doman?“

„Co chci, je moje věc. Tvoje věc je poslechnout, jak jsi přísahal. Doufám, že uslyším, jak dneska v noci byli na pláň vysláni poslové na rychlých koních. Jsem si jistý, že víš, jak napsat zprávu, aby nikdo nevytušil, co by neměl. A jestli už musíš na někoho zaútočit, tak se obrať na Tarabonské a Domanské. Nechci, aby mi zabili toho lva oni. Ne, pod Světlem, musíme jim vnutit mír.“

„Jak můj kapitán velí,“ řekl Carridin klidně. „Já slyším a poslouchám.“ Až příliš klidně.

Niall se chladně usmál. „V případě, že tvoje přísaha není dost silná, věz tohle. Jestli ten falešný Drak zemře dřív, než nařídím jeho smrt, nebo jestli ho dostanou tarvalonské čarodějnice, najdou tě ráno s dýkou v srdci. A kdyby se mi... něco stalo – i kdybych jen zemřel stářím – nedožiješ měsíce.“

„Můj velící kapitáne, přísahal jsem uposlechnout –“

„To jsi přísahal.“ Niall ho uťal. „Tak na to nezapomínej. Teď jdi!"

„Jak můj kapitán velí.“ Tentokrát neměl Carridin tak pevný hlas.

Dveře se za inkvizitorem zavřely. Niall si zamnul ruce. Byla mu zima. Kostky se otáčely a nedalo se poznat, jaká čísla ukážou, až se zastaví. Poslední bitva se opravdu blížila. Ne Tarmon Gai’don z pověstí, kdy se Temný dostane z vězení, aby čelil Draku Znovuzrozenému. Ten ne, tím si byl jist. Aes Sedai z věku pověstí možná udělali díru do věznice Temného v Shayol Ghulu, ale Luis Therin Rodovrah a stovka rytířů ji zase uzavřeli. Protiúder navždy pošpinil mužskou polovici pravého zdroje a oni z toho zešíleli a tak začalo rozbití, ale jeden či jedna z těch starých Aes Sedai dokázali to, co dneska nedokáže deset čarodějnic z Tar Valonu. Zámky, které vytvořili, vydrží.

Pedron Niall byl mužem chladné logiky a už přišel na to, jak bude Tarmon Gai’don vypadat. Hordy příšerných trolloků se vyhrnou na jih z Velké Morny, jako za trollockých válek před dvěma tisíci lety, s myrddraaly – půllidmi – v čele, a možná i s novými lidskými hrůzopány mezi temnými druhy. Lidstvo, rozdělené do států hašteřících se mezi sebou, by se tomu nemohlo postavit. Ale on, Pedron Niall, sjednotí lidstvo pod vlajkou dětí Světla. Budou se vyprávět nové pověsti o tom, jak Pedron Niall bojoval v Tarmon Gai’donu a zvítězil.

„Nejdřív,“ zamumlal si, „vypustit do ulic vzteklého lva.“

„Vzteklého lva?“

Niall se otočil na patě a zpoza jednoho ze zavěšených praporců vyklouzl kostnatý mužík s nosem jako zoban. Když se prapor vracel na místo, na okamžik bylo vidět posuvnou dřevěnou desku klouzající zpátky.

„Ukázal jsem ti ten průchod, Ordeithe,“ vyštěkl Niall, „abys mohl přijít, když tě povolám, aniž by o tom hned věděla půlka pevnosti, ne abys mohl naslouchat soukromým slyšením.“

Ordeith se podlézavě uklonil a přistoupil blíž. „Poslouchal, velký pane? Něco takového bych nikdy neudělal. Právě jsem dorazil a prostě jsem nemohl přeslechnout tvá poslední slova. Nic víc než to.“ Trochu posměšně se usmíval, ale Niall dobře věděl, že tak se Ordeith tváří vždycky, i když netuší, že ho někdo pozoruje.

Před měsícem, za třeskutých mrazů, dorazil hubený mužík do Amadicie, celý rozedraný a málem zmrzlý, a nějak se mu podařilo dostat se přes stráže až k samotnému Pedronu Niallovi. Zřejmě toho věděl dost o událostech na Tomově Hlavě, víc, než bylo obsaženo v objemných, byť nejasných, zprávách Carridinových či v Byarově příběhu nebo v ostatních zprávách a povídačkách, které se k Niallovi dostaly. Ordeith samozřejmě nebylo jeho pravé jméno. Ve starém jazyce znamenalo ordeith „pelyněk". Když se ho na to ale Niall zeptal, muž odpověděl jen: „Kdo jsme byli, je ztraceno pro všechny lidi a život je hořký.“ Ale byl mazaný. To on pomohl Niallovi pochopit vzor vynořující se ze změti událostí.

Ordeith přistoupil ke stolu a zvedl jednu z kreseb. Když ji rozvinul, aby byl vidět obličej mladého muže, jeho úsměv se změnil téměř ve škleb.

Niall se stále zlobil, že mužík přišel nepozván. „Tobě připadá falešný Drak k smíchu, Ordeithe? Nebo tě děsí?“

„Falešný Drak?“ opáčil tiše Ordeith. „Ano, ano, ovšem, tak to musí být. Kdo jiný by to byl.“ A zachechtal se tak pronikavě, až to Nialla vyvedlo z míry. Občas měl Niall dojem, že Ordeith je přinejmenším napůl šílený.

Ale je mazaný, ať už je šílený nebo ne. „Co tím chceš říci, Ordeithe? Mluvíš, jako bys ho znal.“

Ordeith sebou trhl, jako by na přítomnost velícího kapitána úplně zapomněl. „Že ho znám? Ó, ano, znám ho. Jmenuje se Rand al’Thor. Pochází z Dvouříčí na hranicích Andoru a je temným druhem tak hluboko zabředlým do Stínu, že kdybys toho o něm věděl jen polovinu, scvrkla by se ti dušička.“

„Dvouříčí,“ zadumal se Niall. „Někdo se mi zmiňoval o jiném temném druhu z toho kraje, o jiném mladíkovi. Zvláštní pomyšlení, že temní druzi pocházejí z takového místa. Ale pravda je, že jsou všude."

„Jiný, velký pane?“ ozval se Ordeith. „Z Dvouříčí? Že by Matrim Cauthon nebo Perrin Aybara? Ti jsou stejně staří jako on a skoro stejně špatní.“

„Jeho jméno bylo Perrin,“ řekl zamračeně Niall. „Říkáš, že jsou tři? Z Dvouříčí pochází jen vlna a tabák. Pochybuji, že existuje jiné místo, kde lidé žijí tak odděleně od zbytku světa.“

„Ve městě se temní druzi musejí skrývat. Musejí se stýkat s jinými lidmi, s cizinci, kteří přicházejí z jiných míst, a tam, kam jdou, vyprávějí o tom, co viděli. Ale v tichých vesničkách, odříznutých od světa, kam přijde jen málo cizích... Jaké lepší místo by si temní druzi mohli vybrat?“

„Jak to, že znáš jména tří temných druhů, Ordeithe? Tři temní druzi z konce světa. Necháváš si pro sebe příliš mnoho tajemství, Pelyňku, a z rukávu vytahuješ víc překvapení než kejklíř.“

„Jak by mohl někdo vypovědět všechno, co ví, velký pane,“ prohlásil úlisně mužík. „Jenom by pořád žvanil a k ničemu by to nebylo. Povím ti ale tohle, velký pane. Tenhle Rand al’Thor, tenhle Drak, zapustil ve Dvouříčí hluboké kořeny.“

„Falešný Drak!“ opravil ho Niall ostře a druhý muž se uklonil.

„Ovšem, velký pane, přeřekl jsem se.“

Náhle si Niall uvědomil, že se kresba v Ordeithových rukou kroutí a trhá. I když měl mužík obličej až na ten sardonický úsměv klidný, rukama křečovitě trhal pergamen.

„Přestaň!“ nařídil mu Niall. Sebral mu kresbu, a pokud to šlo, ji uhladil. „Nemám moc jeho podobizen, abych mohl nechat tyhle zničit.“ Obrázek byl teď většinou rozmazaný a mladý muž měl na prsou trhlinu, ale obličej zůstal jako zázrakem nepoškozený,

„Odpusť, velký pane.“ Ordeith se hluboce poklonil, ale úsměv mu ze rtů nezmizel. „Nenávidím temné druhy.“

Niall se zadíval do křídové tváře. Rand al’Thor z Dvouříčí. „Možná bych měl ohledně Dvouříčí něco vymyslet. Až roztaje sníh. Možná.“

„Jak si velký pán přeje,“ řekl Ordeith mírně.

Při pohledu na to, jak se Carridin cestou pevností tváří, mu lidé uhýbali z cesty, i když jen málokdo vyhledával společnost tazatelů. Sluhové, spěchající za svými úkoly, se snažili splynout s kamennými stěnami, a dokonce i muži se zlatými uzly vyšších hodností na bílých pláštích zahýbali do bočních chodeb, když uviděli jeho výraz.

Carridin rozrazil dveře do svých komnat a s prásknutím je za sebou zase zavřel. Měkké koberce z Tarabonu a Tearu v zářivých červených, zlatých a modrých barvách ho tentokrát nepotěšily, ani zrcadla z Illianu, ani umně vyřezávaný pozlacený stůl uprostřed místnosti. Řezbářský mistr z Lugardu na něm pracoval skoro rok. Tentokrát ho Carridin téměř nevnímal.

„Sharbone!“ Pro jednou se jeho osobní sluha neobjevil. Měl připravovat komnaty. „Světlo tě spal, Sharbone! Kde jsi?“

Koutkem oka zachytil pohyb a otočil se připraven zahrnout Sharbona nadávkami. Ale nadávky se mu zadrhly v hrdle, když myrddraal udělal další krok s hadím půvabem.

Vypadal jako člověk, nebyl nijak nadprůměrně velký, ale tady veškerá podobnost s lidmi končila. Pohřebně černé šaty a plášť se ani nezvlnily, když šel, a jeho pleť, bílá jako rybí břicho, byla vedle nich ještě bledší. A neměl oči. Ten bezoký pohled naplnil Carridina strachem jako již tisíckrát předtím.

„Co...“ Carridin se zarazil, aby si mohl olíznout rty, a snažil se mluvit normálním hlasem. „Co tady děláš?“ Znělo to příliš pronikavě.

Půlčlověk zvlnil bezkrevné rty do úsměvu. „Kde je stín, tam mohu jít.“ Jeho hlas připomínal hada plazícího se po suchém listí. „Rád si hlídám ty, co mi slouží.“

„Já slou...“

K ničemu to nebylo. Carridin s námahou odtrhl oči od toho hladkého, sádrově bílého obličeje a otočil se k myrddraalovi zády. Po zádech mu přeběhl mráz, když ho měl za sebou. V zrcadle na stěně byl jasně vidět celý pokoj. Všechno až na půlčlověka. Myrddraal byl jen rozmazanou šmouhou. Ten pohled sice nebyl nijak uklidňující, ale bylo to lepší, než se mu dívat do tváře. Carridinovi se do hlasu vrátila trocha pevnosti.

„Já sloužím...“ Zarazil se, protože si náhle uvědomil, kde vlastně je. V srdci pevnosti Světla. Jenom náznak toho, co se chystal vyslovit, by ho okamžitě dostal do spárů ruky Světla. I poslední voják dětí Světla by ho bez milosti srazil na potkání k zemi, kdyby to zaslechl. Byl tu sám až na myrddraala, možná až na Sharbona – kde ten zatracený chlap vězí? Bylo by dobré mít tu někoho u sebe, i když by pak bylo nutné se ho zbavit – ale přesto ztišil hlas. „Já sloužím Velkému pánu Temnoty jako i ty. Oba mu sloužíme.“

„Jestli to chceš brát takhle.“ Myrddraal se zasmál a při tom zvuku se Carridin zachvěl! „No, stejně chci vědět, co děláš tady místo na Almothské pláni.“

„Já... dostal jsem to nařízeno od velícího kapitána.“

Myrddraal zavrčel: „Příkazy tvého velícího kapitána jsou prázdná sláma! Tys dostal nařízeno najít člověka jménem Rand al’Thor a zabít ho. To především. Především! Proč neposloucháš?“

Carridin se zhluboka nadechl. Ten pohled v jeho zádech byl jako nůž přejíždějící mu po páteři. „Věci... se změnily. Některé věci prostě nemůžu ovládat tak jako dřív.“ Ostré zaskřípění ho přimělo se otočit.

Myrddraal jel rukou po desce stolu a od nehtů se mu odvíjely tenké hobliny. „Nic se nezměnilo, člověče. Odpřísáhl ses přísah složených Světlu a složil jsi nové přísahy, a ty teď musíš poslechnout.“

Carridin zíral na rýhy v leštěné stolní desce a ztěžka polkl. „Ty to nechápeš. Proč je najednou tak důležité ho zabít? Myslel jsem, že Velký pán Temnoty ho chce využít.“

„Ty mi kladeš otázky? Měl bych ti vytrhnout jazyk. Ty se nemáš co ptát. Ani chápat. Ty máš poslouchat! A budeš poslouchat na slovo. Rozumíš tomuhle? K noze, pse, a poslechni svého pána.“

Hněv se prodral skrze strach a Carridin hmátl k opasku, ale meč tam nebyl. Ležel teď ve vedlejším pokoji, kde jej nechal, než šel navštívit Pedrona Nialla.

Myrddraal se pohnul rychleji než útočící zmije. Carridin otevřel ústa k výkřiku, když mu zápěstí sevřela drtící ruka. Kosti se mu dřely o sebe a bolelo ho to až v rameni. Ale vykřiknout nedokázal, protože ho půlčlověk popadl za bradu a přitiskl mu čelisti k sobě. Carridina pak myrddraal zvedl na špičky, potom úplně nad zem, a inkvizitor tam visel a dusil se v jeho sevření.

„Poslouchej mě, člověče. Ty toho mladíka najdeš a zabiješ ho, jak nejrychleji to půjde. A nemysli si, že se můžeš chovat pokrytecky. Jsou tu další z tvých dětí, kteří mi povědí, jestli couvneš před svým úkolem. Ale abych tě povzbudil, řeknu ti tohle. Jestli nebude tenhle Rand al’Thor do měsíce mrtvý, vezmu si někoho z tvé krve. Syna, dceru, sestru, strýce. Nebudeš vědět koho, až s křikem zemře. A jestli se dožije dalšího měsíce, vezmu si dalšího. A pak dalšího a dalšího. A až nebude z tvých příbuzných kromě tebe žádný naživu, a ten Rand al’Thor bude pořád mezi námi, odnesu do Shayol Ghulu tebe.“ Usmál se. „A budeš umírat celé roky, člověče. Je ti to už jasné?“

Carridin zachrčel, napůl to bylo zasténání, napůl zakňučení. Měl pocit, jako by mu měl každou chvíli prasknout vaz.

Myrddraal ho s prsknutím odhodil přes pokoj. Carridin narazil na protější zeď a zpola v bezvědomí se sesul na koberec. Zůstal ležet na břiše a snažil se znovu popadnout dech.

„Je ti to jasné, člověče?“

„Já... slyším a poslouchám,“ podařilo se Carridinovi vypravit do koberce. Odpovědi se nedočkal.

Po chvíli otočil hlavu a trhl sebou, jak ho zabolelo v krku. Pokoj byl až na něj prázdný. Půllidé jezdí na stínech jako na koních, tak se pravilo v bájích, a když se otočí bokem, zmizí. Nezadrží je žádná stěna. Carridinovi bylo do pláče. Zvedl se a zaklel, jak mu bolest projela zápěstím.

Otevřely se dveře a dovnitř spěchal Sharbon, baculatý muž, s košem v náručí. Zastavil se a zůstal zírat na Carridina. „Pane, jsi v pořádku? Odpusť, že jsem tu nebyl, pane, ale šel jsem ti koupit nějaké ovoce –“

Carridin mu zdravou rukou vyrazil koš z rukou, až se zimní jablka rozlétla po kobercích, a hřbetem ruky udeřil sluhu do tváře.

„Odpusť mi, pane,“ zašeptal Sharbon.

„Sežeň mi papír a inkoust,“ vyštěkl Carridin. „A hni sebou, hlupáku! Musím poslat rozkazy.“ Ale které? Které? Sharbon odběhl splnit pánův rozkaz a Carridin se zahleděl na rýhy na stolní desce a zachvěl se.

1

Čekání

Kolo času se otáčí, věky přicházejí a odcházejí a zanechávají vzpomínky, které se stávají pověstmi. Pověsti vyblednou do mýtů, a dokonce i mýty jsou dávno zapomenuty, když věk, který je zrodil, přijde znovu. V jednom věku, některými nazývaném třetím, věkem, který teprve přijde, věkem dávno minulým, se v pohoří Oparů zvedl vítr. Ten vítr nebyl začátek, neboť otáčení kola nemá začátek ani konec. Ale byl to nějaký začátek.

Vítr dul údolími, údolími modrými, jak ve vzduchu ještě visela ranní mlha. V některých údolích se zelenaly jehličnany, jiná byla holá, brzy tu však měla vyrašit tráva a květiny. Vítr vyl mezi polozasypanými troskami a kolem rozpadlých památníků, jež byly všechny zapomenuty stejně jako ti, kdo je postavili. Vítr sténal v průsmycích, zvětralých výsecích mezi štíty se sněhovými čepicemi, které nikdy neroztávaly. Kolem vrcholků hor visela hustá mračna, až sníh a bílá oblaka splývaly.

V nížině již bylo po zimě, ale tady, vysoko v horách, se ještě chvíli udrží, horská úbočí byla stále ještě pokryta velkými bílými pásy. Jen na neopadavých stromech stále drželo listí či jehličí. Všechny ostatní větve byly holé, hnědé či šedé, na pozadí skal a zatím neprobuzené hlíny. Kromě ostrého hvízdání větru na sněhu a kamení se neozýval jediný zvuk. Země jako by čekala. Čekala, až něco vyrazí.

Perrin Aybara, sedící na koni v háji kalin a borovic, se zachvěl a přitáhl si kožišinou podšitý plášť těsněji k tělu, co nejtěsněji mohl s dlouhým lukem v ruce a velkou sekerou s půlměsíčnou čepelí u pasu. Byla to dobrá sekera z chladné oceli. Perrin tahal měchy v den, kdy ji pantáta Luhhan vyrobil. Vítr ho zatahal za plášť, strhl mu z hustých kudrn kapuci a profoukl mu oděvem. Perrin zavrtěl prsty na nohou, aby si je trochu ohřál, a poposedl v sedle s vysokými rozsochami, ale chlad mu právě teď starosti nedělal. Prohlížel si svých pět společníků a uvažoval, jestli to také cítili. Ne to čekání, kvůli kterému sem byli posláni, ale něco víc.

Tanečník, jeho kůň, přešlápl a pohodil hlavou. Pojmenoval šedáka podle jeho rychlého kroku, ale teď Tanečník zřejmě vycítil jezdcovo podráždění a netrpělivost. Už mě všechno tohle čekání unavuje, všechno tohle posedávání, zatímco Moirain nás tu udržuje v napětí jako tětivy. Ať všechny Aes Sedai shoří! Kdy to skončí?

Bez přemýšlení zavětřil. Ve větru převládal pach koní a lidí a lidského potu. Mezi stromy nedávno proběhl králík poháněný strachem, ale liška, která šla po jeho stopě, ho nechytila. Perrin si uvědomil, co dělá, a přestal. Člověk by řekl, že při tak silném větru budu mít ucpaný nos. Málem si přál, aby tomu tak bylo. A Moirain s tím taky nenechám nic udělat.

Cosi ucítil. Odmítl si to připustit. Ani svým společníkům se o svých pocitech nezmínil.

Pět mužů, kteří byli s ním, sedělo v sedlech, krátké jezdecké luky měli připravené a pátrali po obloze stejně jako po řídce zalesněných stráních dole. Vítr, povlávající jejich plášti jako praporci, jim zřejmě nevadil. Každý muž měl na ramenou v plášti otvor a jím měl prostrčen jílec obouručního meče. Při pohledu na jejich holé hlavy, vyholené až na pramen na temeni, byla Perrinovi ještě větší zima. Pro ně bylo tohle počasí již začínajícím jarem. Veškerou měkkost z nich vyhnalo tvrdší prostředí, než jaké kdy Perrin zažil. Byli to Shienarci z Hraničních států podél Velké Morny, kde mohlo každou noc dojít ke vpádu trolloků, a dokonce i kupci a sedláci tam nosili meče a luky. A tihle muži nebyli žádní sedláci, tihle byli vojáky skoro od kolébky.

Perrin občas hloubal nad způsobem, jakým mu vzdávali úctu a následovali jeho vedení. Bylo to, jako by si mysleli, že má nějaká zvláštní práva, nějaké znalosti, které jim byly upřeny. Nebo to je možná mými přáteli, pomyslel si hořce. Nebyli tak vysocí jako on, ani tak mohutně stavění – po letech učení u mistra kovářského měl Perrin paže a ramena jako dva normálně rostlí muži – ale on se začal každý den holit, aby si z něj aspoň přestali utahovat kvůli jeho mládí. Byly to sice přátelské žerty, ale přesto žerty. Nechtěl, aby se mu zase smáli jen proto, že má nějaké tušení.

Perrin si náhle uvědomil, že by měl také dávat pozor. Zkontroloval si šíp nasazený na tětivě dlouhého luku a zadíval se do údolí vedoucího k západu. Kotlina se směrem dolů rozšiřovala a země byla posetá širokými klikatými stuhami sněhu, který tu zbyl po zimě. Většina roztroušených stromů měla stále ještě holé větve, ale na svazích i na dně údolí rostlo také dost vždyzelenů – borovic, kalin, jedlí a horských cesmín, dokonce i několik vysokánských sekvojí – poskytujíce tak vhodný úkryt každému, kdo věděl, jak toho využít. Nikdo, kdo by tu neměl nějaký zvláštní cíl, by tam však nebyl. Doly byly příliš daleko na jih a dokonce ještě dál na sever. Většina lidí si navíc myslela, že pohoří Oparů je prokleté, a jen málokdo, kdo se mu mohl vyhnout, by tam šel. Perrinovi se oči leskly jako leštěné zlato.

Ten nepříjemný pocit, který měl, ještě zesílil. Ne!

Podráždění si mohl nevšímat, ale ten pocit očekávání tam byl pořád. Jako by vrávoral na okraji srázu. Jako by se všechno kymácelo. Napadlo ho, jestli v horách kolem nich snad neleží něco nepříjemného. Možná existoval způsob, jak se přesvědčit. Na takovýchto místech, kam lidé přicházívali jen zřídka, bývali téměř vždy vlci. Perrin tu myšlenku zahnal dřív, než vlastně měla čas se pořádně utvořit. Lepší nebýt si jistý. Lepší než to. Vlků nebylo moc, ale měli zvědy. Pokud tam něco bylo, zvědové by to našli. Tohle je prostředí, kde žiju já. A já se starám o své věci, ať se oni starají o svoje.

Dohlédl dál než ostatní, takže jezdce přijíždějícího směrem od Tarabonu zahlédl první. I pro něho však byl jezdec jen jasnou barevnou skvrnkou na koni, když v dálce projížděl mezi stromy. Občas byl vidět, občas zmizel. Strakatý kůň, řekl si. A právě včas! Otevřel ústa, aby ji ohlásil – bude to žena, každý jezdec před ní byl – když náhle Masema zamumlal: „Krkavec!“ Znělo to jako nadávka.

Perrin prudce zvedl hlavu. Nad vrcholky stromů, ani ne o sto kroků dál, kroužil velký černý pták. Jeho kořistí mohla být zdechlina na sněhu či nějaké menší zvíře, ale Perrin to nehodlal riskovat. Pták si jich zatím zřejmě nevšiml, ale blížící se jezdec bude brzy na dohled. Jak Perrin krkavce zahlédl, zvedl luk a natáhl tětivu – opeření měl až u ucha – a pustil, vše jediným plavným pohybem. Jen matně si uvědomoval pleskání tětiv okolo, ale pozornost cele věnoval černému opeřenci.

Ten se náhle zřítil dolů v oblaku půlnočního peří, jak si ho našel Perrinův šíp, a dva další prolétly místem, kde byl ještě před chviličkou. Se zpola nataženými luky se ostatní Shienarci rozhlíželi po obloze, jestli nenajdou další krkavce.

„Musí se hlásit,“ ozval se tiše Perrin, „nebo... on... vidí, co oni?“ Nechtěl, aby to někdo zaslechl, ale Ragan, nejmladší ze Shienarců, jen o deset let starší než Perrin, nasadil na tětivu další šíp a odpověděl.

„Musí se hlásit. – Obvykle půlčlověku.“ V Hraničních státech byla na krkavce vypsána odměna. Tam nikdo neriskoval, aby považoval krkavce jen za ptáka. „Světlo, kdyby Zhouba srdce viděl, co vidí krkavci, byli bychom všichni mrtví dávno předtím, než bychom dorazili k horám.“ Ragan mluvil klidně. Pro shienarského vojáka to byl každodenní chleba.

Perrin se zachvěl, nikoliv zimou, jak něco v jeho hlavě vyštěklo výzvu smrti. Zhouba srdce. V jiné zemi jiné jméno – Zhouba duše a Jedovatý jazyk, Pán hrobu a Pán soumraku – a všude Otec lží a Temný, jen aby se lidé vyhnuli pojmenovat ho skutečným jménem a tak přivolat jeho pozornost. Temný často využíval krkavce a vrány, ve městech krysy. Perrin z toulce na boku, který vyvažoval jeho sekeru na druhé straně, vytáhl další šíp se širokou hlavicí.

„Možná je velký jako palice,“ prohodil obdivně Ragan s pohledem upřeným na Perrinův luk, „ale střílí dobře. Hrozně nerad bych viděl, co to udělá s člověkem v brnění.“ Shienarci teď sice měli jen lehké kroužkové košile pod prostými kabátci, ale obvykle bojovali v plné zbroji, a to jak muži, tak koně.

„Na koně je moc dlouhý,“ Odfrkl si Masema. Trojúhelníková jizva na líci se mu při opovržlivém šklebu zkřivila ještě víc. „Dobrý pancíř zastaví hromadu šípů, pokud nejsou vystřelené z velké blízkosti, a když se pak první střelou netrefíš, muž, po kterém střílíš, tě rozpáře.“

„To je právě ono, Masemo.“ Ragan se poněkud uvolnil, když obloha zůstávala prázdná. Krkavec tu musel být sám. „S tímhle dvouříčským lukem se sázím, že nemusíš být tak blízko.“ Masema otevřel ústa.

„Přestaňte si vy dva pouštět pusu na špacír!“ vyjel na ně Uno. Na levé líci se mu táhla dlouhá jizva a chybělo mu i oko, takže i na Shienarce vypadal neobvykle tvrdě. Když na podzim jeli do hor, získal klípec s namalovaným červeným okem. Neustále zamračené oko vyvedené v ohnivě rudé barvě jeho výraz nijak nevylepšilo. „Jestli se zatraceně nedokážete soustředit na svůj zatracenej úkol, tak proklatě dohlídnu na to, abyste v noci dostali hlídku navíc, abyste se zatraceně uklidnili.“ Ragan s Masemou se podvolili jeho pohledu. Uno se na ně ještě naposledy zamračil, ale nechal toho, když se obrátil na Perrina. „Už jsi něco zahlíd?“ Mluvil sice poněkud ostřejším tónem, než by se slušelo při hovoru s velitelem, jehož byl dosadil shienarský král či urozený pán z Fal Dary, ale přesto bylo vidět, že je připraven udělat to, co Perrin navrhne.

Shienarci věděli, jak daleko vidí, ale brali to jako samozřejmost, stejně jako jinou barvu jeho očí. Nevěděli sice všechno, vlastně ani polovinu, ale brali Perrina takového, jaký byl. Jaký si mysleli, že je. Zřejmě přijímali všechno a cokoliv. Svět se mění, říkali. Všechno se otáčí na kolech šancí a změn. Jestli měl člověk náhodou barvu očí, jako předtím žádný člověk neměl, co na tom teď záleželo?

„Přijíždí,“ řekl Perrin. „Už byste ji měli vidět. Támhle.“ Ukázal do údolí a Uno se předklonil v sedle a přimhouřil oko. Nakonec pochybovačně kývl.

„Něco se tam proklatě pohybuje.“ Někteří další vojáci přikyvovali a souhlasně mručeli. Uno se na ně zamračil a oni znovu začali obhlížet oblohu a hory.

Náhle si Perrin uvědomil, co jasné barvy na vzdáleném jezdci znamenají. Pod jasně červeným pláštěm vykukovala jedovatě zelená suknice. „Patří k Toulavému lidu,“ řekl překvapeně. Nikdo jiný, pokud věděl, se do tak jasných barev v tak nemožných kombinacích neoblékal, aspoň ne dobrovolně.

Ženy, s nimiž se občas setkali a jež doprovodili hlouběji do hor, byly nejrůznějších národností a společenského postavení. Jednou to byla žebračka v hadrech, deroucí se pěšky sněhovou bouří. Jindy obchodnice vedoucí řadu nákladních koní. Dáma v hedvábu a jemných kožišinách, jejíž mimochodník měl otěže zdobené červenými střapci a sedlo vykládané zlatem. Žebračka od nich odjela s váčkem stříbra – víc, než si Perrin myslel, že mohou postrádat, ale dáma jim nechala ještě naditější váček zlata. Ženy všech možných společenských tříd, všechny samotné, z Tarabonu a Ghealdanu, některé dokonce z Amadicie. Ale Perrina by nikdy nenapadlo, že uvidí některou z Tuatha’anek.

„Zatracená Cikánka?“ vyjekl Uno. Ostatní také vyjadřovali překvapení.

Raganovi se rozlétl uzel na temeni, jak potřásal hlavou. „Cikánka by se do tohohle nezapletla. Buď není Cikánka, nebo není ta, co, máme potkat.“

„Cikáni,“ zavrčel Masema. „Zbabělci k ničemu.“

Uno přimhouřil oko, až ho měl jako malou škvírku, takže s rudě namalovaným okem na klípci vypadal jako pěkný zloduch. „Zbabělci, Masemo?“ prohodil tiše. „Kdybys byl žena, měl bys zatraceně tolik odvahy jet sem nahoru, sám a bez nějaký zatracený zbraně?“ Nebylo pochyb, že žena nemá zbraň, pokud to byla, opravdu Cikánka. Masema už nic neříkal, ale jizva na líci mu zbělela.

„Ať shořím, jestli bych to udělal,“ ozval se Ragan. „A ať shořím, jestli bys to udělal ty, Masemo.“ Masema si přitáhl plášť a schválně se zadíval na oblohu.

Uno si Odfrkl. „Světlo dej, aby ten prokletej mrchožrout byl zatraceně sám,“ zamumlal.

Hnědobílá huňatá kobylka se pomalu propracovávala blíž a blíž, držíc se holé země mezi zbylými závějemi. Jednou se jasně oděná žena zastavila a zadívala se na cosi na zemi. Pak si stáhla kapuci pláště hlouběji do čela a pobídla koně do kroku. Ten krkavec, uvědomil si Perrin. Přestaň zírat na toho ptáka, ženská, a pojeď dál. Možná nám neseš zprávu, že konečně můžeme odjet. Jestli Moirain vůbec chce, abychom odsud do jara odjeli. Světlo ji spal! Na chvíli si nebyl jist, míní-li tím Aes Sedai či Cikánku, která si zřejmě dávala na čas.

Pokud pojede pořád stejným směrem, měla by projet dobrých třicet kroků stranou od jejich houštiny. S očima upřenýma na zem, kam šla její strakatá kobylka, nedávala žena najevo, že by si jich všimla.

Perrin pobídl hřebce patami a šedák skočil dopředu, až mu od kopyt odlétl sníh. Za ním tiše rozkázal Uno: „Vpřed!“

Tanečník už byl v půli cesty k ní, než si jich žena všimla, a pak s trhnutím zastavila kobylku. Dívala se, jak se muži řadí do půlkruhu a blíží se k ní. Na červeném plášti měla vyšit vzor nazývaný tairenské bludiště tak jasně modrou barvou, až oči přecházely, díky čemuž oděv vypadal ještě přeplácanější. Nebyla již nejmladší – vlasy, které jí vyčnívaly zpod kapuce, měla prošedivělé – ale v obličeji měla málo vrásek, jen se nesouhlasně zamračila při pohledu na jejich zbraně. Pokud ji setkání s ozbrojenými muži v srdci horské divočiny polekalo, nedala to na sobě znát. Ruce měla volně položené na vysoké sedlové hrušce odřeného, ale pečlivě udržovaného sedla. A nebyl z ní cítit strach.

Přestaň! nařídil si Perrin. Pak promluvil, tiše, aby ji nepolekal. „Jmenuju se Perrin, dobrá ženo. Pokud potřebuješ pomoct, udělám, co půjde. Jestli ne, tak jdi ve Světle. Ale pokud Tuatha’ani nezměnili zvyky, jsi daleko od vašich vozů.“

Žena si je chvíli prohlížela, než promluvila. V tmavých očích měla laskavý výraz, což u příslušnice Toulavého lidu nebylo zas tak překvapivé. „Hledám... jednu ženu...“

Zadrhla se jen nakratičko, ale zadrhla se. Nehledala nějakou ženu, ale Aes Sedai. „Jmenuje se nějak, dobrá ženo?“ zeptal se Perrin. Za posledních pár měsíců už to dělal tolikrát, že její odpověď vlastně nepotřeboval, ale železo rezaví, když se o ně nepečuje, a bylo třeba mít se na pozoru.

„Jmenuje se... Občas se jmenuje Moirain. Já jsem Leya.“

Perrin kývl. „Odvedeme tě k ní, paní Leyo. Máme oheň a s trochou štěstí i něco k jídlu.“ Ale otěže ještě nezvedl. „Jak jsi nás našla?“ Už se na to ptal, pokaždé, když je Moirain poslala, aby čekali na místě, které určila, na ženu, o níž věděla, že přijde. Odpověď bude stejná jako vždy, ale zeptat se musel.

Leya pokrčila rameny a váhavě odpověděla: „Já... věděla jsem, že když pojedu tudy, někdo mě najde a zavede k ní. Já... jsem to prostě... věděla. Mám pro ni zprávy.“

Perrin se nezeptal jaké zprávy. Ženy předávaly informace, které přinášely, pouze Moirain.

A Aes Sedai nám sdělí pouze to, co uzná za vhodné, pomyslel si. Aes Sedai nikdy nelhaly, ale to, co vám Aes Sedai řekla, nemusela být taková pravda, za jakou jste ji pokládali. Teď je už pozdě na pochybnosti, ne?

„Tudy, paní Leyo,“ řekl a ukázal nahoru. Shienarci s Unem v čele se zařadili za Perrina a Leyu a začali šplhat nahoru. Hraničáři stále obhlíželi oblohu stejně jako zemi, a přinejmenším dva hlídali vzadu jejich stopu.

Chvíli jeli mlčky, bylo slyšet jen frkání koní a občasné křupnutí, když některé zvíře prošláplo sněhový krunýř, a někdy zas zarachotilo kamení, když přejížděli holou zemi. Leya se čas od času podívala na Perrina, na jeho luk, sekeru, i na jeho tvář, ale nepromluvila. Perrin si pod jejíma pátravýma očima pokaždé poposedl a sám se pohledu na ni vyhýbal. Vždycky se snažil pokud možno nedat cizincům příležitost, aby mu viděli do očí.

Nakonec řekl: „Překvapilo mě, že patříš k Cikánům, vzhledem k vaší víře.“

„Postavit se zlu lze i bez použití násilí.“ Mluvila prostě jako někdo, kdo říká jasnou pravdu.

Perrin trpce zavrčel a okamžitě se omluvil. „Kéž by tomu tak bylo, paní Leyo.“

„Násilí ubližuje tomu, kdo je způsobuje, stejně tolik, jako jeho oběti,“ prohlásila klidně Leya. „A tak prcháme před těmi, kdo nám chtějí uškodit, jak proto, abychom je uchránili toho, aby ublížili sami sobě, tak i pro naši vlastní bezpečnost. Kdybychom se zlu postavili násilím, brzy bychom byli stejní jako ti, proti nimž bojujeme. Proti Stínu bojujeme silou naší víry.“

Perrin si nemohl pomoci, aby nezavrčel. „Paní, doufám, že se nikdy nebudeš muset postavit trollokům pouze silou své víry. Síla jejich mečů by tě namístě srazila k zemi.“

„Je lepší zemřít, než –“ začala Leya, ale Perrina hněv přiměl skočit jí do řeči. Hněval se, že to není schopná pochopit. Hněval se, protože ona by opravdu raději zemřela, než by někomu ublížila, bez ohledu na to, jak špatný by ten někdo byl.

„Kdybys utekla, oni by tě docela určitě dohonili, zabili a potom sežrali tvoji mrtvolu. Nebo by možná ani nečekali, až by to byla mrtvola. Na každý pád bys byla mrtvá, a takhle se zlo prostě nedá porazit. A někteří lidé jsou stejně krutí. Temní druzi a jiní. Mnohem víc lidí, než bych ještě před rokem vůbec byl ochotný uvěřit. Kdyby se bělokabátníci rozhodli, že vy, Cikáni, nekráčíte ve Světle, viděla bys, kolik z vás by díky síle vaší víry zůstalo naživu.“

Leya se na něho upřeně zadívala. „A přesto tobě tvé zbraně nečiní potěšení.“

Jak to mohla vědět? Perrin podrážděně zavrtěl hlavou, až mu kudrny na temeni zavlály. „To Stvořitel vytvořil svět,“ zamumlal, „ne já. Já musím žít, jak nejlépe dovedu, ve světě, jaký je.“

„Na někoho tak mladého jsi dost smutný,“ poznamenala Leya tiše. „Proč to?“

„Měl bych dávat pozor, ne vykládat,“ prohlásil rázně. „Kdybychom se ztratili, nepoděkovala bys mi.“ Pobídl Tanečníka dopředu, aby uťal případný další hovor, ale cítil, že se na něj dívá. Smutný? Nejsem smutný, jenom... Světlo, já ani nevím. Měl by existovat nějaký lepší způsob, to je všechno. Znovu ho přepadl ten podivný pocit, ale Perrin to připsal Leyinu pohledu a nevšímal si toho.

Vyjeli nahoru, potom zase sjeli dolů do zalesněného údolí se širokou bystřinou ženoucí se jeho dnem. Voda sahala koním po hlezna. V dálce na horském svahu byly vytesány dvě vysoké postavy. Perrin je považoval za muže a ženu, i když díky působení větru a deště se to dávno nedalo poznat s jistotou. Dokonce i Moirain tvrdila, že si není jistá, kdo to má být, ani kdy byla žula otesána.

Koním od kopyt prchali pstroužci a koljušky, jako stříbrné střely v čisté vodě. Na břehu zvedl hlavu jelen od pastvy a zaváhal, když oddíl vyjel nahoru z potoka, pak odskočil mezi stromy. Jako by přímo ze země se zvedla velká horská kočka, šedě mourovatá a s černými skvrnami a znechucená, že jí vyplašili kořist. Chvíli si prohlížela koně, pak zamrskala ocasem a odběhla za jelenem. Jinak však zatím nebylo v horách vidět mnoho živých tvorů. Jen pár ptáků posedávalo ve větvích či cosi zobalo na zemi, kde již roztál sníh. Během pár týdnů přiletí další, ale zatím se nevrátili. Jiné krkavce už nezahlédli.

Již se smrákalo, když Perrin provedl oddíl mezi dvěma prudkými horskými svahy. Vrcholky obou hor, stále ještě pokryté sněhem, byly zahaleny v mracích. Perrin zabočil do menšího potůčku, který zurčel přes šedé balvany v řadě malých vodopádů. V lese zapípal pták a další mu odpověděl zepředu.

Perrin se usmál. Volání modřinky. To byl hraniční pták. Tudy nemohla projet živá duše, aniž by byla spatřena. Perrin si zamnul nos a schválně se nedíval na strom, odkud volal ten první „pták".

Stezka se zúžila a oni vjeli mezi zakrslé kaliny a pokřivené horské duby. Podél potoka mohl jet vždy jen jeden jezdec a potok sám by vyšší muž snadno překročil.

Perrin slyšel, jak si Leya za ním cosi mumlá. Když se ohlédl přes rameno, ustaraně se rozhlížela kolem sebe nahoru. Na stráních rostlo několik stromů. Zdálo se nemožné, že se tam vůbec udrží. Shienarci jeli klidně, nebo se aspoň začínali uvolňovat.

Náhle se mezi horami před nimi otevřelo hluboké oválné údolíčko s prudce se svažujícími okraji, které však byly o něco méně srázné než v úzkém průsmyku. Potok vyvěral na protějším konci údolí. Perrin ostrým zrakem zahlédl muže s uzlem Shienarce na větvi dubu po své levici. Kdyby se místo modřinky ozvala červenokřídlá sojka, nebyl by již sám a cesta by nebyla tak snadná. Tento průsmyk by dokázala udržet hrstka mužů proti celému vojsku. Kdyby sem nějaké vojsko přišlo, hrstka by to musela dokázat.

Mezi stromy na okraji údolíčka stály sruby, které však byly vidět až při pozornějším pohledu, takže lidé připravující si na dně údolí večeři jako by neměli střechu nad hlavou. V dohledu nebyl ani tucet lidí. A Perrin věděl, že mimo dohled jich není o moc víc. Při zvuku kroků se většina lidí začala rozhlížet kolem a někteří zamávali. Údolí bylo plné pachů lidí a koní, vaření a hořícího dřeva. Uprostřed zplihle visela na žerdi dlouhá bílá zástava. Jedna postava, o polovinu vyšší než kdokoliv z přítomných, seděla na kládě ponořená do četby knihy, která v jejích velkých rukou vypadala maličká, a ani nevzhlédla od četby, i když jiná osoba bez uzlu na temeni vykřikla: „Takže jste ji našli co? Myslela jsem, že tentokrát budete pryč přes noc.“ Hlas patřil mladé ženě, která však byla oblečená jako chlapec do kabátce a spodků a vlasy měla přistřižené nakrátko.

Údolím prolétl závan větru, rozvlnil pláště a praporec rozvinul do jeho plné délky. Tvor na korouhvi jako by na chvíli jel na větru. Vypadal jako čtyřnohý had se zlatými a šarlatovými šupinami, zlatou lví hřívou a nohama zakončenýma pěti zlatými drápy. Praporec z pověstí. Praporec, jejž by většina lidí nepoznala, ani kdyby ho uviděla, ale jehož se bála, když se dozvěděla jeho jméno.

Perrin mávl rukou a zahrnul tak celé údolí. „Vítej do tábora Draka Znovuzrozeného, Leyo.“

2

Saidín

Tuatha’anka s bezvýraznou tváří sledovala praporec, který znovu zplihl, a pak pozorovala lidi kolem ohně. Zvláště k tomu začtenému do knihy, o polovinu většímu než Perrin. „Máte s sebou ogiera. Nenapadlo by mě...“ Potřásla hlavou. „Kde je Moirain Sedai?“ Zdálo se, že pro ni Dračí zástava jako by neexistovala.

Perrin ukázal k hrubému srubu stojícímu nejvýše na svahu na protějším konci údolí. Stěny i šikmou střechu měl z neloupaných klád a byl ze všech srubů tady největší, což ovšem neznamenalo, že by byl nějak zvlášť velký. Nejspíš byl právě dost velký, aby jej bylo možné nazývat srubem a ne chajdou. „Támhleten je její. Její a Lanův. On je její strážce. Kdybys chtěla něco horkého k pití –“

„Ne. Musím mluvit s Moirain.“

Perrina to nijak nepřekvapilo. Všechny ženy, které sem přišly, trvaly na tom, že musejí okamžitě mluvit s Moirain, a o samotě. Zprávy, které pak Moirain sdělila ostatním, nevypadaly vždy naléhavě, ale ženy všechny připomínaly lovce plížícího se za posledním králíkem na světě, aby nakrmil hladovějící rodinu. Polozmrzlá žebračka odmítla pokrývky a talíř horké polévky a trmácela se až k Moiraininu srubu, bosá v padajícím sněhu.

Leya sklouzla ze sedla a podala otěže Perrinovi. „Zařídíš, aby ji nakrmili?“ Pohladila strakatou kobylku po nose. „Piesa není zvyklá na to, aby mě nosila takhle drsnou krajinou.“

„Píce je tady sice pořád vzácná,“ řekl jí Perrin, „ale dostane, co půjde.“

Leya kývla a bez dalšího slova se spěšně vydala do kopce. Přidržovala si jasně zelenou sukni a modře vyšívaný červený plášť za ní vlál.

Perrin obratně seskočil z koně a vyměnil pár slov s muži, kteří přišli od ohňů pro koně. Luk podal tomu, jenž od něj přebral Tanečníka. Ne, kromě jednoho krkavce neviděli nic jiného než hory a tu Tuatha’anku. Ano, ten krkavec je mrtvý. Ne, neřekla jim nic o tom, co se děje v nížinách. Ne, nemá ponětí, jestli odsud brzy odjedou.

Pokud vůbec, řekl si v duchu. Moirain je tu držela celou zimu. Shienarci si nemysleli, že by tu dávala rozkazy, ale Perrin věděl, že Aes Sedai vždycky dosáhnou svého. Zvláště Moirain.

Jakmile koně odvedli do hrubě roubené stáje, jezdci se šli také ohřát. Perrin odhodil plášť na balvan a vděčně natáhl ruce k ohni. Z velkého kotle, vypadal na baerlonskou práci, se linula vůně, při níž se Perrinovi začaly sbíhat sliny. Někdo měl zřejmě dneska na lovu štěstí. A v ohni opodál ležely drsné kořeny, a vůně, která z nich stoupala při pečení, trochu připomínala tuřín. Perrin nakrčil nos a soustředil se na dušené maso. Stále častěji netoužil po ničem jiném než po mase.

Žena v mužském oblečení se dívala za Leyou, jež právě zmize la v Moirainině srubu.

„Co vidíš, Min?“ zeptal se jí Perrin.

Žena k němu přistoupila a v tmavých očích měla ustaraný výraz. Perrin nechápal, proč trvá na nohavicích místo sukně. Možná to bylo proto, že ji znal, a tudíž nechápal, jak se na ni může někdo podívat a vidět příliš hezkého mládence, místo krásné mladé ženy.

„Ta Cikánka zemře,“ prohodila Min tiše a pohledem přejela lidi kolem ohně. Nikdo nebyl dost blízko, aby ji slyšel.

Perrin stál bez hnutí a myslel na Leyinu laskavou tvář. Ó, Světlo! Cikáni nikdy nikomu neublížili! Náhle mu i přes blízký oheň byla zima. Ať shořím, raději jsem se neměl ptát. Dokonce i těch pár Aes Sedai, které o Minině schopnosti věděly, nechápaly, jak to dělá. Občas viděla kolem lidí obrazy a záři, někdy dokonce věděla, co to znamená.

K ohni přistoupil Masuto a dlouhou dřevěnou lžící zamíchal dušeným. Shienarec si oba prohlédl, pak si položil prst vedle nosu a široce se usmál, než odešel.

„Krev a popel!“ zamumlala Min. „Nejspíš si myslí, že jsme zamilovaní a šeptáme si u ohýnku.“

„Jsi si jistá?“ zeptal se Perrin. Min zvedla obočí a on rychle dodal: „Tím s Leyou.“

„Tak takhle se jmenuje? Radši bych to nevěděla. Vždycky je to horší, když to vím a nemůžu... Perrine, viděla jsem, jak se jí nad ramenem vznáší její vlastní obličej, celý od krve, s vytřeštěnýma očima. Nikdy jsem nic neviděla jasněji.“ Zachvěla se a rychle si zamnula ruce. „Světlo, hrozně ráda bych viděla hezčí věci. Všechny hezký věci nějak zmizely.“

Perrin otevřel ústa, aby jí navrhl, že by mohla Leyu varovat, ale pak je zase zavřel. O tom, co Min viděla a věděla, nebylo pochyb, ať to bylo dobré, nebo špatné. Pokud si už byla něčím jistá, vždy se to stalo.

„Zakrvácený obličej,“ zabručel. „Znamená to, že zemře násilnou smrtí?“ Trhl sebou, že to vyslovil tak velice snadno. Ale co můžu dělat? Když to řeknu Leye, když ji nějak přesvědčím, aby tomu uvěřila, bude žít do smrti ve strachu, a stejně se na tom nic nezmění.

Min krátce kývla.

Jestli má zemřít násilnou smrtí, mohlo by to znamenat přepadení tábora. Ale každý den přece vyjížděli zvědové a dnem i nocí kolem stály stráže. A Moirain kolem tábora postavila ochrany, tak tomu říkala. Žádný tvor Temného je nemohl spatřit, dokud do nich nevpadl. Pomyslel na vlky. Ne! Zvědové by našli každého, kdo by se snažil k táboru přiblížit. „Zpátky k jejím lidem je to dlouhá cesta,“ řekl napůl pro sebe. „Cikáni by s vozy nezajeli dál než do podhůří. A cestou se může stát cokoliv.“

Min smutně kývla. „A nás není dost ani na to, aby s ní mohl jet aspoň jeden z nás. I kdyby to bylo k něčemu dobrý.“

Vyprávěla mu o tom. Když jí bylo asi šest nebo sedm, snažila se lidi před špatnými věcmi varovat. Nejdřív si neuvědomila, že ne každý vidí to, co ona. Víc neřekla, ale Perrin nabyl dojmu, že její varování věci jenom zhoršily, pokud jí vůbec někdo uvěřil. A uvěřit jejím viděním bylo dost těžké, pokud neexistoval důkaz.

„Kdy?“ zeptal se. To slovo mu znělo chladně a tvrdě jako ocel. S Leyou se nedá nic dělat, ale možná poznám, jestli na nás někdo zaútočí.

Jakmile se zeptal, Min rozhodila rukama. Nicméně mluvila tiše. „Takhle to nefunguje. Nikdy nepoznám, kdy se to stane. Vím jenom, že k tomu dojde, tedy když poznám, co se má stát. Tomu nerozumíš. Vidění nepřicházejí, když chci, a taky vždycky nepoznám, co znamenají. Prostě se to stane, a občas vím, co. Občas. Málokdy. Prostě se to stane.“ Perrin se snažil poznamenat něco utěšujícího, ale Min to ze sebe sypala takovým proudem, že ji nedokázal přerušit. „Jeden den kolem člověka něco vidím a druhý ne, nebo naopak. Většinou nevidím nic u nikoho. Aes Sedai kolem sebe samozřejmě mají vždycky obrazy, a strážci taky, i když u nich je vždycky mnohem těžší poznat, co znamenají, než u kohokoliv jinýho.“ Pátravě se na Perrina podívala a přimhouřila oči. „A taky pár dalších má obrazy kolem sebe pořád.“

„Neříkej mi, co vidíš, když se na mě podíváš,“ zarazil ji Perrin drsně a pak pokrčil mohutnými rameny. Už jako dítě byl větší než většina ostatních, a rychle zjistil, jak je snadné náhodou někomu ublížit, když jste větší než on. Proto si dával pozor a byl velice opatrný. Vždycky litoval, když se náhodou nechal unést hněvem. „Promiň, Min. Neměl jsem na tebe tak vyletět. Nechtěl jsem být hrubý.“

Min se na něho překvapeně podívala. „Nebyl jsi hrubý. Naštěstí jen málokdo chce vědět, co vidím. Světlo ví, že já bych to vědět nechtěla, teda kdyby tu byl někdo jiný, kdo to dokáže.“ Dokonce ani Aes Sedai nikdy neslyšely o někom s podobným darem. Ony v tom, na rozdíl od Min, viděly „dar".

„Prostě bych si přála, aby tu bylo něco, co bych mohl u Leyi udělat. Je to hrozný, to přece víš sama, když vím, ale nemůžu nic dělat.“

„Zvláštní,“ prohodila Min tiše, „jak ti na Tuatha’anech záleží. Jsou to mírumilovní lidé, a já vždycky vidím násilí kolem –“

Perrin odvrátil hlavu a Min se prudce odmlčela.

„Tuatha’ani?“ ozval se dunivý hlas připomínající obřího čmeláka. „Co je s Tuatha’any?“ Připojil se k nim ogier a prstem o velikosti slušné jitrnice si založil místo v knize, kde právě četl. Z fajfky v jeho druhé ruce stoupal tenký proužek tabákového dýmu. Kabát s vysokým límcem z tmavohnědé vlny měl upnutý až ke krku a nad koleny rozšířený přes ohnuté manžety vysokých bot. Perrin mu stěží sahal k prsům.

Loialův obličej nejednoho vyděsil. Nos měl dost široký, aby se mu dalo říkat čenich, a ústa měl také velká. Oči měl jako talíře a husté obočí mu viselo jako kníry skoro až k lícím. Uši, které mu vyčnívaly mezi dlouhými vlasy, měly na špičkách štětičky. Někteří lidé, kteří nikdy neviděli ogiera, si ho spletli s trollokem, i když trolloci byli pro většinu lidí stvořením z bájí stejně jako ogierové.

Loialovi pohasl úsměv na rtech a on zamrkal, když si uvědomil, že je přerušil. Perrina napadlo, jak by se někdo mohl ogiera bát. A přesto některé pověsti označují ogiery za zuřivé a nesmiřitelné nepřátele. Perrin tomu nemohl uvěřit. Ogierové nebyli ničí nepřátelé.

Min Loialovi pověděla o Leyině příchodu, ale ne o tom, co viděla. Obvykle si svá vidění nechávala pro sebe, zvláště když nevěstila nic dobrého. Místo toho dodala: „Měl bys vědět, jak se cítím, Loiale, najednou jsem v pasti mezi Aes Sedai a těmihle Dvouříčany.“

Loial cosi nesrozumitelně zabručel a Min to zřejmě vzala jako souhlas.

„Ano,“ pokračovala důrazně. „Žila jsem si klidně v Baerlonu podle svýho a najednou mě život popadl za krk a hodil mě Světlo ví kam. No, skoro. Můj život vlastně nebyl můj od chvíle, kdy jsem potkala Moirain. A tyhle kluky z Dvouříčí.“ Zamračila se na Perrina a hořce zkřivila rty. „Chtěla jsem si jenom žít, jak se mně líbilo, zamilovat se do muže, kterýho si vyberu...“ Náhle zrudla a odkašlala si. „Chci říct, co je špatnýho na tom žít si bez těchhle šílených zvratů osudu?“

„Ta’veren," začal Loial. Perrin se ho snažil mávnutím ruky zarazit, ale ogiera bylo těžké zpomalit, natož zastavit, když ho popadlo nadšení. Podle ogieřích způsobů byl Loial pokládán za zbrklíka. Teď strčil knihu do kapsy a pokračoval dál, mávaje fajfkou. „Všichni z nás, naše životy, ovlivňují životy jiných, Min. Jak nás kolo času vetkává do vzoru, vlákno života každého z nás tahá za vlákna kolem nás. Ta’veren jsou stejní, jenom mnohem, mnohem víc. Oni popotahují za celý vzor – aspoň na čas – a nutí ho, aby se tvořil podle nich. Čím jsi jim blíž, tím víc tě to osobně ovlivní. Říká se, že když jsi byla ve stejné místnosti s Artušem Jestřábí křídlo, cítila jsi, jak se vzor přeskládává. Nevím, nakolik je tohle pravda, ale četl jsem to. Jenže to nefunguje jen jedním směrem. Vlákna samotných ta’veren jsou při tkaní mnohem napjatější než nás ostatních, oni mají mnohem míň na výběr.“

Perrin se ošklíbl. Zatraceně málo tam, kde na tom záleží.

Min pohodila hlavou. „Jenom bych si přála, aby nemuseli pořád být tak... tak zatraceně ta’veren. Ta’veren mě tahají na jednu stranu, Aes Sedai se do mě navážejí z druhý. Jakou má potom obyčejná ženská naději?“

Loial pokrčil rameny. „Moc velkou asi ne, dokud zůstane u ta’veren dost blízko.“

„Jako kdybych měla na vybranou,“ zavrčela Min.

„Bylo to tvoje štěstí – nebo snad neštěstí, jestli to vidíš takhle – zaplést se ne s jedním, ale třemi ta’veren najednou. S Randem, Matem a Perrinem. Já sám to pokládám za veliké štěstí, a bral bych to tak, i kdyby to nebyli moji přátelé. Myslím, že bych dokonce...“ Ogier se náhle zatvářil nesměle a zastříhal ušima. „Slibte mi, že se nebudete smát. Myslím, že bych o tom mohl dokonce napsat knihu. Už si dělám poznámky.“

Min se usmála, přátelsky, a Loial zase narovnal uši. „To je nádherný,“ řekla mu. „Ale někteří z nás mají pocit, jako by je tihle ta’veren vodili na provázku jako loutky.“

„Já se o to neprosil,“ vybuchl Perrin. „Neprosil jsem se o to.“

Min si ho nevšímala. „Tak to se ti stalo, Loiale? Proto putuješ s Moirain? Vím, že vy ogierové skoro nikdy neopouštíte svoje državy. Takže tebe jeden z těch ta’veren vytáhl s sebou?“

Loial se náhle velice věnoval své fajfce. „Chtěl jsem jenom vidět háje, které ogierové zasadili,“ zamumlal. „Chtěl jsem jenom vidět háje.“

Shlédl k Perrinovi, jako by žádal o pomoc, ale Perrin se jenom usmál.

Podíváme se ti na zoubek. Neznal sice celý příběh, avšak věděl, proč Loial utekl. Bylo mu devadesát, ale podle ogieřích měřítek nebyl ještě dost stár, aby opustil državu – aby se vydal Ven, jak tomu ogierové říkali – bez svolení starších. Ogierové žili ve srovnání s lidmi velice dlouho. Loial říkal, že starší nebudou zrovna potěšeni, až ho znovu dostanou do rukou. A zřejmě hodlal tento okamžik co nejvíc oddálit.

Mezi Shienarci došlo k nějakému nenadálému vzrušení, muži vstávali. Z Moiraininy chýše vycházel Rand.

I na tu dálku ho Perrin viděl jasně, mladého muže s narudlými vlasy a šedýma očima. Byli s Perrinem stejně staří, avšak Rand byl o půl hlavy vyšší, i když mnohem útlejší, přestože měl také dost široká ramena. Na rukávcích kabátce s vysokým límcem měl zlatem vyšité šípkové růže a na prsou tmavého pláště měl zobrazeného stejného tvora, jaký byl na korouhvi, čtyřnohého hada se zlatou hřívou. Rand s Perrinem vyrostli jako přátelé. A jsme vůbec ještě přátelé? Můžeme být? I teď?

Shienarci se jako jeden muž klaněli, hlavy sice drželi nahoře, ale předkláněli se a ruce kladli na kolena. „Můj pane Draku,“ zavolal Uno, „jsme připraveni. Je nám ctí sloužit.“

Uno, který skoro neřekl větu, aby aspoň jednou nezaklel, nyní hovořil s hlubokou úctou. Ostatní opakovali: „Je nám ctí sloužit.“ Masema, který ve všem viděl něco špatného a jemuž teď oči zářily naprostou oddaností, Ragan, všichni čekali na rozkazy, jako by bylo Randovým potěšením je vydávat.

Rand se na ně shora chvíli díval, pak se odvrátil a zmizel mezi stromy.

„Zase se hádal s Moirain,“ podotkla tiše Min. „Tentokrát celý den.“

Perrina to nijak nepřekvapilo, přesto ho to polekalo. Hádat se s Aes Sedai. Vrátily se mu všechny ty příběhy z dětství. Aes Sedai, které tahaly za skryté provázky, a korunované hlavy i celé státy pak tancovaly podle nich. Aes Sedai, jejichž dar měl vždycky nějaký háček, jehož cena byla vždycky menší, než jste byli ochotni uvěřit, a přesto se vždycky nakonec ukázalo, že je mnohem větší, než jste si vůbec uměli představit. Aes Sedai, jejichž hněv mohl rozbít zemi a přivolat blesk. Některé z těch příběhů nebyly pravdivé, to už Perrin věděl. Ale zároveň v nich toho nebyla vypovězena ani polovina.

„Asi bych za ním měl zajít,“ řekl. „Vždycky, když se pohádají, potřebuje si pak s někým promluvit.“ A kromě Moirain a Lana byli jenom tři – Min, Loial a on – kdo k Randovi nevzhlížel jako k někomu, kdo stojí i nad korunovanými hlavami. A z těch tří ho jen Perrin znal z dřívějška.

Vydal se nahoru do kopce a jenom se ohlédl na zavřené dveře Moirainina srubu. Leya bude uvnitř. Taky Lan. Strážce se od Aes Sedai vzdaloval jen zřídka.

Rand měl mnohem menší srub o něco níž ve svahu, dobře skrytý mezi stromy a stranou od ostatních. Snažil se žít mezi ostatními muži, ale jejich neustálá posvátná úcta ho zaháněla. Teď se držel stranou. Podle Perrina až příliš. Perrin však věděl, že Rand teď do srubu nešel.

Mohutný mládenec spěchal k místu, kde jedna strana mísovitého údolí prudce spadala do hloubky dobrých padesáti kroků. Stěna útesu byla hladká, jen místy se na ní udrželo pár keříků. Perrin však věděl, kudy přesně vede puklina v šedé stěně skály. Mezera byla právě dost široká, aby tamtudy prošel. Nad hlavou měl jen stužku odpoledního světla, takže si připadal, jako by šel tunelem.

Štěrbina vedla asi půl míle a pak se náhle otevírala do úzkého údolí ani ne míli na délku, jehož dno bylo pokryto kameny i většími balvany a srázné svahy byly hustě porostlé vysokými kalinami, borovicemi a jedlemi. Slunce, sedící na vrcholcích hor, vrhalo dlouhé stíny. Okraje údolí byly až na vstupní puklinu neporušené a prudké, jako by se do hor zabořila obří sekera. Dalo by se bránit ještě snáz než to, kde se usadili, ale tady nebyla voda. Nikdo sem nechodil. Kromě Randa, jenž sem šel vždycky, když se pohádal s Moirain.

Rand teď stál kousek od východu, opíral se o drsný kmen kaliny a prohlížel si dlaně. Perrin věděl, že má na obou volavky vpálené do masa. Když na kameni zaskřípaly Perrinovy boty, Rand se ani nepohnul.

Najednou začal Rand, s pohledem stále upřeným do dlaní, tiše recitovat:

Dvakrát a dvakrát bude poznačen,

dvakrát k žití a dvakrát ke smrti.

Jednou volavka mu poznačí cestu.

Dvakrát volavka poznačí jeho.

Jednou Drak, pro ztracenou vzpomínku.

Dvakrát Drak, pro cenu, již musí zaplatit.

Náhle se otřásl a zastrčil ruce do podpaždí. – „Ale zatím žádný Drak.“ Chraplavě se uchechtl. „Zatím ne.“

Perrin na něj chvíli jenom zíral. Na muže, který mohl usměrňovat jedinou sílu. Muže odsouzeného k šílenství díky pošpinění saidínu, mužské polovice pravého zdroje, který ve svém šílenství zcela jistě zničí všechno kolem sebe. Muže – cosi! – jehož se každý od dětství učil nenávidět a bát se ho. Jenže... bylo těžké přestat v něm vidět kluka, s nímž vyrůstal. Jak prostě můžeš přestat být něčím přítelem? Perrin si našel menší balvan s plochým vrškem, posadil se a vyčkával.

Po chvíli se k němu Rand otočil. „Myslíš, že je Mat v pořádku? Když jsem ho viděl naposled, vypadal vážně špatně.“

„Teď už musí být v pořádku.“ Už by měl být v Tar Valonu. Tam ho vyléčí. A Nyneiva s Egwain dají pozor, aby se nedostal do potíží. Egwain a Nyneiva, Rand a Mat a Perrin. Všech pět bylo z Emondovy Role ve Dvouříčí. Do Dvouříčí přicházelo jen málo lidí odjinud, jen občas formané a jednou za rok kupci, aby nakoupili tabák a vlnu. A skoro nikdo odtamtud neodcházel. Až si kolo vybralo své ta’veren, a pět obyčejných venkovanů již nemohlo zůstat, kde bylo. Už nemohlo být tím, čím bylo.

Rand kývl a mlčel.

„V poslední době,“ promluvil po chvíli opět Perrin, „jsem zjistil, že bych chtěl být zase kovářem. Ty... Ty bys chtěl být pořád jenom ovčákem?“

„Povinnost,“ zamumlal Rand. „Smrt je lehčí než peříčko, povinnost těžší než hora. Tak to říkají v Shienaru. ‚Temný se vrtí. Poslední bitva se blíží. A Drak Znovuzrozený se musí v Poslední bitvě postavit Temnému, jinak Stín zahalí celou zemi. Kolo času se rozbije. Každý věk bude přetvořen k obrazu Temného.' A jsem tu jenom já.“ Nevesele se rozesmál, až se mu třásla ramena. „Mám povinnost, protože tu nikdo jiný není, ne?“

Perrin si neklidně poposedl. V tom smíchu bylo něco, z čeho mu naskakovala husí kůže. „Vím, že ses zase pohádal s Moirain. Pořád kvůli té stejné věci?“

Rand se zhluboka roztřeseně nadechl. „Copak se vždycky nehádáme kvůli tomu samému? Oni jsou dole na Almothské pláni a Světlo ví kde ještě. Jsou jich stovky. Tisíce. Přihlásili se k Draku Znovuzrozenému, protože jsem zvedl ten prapor. Protože jsem se nechal prohlásit za Draka Znovuzrozeného. Protože jsem neviděl jinou možnost. A oni umírají. Bojují, hledají a modlí se za muže, který je má vést. Umírají. A já si tu celou zimu sedím v bezpečí hor. Já... něco... jim dlužím.“

„Myslíš, že mně se to líbí?“ Perrin podrážděně zvedl hlavu.

„Ty přijmeš, cokoliv ti řekne,“ zaskřípal Rand zuby. „Nikdy se jí nepostavíš.“

„Že to tobě něco přineslo, když ses jí postavil. Celou zimu se s ní hádáš, a stejně tu sedíme jako buchty na pekáči.“

„Protože má pravdu.“ Rand se znovu zasmál tím mrazivým smíchem. „Světlo mě spal, ona má pravdu. Oni jsou rozdělení po celé pláni do malých skupinek, po celém Tarabonu a Arad Domanu. Kdybych se k jedné z nich připojil, bělokabátníci a domanské vojsko a Tarabonští by se na ně sesypali jako vosy na med.“

Perrin se, celý popletený, málem zasmál sám. „Jestli s ní souhlasíš, tak proč se s ní, pro Světlo, pořád hádáš?“

„Protože něco dělat musím. Nebo bych... nebo – bych praskl jako přezrálý meloun!“

„Co chceš dělat? Jestli souhlasíš s tím, co říká –“

Rand mu nedal možnost říci, že by tu seděli věčně. „Moirain říká! Moirain říká!“ Rand se narovnal a stiskl si hlavu rukama. „Moirain má co říct úplně ke všemu! Moirain říká, že nesmím jít za muži, kteří umírají mým jménem. Moirain říká, že poznám, co dělat dál, protože mě k tomu donutí vzor. Moirain říká! Ale nikdy neřekne, jak to poznám. Ó, ne! To ona neví.“ Ruce mu klesly k bokům. Obrátil se zpátky k Perrinovi s hlavou nakloněnou na stranu a přimhouřenýma očima. „Občas mám pocit, že mě Moirain vede, jako když tairenský hřebec předvádí vysokou školu. Měl jsi někdy takový pocit?“

Perrin si prohrábl kudrny. „Já... Ať už nás postrkuje nebo potahuje cokoliv, vím, kdo je nepřítel, Rande.“

„Ba’alzamon,“ řekl Rand tiše. – Prastaré jméno pro Temného. V trolločtině to znamenalo Srdce temnoty. „A já se mu musím postavit, Perrine.“ Zavřel oči a napůl se usmíval, napůl byl zoufalý. „Světlo mi pomoz, polovinu doby chci, aby k tomu došlo hned, aby už bylo po všem, aby to skončilo, a druhou polovinu... Kolikrát ještě zvládnu... Světlo, tolik mě to přitahuje. Co jestli nedokážu... Co jestli...“ Země se zachvěla.

„Rande?“ vyhrkl ustaraně Perrin.

Rand se roztřásl. I přes okolní zimu mu na čele vyrazil studený pot. Oči měl pevně zavřené. „Ó, Světlo,“ zaúpěl, „tolik mě to přitahuje.“

Náhle se země pod Perrinem zvedla a údolím se rozezněl mohutný rachot. Perrinovi to připadalo, jako by mu někdo podtrhl zemi pod nohama. Upadl – nebo se mu země zvedla vstříc. Údolí se otřásalo, jako by z oblohy dolů sáhla velká ruka a chtěla ho vytrhnout z krajiny. Perrin se tiskl k zemi a ta s ním pohazovala jako s míčem. Kamínky před očima mu poskakovaly a všude se přelévala oblaka prachu.

„Rande!“ jeho řev se ztrácel v rachotu a dunění.

Rand stál s hlavou zvrácenou dozadu a očima stále zavřenýma. Vypadalo to, že otřesy země, které s ním kymácely sem a tam, nevnímá. Stále dokonale udržoval rovnováhu bez ohledu na to, jak to s ním hodilo. Perrin si nebyl jist, jak byl sám otřesený, ale měl dojem, že se Rand smutně usmívá. Stromy sebou švihaly a jedna kalina náhle praskla a větší část kmene dopadla ani ne tři kroky od Randa. Ten si toho nevšímal o nic víc než ostatního.

Perrin se zhluboka nadechl. „Rande! Pro lásku Světla, Rande! Přestaň!“

Stejně náhle, jako to začalo, bylo po všem. S hlasitým lupnutím se ulomila naštípnutá větev zakrslého dubu. Perrin se kašlaje pomalu zvedl na nohy. Ve vzduchu visel prach a v paprscích zapadajícího slunce jeho zrnka jen jiskřila.

Rand zíral do prázdna a lapal po dechu, jako by uběhl deset mil. Něco takového se ještě nikdy nestalo, ani zdaleka ne.

„Rande,“ začal Perrin opatrně, „co –?“

Rand stále jako by hleděl do dálky. „Vždycky je tady. Volá mě. Přitahuje mě. Saidín. Mužská polovice pravého zdroje. Občas se nedokážu zarazit, abych po něm nesáhl.“ Mávl rukou, jako by něco sbíral ze vzduchu, a zadíval se na zaťatou pěst. „Ucítím tu špínu, dřív než se ho dotknu. Temného špínu, jako silnou vrstvu zla, která se snaží zakrýt Světlo. Obrací se mi z toho žaludek, ale nemůžu si pomoct. Nemůžu! Jenže někdy, když se natáhnu, je to, jako bych se snažil chytit vzduch.“ Otevřel prázdnou ruku a hořce se zasmál. „Co když se to stane, až nadejde Poslední bitva? Co když se natáhnu a nic nechytím?"

„No, tentokrát jsi něco chytil,“ zachraptěl Perrin. „Co jsi to prováděl?“

Rand se kolem sebe rozhlédl, jako by tu spoušť viděl poprvé. Spadlou kalinu a polámané větve. Perrin si uvědomil, že škody nejsou nijak velké. Čekal zející pukliny v zemi. Stěna stromů však byla skoro neporušená.

„Nechtěl jsem to udělat. Bylo to, jako bych se snažil otevřít pípu, a místo toho jsem vytáhl celý čep ze sudu. Ono... mě to naplnilo. Musel jsem to někam poslat, než by mě to spálilo, ale... toto jsem nechtěl.“

Perrin potřásl hlavou. K čemu by bylo říkat mu, aby se o to znovu nepokoušel? O tom, co dělá, vím skoro tolik, co on. Spokojil se tedy s poznámkou: „Je dost těch, kteří tě chtějí mít mrtvýho – a nás ostatní taky – i bez toho, abys všechno oddřel za ně.“ Rand ho zřejmě neposlouchal. „Raději bychom se měli vrátit do tábora. Brzy se setmí a nevím, jak ty, ale já mám hlad.“

„Cože? Aha. Jenom běž, Perrine. Hned přijdu. Chci být chvíli sám.“

Perrin zaváhal, pak se pomalu obrátil k puklině ve stěně údolí. Zastavil se však, když Rand znovu promluvil.

„Míváš sny, když spíš? Hezké sny?“

„Občas,“ připustil ostražitě Perrin. „Většinou si moc nepamatuju, co se mi zdálo.“ Naučil se držet si své sny od těla.

„Vždycky jsou tady, ty sny.“ Rand mluvil tak tiše, že ho Perrin skoro neslyšel. „Možná nám něco říkají. Pravdu.“ Znovu se odmlčel a zahloubal se.

„Večeře čeká,“ řekl Perrin, ale Rand byl ponořen ve svých myšlenkách. Nakonec se Perrin otočil a nechal ho tam stát.

3

Novinky z Almothské pláně

Temnota zahalila část pukliny, protože na jednom místě se díky otřesům zřítila část zdi a nahoře se zapřela o protější kus stěny. Perrin velice pozorně a ostražitě vzhlédl do tmy, než rychle proběhl skrz, ale kamenné desky byly zřejmě pevně zaklíněné. Ten divný pocit se vrátil, silnější než předtím. – Ne, ať shořím! Ne! Pominulo to.

Když dorazil do tábora, údolí bylo plné roztodivných stínů, protože slunce stálo velice nízko. Moirain postávala před srubem a dívala se směrem k puklině. Perrin se zarazil. Byla to štíhlá tmavovlasá žena, která mu sahala sotva k rameni, a byla krásná, s bezvěkostí všech Aes Sedai, které delší dobu pracovaly s jedinou silou. Nedokázal odhadnout její věk. Tvář měla na starší ženu příliš hladkou a tmavé oči zase příliš moudré na mladou. Tmavomodré hedvábné šaty měla pomačkané a uprášené a v obvykle dokonale učesaných vlasech teď měla zcuchané chumáče. Na tváři měla šmouhu prachu.

Perrin sklopil oči. Ona to o něm věděla – z lidí v táboře jen ona a Lan – a jemu se nelíbil ten vědoucí výraz, když se mu podívala do očí. Žlutých očí. Jednoho dne se možná přinutí a zeptá se jí, co vlastně ví. Aes Sedai toho musí vědět mnohem víc než on. Ale ta chvíle ještě nenadešla. Vždycky se zdálo, že není vhodná chvíle. „On... On nechtěl... Byla to nehoda.“

„Nehoda,“ prohodila bezvýrazně, pak zavrtěla hlavou a vrátila se do srubu. Dveře se zavřely trochu příliš hlučně.

Perrin se zhluboka nadechl a vydal se dolů k ohňům. Ráno, pokud ne ještě v noci, se Rand s Aes Sedai opět pohádají.

Na svazích údolí spadlo asi půl tuctu stromů, jejichž kořání vyrvalo kusy hlíny. Na březích potoka byla holá a ožehnutá místa a balvany, které tam předtím nebyly. Jeden srub nahoře na protější straně údolí se během otřesů půdy zřítil a většina Shienarců pobíhala kolem něj a stavěla ho nanovo. Loial byl s nimi. Ogier dokázal sám zvednout kládu, na niž by bylo potřeba čtyř chlapů. Do údolí se občas donesly Unovy nadávky.

U ohně stála Min a rozladěně míchala obsahem kotle. Na líci měla modřinu a ve vzduchu se vznášel slabý pach připáleného jídla. „Nesnáším vaření,“ oznámila a pochybovačně nahlížela do kotle. „Jestli se s tím něco stane, tak to není moje chyba. Rand toho půlku vylil do ohně s tím svým... Jaký má právo pohazovat s náma jako s pytlema zrní?“ Pohladila si hýždě a trhla sebou. „Až ho dostanu do rukou, zřežu ho, že na to v životě nezapomene.“ Mávala Perrinovi před nosem dřevěnou lžící, jako by s tím výpraskem hodlala začít u něho.

„Stalo se někomu něco?“

„Jenom jestli počítáš modřiny,“ zavrčela Min. „Nejdřív z toho byli všichni vedle. Pak uviděli Moirain, jak zírá k tý Randově noře, a usoudili, že je to jeho práce. Jestli nám chce Drak shodit na hlavu tyhle hory, tak k tomu Drak jistě musí mít dobrý důvod. Kdyby se rozhodl je všechny stáhnout z kůže a nechat je tu tancovat jen tak, pro ně by to bylo v naprostým pořádku.“ Odfrkla si a zabušila lžící o okraj kotle.

Perrin se ohlédl k Moiraininu srubu. Kdyby se Leye něco stalo – kdyby byla mrtvá – Aes Sedai by jen tak nezašla dovnitř. Ve vzduchu se pořád vznášelo jakési očekávání. Ať je to cokoliv, ještě k tomu nedošlo. „Min, radši bys měla odejít. Hned ráno. Mám trochu stříbra, můžu ti ho dát, a jsem si jistý, že Moirain ti dá dost, aby ses dostala s nějakou kupeckou karavanou z Ghealdanu. Za chvíli bys mohla být zpátky v Baerlonu.“

Min se na něho dívala tak dlouho, až ho napadlo, že řekl něco špatně. Nakonec Min promluvila. „To je od tebe moc milý, Perrine. Ale ne.“

„Myslel jsem, že chceš odejít. Pořád jsi žbrblala, že tu musíš zůstat.“

„Kdysi jsem znala jednu starou Illiánku,“ začala Min pomalu vykládat. „Když byla mladá, její matka pro ni sjednala sňatek s mužem, kterého nikdy předtím neviděla. Oni tohle v Illianu občas dělávají. A ona mi jednou vyprávěla, že prvních pět let strávila tím, že na něj byla naštvaná, dalších pět let vymýšlela, jak mu co nejvíc znepříjemnit život, aby on nepoznal, čí je to práce. Teprve mnohem později, říkala, až umřel, si uvědomila, že byl vlastně její životní láskou.“

„Nechápu, co to má společnýho s tebou.“

Minin výraz jasně naznačoval, že se to zřejmě nesnažil pochopit, a dívka začala mluvit přehnaně trpělivým tónem. „To, že ti osud něco vybral, místo aby sis to vybral sám, ještě neznamená, že to musí být špatný. I když je to něco, o čem si jseš jistý, že by sis to nevybral ani za milion let. ‚Lepší deset dní lásky než roky lítosti',“ ocitovala.

„Tomu rozumím ještě míň,“ řekl jí Perrin. „Jestli tu nechceš zůstat, tak přece nemusíš.“

Min zavěsila lžíci na vidlici zaraženou do země a překvapila ho, protože se postavila na špičky a políbila ho na tvář. „Ty jsi velice milý muž, Perrine Aybaro. I když ničemu nerozumíš.“

Perrin na ni nejistě zamrkal. Přál si, aby si mohl být jistý, že je Rand duševně v pořádku, nebo aby tu byl Mat. S děvčaty nikdy nevěděl, na čem je, ale Rand zřejmě vždycky poznal, oč se jedná. Mat také. Většina dívek doma v Emondově Roli pochopila, že Mat nikdy nedospěje, ale on to s nimi stejně uměl.

„A co ty, Perrine? Copak ty se nechceš vrátit domů?“

„Pořád,“ řekl ohnivě. „Ale já... myslím, že nemůžu. Ještě ne.“ Zadíval se k Randovu údolí. Jsme spolu zřejmě spjati, Rande, co? „Možná už nikdy.“ Měl dojem, že to řekl příliš potichu, aby ho mohla slyšet, ale ona se na něj podívala velice soucitně. A souhlasně.

Perrin za sebou zaslechl tiché kroky a otočil se, aby se podíval k Moiraininu srubu. Houstnoucím šerem sestupovaly dvě postavy. Jedna z nich byla žena, štíhlá a půvabná dokonce i na nerovném svahu. Muž, o hlavu a ramena vyšší než jeho společnice, zamířil k místu, kde pracovali Shienarci. Dokonce i při tom, jak Perrin dobře viděl, měl někdy potíže ho pořádně rozeznat. Muž občas jako by úplně zmizel, uprostřed kroku se zase objevil, a místy se vytrácel do noci a zase se zhmotňoval, podle toho, jak foukal vítr. Tohle dokázal jen měňavý plášť strážce, takže muž byl Lan, stejně jako žena byla zcela určitě Moirain.

O kus dál za nimi mezi stromy proklouzla další postava, ještě méně zřetelná. Rand, řekl si Perrin, vrací se do své chýše. Další noc, kdy nebude jíst, protože nesnese to, jak k němu všichni přeuctivě vzhlížejí.

„Ty musíš mít oči i na temeni,“ ozvala se Min a zamračila se na blížící se ženu. „Nebo mnohem lepší uši než kdokoliv, koho jsem kdy poznala. Je to Moirain?“

Neopatrnost. Zvykl si na to, že Shienarci vědí, jak dobře vidí –přinejmenším za dne, o noci nevěděli – až mu někdy uklouzly i další věci. Neopatrnost by mě ještě mohla zabít.

„Je ta Tuatha’anka v pořádku?“ zeptala se Min, když Moirain přistoupila k ohni.

„Odpočívá.“ Aes Sedai mluvila sice tiše, ale v hlase měla nádech melodie, jako by pro ni řeč byla v půli cesty ke zpěvu, a vlasy i oděv měla opět dokonale upraveny. Natáhla ruce k ohni. Na levé ruce měla zlatý prsten, hada požírajícího vlastní ocas. Velký had, ještě starší symbol věčnosti než kolo času. Každá žena vycvičená v Tar Valonu měla takový prsten.

Moirain na malou chvíli spočinula svým pronikavým pohledem na Perrinovi, a jako by mu viděla do hloubi duše. „Upadla a rozbila si hlavu, když Rand...“ Stiskla rty, ale vzápětí už se zase tvářila vyrovnaně. „Vyléčila jsem ji a teď spí. Rány na hlavě vždycky silně krvácejí, ale nebylo to nic vážného. Viděla jsi na ní něco, Min?“

Min se zatvářila nejistě. „Viděla jsem... myslela jsem, že vidím její smrt. Její vlastní obličej celý od krve. Byla jsem si jistá, že vím, co to znamená, ale jestli si rozbila hlavu... Jsi si jistá, že je v pořádku?“ Otázka ukazovala na její neklid. Když Aes Sedai léčily, nikdy nenechaly jen tak nic, co se ještě dalo vyléčit. A Moirain byla v této oblasti obzvlášť nadaná.

Min mluvila tak rozčileně, že to Perrina na chvíli překvapilo. Pak pokýval hlavou. Nelíbilo se jí, co dělala, ale bylo to její součástí. Myslela si, že ví, jak to funguje, aspoň částečně. Jestli se mýlila, bylo by to skoro jako kdyby zjistila, že neumí používat vlastní ruce.

Moirain si ji chvíli prohlížela, vážná a nevzrušená. „Ještě nikdy ses nezmýlila, když jsi četla pro mne, aspoň pokud je mi známo. Možná je tohle poprvé...“

„Když to vím, tak to vím,“ prohlásila Min umíněně. „Světlo mi pomoz, vím to.“

„Nebo to možná ještě přijde. Musí urazit dlouhou cestu zpátky ke svým vozům a musí jet divokou krajinou.“

Hlas Aes Sedai zněl jako klidná píseň, lhostejně. Perrin nechtěně zavrčel. Světlo, opravdu to tak znělo? Nedovolím, aby pro mě smrt znamenala tak málo.

Jako by promluvil nahlas, Moirain se na něho podívala. „Kolo tká, jak si kolo přeje, Perrine. Už dávno jsem ti říkala, že jsme ve válce. Nemůžeme se zastavit jen proto, že by někdo z nás mohl zemřít. Kdokoliv z nás může být mrtev, než to skončí. Leyiny zbraně možná nejsou stejné jako tvoje, ale to ona věděla, když se stala součástí toho všeho.“

Perrin sklopil zrak. To je možné, Aes Sedai, ale já to nikdy nepřijmu tak jako ty.

U ohně se k nim rovněž připojil Lan s Unem a Loialem. Plameny vrhaly na strážcův obličej mihotavé stíny, až se zdálo, že je ještě mnohem kamennější než obvykle, samá hrana a samý úhel. Ani ve světle ohně nebylo jeho plášť lépe vidět. Chvíli to byl jenom tmavošedý či černý plášť, ale šedá a černá jako by se na něm proplétaly a měnily, když jste se podívali lépe, klouzaly po něm stíny a vpíjely se do něj. Jindy se zdálo, jako by Lan nějak vytvořil otvor do noci a přitáhl si kolem ramen samotnou tmu. Nebylo snadné se na to dívat, a muž, jenž ten plášť nosil, to nikomu neusnadňoval.

Lan byl vysoký a svalnatý, se širokými rameny a očima modrýma jako zamrzlá horská plesa, a pohyboval se se smrtelně nebezpečným půvabem, takže meč, který měl u boku, vypadal jako jeho přirozená součást. Nebylo to tím, že by byl prostě schopný rozdávat smrt a násilí. Tento muž smrt a násilí zkrotil a měl je v kapse, připravené je vmžiku vypustit nebo přijmout, pokud by tak nakázala Moirain. Vedle Lana vypadal Uno méně nebezpečně. Strážce měl dlouhé vlasy, které mu na čele přidržovala kožená šňůrka, již posypané stříbrem, ale mladší muži před střetnutím s Lanem ustupovali – pokud byli dost chytří.

„Paní Leya přinesla obvyklé zprávy z Almothské pláně,“ řekla Moirain. „Každý bojuje s každým. Vypalují se vesnice. Lidé prchají na všechny strany. A na pláni se objevili hledači pátrající po Valerském rohu.“ Perrin se zavrtěl – roh byl tam, kde jej žádný hledač z Almothské pláně nenajde, aspoň doufal, že jej tam nenajde – a ona se na něho chladně podívala, než pokračovala. Neměla ráda, když někdo z nich mluvil o rohu. Ovšem pokud se k tomu nerozhodla ona sama.

„Ale přinesla i něco nového. Bělokabátníci mají na Almothské pláni asi pět tisíc mužů.“

Uno zavrčel. „Ti prokletí – ehm, odpusť, Aes Sedai. To musí být aspoň polovička jejich vojáků. Ještě nikdy jich nebylo na jednom místě tolik.“

„Tak to předpokládám, že všichni ti, co se přihlásili k Randovi, už jsou buď mrtví, nebo utekli,“ zamumlal Perrin. „Nebo tak brzy skončí. Mělas pravdu, Moirain.“ Pomyšlení na bělokabátníky se mu nelíbilo. Děti Světla vůbec neměl rád.

„To je na tom právě to zvláštní,“ řekla Moirain. „Nebo aspoň část z toho. Děti vyhlásily, že jejich cílem je přinést mír, což pro ně není neobvyklé. Co ale je neobvyklé, tak to, že zatímco se snaží zatlačit Tarabonské a Domanské zpátky za jejich hranice, nevystoupily proti těm, kdo se přihlásili k Drakovi.“

Min překvapeně vyjekla. „Je si jistá? To přece vůbec nezní jako bělokabátníci, o kterých jsem kdy slyšela.“

„Na pláni přece nemohlo zůstat moc těch zatra – ehm – moc Cikánů,“ ozval se Uno. Skoro skřípal zuby, jak se snažil dávat si před Aes Sedai pozor na jazyk. Zamračil se tak, že se jeho opravdové oko podobalo tomu namalovanému. „Neradi zůstávají tam, kde jsou nějaký potíže, zvlášť když se tam bojuje. Nemůže jich být dost, aby viděli všecko.“

„Pro mé záměry jich je dost,“ prohlásila zcela pevně Moirain. „Většina odešla, ale několik jich zůstalo, protože jsem je o to požádala. A Leya si je naprosto jistá. Ó, děti samozřejmě skočily po některých z těch, co přísahali věrnost Draku, když jich byla pohromadě jenom hrstka. Ale i když tvrdí, že svrhnou tohoto falešného Draka, i když mají tisíc mužů, kteří nedělají vůbec nic jiného, než že ho pronásledují, vyhýbají se střetu s víc než padesáti Dračími bojovníky najednou. Ne otevřeně, samozřejmě, ale vždy se trochu opozdí, a něco dovolí těm, které pronásledují, proklouznout.“

„Takže Rand může jít za nimi, když bude chtít.“ Loial nejistě zamrkal na Aes Sedai. Celý tábor věděl o jejích hádkách s Randem. „Kolo pro něj tká cestu.“

Uno s Lanem otevřeli zároveň ústa, ale Shienarec s úklonou ustoupil. „Spíš,“ podotkl strážce, „je to nějaká pleticha bělokabátníků, i když, Světlo mě spal, nemám ponětí, oč vlastně jde. Ale když mi dá bělokabátník dar, prohlédnu si ho, jestli v něm není schovaná otrávená jehla.“ Uno chmurně přikyvoval. „Kromě toho,“ dodal Lan, „Domanští a Tarabonští se pořád snaží pobít Dračí bojovníky stejně jako sebe navzájem.“

„A je tu ještě jedna věc,“ připojila Moirain. „Ve vesnici, kolem které projížděly vozy paní Leyy, zemřeli tři mladí muži.“ Perrin si všiml, jak se Lanovi zachvěla víčka. Na strážce to bylo stejně silně vyjádřené překvapení, jako když jiný muž vykřikl. Lan nečekal, že mu to řekne. Moirain pokračovala. „Jednoho otrávili, dva probodli nožem. Pokaždé za takových okolností, kde se k nim nikdo nemohl dostat neviděn, ale tak se to stalo.“ Aes Sedai se zadívala do plamenů. „Všichni tři mladí muži byli vyšší než ostatní a měli světlé oči. Světlé oči jsou na Almothské pláni neobvyklé, a já myslím, že zrovna teď je neštěstím, když je na pláni někdo vysoký mladík se světlýma očima.“

„Jak?“ zeptal se Perrin. „Jak je mohli zabít, když se k nim nikdo nedostal na dosah?“

„Temný má zabijáky, kterých si nevšimneš, dokud není pozdě,“ podotkl tiše Lan.

Uno se otřásl. „Bezduší. Ještě nikdy jsem neslyšel, že by se vyskytovali na jih od Hraničních států.“

„Dost těch řečí,“ zarazila je pevně Moirain.

Perrin měl otázky – Co jsou, pro Světlo, ti bezduší? Jsou jako troloci nebo mizelci? Co? – ale nepoložil je. Když se Moirain rozhodla, že o něčem se už namluvilo dost, tak se o tom prostě dál nebavila. A když ona zavřela ústa, Lanova byste neotevřeli ani železným páčidlem. Shienarci ji také poslouchali. Nikdo nechtěl nahněvat Aes Sedai.

„Světlo!“ zamumlala Min a neklidně se rozhlížela do houstnoucí tmy kolem nich. „Ani je neuvidíte? Světlo!“

„Takže se nic nezměnilo,“ usoudil Perrin ponuře. „Vůbec nic Nemůžeme sejít na pláň a Temný nás chce mrtvé.“

„Všechno se mění,“ řekla Moirain klidně, „a vzor to všechno zahrne do sebe. Musíme se řídit vzorem, ne chvilkovými změnami.“ Každého popořadě si prohlédla a dodala. „Uno, jsi si jistý, že tvým zvědům nic podezřelého neuniklo? Třeba nějaká maličkost?"

„Pán Drak Znovuzrozený uvolnil pouta jistoty, Moirain Sedai, a když bojuješ s myrddraalem, nikdy není nic jistý, ale vsadil bych hlavu, že zvědové odvedli dobrou práci jako každej strážce.“ Byl to jeden z nejdelších proslovů, jaký kdy Perrin od Una slyšel, kdy nepoužil žádnou kletbu. Shienarci z té námahy vyvstal na čele pot.

„Na tom mohou záviset i naše hlavy,“ řekla Moirain. „Co Rand udělal, bylo pro každého myrddraala na deset mil daleko jako kdyby zapálil signální oheň na vrcholku hory.“

„Možná...“ ozvala se váhavě Min. „Možná bys měla rozestavit ochrany, které je zadrží.“ Lan se na ni upřeně podíval. Občas sám o Moirain zapochyboval, i když tak zřídkakdy činil, byl-li v doslechu někdo jiný, ale neschvaloval, pokud to udělal někdo jiný. Min se na něj okamžitě taky zamračila. „No, myrddraalové a trolloci jsou už tak dost špatní, ale aspoň je vidíte. Nelíbí se mi představa, že by sem mohl proklouznout některý z těch... z těch bezduchých a podříznout mi krk dřív, než bych si ho všimla.“

„Ochrany, které jsem rozestavěla, nás ochrání před bezduchými stejně, jako před ostatními zplozenci Stínu,“ sdělila jí Moirain. „Když jsi tak slabá, jako jsme my, je často nejlepším řešením schovat se. Pokud je někde poblíž půlčlověk, aby... No, postavit ochrany, které by ho zabily, kdyby se pokusil vstoupit do tábora, sahá za hranice mých schopností, a i kdybych to mohla udělat, takové ochrany by nás tu zavřely jako v kleci. A protože není možné postavit dva druhy ochran zároveň, nechávám na zvědech a strážích – a Lanovi – aby nás chránili, a používám pouze ty ochrany, které nám mohou být k něčemu dobré."

„Mohl bych obejít tábor,“ navrhl Lan. „Jestli je tady něco, co ostatním zvědům uniklo, najdu to.“ Nevychloubal se, prostě konstatoval holou skutečnost. Uno dokonce kývl na souhlas.

Moirain zavrtěla hlavou. „Jestli tě budu dneska v noci někde potřebovat, gaidine, bude to tady.“ Vzhlédla k temným horám kolem. „Něco visí ve vzduchu.“

„Čekání.“ To slovo Perrinovi uniklo dřív, než se stačil zarazit. Když se na něj – do něj – Moirain podívala, hned si přál, aby se byl dokázal udržet.

„Ano,“ řekla Aes Sedai. „Čekání. Uno, dohlédni na to, ať jsou stráže dnes v noci obzvlášť ostražité." – Nebylo třeba přikazovat, aby muži spali se zbraněmi po ruce. Shienarci to dělali vždy. „Spěte dobře,“ dodala ke všem kolem, jako by na to měli pomyšlení, a vydala se zpátky ke svému srubu. Lan se zdržel jen tak dlouho, aby nabral na tři talíře dušené maso, a pak odchvátal za ní a noc ho rychle pohltila.

Perrinovi zlatě zářily oči, když sledoval strážce temnotou. „Spi dobře,“ zamumlal. Z vůně vařeného masa se mu náhle obrátil žaludek. „Já mám mít třetí hlídku, Uno?“ Shienarec kývl. „Tak se pokusím řídit její radou.“ K ohňům přicházeli ostatní a nahoru do kopce se za Perrinem nesl tichý hovor.

Měl chýši sám pro sebe, malý srub z klád, dost vysoký, aby se v něm mohl postavit, s mezerami vyplněnými usušeným blátem. Hrubé lože s borovým chvojím místo slamníku zabíralo skoro polovinu srubu. Ten, kdo mu odsedlal koně, opřel luk těsně za dveře. Perrin zavěsil opasek se sekerou a toulcem na kolík na stěně a pak se svlékl do spodního prádla. Rozrazila ho zima. V noci bylo pořád chladno, ale to mu zabrání, aby usnul příliš hlubokým spánkem. V hlubokém spánku přicházely sny, které nedokázal setřást.

Chvíli jen tak ležel pod jedinou pokrývkou, třásl se a díval se na strop. Pak přišel spánek a s ním sny.

4

Spánek ve Stínu

V šenku byla dost velká zima i přes oheň planoucí ve velkém kamenném krbu. Perrin si mnul ruce nad plameny, ale nezahřálo ho to. Chlad ho však zvláštním způsobem uklidňoval, jako by to byl štít. Štít proti čemu, však netušil. Něco se mu ozývalo v hlavě, nejasný zvuk, který slyšel jen matně, a snažil se prodrat k jeho vědomí.

„Takže se toho vzdáš. Je to pro tebe nejlepší. Pojď. Posaď se a promluvíme si.“

Perrin se obrátil k mluvčímu. U kulatých stolků v místnosti nikdo neseděl, jen v rohu ve stínu byl nějaký muž. Zbytek místnosti vypadal jaksi rozmazaně, skoro jako obraz, spíš než skutečné místo, zvláště to, nač se nedíval přímo. Ohlédl se k ohni. Teď byl krb cihlový. Nějak mu to však nedělalo starosti. Mělo by. Ale nemohl přijít na to proč.

Muž na něj kývl a Perrin přistoupil k jeho stolu. Hranatému stolu. Stoly byly hranaté. Perrin se zamračil a natáhl ruku ke stolní desce, ale zase ucukl. Tady v rohu nebyly žádné lampy, a i když zbytek místnosti byl osvětlený, muž i stůl byli téměř skryti, jako by splývali s šerem.

Perrin měl pocit, že toho muže zná, ale byl to spíš jen náznak, jako vše, co viděl koutkem oka. Chlapík to byl ve středních letech, hezký a na vesnickou hospůdku až příliš dobře oblečený v tmavém, téměř černém sametu, s bílými krajkami na límci a manžetách. Seděl vzpřímeně a občas si tiskl ruku na hruď, jako by ho každý pohyb bolel. Tmavé oči upíral Perrinovi do tváře. Vypadaly ve stínu jako blyštivé tečky.

„Vzdám se čeho?“ zeptal se Perrin.

„Tohohle, samozřejmě.“ Muž kývl směrem k sekeře u Perrinova boku. Mluvil překvapeně, jako by se o tomhle bavili už dřív, nová hádka začatá nanovo.

Perrin si neuvědomil, že má sekeru, necítil její váhu. Přejel rukou po půlměsíčné čepeli a silném trnu, který ji vyvažoval. Ocel mu připadala – pevná. Pevnější než cokoliv jiného tady. Možná dokonce pevnější než on sám. Držel na ní ruku, jako by se potřeboval přidržet něčeho skutečného.

„Napadlo mě to,“ řekl, „ale myslím, že to nedokážu. Ještě ne.“ Ještě ne? Šenk jako by se zamihotal a v hlavě se mu zase ozvalo to mumlání. Ne! Mumlání utichlo.

„Ne?“ Muž se usmál, chladně. „Jsi kovář, chlapče. A dobrý, podle toho, co jsem slyšel. Tvoje ruce byly stvořeny pro kovářské kladivo, ne pro sekeru. Ty máš vyrábět věci, ne zabíjet lidi. Vrať se k tomu, dřív než bude pozdě.“

Perrin zjistil, že přikyvuje. „Ano. Ale já jsem ta’veren." Ještě nikdy to nevyslovil nahlas. On to už ale ví. Byl si tím jist, i když nevěděl proč.

Na chvíli se mužův úsměv změnil v škleb, ale pak se vrátil oslnivější než předtím. Chladný úsměv. „Vždycky existuje způsob, jak něco změnit, chlapče. Způsob, jak se vyhnout osudu. Sedni si a promluvíme si o tom.“ Stíny jako by se posunuly a zhoustly, jako by se natahovaly.

Perrin udělal krok zpátky, drže se ve světle. „Raději ne.“

„Aspoň se se mnou napij. Na minulá a budoucí léta. Na, pak uvidíš všechno jasněji.“ Pohár, který muž posunul po stole, tam před chviličkou ještě nebyl. Jasně se leskl stříbrem a byl po okraj plný tmavého, krvavě rudého vína.

Perrin se zahleděl muži do tváře. I přes jeho ostrý zrak stíny jako by zatemňovaly mužovy rysy, jako strážcův plášť. Temnota ho oblévala, jako by ho laskala. Na jeho očích bylo něco, nač by si Perrin vzpomněl, kdyby se hodně snažil se rozpomenout. Mumlání se vrátilo.

„Ne,“ řekl. Mluvil k tomu tichému zvuku ve své hlavě, ale když muž hněvivě stiskl rty, ač byl záblesk vzteku pryč málem dřív, nežse objevil, Perrin usoudil, že vlastně chce odmítnout i víno. „Nemám žízeň.“

Obrátil se a vykročil rychle ke dveřím. Ohniště bylo obloženo oblázky a v místnosti stálo několik dlouhých stolů s lavicemi. Perrin náhle zatoužil dostat se ven, kamkoliv, jen aby byl pryč od toho muže.

„Moc šancí mít nebudeš,“ řekl ten muž za ním tvrdým hlasem. „Tři vlákna spletená dohromady skončí stejně špatně. Když je přestřiženo jedno, jako by byly všechny. Osud tě může zabít, pokud ne něco horšího.“

Perrin náhle ucítil v zádech žár, který hned pominul, jako by někdo na okamžik otevřel dvířka velké výhně. Překvapeně se otočil do místnosti. Byla prázdná.

Jenom sen, napadlo ho a otřásl se zimou a s tím se všechno změnilo.

Zíral do zrcadla a jedna jeho část nechápala, co vidí, a druhá to přijala. Na hlavě mu seděla pozlacená přilba vypracovaná do tvaru lví hlavy, jako by tam patřila. Ozdobně tepaný prsní plát měl zdobený zlatem, stejně tak jako chrániče paží a nohou doplněné kroužkovou zbrojí. Jen sekera po jeho boku byla prostá práce. Hlas – jeho vlastní – mu šeptal, že by ji nevyměnil za žádnou jinou zbraň, že ji nesl tisíckrát, ve stovkách bitev. Ne! Chtěl ji odložit, zahodit. Nemůžu! V hlavě se mu cosi ozývalo, hlasitěji než mumlání, téměř tomu rozuměl.

„Muž předurčený ke slávě.“

Otočil se od zrcadla a zjistil, že hledí na tu nejkrásnější ženu, jakou kdy viděl. Ničeho jiného v místnosti si nevšímal, viděl jenom ji. Oči měla jako půlnoční tůňky, pleť smetanově bledou a určitě hebčí, hladší než hedvábí bílých šatů. Když k němu vykročila, vyschlo mu v ústech. Uvědomil si, že každá žena, kterou kdy viděl, byla ve srovnání s ní neohrabaná a nehezká. Zachvěl se a napadlo ho, proč je mu vlastně zima.

„Muž by měl vzít svůj osud do vlastních rukou,“ řekla ta žena s úsměvem. Skoro to stačilo, aby ho to zahřálo, ten úsměv. Byla vysoká, ještě dlaň a mohla se mu dívat zpříma do očí. Stříbrné hřebeny jí přidržovaly vlasy tmavší než havraní křídlo. Kolem pasu, který by snadno objal rukama, měla široký opasek ze stříbrných článků.

„Ano,“ zašeptal. V jeho nitru se svářel úlek s poddajností. Sláva ho nezajímala. Ale když to řekla ona, po jiném netoužil. „Chci říct...“ V hlavě se mu zase ozvalo to mumlání. „Ne!“ Bylo pryč a na chvíli také poddajnost. Skoro. Dotkl se rukou čela a ucítil zlatou přílbu. Sundal ji. „Já... myslím, že tohle nechci. Není to moje.“

„Nechceš?“ Žena se zasmála. „Který muž, jemuž v žilách proudí krev, by netoužil po slávě? Po slávě, jakou bys získal, kdybys byl zatroubil na Valerský roh?“

„Já to nechci,“ řekl, i když jedna jeho část křičela, že lže. Valerský roh. Roh zazněl a zuřivý útok začal. Smrt mu jela po boku, a přesto zároveň číhala vepředu. Jeho milenka. Jeho záhuba. „Ne! Já jsem kovář.“

Její úsměv ho litoval. „To chceš tak málo. Nesmíš naslouchat těm, kteří se tě snaží odvrátit od tvého osudu. Ti by tě ponížili. Zničili by tě. Bojovat proti osudu přináší pouze bolest. Proč volit bolest, když můžeš mít slávu? Když mohou tvoje jméno vzpomínat společně se jmény hrdinů z bájí?“

„Já nejsem žádný hrdina.“

„Neznáš ani polovinu toho, co jsi. Čím bys mohl být. Pojď, napij se se mnou, na osud a slávu.“ V ruce držela lesklý stříbrný pohár plný krvavě rudého vína. „Pij.“

Zamračeně hleděl na pohár. Bylo na něm něco... známého. Do mozku se mu zahryzlo zavytí. „Ne!“ Snažil se dostat od toho pryč, odmítal naslouchat. „Ne!“

Podávala mu zlatý pohár. „Pij.“

Zlatý? Myslel jsem, že ten pohár je... Byl... Konec myšlenky ne a ne přijít. Ale jak byl zmatený, ten zvuk se ozval znovu, hryzal a dožadoval se slyšení. „Ne,“ řekl. „Ne!“ Zadíval se na zlatou přílbu v rukou a odhodil ji. „Jsem kovář. Jsem...“ Zvuk v hlavě s ním bojoval, propracovával se k jeho sluchu. Zacpal si uši rukama, aby to zarazil, ale jen tomu dal příležitost. „Já – jsem – člověk!“ zařval.

Obklopila ho temnota, ale její hlas mu šeptal dál. „Noc tu byla vždy, a sny přicházejí ke všem lidem. Zvláště k tobě, ty můj divoký chlapečku. A já budu vždy ve tvých snech.“

Ticho.

Sundal ruce z uší. Byl zpátky ve vlastním kabátci a spodcích. Pevných a odolných, i když prostých. Vhodný to oděv pro kováře nebo venkovana. Ale on si toho skoro nevšiml.

Stál na kamenném mostě s nízkým zábradlím, klenoucím se od jedné široké kamenné věže s plochým vrškem k druhé, a ty věže se zvedaly z takové hlubiny, že ani on nedohlédl na jejich základny. Světla by tu pro každého jiného bylo málo, a on nepoznal, odkud vůbec vychází. Prostě tu bylo. Všude, kam se podíval, napravo i nalevo, nahoře i dole, byly další mosty, další věže a plošiny bez zábradlí. Zdálo se, že jim není konce, prostě se tu proplétaly. Nejhorší bylo, že některé plošiny vedly na vrcholky věží, které musely být přímo nad těmi, jež opustily. Ozývalo se tu šplouchání vody, a ten zvuk jako by přicházel ze všech stran najednou. Zachvěl se zimou.

Náhle koutkem oka zahlédl jakýsi pohyb a bez přemýšlení se přikrčil za kamenné zábradlí. Být spatřen znamenalo nebezpečí. Nevěděl proč, ale věděl, že tomu tak je. Prostě to věděl.

Opatrně vyhlédl nad zábradlím hledaje, co se předtím pohnulo. Na vzdálené plošině se mihlo cosi bílého. Žena, tím si byl jist, i když ji pořádně neviděl. Žena v bílých šatech, a někam spěchala.

Na mostě kousek pod ním a mnohem blíž plošině, kde byla ona žena, se náhle objevil muž, vysoký, tmavý, štíhlý, se stříbrem ve vlasech, což mu propůjčovalo důstojný vzhled, a tmavozeleném kabátci hustě vyšívaném zlatými lístky. Zlatem měl vykládaný i opasek a váček u pasu, na pochvě dýky se mu blyštěly drahokamy a vršek bot mu lemovaly zlaté třásně. Odkud se tu vzal?

Po mostě na protější straně vykročil další muž. Objevil se stejně náhle jako ten první. Na nabíraných rukávcích rudého kabátce měl černé proužky a kolem krku a na manžetách měl světlou krajku. Boty měl vykládané stříbrem tak hustě, že skoro nebylo vidět kůži. Byl menší než muž, jemuž šel vstříc, podsaditější a krátce zastřižené vlasy měl bílé jako krajky. Ale s věkem nebyl o nic křehčí. Pohyboval se se stejnou pyšnou silou jako ten druhý muž.

Ostražitě se k sobě blížili. Jako dva koňští handlíři, kteří vědí, že ten druhý má na prodej kobylu se spánkem, napadlo Perrina.

Muži začali mluvit. Perrin napínal uši, ale kvůli šplouchání vody neslyšel víc než mumlání. Mračení a rychlé pohyby, jako by se chystali jeden na druhého skočit. Rozhodně si nevěřili. Perrina napadlo, že se možná dokonce nenávidějí.

Vzhlédl hledaje onu ženu, ale byla pryč. Když se znovu podíval dolů, viděl, že se k prvním dvěma připojil ještě třetí muž. A Perrin ho nějak, odněkud, snad kdysi dávno znal. Byl to hezký muž ve středních letech, v černém sametu a bílé krajce. Hostinec, vzpomněl si Perrin. A něco ještě předtím. Něco... Něco zřejmě kdysi dávno. Ale vzpomínka nepřicházela.

První dva muži teď stáli bok po boku, tvoříce tak v přítomnosti nově příchozího neradostné spojenectví. Ten na ně křičel a mával jim pod nosem pěstí a oni neklidně přešlapovali a odmítali se mu podívat do očí. Jestli se ti dva nenáviděli, třetího se o to víc báli.

Jeho oči, uvědomil si Perrin. Co to má s očima?

Vysoký tmavý muž začal odpovídat, zprvu pomalu, pak se stále větším a větším zápalem. Bělovlasý muž se k němu připojil a náhle bylo jejich dočasné spojenectví ukončeno. Všichni tři teď na sebe křičeli zároveň. Najednou muž v tmavém sametu rozhodil rukama, jako by to chtěl ukončit. A muže znenadání obklopila ohnivá koule, zakryla je a šířila se dál.

Perrin si zakryl hlavu rukama a hodil sebou za zábradlí. Choulil se a vítr na něj udeřil a rval mu šaty, vítr horký jako oheň. Vítr, který byl ohněm. I přes zavřené oči to viděl, plamen ženoucí se přes všechno, plamen dující skrze vše. Ohnivá vichřice proletěla i jím. Cítil ji, spalovala ho, rvala za něj, snažila se ho pohltit a rozfoukat jeho popel. A on křičel, snažil se udržet při vědomí, věda, že to nestačí.

A ve chviličce byl vítr pryč. Neustal, prostě v jedné chvíli do něj bušila plamenná bouře a vzápětí byl naprostý klid. Šplouchání vody byl jediný zvuk.

Perrin se pomalu posadil a obhlížel se. Šaty měl bez poskvrnky a celé, holou kůži bez jediné spáleniny. Jedině vzpomínka na ten žár ho přesvědčovala, že se to stalo. Vzpomínka však byla jen v jeho mysli, tělo si nic nepamatovalo.

Opatrně vyhlédl nad zábradlím. Z mostu, kde předtím stáli oni muži, zůstaly jenom ohořelé okraje. Po mužích nebylo nikde ani stopy.

Zježily se mu vlasy, což ho přimělo vzhlédnout. Na plošině nahoře a napravo stál huňatý šedý vlk a díval se na něj.

„Ne!“ Vyskočil na nohy a rozběhl se pryč. „Tohle je sen! Noční můra! Chci se probudit!“ Utíkal a náhle viděl rozmazaně. Samé šmouhy. Uši mu naplnilo jakési bzučení, pak utichlo, a zároveň s tím se mu ustálilo vidění.

Třásl se zimou a věděl, že to je sen, věděl to naprosto jistě, od první chvíle. Matně si uvědomoval, že tomu předcházely jiné sny, ale tenhle znal. Na tomhle místě už byl předtím, a i když nic z toho nechápal, přesto věděl, že je to jen sen. Pro jednou mu to však k ničemu nebylo.

Otevřený prostor, kde stál, obklopovaly mohutné sloupy z leštěné krevele, zastřešené klenbou ve výši dobrých třiceti sáhů. Ani se stejně velkým mužem by žádný z těch sloupů neobjali. Podlaha byla vyložená velkými deskami ze světle šedého kamene ošoupaného bezpočtem pokolení nohou.

A uprostřed kupole byl důvod, proč sem všichni ti lidé vlastně chodili. Meč visící ve vzduchu jílcem dolů, zdánlivě tak, že kdokoliv mohl natáhnout ruku a sundat ho. Meč se pomaloučku otáčel, jako by ho zachytilo proudění vzduchu. A přesto to vlastně nebyl meč. Jako by byl vyroben ze skla, nebo snad z křišťálu, čepel, jílec i záštita, chytaly světlo a tříštily je do tisíce záblesků a jisker.

Přiblížil se k meči a natáhl ruku, jako to udělal vždycky předtím. Jílec mu visel přímo před obličejem, snadno na dosah. Čtvrt sáhu před zářícím mečem se zarazil o vzduch, jako by se dotkl kamene. Jako věděl, že se to stane. Zatlačil silněji, ale stejně dobře se mohl snažit tlačit do kamenné zdi. Meč se otáčel a jiskřil, o kousíček dál, a stejně mimo dosah, jako by byl na druhé straně oceánu.

Callandor. Nebyl si jist, jestli se mu ten šepot ozval přímo v hlavě, nebo zda přišel zvenčí. Jako by se odrážel od sloupů, tichý jako vítr, všude zároveň, naléhavý. Callandor. Kdo mě drží, drží osud. Vezmi si mě a vydej se na poslední cestu.

Udělal krok zpět, protože se náhle polekal. Ten šepot se ještě nikdy neozval. Již počtyřikráte měl tento sen – dokonce i teď se na to pamatoval, po čtyři noci, jednu po druhé – a tohle bylo poprvé, kdy se něco změnilo.

Pokřivení přicházejí.

Tohle byl jiný šepot, jehož zdroj znal, a on nadskočil, jako by se ho dotkl myrddraal. Mezi sloupy stál vlk, horský vlk, sahal mu skoro do pasu, huňatý bílošedý vlk. Upřeně na něj zíral očima stejně žlutýma, jako měl Perrin sám.

Pokřivení přicházejí.

„Ne,“ zachraptěl Perrin. „Ne! Nepustím vás sem! Ne-pus-tím!“

Prudce se probudil a posadil se ve srubu. Třásl se strachem, zimou a hněvem. „Nepustím,“ šeptal ochraptěle.

Pokřivení přicházejí.

Tu myšlenku měl jasně v hlavě, ale nebyla jeho.

Pokřivení přicházejí, bratříčku.

5

Oživlá noční můra

Perrin seskočil z postele, sebral svou sekeru a bosý, pouzev tenké lněné látce, vyběhl ven a na zimu se neohlížel. Měsíc zaléval mraky bledým bílým světlem. Pro jeho oči tu bylo světla víc než dost, víc než dost, aby viděl, jak se mezi stromy ze všech stran plíží postavy, postavy asi tak velké jako Loial, ale s obličeji znetvořenými čenichy a zobáky, s pololidskými hlavami s rohy a péřovými hřebeny, nezřetelné postavy kradoucí se nocí s kopyty a pařáty, stejně často jako v obyčejných botách.

Perrin otevřel ústa, aby vykřikl na poplach, když tu se náhle rozlétly dveře Moirainina srubu a z nich se s mečem v ruce vyřítil Lan a řval: „Trolloci! Vzbuďte se, je-li vám život milý! Trolloci!“ V odpověď se ozvalo volání mužů vybíhajících z chýší, mužů již připravených na noc, což pro většinu znamenalo bez šatů, zato s meči v rukou. S nestvůrným řevem se jim trolloci vrhli vstříc. Setkali se s obnaženou ocelí a pokřikem: „Za Shienar!“ a „Za Draka Znovuzrozeného!“

Lan byl zcela oblečen – Perrin by se byl vsadil, že strážce vůbec nespal – a míhal se mezi trolloky, jako by vlněná látka byla ocelovou zbrojí. Zdálo se, že tančí od jednoho soupeře k druhému, muž a meč plynoucí jako voda či vítr, a kudy strážce protančil, tam s křikem umírali trolloci.

Moirain byla také venku a tančila mezi trolloky vlastní tanec. Její jedinou viditelnou zbraní byla hůl, ale kdykoliv s ní některého z trolloků udeřila, tomu z těla vyšlehly plameny. Volnou rukou házela ohnivé koule, které jako by sbírala přímo ze vzduchu, a trolloci, obklopení plameny, vyli a svíjeli se na zemi.

Náhle se vzňal celý strom od kořenů ke koruně, pak další a ještě jeden. Trolloci v náhlém světle vřískali, ale nepřestávali máchat sekerami s bodci a meči zakřivenými jako kosy.

Náhle Perrin spatřil, jak z Moiraininy chýše váhavě vystupuje Leya. Byla od něj na půl cesty přes údolí a on přestal myslet na cokoliv jiného. Tuatha’anka se s rukou na hrdle tiskla ke stěně z klád. Ve světle hořících stromů viděl její bolest a strach, i odpor, jak se dívala na pokračující vraždění.

„Schovej se!“ zařval na ni Perrin. „Vrať se dovnitř a schovej se!“ Jeho slova pohltil křik bojujících i umírajících. Rozběhl se k ní. „Schovej se, Leyo! Pro lásku Světla, schovej se!“

Vztyčil se nad ním trollok se surovým zahnutým zobanem místo úst a nosu. Od ramen po kolena ho kryla černá kroužková zbroj s ostny a pohyboval se na jestřábích pařátech, když se rozpřáhl jedním z těch zvláštně zakřivených mečů. Páchl potem, hlínou a krví.

Perrin se před úderem přikrčil a s řevem provedl výpad sekerou. Věděl, že by se měl bát, ale nutnost strach potlačila. Záleželo mu jedině na tom, aby se dostal k Leye, aby ji dostal do bezpečí, a ten trollok mu prostě stál v cestě.

Trollok upadl, svíjel se a kopal nohama. Perrin ani nevěděl, kam ho zasáhl, ani jestli umírá, nebo je jen zraněný. Přeskočil ležící obludu a rozběhl se do kopce.

Hořící stromy vrhaly na malé údolíčko mrtvolně bledé světlo. Mihotavý stín vedle Moirainina srubu se náhle změnil v trolloka s kozlím čenichem a rohy. Oběma rukama svíral sekeru s hrotem a zřejmě se chystal seběhnout dolů a připojit se k boji, když mu oči padly na Leyu.

„Ne!“ křičel Perrin. „Světlo, ne!“ Zpod bosých nohou mu odletovaly kamínky, ale on zhmožděniny ani necítil. Trollok zvedl sekeru. „Leyóóóóóó!“

V poslední chviličce se trollok otočil a rozmáchl se sekerou po Perrinovi. Ten se prudce vrhl na zem a zaječel, když ho ocel škrábla na zádech. Zoufale švihl rukou, chytil jeden kozí roh a vší silou za něj začal tahat. Trollok se svalil a se zaduněním dopadl na zem, ale jak klouzal po svahu, popadl Perrina oběma rukama, dost velkýma jako čtyři lidské, přitáhl mládence k sobě a spolu se kutáleli po svahu. Perrina do nosu udeřil zápach, kozlí puch a nakyslý pach lidského potu. Hrudník mu tiskly mohutné paže, až mu málem praskala žebra. Trollok při pádu pustil sekeru, ale zato se tupými kozími zuby zahryzl Perrinovi do ramene a sevřel mohutné čelisti. Perrin zasténal, když mu levou paží od ramene až do prstů projela bolest. Snažil se nadechnout a před očima měl skoro černo, ale matně si uvědomoval, že má druhou ruku volnou, a nějak se mu podařilo udržet vlastní sekeru. Držel ji těsně u čepele, jako kladivo, hrotem dopředu. S řevem, s nímž mu vyletěl poslední vzduch z plic, vrazil hrot trollokovi do spánku. Ten se bez hlesu zkroutil, rozhodil končetiny a odhodil Perrina od sebe. Ten čistě pudově udržel sekeru a vyrval ji trollokovi z hlavy. Obluda klouzala dál po svahu a stále se kroutila.

Perrin chvíli jen ležel a lapal po dechu. Rána na zádech bolela a cítil krev. Když se nakonec zvedl, pokousané rameno protestovalo. „Leyo?“

Byla tam stále, schoulená u stěny srubu, ani ne o deset kroků výš. A dívala se na něho s takovým výrazem, že jí nedokázal pohlédnout do očí.

„Nelituj mě!“ zavrčel na ni. „Ne –!“

Ze střechy chýše seskočil myrddraal a padal jako by zpomaleně. Nehybný černý plášť mu celou dobu visel, jako by půlčlověk stál pořád na zemi. Bezoký pohled upíral na Perrina. Byl cítit smrtí.

Perrina při myrddraalově pohledu začala obcházet zima. Hruď měl jako kus ledu. „Leyo,“ zašeptal. Jen tak tak neutekl. „Leyo, prosím tě, schovej se. Prosím.“

Půlčlověk se pomalu vydal směrem k němu byv si jist, že ho jeho pohled udrží v ustrnutí. Pohyboval se jako had. Vytáhl meč tak černý, že byl vidět jen díky hořícím stromům. „Usekni trojnožce jednu nohu,“ řekl tiše, „a spadne.“ Jeho hlas připomínal drolící se shnilou a následně vyschlou kůži.

Najednou se pohnula Leya, vrhla se dopředu a pokusila se obejmout pažemi myrddraalova kolena. Ten, aniž se ohlédl, jenom nedbale ťal tmavým mečem dozadu a ona se zhroutila.

Perrinovi se z očí začaly řinout slzy. Měl jsem jí pomoci... zachránit ji. Měl jsem něco udělat! Ale dokud na něj myrddraal upíral svůj bezoký pohled, dalo mu práci jenom myslet.

Přicházíme, bratříčku. Přicházíme, Mladý býku!

Ta slova mu zněla v hlavě, jako by to byl zvon. To zvonění ho roztřáslo. Se slovy přicházeli vlci, desítky vlků, a zaplavovali mu mysl, jak si uvědomoval, že zaplavují mísovité údolíčko. Horští vlci, kteří sahali člověku až k pasu, celí bílošedí, přibíhali z noci a cítili překvapení dvounožců, když zaútočili na Pokřivené. Vlci naplnili Perrinovu mysl, až si skoro neuvědomoval, že je člověk. V jeho očích se sbíralo světlo, až zlatožlutě zářily. A půlčlověk se zarazil, jako by si náhle nebyl tolik jist svou kořistí.

„Mizelče,“ zachraptěl Perrin, ale pak ho napadlo jiné jméno, pocházející od vlků. Trolloci, Pokřivení, vytvoření během války Stínu spojením lidí a zvířat, byli už tak dost špatní, ale myrddraal –„Nezrozenče!“ vyplivl Mladý býk. Ohrnul rty, zavrčel a vrhl se na myrddraala.

Ten se pohyboval jako zmije, plynule a nebezpečně svižně, jeho černý meč byl rychlý jako blesk, ale on byl Mladý býk. Tak ho nazývali vlci. Mladý býk, s rohy z ocele, které ovládal rukama. Byl jedno s vlky. Byl vlkem, a každý vlk by ochotně stokrát zemřel, aby viděl padnout Nezrozeného. Mizelec před ním ustupoval a snažil se jen odrážet jeho výpady.

Podkolenní šlachy a hrdlo, tak zabíjeli vlci. Mladý býk se náhle vrhl na stranu a přiklekl, přičemž sekerou zezadu ťal půlčlověku po koleni. Ten zavřískl – ten zvuk se zavrtával až do morku kostí a normálně by při něm mládenci vstaly vlasy hrůzou na hlavě – a padl a opřel se o ruku. Stále pevně držel meč, ale než jej stačil zvednout, Mladý býk ho znovu zasáhl sekerou. Půlčlověku – Nezrozenému – se napůl odťatá hlava zvrátila dozadu, ale on se stále opíral o ruku a zuřivě sekal mečem. Myrddraalové vždycky umírali dlouho.

Vlci i jeho vlastní oči Mladému býkovi předávali obrazy trolloků svíjejících se na zemi, vřískajících, aniž by se jich dotkl vlk či člověk. Ti museli být spojeni s myrddraalem a zemřou, až zemře on – pokud je někdo nezabije dřív.

Touha seběhnout dolů do údolí a připojit se ke svým bratřím, připojit se k zabíjení Pokřivených, uštvat zbývající Nezrozené, byla silná, ale zpola pohřbený zlom mysli, jenž stále ještě patřil člověku, se pamatoval. Leya.

Pustil sekeru a jemně ji obrátil. Obličej měla celý od krve a oči, které k němu vzhlížely, již nic neviděly. Jemu to připadalo, jako by ho pohledem obviňovala. „Snažil jsem se,“ řekl jí. „Snažil jsem se tě zachránit.“ Její výraz se nezměnil. „Co jiného jsem mohl dělat? Byl by tě zabil, kdybych já nebyl zabil jeho!“

Pojď, Mladý býku. Pojď zabíjet Pokřivené.

Zavalila ho jeho vlčí stránka a zcela ho pohltila. Perrin zvedl sekeru, jejíž čepel se vlhce leskla. Jak se řítil dolů po kamenitém svahu, oči mu zářily. Byl Mladý býk.

Stromy kolem mísovitého údolí hořely jako pochodně. Další vysoká borovice se vzňala, právě když se Mladý býk přidal k boji. Noční vzduch zaplál jasnou modří, jako kdyby tudy prolétl plošný blesk. To se Lan střetl s dalším myrddraalem. Starobylá, Aes Sedai vyrobená ocel se střetla s černou ocelí ukutou v Thakan’daru, ve stínu samotného Shayol Ghulu. Loial se oháněl holí o velikosti plaňky z plotu, a vířící dřevo ohraničovalo prostor, kam žádný z trolloků nevstoupil, aniž by byl okamžitě sražen. Muži zoufale bojovali v tančících stínech, ale Mladý býk – Perrin – si vzdáleně uvědomoval, že příliš mnoho shienarských dvounožců je na zemi.

Bratři a sestry bojovali v malých smečkách po třech po čtyřech, uhýbali před kosinami a sekerami a v prudkých výpadech překusovali nepřátelům podkolenní šlachy a vrhali se po hrdlech, když kořist padla k zemi. – Ve způsobu, jakým bojovali, nebyla žádná čest, sláva ani slitování. Oni sem nepřišli bojovat, ale zabíjet. Mladý býk se připojil k jedné ze smeček a místo zubů mu sloužila čepel jeho sekery.

Už nemyslel na větší bitvu. Byl tu jen trollok, jehož on a vlci – bratři – odřízli od ostatních a strhli. Pak přijde další, a další, a další, až žádný nezůstane. Ani tady, ani nikde jinde. Něco ho pudilo, aby odhodil sekeru a používal zuby, aby běhal po čtyřech, jako jeho bratři. Pudilo ho to hnát se vysoko položenými horskými průsmyky. Hnát se po břicho hlubokým prašanem při štvanici na jelena. Hnát se a nechat si čechrat srst chladným větrem. Vrčel spolu se svými bratry a trolloci vyli strachy víc při pohledu na jeho žluté oči než na ostatní vlky.

Náhle si uvědomil, že v údolí už není na nohou jediný trollok, i když cítil své bratry pronásledující ty, co prchali. Smečka sedmi vlků však měla někde v temnotě jinou kořist. Jeden z Nezrozených utíkal ke svému čtyřnohému tvrdotlapci – svému koni, jak mu sdělila jakási vzdálená část mysli – a jeho bratři ho pronásledovali s nozdrami plnými jeho pachu, jeho smrtící podstaty. A jak se přiblížili, Nezrozený se s klením obrátil, černá čepel a černě oděný Nezrozený jako by byli součástí noci. Ale jeho bratři a sestry přece lovili hlavně v noci.

Mladý býk zavrčel, když první z jeho bratří zemřel, když mu tělem projela jeho smrtelná bolest, ale ostatní se dál blížili, a umíralo stále víc bratří a sester. Nakonec však Nezrozeného strhli k zemi. Bojoval teď také zuby, rval jim hrdla a nehty trhal kůži i svaly jako tvrdými drápy, které nosili dvounožci, ale bratři ho dobíjeli, i když sami umírali. Nakonec se jedna sestra zvedla z třesoucí se hromady a odpotácela se stranou. Říkali jí Ranní mlha, ale stejně jako se všemi jejich jmény v tom bylo obsaženo něco víc. Mrazivé časné ráno s vločkami sněhu, které se již začínaly objevovat ve vzduchu, a hustá mlha válející se v údolí, vířící v ostrém vánku s příslibem dobrého lovu. Ranní mlha zavyla na mraky zakrytý měsíc, vyla žalem nad svými mrtvými.

Mladý býk zvrátil hlavu a připojil se k ní, vyl žalem spolu s ní.

Když dal hlavu dolů, hleděla na něj Min. „Jsi v pořádku, Perrine?“ zeptala se ho váhavě. Na tváři měla modřinu a jeden rukáv zpola utržený. V jedné ruce svírala klacek a v druhé dýku a na obou byla krev a chlupy.

Perrin si uvědomil, že na něho hledí všichni. Všichni, kteří ještě zůstali na nohou. Loial, unaveně se opírající o svou dlouhou hůl. Shienarci, kteří snášeli padlé do údolí k místu, kde se nad jedním z nich skláněla Moirain s Lanem po boku. Dokonce i Aes Sedai se dívala jeho směrem. Hořící stromy, jako obří pochodně, vrhaly mihotavé stíny. Všude leželi mrtví trolloci. Víc Shienarců leželo, než jich bylo na nohou, a mezi nimi rovněž ležela těla jeho bratří. Tolik...

Perrin si uvědomil, že chce znovu zavýt. Zoufale se ohradil proti spojení s vlky. Ale obrazy pronikaly skrz, i když se je snažil potlačit. Nakonec už je necítil, necítil jejich bolest ani hněv, ani touhu lovit Pokřivené, ani touhu hnát se... Perrin se otřásl. Rána na zádech ho pálila jako oheň a potrhané rameno jako by se mu dostalo mezi kladivo a kovadlinu. Bosé nohy měl podrápané a pořezané a tepala mu v nich bolest. Všude se vznášel pach krve. Pach trolloků a smrti.

„Jsem... jsem v pořádku, Min.“

„Bojoval jsi dobře, kováři,“ poznamenal Lan. Strážce zvedl stále ještě zakrvácený meč nad hlavu. „Tai’šar Manetheren! Tai’šar Andor!" Pravá krev Manetherenu. Pravá krev Andoru.

Ti ze Shienarců, kteří ještě stáli – bylo jich tak málo – zvedli také čepele nad hlavy a připojili se k němu. „Tai’šar Manetheren! Tai’šar Andor!"

Loial kývl. „Ta’veren," dodal.

Perrin v rozpacích sklopil zrak. Lan ho zachránil před dotazy, na něž nechtěl odpovídat, ale prokázal mu čest, jíž si nezasloužil. Ostatní nechápali. Perrina napadlo, co by asi řekli, kdyby znali pravdu. Min k němu přistoupila blíž a on zamumlal: „Leya je mrtvá. Nemohl jsem... Skoro jsem se k ní dostal včas.“

„Stejně by na tom nezáleželo,“ řekla dívka tiše. „To přece víš.“ Naklonila se, aby se mu mohla podívat na záda, a trhla sebou. „Moirain se o tebe postará. Léčí ty, které může.“

Perrin kývl. Až do pasu byl pokrytý lepkavou zasychající krví, ale bolesti, již mu rána způsobovala, si nevšímal. Světlo, skoro jsem se nevrátil včas. Už to nesmím dopustit. Nedovolím to. Už nikdy více!

Ale když byl s vlky, všechno bylo úplně jiné. Tehdy si nemusel dělat starosti s tím, že se ho budou cizinci bát, protože je tak velký. Nikdo ho nepovažoval za méně chápavého jen proto, že chtěl být opatrný. Vlci se navzájem znali, i když se předtím nikdy nesetkali, a s nimi byl prostě jen dalším vlkem.

Ne! Sevřel pevněji topor sekery. Ne! Trhl sebou, když náhle promluvil Masema.

„To bylo znamení,“ řekl Shienarec obraceje se, aby mohl oslovit všechny kolem. Na pažích a hrudi měl krev – bojoval jen ve spodcích – a mírně kulhal, ale v očích mu plálo stejně vášnivé světlo jako obvykle. Vášnivější. „Znamení, které nás utvrdilo v naší víře. Dokonce i vlci přišli bojovat za Draka Znovuzrozeného. V Poslední bitvě povolá pán Drak i šelmy z lesů, aby bojovaly na naší straně. Je to znamení, abychom pokračovali v cestě. Jen temní druzi se k nám nepřipojí.“ Dva Shienarci přikyvovali.

„Zavři tu zatracenou hubu, Masemo!“ vyštěkl Uno. Zdál se nezraněn, ale Uno také bojoval s trolloky již dávno předtím, než se Perrin vůbec narodil. Jen byl velice unavený, pouze namalované oko vypadalo čerstvé. „My zatraceně vyrazíme na cestu, až nám pán Drak zatraceně řekne, a ani o proklatou chvíli dřív! Vy tupohlaví sedláci si to zatraceně pamatujte!“ Jednooký muž se podíval na zvětšující se řadu mužů, o něž pečovala Moirain – jen pár z nich se vůbec dokázalo posadit, i když s nimi už skončila – a potřásl hlavou. „Aspoň teď máme spoustu proklatejch vlčích kůží, aby raněnejm nebyla zima.“

„Ne!" Shienarce zřejmě překvapil důraz v Perrinově hlase. „Oni bojovali za nás, a my je pohřbíme spolu s našimi mrtvými.“

Uno se zamračil a otevřel ústa, aby něco namítl, ale Perrin na něho upřel své žluté oči, a byl to Shienarec, kdo první sklopil zrak a kývl.

Perrin si odkašlal, neboť byl znovu na rozpacích, a Uno se jal vydávat rozkazy Shienarcům, kteří ještě měli dost sil, aby začali sbírat mrtvé vlky. Min po Perrinovi pošilhávala, jako to dělávala, když něco viděla. „Kde je Rand?“ zeptal se jí.

„Venku ve tmě,“ odpověděla a kývla směrem nahoru, aniž však přitom odtrhla zrak od Perrina. „S nikým nechce mluvit. Prostě tam sedí, a na každého, kdo se přiblíží, štěká.“

„Se mnou bude mluvit,“ řekl Perrin. – Min šla za ním a celou dobu namítala, že by měl počkat, dokud mu Moirain neprohlédne zranění. Světlo, co uvidí, až se na mě podívá? Nechci to vědět.

Rand seděl zády k mohutnému dubu na zemi těsně za místem, kam ještě dopadalo světlo z hořících stromů. Díval se do prázdna, ruce měl založené a choulil se, jako by mu byla zima. Jejich příchodu si zřejmě nevšiml. Min se posadila vedle něho, ale on se nepohnul, ani když mu položila ruku na paži. Dokonce i tady Perrin cítil krev, a nejen svou vlastní.

„Rande,“ začal Perrin, ale Rand ho zarazil.

„Víš, co jsem dělal během boje?“ S pohledem stále upřeným do dálky hovořil Rand do noci. „Nic! Nic užitečného. Nejdřív, když jsem se natáhl po pravém zdroji, jsem se ho nedokázal dotknout, nemohl jsem ho zachytit. Pořád mi ujížděl. Pak, když jsem ho konečně udržel, chtěl jsem je všechny spálit, spálit trolloky a mizelce. A dokázal jsem jedině zapálit pár stromů.“ Otřásl se tichým smíchem, pak se zarazil a zatvářil se zoufale. „Saidín mě naplnil, až jsem myslel, že vybuchnu jako ohňostroj. Musel jsem ho někam usměrnit, zbavit se ho dřív, než mě spálí, a chtěl jsem na ty trolloky svalit horu. Skoro jsem se o to pokusil. To byl můj boj. Ne proti trollokům. Proti sobě. Abych nás všechny nepohřbil pod horou.“

Min se na Perrina smutně podívala, jako by ho žádala o pomoc.

„My... jsme je vyřídili, Rande,“ řekl Perrin. Když si vzpomněl na raněné a mrtvé dole, zachvěl se. Lepší to, než kdyby se na nás zřítila hora. „Nepotřebovali jsme tě.“

Rand zvrátil hlavu a zavřel oči. „Cítil jsem je přicházet,“ zašeptal. „Ale nevěděl jsem, co to je. Byli jako špína na saidínu. A saidín je tu pořád, volá mě, zpívá mi. Než jsem poznal ten rozdíl, Lan už křičel na poplach. Kdybych to jenom dokázal ovládat, mohl jsem vás varovat dřív, než se vůbec přiblížili. Ale polovinu doby, kdy se mi opravdu podaří dotknout se saidínu, vůbec nevím, co dělám. Ten proud se mnou jen tak zmítá sem a tam. Ale mohl jsem vás varovat.“

Perrin se necítil ve své kůži. „Varovaní jsme byli dost.“ Věděl, že mluví hlavně proto, aby přesvědčil sám sebe. Mohl jsem je taky varovat, jen kdybych si byl promluvil s vlky. Oni věděli, že v horách jsou trolloci a mizelci. Snažili se mi to sdělit. Ale pak ho napadlo, že kdyby neudržel vlky mimo svou mysl, možná by už teď běžel s nimi. Kdysi potkal jednoho muže, Eliase Macheru, který také mluvil s vlky. Elias s nimi běhal pořád, a přesto si zřejmě uvědomoval, že je člověk. Ale nikdy Perrinovi neřekl, jak to dokázal, a Perrin už ho velmi dlouho neviděl.

Skřípění bot na kamenech ohlásilo příchod dvou lidí a závan větru k Perrinovi přinesl jejich pach. Nicméně si dával pozor, aby nevyslovil jejich jména, dokud Lan s Moirain nebyli dost blízko, aby je viděl i někdo s obyčejným zrakem.

Strážce vedl Moirain za loket, jako by se ji snažil podpírat, aby to nevěděla. Moirain měla zarudlé oči a v ruce nesla malou sošku z věkem ztmavlé slonoviny. Perrin dobře věděl, že je to angrial, pozůstatek z věku pověstí, který Aes Sedai umožňoval bezpečně usměrnit víc síly, než by sama dokázala. To, že jej používala k léčení, ukazovalo, jak moc je unavená.

Min se zvedla, aby Moirain pomohla, ale Aes Sedai ji zahnala. „O každého už je postaráno,“ řekla k Min. „Až skončím i tady, budu si moci odpočinout.“ Setřásla i Lana a zatvářila se soustředěně. Chladnou rukou přejela Perrinovi po krvácejícím rameni a pak po ráně na zádech. Při jejím doteku ho zasvrbělo. „Není to zlé,“ oznámila Moirain. „To rameno máš hodně pohmožděné, ale rány jsou mělké. Připrav se. Nebude to bolet, ale...“

Nikdy pro něj nebylo příjemné, být blízko někoho, kdo skutečně usměrňoval jedinou sílu, a ještě méně, když ji používal na něho. Několikrát k tomu již došlo, a tak si myslel, že ví, co usměrňování obnáší, ale léčení předtím bývala nepatrná, pouze z něho smývala únavu, když si Moirain nemohla dovolit, aby byl vyčerpán. V porovnání s tímhle to nebylo nic.

Aes Sedai jako by náhle viděla přímo do něj, skrze něj. Perrin zalapal po dechu a málem pustil sekeru. Kůže na zádech ho svědila a svaly se mu křečovitě stahovaly, jak se znovu spojovaly a hojily. Rameno se mu neovladatelně chvělo a náhle viděl rozmazaně. Zamrazilo ho až do morku kostí, pak ještě hlouběji. Měl pocit, že se pohybuje, že padá, že letí. Nepoznal, co z toho, ale jako by se někam řítil – někam, nějak – velkou rychlostí, navěky. Po chvíli, která mu připadala jako celá věčnost, se svět zase zaostřil. Moirain odstoupila a skoro upadla, než ji Lan zachytil za ruku.

Perrin se vytřeštěně zadíval na své rameno. Rány a modřiny byly pryč. Jen ho v něm trochu píchalo. Opatrně se zkroutil, ale bolest v zádech také zmizela. A nohy už ho nebolely. Nepotřeboval se dívat, aby věděl, že všechny škrábance a modřiny jsou pryč. Hlasitě mu zakručelo v žaludku.

„Měl by ses co nejdřív najíst,“ řekla mu Moirain. „Velká část síly pocházela od tebe. Potřebuješ ji znovu nabrat.“

Perrin už měl hladu – a představy jídla – plnou hlavu. Krásné krvavé hovězí a srnčí a skopové a... S námahou se přinutil přestat myslet na maso. Najde si nějaké ty kořínky, co voní jako tuřín, když se upečou. Žaludek mu zaprotestoval.

„Nezůstala ti ani jizva, kováři,“ podotkl Lan za Perrinem.

„Většina z raněných vlků se dostala do lesa,“ dodávala Moirain protahujíc se, „ale ty, které jsem našla, jsem vyléčila.“ Perrin se na ni upřeně podíval, ale ona se tvářila, že se jen snaží zapříst hovor. „Možná přišli z nějakých svých důvodů, ale bez nich bychom teď byli nejspíš všichni mrtví.“ Perrin neklidně přešlápl a sklopil zrak.

Aes Sedai natáhla ruku k modřině na Minině tváři, ale Min ustoupila a pravila: „Nic to není, a ty jsi unavená. Už jsem na tom byla hůř, a to jsem jenom spadla.“

Moirain se usmála a nechala ruku klesnout. Lan ji vzal za paži a ona se v jeho sevření zapotácela. „No dobře. A co ty, Rande? Jsi zraněný? I malé škrábnutí od myrddraalovy čepele může být smrtelné, a některé čepele trolloků jsou stejně nebezpečné.“

Perrin si teprve teď něčeho všiml.

„Rande, máš mokrý kabátec.“

Rand vytáhl ruku zpod kabátce a měl ji celou od krve. „To nebyl myrddraal,“ poznamenal nepřítomně a hleděl na svou dlaň. „Nebyl to dokonce ani trollok. To jen ta rána, co jsem utržil ve Falme, se zase otevřela.“

Moirain zasykla, vytrhla se Lanovi a klesla na kolena vedle Randa. Odtáhla mu na boku kabátec a prohlédla ránu. Perrin nic neviděl, protože mu zacláněla, ale pach krve náhle zesílil. Moirain pohnula rukama a Rand sebou škubl. „‚Krev Draka Znovuzrozeného na skalách Shayol Ghulu osvobodí lidstvo od Stínu.' Nestojí to tak v Dračích proroctvích?“

„Kdo ti to řekl?“ vyjela ostře Moirain.

„Kdybys mě teď dostala do Shayol Ghulu,“ pokračoval Rand ospale, „bránou nebo portálovým kamenem, mohlo by to skončit. Už žádné umírání. Už žádné sny. Nic.“

„Kdyby to bylo tak prosté,“ odtušila ponuře Moirain, „udělala bych to, ať tak nebo tak, ale ne všechno v Karaethonském cyklu je možné brát vážně. Protože na každou věc, o níž se zmiňuje jasně, je jich tam deset, které mohou znamenat stovku různých věcí. Nemysli si, že znáš vůbec něco, co se musí stát, i jestli ti někdo pověděl celá proroctví.“ Odmlčela se, jako by sbírala sílu. Ruku na angrialu stiskla pevněji a volnou rukou sjela Randovi po boku, jako by nebyl celý od krve. „Připrav se.“

Náhle se Randovi rozšířily oči a on se narovnal, zalapal po dechu, vytřeštil oči a roztřásl se. Když Moirain léčila jeho, měl Perrin dojem, že to trvá věky, ale teď po chvilce přitáhla Randovi kabátec zpátky.

„Udělala jsem... co jsem mohla,“ řekla slabě. „Co jsem mohla. Musíš být opatrný. Mohlo by se to znovu otevřít, jestli...“ Upadla skoro dřív, než se odmlčela.

Rand ji zachytil, ale vmžiku tu byl Lan a zvedl ji do náručí. V té chvíli se mu po tváři mihl výraz, který byl nejblíž něze, jak si vůbec Perrin u strážce dokázal představit.

„Vyčerpání,“ prohlásil strážce. „Postarala se o všechny, ale z ní nikdo únavu sejmout nemůže. Uložím ji.“

„Je tu Rand,“ ozvala se Min pomalu, ale strážce zavrtěl hlavou.

„Ne že bych si myslel, že bys to neudělal, ovčáku,“ řekl, „ale víš toho tak málo, že bys ji mohl klidně zabít, místo abys jí pomohl.“

„To je pravda,“ řekl Rand hořce. „Mně se nedá věřit. Luis Therin Rodovrah přece zabil každého, kdo mu byl blízký. Možná udělám to samé, než tu skončím.“

„Seber se, ovčáku,“ zavrčel Lan. „Máš na bedrech celý svět. Pamatuj, že jsi muž, a dělej, co je třeba.“

Rand vzhlédl ke strážci a všechna jeho hořkost kupodivu zmizela. „Budu bojovat, jak nejlíp dokážu,“ prohlásil. „Protože tu není nikdo jiný a musí se to udělat a je to moje povinnost. Budu bojovat, ale nemusí se mi líbit, co se ze mě stává.“ Zavřel oči, jako by usínal. „Budu bojovat. Sny...“

Lan na něj chvíli hleděl a pak kývl. Zvedl hlavu a přes Moirain se podíval na Perrina a Min. „Dostaňte ho do postele a pak se taky prospěte. Musíme si všechno naplánovat, a jen Světlo ví, co se stane příště.“

6

Štvanice začíná

Perrin nečekal, že usne, ale břicho měl plné studeného dušeného masa – odhodlání ohledně kořínků mu vydrželo jen do chvíle, kdy ucítil zbytky od večeře – a únava ho stáhla do postele. Jestli se mu něco zdálo, nepamatoval si to. Probudil se, když s ním zatřásl Lan a otevřenými dveřmi proudilo do místnosti světlo svítání, takže strážce vypadal, jako by měl svatozář.

„Rand je pryč,“ bylo vše, co Lan řekl, než odběhl, ale bohatě to stačilo.

Perrin se se zíváním zvedl a v ranním chladu se rychle oblékl. Venku bylo vidět jen hrstku Shienarců, kteří za pomoci koní tahali mrtvé trolloky do lesa, a většina z nich se pohybovala, jako by stále patřila spíš do postele. Tělo potřebovalo čas, aby znovu nabylo sil, o něž je připravilo léčení.

Perrinovi zakručelo v žaludku a on zavětřil v naději, že už někdo začal vařit. Byl ochoten sníst i ty tuřínu podobné kořínky, a to dokonce syrové, kdyby to muselo být. Ve vánku však byl cítit jen přetrvávající zápach po myrddraalech, pach mrtvých trolloků, lidí, mrtvých i živých, koní a stromů. A mrtvých vlků.

Moirainina chýše, výše na svahu, vypadala jako středisko vší činnosti. Dovnitř vběhla Min a vzápětí ven vyběhl Masema a po něm Uno. Jednooký muž poklusem zmizel do lesa směrem k holé skále za srubem, zatímco druhý Shienarec kulhal dolů do údolí.

Perrin se vydal ke srubu. Když se brodil mělkým potůčkem, setkal se s Masemou. Shienarec měl strhané rysy a jizva na tváři mu jasně vyvstávala. Oči měl dokonce zapadlejší než obvykle. Uprostřed proudu náhle zvedl hlavu a chytil Perrina za rukáv.

„Ty jsi z jeho vesnice,“ řekl chraplavě. „Musíš to vědět. Proč nás pán Drak opustil? Jaký hřích jsme spáchali?“

„Hřích? O čem to mluvíš? Ať už Rand odešel z jakýhokoliv důvodu, rozhodně to nemělo nic společnýho s vámi.“ Masemu to zřejmě neuspokojilo. Pořád držel Perrina za rukáv a díval se mu do tváře, jako by doufal, že tam najde nějaké odpovědi. Perrinovi začala levou botou prosakovat ledová voda. „Masemo,“ řekl opatrně, „ať už pán Drak udělal cokoliv, udělal to, protože to měl v plánu. Pán Drak by nás neopustil.“ Nebo ano? Kdybych byl na jeho místě, udělal bych to?

Masema pomalu kývl. „Ano. Ano, teď to chápu. Odešel sám, aby šířil zprávu o svém příchodu. My ji také musíme šířit. Ano.“ A odkulhal na druhý břeh a cosi si přitom mumlal.

Perrin s čvachtáním vylezl k Moirainině chýši a zaklepal. Nedostalo se mu žádné odpovědi. Chvíli váhal, ale pak vešel.

Předsíň, kde spával Lan, byla prostá jako Perrinův srub. U stěny stála hrubě přitesaná postel, do zdi bylo natlučeno pár kolíčků na pověšení věcí a byla tu jediná police. Otevřenými dveřmi sem neproniklo mnoho světla a jediné další světlo vydávaly primitivní lampy na polici, klíny olejnatého dřeva zastrčené do puklin v kameni. Čadily tak, že pod stropem visel oblak kouře. Perrin při tom pachu nakrčil nos.

Nízký strop tak tak stačil, aby tu mohl stát vzpřímeně. Loial se ho už dotýkal hlavou, i když seděl, jako právě teď, na kraji Lanova lůžka, s koleny přitaženými až k bradě, aby byl co nejmenší. Ogier rozčileně stříhal ušima. Na podlaze z udusané hlíny dále seděla, vedle dveří vedoucích do Moirainina pokojíku, se zkříženýma nohama Min, zatímco Aes Sedai jen neklidně přecházela sem a tam. Mohla udělat vždycky jen tři kroky, ale prostor využívala důkladně a její klidný výraz usvědčovala ze lži rychlost, s níž se pohybovala.

„Myslím, že Masema se zblázní,“ prohodil Perrin.

Min si odfrkla. „Jak to u něj poznáš?“

Moirain se k němu otočila s napjatým výrazem. Mluvila tiše. Příliš tiše. „Je snad dnes ráno pro tebe Masema to nejdůležitější, Perrine Aybaro?“

„Ne. Rád bych věděl, kdy Rand odešel, a proč. Viděl ho někdo odcházet? Ví někdo, kam šel?“ Přinutil se podívat Moirain do očí stejně vyrovnaně a pevně, jako se dívala ona. Nebylo to snadné. Sice ji vysoko převyšoval, ale ona byla Aes Sedai. „Je tohle tvoje práce, Moirain? Drželas ho tak zkrátka, že už chtěl jenom odejít, něco dělat, jen aby nemusel stát na místě?“ Loialovy uši ztuhly a ogier kradmo varovně mávl velkou rukou.

Moirain si Perrina chvíli prohlížela s hlavou nakloněnou na stranu a jemu dalo spoustu práce, aby nesklopil zrak. „Tohle není moje práce,“ prohlásila Aes Sedai nakonec. „Odešel někdy během noci. Doufám, že zjistím, kdy, jak a proč.“

Loial zvedl ramena, jak si tiše oddechl úlevou. Tedy na ogiera tiše, jinak to znělo, jako když se doruda rozpálené železo ponoří do vody. „Nikdy nerozčiluj Aes Sedai,“ poznamenal šeptem zřejmě pro sebe, ale nikdo ho nemohl přeslechnout. „‚Lepší je obejmout slunce než rozzlobit Aes Sedai.'“

Min natáhla ruku a podala Perrinovi složený papír. „Loial za ním zašel, když jsme ho konečně dostali do postele, a Rand chtěl půjčit brk, papír a inkoust.“

Ogier zastříhal ušima a ustaraně se zamračil, až mu dlouhé obočí viselo na tváře. „Nevěděl jsem, co má v plánu. Vážně jsem to nevěděl.“

„My to víme,“ řekla Min. „Nikdo tě z ničeho neviní, Loiale.“

Moirain se na papír zamračila, ale nebránila Perrinovi, aby si jej přečetl. Byl to Randův rukopis.

Co dělám, dělám proto, že není jiný způsob. Znovu mě pronásleduje, a tentokrát, myslím, musí jeden z nás zemřít. Není ale nutné, aby zemřeli i ti kolem mě. Už pro mě zemřelo příliš mnoho lidí. Já taky nechci zemřít, a jestli se to podaří, tak nezemřu. Ve snech jsou lži, a taky smrt, ale ve snech je i pravda.

To bylo všechno, žádný podpis. Perrin ale dobře věděl, koho myslel Rand tím „on". Pro Randa, stejně jako pro ostatní, byl jenom jeden „on". Ba’alzamon.

„Nechal to tu zastrčené pode dveřmi,“ řekla Min napjatým hlasem. „Vzal si nějaké staré shienarské šaty, co visely venku, aby uschly, flétnu a koně. Nic jiného, jenom trochu jídla, aspoň pokud víme. Strážní ho neviděli odcházet a včera v noci by jim neunikla ani myš.“

„A bylo by k něčemu, i kdyby ho byli zaslechli?“ ozvala se tiše Moirain. „Zastavil by někdo z nich pána Draka, nebo by se mu postavil? Někteří z nich – například Masema – by si sami podřízli hrdlo, kdyby jim to pán Drak nařídil.“

Teď se Perrin upřeně zadíval na ni. „Čekala jsi snad něco jinýho? Přísahali, že za ním půjdou. Světlo, Moirain, on by se byl nikdy za Draka neprohlásil, kdyby nebylo tebe. Co jsi od nich teda čekala?“ Moirain nepromluvila a Perrin pokračoval tišším hlasem. „Věříš, Moirain? Že je opravdu Drakem Znovuzrozeným? Nebo ho jenom považuješ za kluka, kterého můžeš využít, než ho jediná síla zabije, nebo ho dožene k šílenství?“

„Jen klid, Perrine,“ promluvil Loial. „Ne tak vztekle.“

„Uklidním se, až mi odpoví. No, Moirain?“

„Je to, co je,“ odsekla ostře Aes Sedai.

„Tys říkala, že ho vzor nakonec přinutí jít po tý správný cestě. Je to tohle, nebo se jenom snaží dostat pryč od tebe?“ Na okamžik měl dojem, že zašel příliš daleko – tmavé oči jí jiskřily hněvem – ale odmítl couvnout. „No?“

Moirain se zhluboka nadechla. „To může být opravdu cesta, kterou vybral vzor, ale mně se stejně nelíbí, že odešel sám. Přes všechnu svou moc je ve spoustě věcí bezmocný jako malé dítě, a nezná svět. Usměrňuje, ale neumí zařídit, aby k němu jediná síla přišla, když po ní sáhne, a stejně ji nedokáže ovládat, když přijde. Jestli se ji nenaučí ovládat, síla sama ho zabije dřív, než bude moci zešílet. Ještě se toho musí tolik naučit. Chce běhat dřív, než se naučil chodit.“

„Jenom přeháníš a kalíš vodu, Moirain,“ prskl Perrin. „Jestli je, co říkáš, že je, copak tě nikdy nenapadlo, že možná ví, co dělá, mnohem líp než ty?“

„Je, co je,“ zopakovala pevně Aes Sedai, „ale já ho musím udržet naživu, jestli má něčeho dosáhnout. – Mrtvý žádné proroctví nenaplní, a i kdyby se mu podařilo vyhýbat se temným druhům a zplozencům Stínu, jsou tu tisíce jiných rukou připravených ho zabít. A k tomu jim postačí jen nejslabší náznak toho, co je. Přesto kdyby tohle bylo všechno, čemu musí čelit, nedělala bych si ani zpoloviny takové starosti. Je třeba počítat také se Zaprodanci.“

Perrin sebou trhl a z kouta zasténal Loial. „‚Temný a všichni Zaprodanci jsou vázáni v Shayol Ghulu,'“ začal Perrin odříkávat, ale Moirain ho nenechala domluvit.

„Zámky povolují, Perrine. Některé jsou už zlomené, i když to svět ještě neví. Nesmí se to dozvědět. Otec lží není volný. Zatím. Ale jak zámky povolují stále víc, kteří ze Zaprodanců už se mohli osvobodit? Lanfear? Sammael? Asmodean nebo Be’lal nebo Ravhin? Sám Izmael, Zrádce naděje? Bylo jich celkem třináct, Perrine, spoutaných skrze zámky, ne ve věznici, která drží Temného. Třináct nejmocnějších Aes Sedai z věku pověstí, a nejslabší z nich je silnější než deset nejsilnějších Aes Sedai žijících dnes. A jeden každý z těch mužů a žen se odřekl Světla a zasvětil svou duši Stínu. Co jestli jsou volní a někde tady na něho číhají? Nedovolím, aby ho dostali.“

Perrin se zachvěl, částečně kvůli ledu, jenž čišel z jejích posledních slov, a částečně z pomyšlení na Zaprodance. Nechtěl ani pomyslet na to, že by některý z nich mohl být volný. Když byl malý, matka ho strašívala jejich jmény. Izmael přichází pro chlapce, kteří mámě neříkají pravdu. Lanfear číhá za nocí na chlapce, kteří nejdou do postýlky, když mají. To, že teď byl starší, nijak nepomáhalo, ne když nyní věděl, že jsou skuteční. Ne když Moirain řekla, že by mohli být volní.

„Jsou vázáni v Shayol Ghulu,“ zašeptal a přál si, aby tomu stále věřil. Ustaraně se znovu zadíval na Randův dopis. „Sny. Včera taky mluvil o snech.“

Moirain přistoupila blíž a zadívala se přímo do jeho obličeje. „Sny?“ Do místnosti se vrátil Lan s Unem, ale ona je umlčela pokynem ruky. Malá předsíň teď byla přeplněná, když tu kromě ogiera bylo ještě pět lidí. „Jaké sny se v posledních dnech zdály tobě, Perrine?“ Nevšímala si jeho námitek, že s jeho sny bylo všechno v pořádku. „Povídej,“ naléhala. „Jaké neobvyklé sny se ti zdály? Pověz.“ Pohledem ho držela jako kovářskými kleštěmi a nutila ho mluvit.

Perrin se podíval na ostatní – všichni ho upřeně pozorovali, dokonce i Min – a váhavě jim vyprávěl o snu, který mu připadal neobvyklý, o snu, který se mu každou noc vracel. O snu, v němž viděl meč, kterého se nemohl dotknout. O vlku, který se nakonec objevoval, se ale nezmínil.

„Callandor," vydechl Lan, když Perrin skončil. I když měl tvář jako z kamene, teď vypadal ohromeně.

„Ano,“ řekla Moirain, „ale musíme si být naprosto jisti. Promluv s ostatními.“ Když Lan odspěchal, obrátila se k Unovi. „A co tvoje sny? Tys taky viděl meč?“

Shienarec nejdříve přešlápl. Rudé oko namalované na klépci upřeně zíralo na Moirain, ale skutečné oko odvracel. „Mně se o zatra – ehm, o mečích zdá pořád, Moirain Sedai,“ řekl škrobeně. „Hádám, že posledních pár nocí se mi o nějakým meči zdálo. Já si ale sny nepamatuju tak, jako urozenej pán Perrin.“

Moirain řekla: „Loiale?“

„Já mám pořád stejné sny, Moirain Sedai. O hájích a velkých stromech a državě. Nám ogierům se vždycky zdá o državě, když jsme mimo ni.“

Aes Sedai se otočila zpátky k Perrinovi.

„Byl to jenom sen,“ zabručel mládenec. „Jenom sen.“

„O tom pochybuji,“ odtušila Moirain. „Popsal jsi síň, známou jako Srdce Kamene, v pevnosti nazývané Tearský Kámen, jako bys v ní stál. A ten zářící meč je Callandor. Meč, jenž není mečem. Meč, jehož se nelze dotknout.“

Loial se prudce narovnal a udeřil se hlavou o strop. Ale zřejmě si toho nevšiml. „V Dračích proroctvích se praví, že Tearský Kámen nepadne, dokud Drak nebude držet Callandor v ruce. Pád Tearského Kamene bude jedním z velkých znamení ohlašujících příchod Draka Znovuzrozeného. Jestli Rand získá Callandor, celý svět ho bude muset uznat za Draka.“

„Možná.“ To slovo splynulo Aes Sedai ze rtů jako střípek ledu na klidnou vodní hladinu.

„Možná?“ ozval se Perrin. „Možná? Myslel jsem, že je to konečné znamení, poslední věc, která vyplní ta vaše proroctví.“

„Ani první, ani poslední,“ odtušila Moirain. „Callandor bude jen částečným naplněním Karaethonského cyklu, jako jeho zrození na svazích Dračí hory bylo prvním. Ještě musí rozbít státy a otřást světem. Ani učenec, který studoval proroctví celý život, neví, jak je všechna interpretovat. Co znamená ‚pobije svůj lid mečem míru a zničí je listem'? Co znamená ‚spoutá devět měsíců, aby mu sloužily'? A přesto je jim v Cyklu přičítána stejná důležitost jako Callandoru. A jsou tu další. Jaké ‚rány šílenství a rozbitých nadějí' vyléčil? Jaké řetězy roztrhal a koho vsadil do řetězů? A některá jsou tak neurčitá, že je už možná vyplnil, i když já o tom nic nevím. Ale ne. Callandor ani zdaleka neznamená konec.“

Perrin se nespokojeně zavrtěl. Z proroctví znal jen střípky. Od té doby, co Rand nechal Moirain, aby mu vložila do rukou ten praporec, je poslouchal ještě méně rád. Ne, nelíbila se mu ani předtím. Od chvíle, kdy ho cesta portálovým kamenem přesvědčila, že je jeho život spojen s Randovým.

Moirain pokračovala. „Jestli si myslíš, Loiale, synu Arenta syna Halanova, že stačí, aby prostě natáhl ruku, tak jsi stejně hloupý jako on, pokud si to myslí. I kdyby do Tearu dorazil živý, do Kamene se ještě dostat nemusí.

Tairenové jedinou sílu nijak zvlášť nemilují, a ještě méně muže, který se prohlašuje za Draka. Usměrňování je tam postaveno mimo zákon a Aes Sedai jsou v nejlepším případě trpěny, pokud neusměrňují. Vyprávět v Tearu Dračí proroctví, dokonce vlastnit opis, stačí k tomu, abyste se dostali do vězení. A bez svolení vznešených pánů se do Tearského Kamene nedostane živá duše. A nikdo kromě vznešených pánů nesmí vstoupit do Srdce Kamene. A on na to není připraven. Ještě ne.“

Perrin tiše zavrčel. Kámen nepadne, dokud Drak Znovuzrozený nebude třímat Callandor. Jak ho má, pro Světlo, získat – uvnitř té zatraceně pevnosti! – než pevnost padne? Je to šílenství!

„Proč tu jenom tak sedíme?“ vybuchla Min. „Jestli Rand jede do Tearu, proč nejedeme za ním? Mohli by ho zabít, nebo... nebo... Proč tu jen tak posedáváme?“

Moirain položila Min ruku na hlavu. „Protože si musím být jistá,“ pravila jemně. „Není příjemné být vybrán kolem, stát se velkým, nebo skoro velkým. Ti, které kolo vybere, mohou jenom přijímat, co přijde.“

„Už mě unavuje přijímat, co přijde.“ Min si promnula oči. Perrin měl dojem, že zahlédl slzy. „Rand může umírat, zatímco my čekáme.“ Moirain Min uhladila vlasy. Aes Sedai se ve tváři objevil výraz podezřele se podobající lítosti.

Perrin se posadil vedle Loiala. V místnosti byli silně cítit lidé – lidé a starosti a strach. Loial byl kromě starostí cítit ještě knihami a stromy. Perrin si připadal jako v pasti, když měl všude kolem sebe stěny, a navíc tak blízko. Hořící louče páchly. „Jak může být z mýho snu poznat, kam Rand šel?“ zeptal se. „Byl to můj sen.“

„Ti, kteří mohou usměrňovat jedinou sílu,“ vykládala Moirain tiše, „ti, kteří jsou zvlášť silní v ovládání pramenů ducha, dokážou občas přenést své sny na jiné.“ Nepřestávala hladit Min. „Zvláště na ty, kteří jsou – vnímaví. Nevěřím, že by to Rand dělal schválně, ale sny těch, kteří se dotýkají pravého zdroje, mohou být silné. A někdo tak silný jako on je možná dokáže přenést na celou vesnici, dokonce snad i na celé město. On toho neví moc o tom, co dělá, a ještě méně o tom, jak to ovládat.“

„Tak proč je ty nemáš taky?“ chtěl vědět Perrin. „Nebo Lan?“ Uno zíral přímo před sebe a tvářil se, že by raději byl kdekoliv jinde, a Loialovi se chvěly uši. Perrin byl příliš unavený a příliš hladový, aby mu záleželo na tom, jestli Aes Sedai prokazuje tu správnou úctu. A uvědomil si, že je na to i příliš rozzlobený. – „Proč?“

Moirain odpověděla klidně. „Aes Sedai se učí odstínit své sny. Když spím, dělám to bezmyšlenkovitě. Strážci díky poutu získávají něco podobného. Gaidinové by nemohli dělat, co musejí, kdyby se Stín mohl vkrást do jejich snů. Ve spánku jsme všichni zranitelní a Stín je za noci obzvlášť silný.“

„Pokaždý se od tebe dovídám něco novýho,“ zavrčel Perrin. „Nemohla bys nám občas prostě říct, co můžeme čekat, místo abys nám to vysvětlila, až se to stane?“ Uno se tvářil, že hledá nějaký vhodný důvod, aby se mohl vytratit.

Moirain se na Perrina přísně podívala. „Ty chceš, abych se s tebou podělila o vědomosti získané během celého života za jediné odpoledne? Nebo za jediný rok? Povím ti tohle. Dávej si pozor na sny, Perrine Aybaro. Dávej si pozor na sny.“

Perrin od ní odvrátil svůj zrak. „To si dávám,“ zamumlal. „Dávám.“

Poté nastalo ticho a nikdo ho zřejmě nehodlal porušit. Min seděla s pohledem upřeným na své zkřížené kotníky, ale očividně ji Moirainina přítomnost uklidňovala. Uno se opíral o zeď a na nikoho se nedíval. Loial se zapomněl natolik, že z kapsy kabátce vytáhl knihu a snažil se v šeru číst. Čekání bylo dlouhé a pro Perrina značně tísnivé. Já se ve svých snech nebojím Stínu. Bojím se vlků. Nenechám je vstoupit. Nenechám!

Vrátil se Lan a Moirain se dychtivě narovnala. Strážce odpověděl na otázku v jejích očích. „Polovina z nich si vzpomíná, že se jim během posledních čtyř nocí za sebou zdálo o mečích. Někteří se upamatovali na místo s velkými sloupy, a z nich pět tvrdí, že ten meč byl křišťálový nebo skleněný. Masema říká, že včera v noci viděl Randa, jak jej drží.“

„To by sedělo,“ řekla Moirain. Rázně si zamnula ruce. Náhle byla plná energie. „Teď si jsem jistá. I když bych pořád moc ráda věděla, jak se odsud dostal, aby ho nikdo neviděl. Jestli objevil nějaké nadání z věků pověstí...“

Lan se podíval na Una a jednooký muž polekaně krčil rameny. „Zatraceně jsem zapomněl, se všema těma prokletejma řečma o zatra –“ Odkašlal si a vrhl pohled po Moirain. Ta se na něho vyčkávavě podívala a on tedy pokračoval. „Chci říct... ehm... tohle. Sledoval jsem stopy pána Draka. Do toho uzavřenýho údolí teď vede ještě jedna cesta. To... to zemětřesení zbouralo protější stěnu. Dá to práci vyšplhat nahoru, ale dostanete tam i koně. Nahoře jsem našel další stopy, a odtamtud se dá hora snadno obejít.“ Když domluvil, dlouze si oddechl.

„Dobrá,“ řekla Moirain. „Aspoň znovu neobjevil létání, ani jak se udělat neviditelným nebo něco jiného z pověstí. Musíme bez odkladu za ním. Uno, dám ti dost zlata, abyste se s ostatními dostali až do Jehannahu, a jméno někoho, kdo zařídí, abyste tam dostali další zlato. Ghealdanští se mají před cizinci na pozoru, ale když se budete držet stranou, neměli by vám dělat potíže. Počkejte, dokud vám nepošlu zprávu.“

„Ale my přece půjdeme s váma,“ namítal. „Všichni jsme přísahali, že půjdeme za Drakem Znovuzrozeným. Nemám potuchy, jak nás pár dobyje pevnost, která ještě nikdy nepadla, ale s pomocí pána Draka uděláme, co je nutný.“

„Takže teď jsme ‚Dračí lid',“ zasmál se Perrin nevesele. „‚Tearský Kámen nepadne, dokud nepřijde Dračí lid.' Dala jsi nám nový jméno, Moirain?“

„Dávej si dobrý pozor na jazyk, kováři,“ vyjel Lan, samý led a kámen.

Moirain se na oba pronikavě podívala a oba muži se odmlčeli „Odpusť, Uno,“ řekla, „ale my musíme putovat rychle, jestli ho máme dohonit. Ty jsi tu jediný Shienarec schopný rychlé jízdy, a my si nemůžeme dovolit mnohadenní zdržení, než ostatní naberou síly. Pošlu pro vás, až budu moci.“

Uno se zamračil, ale poslušně se uklonil. Když ho propustila, narovnal ramena a odešel, aby to oznámil ostatním.

„No, já jdu s vámi, ať řekneš cokoliv,“ ozvala se odhodlaně Min.

„Ty pojedeš do Tar Valonu,“ řekla jí Moirain.

„Nic takovýho!"

Aes Sedai pokračovala klidně, jako by druhá žena vůbec nepromluvila. „Amyrlinin stolec se musí dozvědět, co se stalo, a já nemohu počítat s tím, že naleznu někoho, komu budu moci důvěřovat a kdo bude mít poštovní holuby. Nebo spoléhat na to, že amyrlin zprávu, kterou pošlu po holubovi, vůbec uvidí. Je to dlouhá cesta a těžká. Neposílala bych tě samotnou, kdyby tu byl někdo, koho bych mohla poslat s tebou, ale dám ti peníze a dopisy pro ty, kteří by ti cestou mohli pomoci. Musíš ale jet rychle. Až se ti unaví kůň, kup si jiného – nebo, když budeš muset, ukradni ho – ale jeď rychle.“

„Ať tu zprávu převezme Uno. Je zdravý. Sama jsi to říkala. Já jedu za Randem.“

„Uno má své povinnosti, Min. A copak si myslíš, že nějaký muž by mohl jen tak přijít k bráně Bílé věže a žádat o přijetí u amyrlinina stolce? Dokonce i král by musel čekat celé dny, kdyby přijel bez ohlášení, a já se obávám, že Shienarce by nechali čekat na prahu celé týdny, pokud ne věčně. A to ani nemluvím o tom, že něco tak neobvyklého by věděl každý v Tar Valonu dřív, než by zapadlo slunce. U samotné amyrlin sice žádá přijetí jen málokterá žena, ale stává se to a nemělo by to vzbudit příliš velkou pozornost. Nikdo se nesmí dozvědět ani to, že amyrlin ode mě vůbec dostala zprávu. Mohl by na tom záviset její život – i náš. Ty jsi ta, kdo musí jít.“

Min seděla a střídavě otevírala a zavírala ústa a očividně hledala nějakou další námitku, ale Moirain už pokračovala. „Lane, obávám se, že najdeme víc stop po jeho průchodu, než by se mi líbilo, ale spoléhám na to, že budeš stopovat.“ Strážce kývl. „Perrine? Loiale? Pojedete se mnou za Randem?“ Min, sedící u stěny, rozhořčeně vyjekla, ale Aes Sedai si jí nevšímala.

„Já půjdu,“ pospíšil si Loial. „Rand je můj přítel. A přiznávám, že bych si to nenechal ujít. Víte, pro svou knihu.“

Perrin s odpovědí váhal. Rand byl jeho přítel, ať už se s ním zatím stalo cokoliv. A byl si téměř jist, že jejich budoucí životy jsou spolu spojeny, i když pokud by mohl, rád by se tomu vyhnul. „Musí to tak být, co?“ řekl nakonec. „Tak pojedu.“

„Dobrá.“ Moirain si znovu zamnula ruce a vypadala, že se dává do práce. „Musíte se všichni okamžitě připravit. Rand má náskok několik hodin. Do poledne chci být na jeho stopě.“

Jak byla útlá, síla její osobnosti je všechny až na Lana vyhnala ze dveří. Loial se krčil, dokud nebyl venku. Perrinovi to připomnělo hospodyni vyhánějící husy na pastvu.

Jakmile byli venku, Min se zdržela, aby s poněkud příliš sladkým úsměvem mohla oslovit Lana. „A nechceš taky poslat nějakou zprávu? Třeba Nyneivě?“

Strážce zamrkal, jak ho vyvedla z míry, jako když kůň stojí jen na třech nohách. „Copak každý ví –?“ Téměř okamžitě byl opět vyrovnaný. „Kdyby bylo něco, co by ode mě potřebovala slyšet, řekl bych jí to sám.“ A zavřel dveře, div jí nepřiskřípl nos.

„Muži!“ zabručela Min do dveří. „Jsou příliš slepí, aby viděli, co vidí i kámen, a příliš umínění, aby se dalo spolehnout na to, že budou myslet sami za sebe.“

Perrin se zhluboka nadechl. Ve vzduchu se stále vznášel slabý pach smrti, ale bylo to lepší než uzavřená místnost. O něco lepší.

„Čistý vzduch,“ povzdechl si Loial. „Ten kouř mi začínal trochu vadit.“

Společně se vydali dolů do údolí. Vedle potůčku se zatím kolem Una shromáždili Shienarci, kteří ještě mohli chodit. Z toho, jak jednooký bojovník mával rukama, bylo jasné, že se snaží dohnat, co zanedbal v klení při hovoru s Aes Sedai.

„Jak jste vy dva získali takový výsady?“ chtěla vědět Min. „Ona vás požádala. Mně takovou laskavost neprokázala.“

Loial potřásl hlavou. „Myslím, že se zeptala, protože věděla, co odpovíme, Min. Moirain má mě a Perrina přečtené. Ví, co uděláme. Ale ty jsi pro ni zavřená kniha.“

Min to obměkčilo jen trošičku. Vzhlédla k nim. Perrin byl o hlavu a ramena vyšší a Loial se tyčil do ještě větší výšky. „To mi teda moc pomůže. Pořád dělám to, co chce, stejně poslušně jako vy dvě jehňátka. Chvíli sis vedl docela dobře, Perrine. Postavil ses jí, jako kdyby ti prodala kabátec a ony na něm povolily švy.“

„Já se jí přece nepostavil,“ vyjekl užasle Perrin. Neuvědomil si, co vlastně udělal. „Nebylo to tak hrozné, jak jsem si myslel.“

„Měl jsi štěstí,“ zaburácel Loial. „‚Rozzlobit Aes Sedai je jako strčit ruku do sršního hnízda.'“

„Loiale,“ řekla Min, „musím si s Perrinem promluvit. O samotě. Nevadí?“

„Á. Ovšemže ne.“ Prodloužil krok, takže šel normálně, a brzy byl daleko před nimi. Z kapsy kabátce přitom vytáhl fajfku a váček s tabákem.

Perrin si ji ostražitě prohlížel. Min si hryzala ret, jako by zvažovala, co všechno má říci. „Vidíš něco i u něho?“ zeptal se Perrin a kývl směrem k ogierovi.

Min zavrtěla hlavou. „Myslím, že to funguje jenom u lidí. Zato kolem tebe jsem viděla věci, který bys měl podle mě vědět.“

„Říkal jsem ti-“

„Nebuď umíněnější, než musíš, Perrine. Uviděla jsem je tam vevnitř, když jsi řekl, že půjdeš. Předtím tam nebyly. Musí mít něco společnýho s tou cestou. Nebo aspoň s tím, že ses rozhodl jít.“

Po chvíli se Perrin váhavě zeptal: „Cos viděla?“

„Aielana v kleci,“ odpověděla okamžitě. „Tuatha’ana s mečem. Sokola a jestřába, jak ti sedí na ramenou. Myslím, že to vlastně byla sokolice a jestřábice. A všechno to ostatní, samozřejmě. Co je tu vždycky. Víří kolem tebe temnota a –“

„To stačí!“ zarazil ji rychle Perrin. Když si byl jist, že opravdu zmlkla, poškrábal se na hlavě a usilovně přemýšlel. Nic z toho mu ale nedávalo smysl. „Máš tušení, co to všechno znamená? Myslím ty nový věci.“

„Ne, ale jsou důležitý. To, co vidím, je vždycky důležitý. Zlomové body v lidském životě, nebo co je určeno osudem. Vždycky je to důležitý.“ Na chvíli zaváhala a pak k němu vzhlédla. „Ještě jedna věc,“ dodala pomalu. „Jestli potkáš ženu – tu nejkrásnější ženu, jakou jsi kdy viděl – uteč!“

Perrin zamrkal. „Tys viděla krásnou ženu? Proč bych měl utíkat před krásnou ženou?“

„Copak se prostě nemůžeš řídit radou?“ prskla Min podrážděně. Kopla do kamene a dívala se, jak se kutálí dolů po svahu.

Perrin nerad dělal rychlé závěry – což byl jeden z důvodů, proč ho lidé považovali za hloupého – ale dal si dohromady pár věcí, které Min říkala v posledních několika dnech, a došel k překvapivému závěru. Zarazil se a hledal slova. „Ehm... Min, víš, že tě mám rád. Mám tě rád, ale... Ehm... já nikdy neměl sestru, ale kdyby ano, tak... chci říct...“ Zarazil se, když k němu dívka vzhlédla s pozdviženým obočím. Lehce se usmívala.

„No, Perrine, musíš vědět, že tě miluju.“ Stála tam a dívala se, jak se mu křiví rty, a pak pomalu a opatrně dodala: „Jako bratra, ty velký, tvrdohlavý troubo! Nikdy mě nepřestane udivovat chlapská ješitnost. Všichni si myslíte, že všechno se točí jenom kolem vás a že po váš touží každá ženská.“

Perrin cítil, jak rudne. „Nikdy... já nikdy...“ Odkašlal si. „Cos viděla u té ženy?“

„Prostě se řiď mou radou,“ řekla Min a znovu se vydala dolů z kopce. „I kdybys zapomněl ten zbytek,“ křikla přes rameno, „touhle se řiď!“

Perrin se za ní zamračil – nyní se mu myšlenky zřejmě uspořádaly rychle – a pak ji dvěma kroky dohonil. „Je to Rand, viď?“

Min vyjekla a koutkem oka se na něho zadívala. Nicméně nezpomalila. „Možná nakonec nejsi tak zabedněnej,“ zamumlala. Po chvíli dodala, spíš jako by mluvila k sobě: „Jsem s ním spojená stejně jistě, jako je obruč spojená se sudem. Ale nevidím, že by kdy on miloval mě. A nejsem jediná.“

„Ví o tom Egwain?“ zeptal se Perrin. Rand a Egwain si byli od dětství zaslíbeni. Stačilo, aby poklekli před vesnickým ženským kroužkem, a byli by oficiálně zasnoubeni. Perrin si jen nebyl jist, jak daleko to došlo, pokud vůbec někam.

„Ví to,“ odtušila stroze Min. „I když to ani jedné z nás k ničemu není.“

„A co Rand? On to ví taky?“

„No ovšem,“ opáčila hořce Min. „Přece jsem mu to řekla, ne? ‚Rande, obhlídla jsem si tě a vypadá to tak, že se do tebe musím zamilovat. Musím se o tebe sice podělit, a to se mi moc nelíbí, ale tak to je.' Nakonec budeš přece jenom zabedněnec, Perrine Aybaro.“ Rozzlobeně si přejela rukou přes oči. „Kdybych mohla být s ním, vím, že bych mu pomohla. Nějak. Světlo, jestli zemře, nevím, jestli to přežiju.“

Perrin stísněně pokrčil rameny. „Poslouchej, Min. Udělám, co budu moct, abych mu pomohl.“ Bude-li to vůbec k něčemu dobré.

To ti slibuju. A pro tebe bude opravdu nejlepší jet do Tar Valonu. Tam budeš v bezpečí.“

„V bezpečí?“ Poválela to slovo po jazyku, jako by se divila, co vlastně znamená. „Myslíš, že v Tar Valonu je bezpečno?“

„Jestli není bezpečno ani v Tar Valonu, tak už není bezpečno nikde.“

Min si hlasitě odfrkla a oba se pak mlčky připojili k těm, kdo se připravovali k odjezdu.

7

Cesta z hor

Cesta z hor byla namáhavá, ale čím níž byli, tím méně Perrin potřeboval své krzno. Hodinu za hodinou ujížděli zimě a blížili se prvním jarním dnům. Poslední sníh zmizel a místo něj se objevovala tráva, a vysoko položené louky, jimiž projížděli, byly plné jarního kvítí – bílých sněženek a růžových podléšek. Častěji také potkávali stromy, na nichž již vyráželo listí a v jejichž větvích prozpěvovali skřivánci a drozdi. A také tu byli vlci. Nikdy na dohled – dokonce ani Lan se nezmiňoval, že by nějakého zahlédl – ale Perrin to věděl. Pevně se před nimi uzavíral, ale tu a tam mu lehoučké zašimrání v týle připomnělo, že tu jsou.

Lan trávil čas na výzvědách. – Na svém černém válečném oři Mandarbovi se držel Randovy stopy a ostatní sledovali značky, které jim strážce zanechal, jako byla třeba šipka z kamínků položená na zemi či lehce poškrábaná skalní stěna před větvícím se průsmykem. Zahněte tudy. Přejeďte sedlo. Jeďte touhle zatáčkou, jelení stezkou, touhle cestou mezi stromy a dolů podél úzkého potůčku, i když tu jinak není nic, co by naznačovalo, že tudy prošla živá duše. Nic, jen Lanova znamení. Trs trávy či býlí ovázaný na stranu značil zahnout doleva, jiný doprava. Ohnutá větévka. Hromádka oblázků pro prudký výstup, dva lístky zachycené na trnu pro prudký sestup. Perrinovi to připadalo, že strážce má stovky značek a Moirain je všechny zná. Lan se vracíval jen zřídkakdy, jen když se utábořili, aby se kousek stranou od ohně poradil s Moirain. Když vyšlo slunce, většinou byl již celé hodiny na cestě.

Moirain byla vždy první v sedle hned po něm, když obloha na východě teprve růžověla. Aes Sedai by z Aldíb, své bílé klisny, neslezla až do setmění, i déle, kdyby Lan neodmítal stopovat, jakmile se začalo šeřit.

„Jestli si některý kůň zlomí nohu, pojedeme ještě pomaleji,“ namítal strážce, když si Moirain stěžovala.

Její odpověď byla vždycky stejná. „Jestli nedokážeš jet rychleji než teď, možná bych tě měla poslat k Myrelle, než ještě víc zestárneš. No, to možná počká, ale musíš jet rychleji.“

Její hrozby zněly zpola opravdově, zpola jako by žertovala. Podle toho, jak Lan vždycky stiskl rty, i když se Moirain pokaždé usmála a na uklidněnou ho poplácala po rameni, si byl Perrin jist, že hrozby částečně myslí vážně, přinejmenším jako varování.

„Kdo je Myrelle?“ zeptal se Perrin podezřívavě, když k tomu došlo poprvé. Loial zavrtěl hlavou a zamumlal cosi o nepříjemnostech, které se přihodí těm, co se snaží strkat nos do věcí Aes Sedai. Ogierův kůň s dlouhými rousy byl vysoký a těžký jako dhurranský hřebec, ale Loialovi visely dlouhé nohy skoro k zemi a zvíře pod ním vypadalo docela malé, spíš jako trochu přerostlý poník.

Moirain se pobaveně, tajuplně usmála. „Jen jedna zelená sestra. Někdo, komu bude muset Lan jednou dopravit balíček do úschovy.“

„Ale ne moc brzo,“ ozval se Lan a kupodivu se mu v hlase ozýval hněv. „Nikdy, když tomu budu moci zabránit. Ty mě přežiješ, Moirain Sedai!“

Má příliš mnoho tajemství, pomyslel si Perrin, ale už se raději neptal na nic, co dokázalo narušit strážcovo železné sebeovládání.

Aes Sedai měla za sedlem přivázaný ranec pevně zavinutý do pokrývky. Byl to Dračí praporec. Perrina zneklidňovalo, že jej mají s sebou, ale Moirain se na jeho názor neptala, a když ho vyjádřil nahlas, nevěnovala mu pozornost. Ne že by jej někdo poznal, i kdyby jej uviděl, ale Perrin přesto doufal, že umí držet tajemství. Před jinými lidmi stejně dobře jako před ním.

Aspoň zpočátku byla cesta dost nudná. Jedna hora s vrcholkem zahaleným v mracích se podobala druhé, a průsmyky si byly také Podobné. K večeři byl obvykle králík, kterého Perrin srazil prakem. Neměl dost šípů, aby riskoval střelbu po králících v tak kamenitém terénu. Ke snídani býval často studený králík a v poledne také, tehdy ho jídávali za jízdy v sedle.

Občas, když se utábořili u vody a bylo dost světla, aby bylo ještě vidět, s Loialem chytávali horské pstruhy. Lehávali na břiše, ruce po lokty ponořené do ledové vody, a vyháněli ryby zpod kamenů, kde se skrývaly. Loial měl prsty, byť byly tak velké, ještě obratnější než Perrin.

Jednou, tři dny poté, co se vydali na cestu, se k nim připojila Moirain, natáhla se u potoka a rozepjala si perlami zdobené knoflíčky, aby si mohla vyhrnout rukávce. Přitom se otázala, jak se to vlastně dělá. Perrin s Loialem si vyměnili překvapené pohledy. Ogier pokrčil rameny.

„Není to až tak těžký,“ vysvětloval jí Perrin. „Prostě podsuneš ruku rybě zezadu pod bříško, jako bys ji chtěla polechtat. Pak ji vytáhneš. Chce to ale cvik. Nejdřív možná nic nechytíš.“

„Já to zkoušel celé dny, než jsem něco chytil,“ dodal Loial. Už měl velké ruce ve vodě a dával dobrý pozor, aby jeho stín ryby nevyplašil.

„Těžké asi takhle?“ zamumlala Moirain. Strčila ruce do vody – a o chvilku později je se šploucháním vytáhla držíc tlustého pstruha, který sebou na hladině divoce mrskal. Moirain se potěšeně zasmála a vyhodila rybu na břeh.

Perrin na velkou rybu, jež sebou plácala ve slábnoucím světle, zamrkal. Pstruh musel mít dobrých pět liber. „Mělas štěstí,“ prohlásil mládenec. „Takhle velcí pstruzi se často neschovávají pod tak malými kameny. Musíme se přesunout trochu proti proudu. Než se tady schová další, bude už tma.“

„Opravdu?“ prohodila Moirain. „Vy dva jděte napřed. Já to ještě zkusím tady.“

Perrin chvíli váhal, než se vydal proti vodě a našel si jiný vhodně podemletý kus břehu. Moirain měla něco za lubem, ale on si neuměl představit co. A to mu dělalo starosti. Lehl si na břicho a dávaje velký pozor, aby jeho stín nedopadl na hladinu, vyhlédl přes okraj. Ve vodě bylo vidět půl tuctu štíhlých stínů. Ryby jen občas pohnuly ocasem, aby se udržely na místě. Perrin s povzdechem odhadl, že ani všechny dohromady neváží tolik, co Moirainin pstruh. Budou-li mít s Loialem štěstí, mohli by oba dostat po dvou kusech, ale stíny stromů na protějším břehu se již natahovaly nad vodu. Co teď chytí, bude muset stačit, a Loial měl dost velkou chuť k jídlu, aby sám shltl ty čtyři a většinu Moiraininy velké ryby na posezení Loial už měl ruce ve vodě a sahal po jednom ze pstruhů.

Než se stačil Perrin vůbec namočit, zavolala Moirain. „Tři by měli, myslím, stačit. Ti druzí dva jsou ještě větší než ten první.“

Perrin se na Loiala užasle podíval. „To nemůže být pravda!“

Ogier se narovnal a malí pstroužci se rozprchli. „Je to Aes Sedai,“ odvětil prostě.

A opravdu, když se vrátili k Moirain, na břehu leželi tři velcí pstruzi. Aes Sedai si již zapínala rukávce.

Perrin jí už chtěl připomenout, že ryby čistí ten, kdo je chytil, ale ona se mu v té chvíli podívala do očí. Nijak zvlášť se netvářila, ale její tmavé oči neuhnuly, a zdálo se, že ví, co chce Perrin říci, a již to předem zamítla. Když se odvrátila, bylo už jaksi pozdě něco říkat.

Perrin si cosi zabručel, vytáhl nůž a dal se do škrábání a kuchání. „Zdá se, že najednou zapomněla na to, že se o práci dělíme. Hádám, že bude chtít, abychom taky uvařili, až je vykucháme.“

„To nepochybně,“ řekl Loial, aniž přestal pracovat. „Je to Aes Sedai.“

„To jsem, mně se zdá, už někde slyšel.“ Perrinovi rybí šupiny od nože zrovna odletovaly. „Shienarci možná byli ochotní ji opečovávat a dělat jí poskoky, ale tady jsme teď jenom my čtyři. Měli bychom se střídat. Bylo by to spravedlivý.“

Loial se rozchechtal. „Pochybuji, že ona to tak vidí. Nejdřív se musela vyrovnat s tím, že se s ní Rand pořád hádal, a teď jsi ty připravený nastoupit po něm. Aes Sedai obvykle nedovolují nikomu, aby se s nimi hádal. Podle mě chce dosáhnout toho, abychom se, než dorazíme do příští vesnice, zase vrátili k tomu, že ji budeme na slovo poslouchat.“

„To je dobrý zvyk,“ podotkl Lan a odhrnul si měňavý plášť. Ve slábnoucím světle jako by se zjevil z čistého vzduchu.

Perrin leknutím málem upadl a Loial napřímil uši. Ani jeden nezaslechl strážce přicházet.

„Zvyk, který jste nikdy neměli opouštět,“ dodal Lan a vydal se k Moirain a koním. Dokonce i na tak kamenité půdě nebylo jeho kroky téměř slyšet, a jakmile byl o pár kroků dál, díky plášti se zdálo, že podél potoka se pohybuje jen hlava a ruce bez těla.

„Potřebujeme ji, abychom našli Randa,“ prohlásil tiše Perrin „ale nenechám ji, aby mi zase řídila život.“ A znovu se jal zuřivě čistit ryby.

Hodlal ten slib dodržet – opravdu to chtěl – ale během dní, které následovaly, nějakým způsobem, jejž příliš nechápal, zjistil, že s Loialem vaří a poklízejí a dělají všechny ostatní práce, co Moirain napadnou. Dokonce se přistihl, že se jakýmsi záhadným způsobem dostal k tomu, že každý večer odsedlává Aldíb a hřebelcuje ji, zatímco Moirain sedí opodál, zřejmě hluboce zamyšlená.

Loial se tomu poddal jako něčemu nevyhnutelnému, ale Perrin ne. Snažil se odmítnout, odolat, ale bylo to těžké, když ona vždycky pronesla jen zcela rozumný návrh, nic velkého. Jenže vzápětí pokaždé následoval další, stejně rozumný a nijak zvlášť důležitý, a ještě jeden. Prostá síla její osobnosti, síla jejího pohledu způsobovaly, že se nedalo nic namítat. Vždy na něj upřela své tmavé oči ve chvíli, kdy otevíral ústa. Zvednuté obočí naznačovalo, že je hrubý, překvapeně rozevřené oči zase, jak jen může něco namítat proti takové maličkosti, upřený pohled obsahoval vše, co znamenalo být Aes Sedai. A to všechno způsobovalo, že pokaždé zaváhal, a jakmile jednou zaváhal, ztracenou půdu už nikdy nezískal zpátky. Obvinil ji, že na něho používá jedinou sílu, i když si to doopravdy nemyslel, a ona mu na to řekla, ať se nechová jako hlupák. Začal se cítit jako kus železa, které se snaží zabránit kováři, aby z něj ukul kosu.

Pohoří Oparů náhle ustoupilo zalesněnému podhůří Ghealdanu, krajině, která byla sice samý kopec, ale ty nikdy nebyly příliš vysoké. Jeleni, kteří je v horách často ostražitě sledovali, jako by si nebyli jisti, co je to člověk, teď při spatření koní uskakovali z cesty, až se jim bílé ocásky míhaly. Dokonce i Perrin teď jen zřídka zahlédl velké, mourovaté horské kočky, které mizely jako dým. Přicházeli do kraje lidí.

Lan sundal měňavý plášť a častěji se k nim vracel, aby jim oznámil, co leží před nimi. Na mnoha místech byly stromy vykáceny. Brzy se začala objevovat políčka s kamennými zídkami a sedláci orající na úbočí kopců byli dosti častí, když už ne zcela běžní, spolu s lidmi popocházejícími za oráči a rozhazujícími osivo z plachetek, které měli zavěšené přes rameno. Na vrcholcích kopců a hřebenů stály statky a stodoly.

Vlci tu neměli být. Vlci se vyhýbali místům, která obývali lidé, ale Perrin je přesto pořád cítil, neviděný doprovod obkružující skupinku na koních. Perrin začal být netrpělivý. Netrpělivě toužil dostat se do vesnice nebo města, kde by bylo dost lidí, aby to donutilo vlky odejít.

Den poté, co spatřili první pole, právě když se slunce dotklo obzoru za nimi, dorazili do vesnice jménem Jarra, nedaleko hranic s Amadicií.

8

Jarra

Kolem několika úzkých uliček Jarry, vesnice přilípnuté na stráni nad potokem překlenutým nízkým dřevěným můstkem, se tlačily domky z šedého kamene se šikmými střechami. Blátivé ulice byly prázdné, stejně jako svažitá náves. Pouze jakýsi muž zametal schody před jediným místním hostincem s kamennou stájí. Ale vypadalo to, že přednedávnem bylo na návsi hodně lidí. Uprostřed trávníku stálo v kruhu půl tuctu oblouků opletených zelenými větvičkami a ozdobených několika květinami, které bylo možné najít tak brzy zjara. Tráva byla podupaná a byly tu stopy po velkém shromáždění lidí. U jednoho z oblouků ležel zmuchlaný červený ženský šátek, opodál pak pletená dětská čepička, překocená cínová konvice, nedojedené zbytky jídla.

Nad trávníkem se vznášela vůně sladkého vína a perníku, smíchaná s kouřem z půl tuctu komínů a vůní připravované večeře. Perrin na okamžik zachytil ještě jiný pach. Nepoznal, z čeho pochází, byl slabý a tak odporný, až se mu zježily vlasy na hlavě. Pak to zmizelo. Ale mládenec si byl jist, že tudy něco prošlo – něco, co tu být nemělo. Zamnul si nos, aby zahnal i vzpomínku na ten puch. To nemohl být Rand. Světlo, i kdyby opravdu zešílel, to nemohl být on. Nebo ano?

Nade dveřmi do hostince visel vývěsní štít. Muž stojící na jedné noze s rozpřaženými pažemi. Nápis hlásal U Harilinova skoku. Když před nízkou kamennou budovou přitahovali otěže, zametající muž se narovnal a řádně si zívl. Při pohledu na Perrinovy oči sebou trhl, ale když mu již tak vyboulené oči padly na Loiala, málem mu úplně vylezly z důlků. Maje široká ústa a bradu, která ani nestála za zmínku, vypadal trochu jako žába. Kolem něho se vznášel pach nakyslého vína – alespoň Perrin jej cítil. Muž se určitě účastnil oslav.

Teď sebou muž trhl a vzápětí se poklonil s rukou položenou na dvojité řadě dřevěných knoflíků, které měl na kabátci. Očima neustále přejížděl z jednoho na druhého, a pokaždé, když mu zrak padl na Loiala, vyvalil oči o něco víc. – „Vítej, vzácná paní, kéž ti Světlo ozařuje cestu. Vítej, vzácný pane. Přejete si jídlo, pokoje a koupel? Všecičko dostanete, tady, U skoku. Harod, náš hostinský, vede řádný dům. Mně říkají Simion. Jestli budete něco chtít, ptejte se po Simionovi, a on vám to sežene.“ Znovu zívl, přičemž si rozpačitě zakryl ústa a poklonil se, aby to zakryl. „Omlouvám se, vzácná paní. Jedete zdaleka? Slyšeli jste o Velkém hledání? Hledání Valerského rohu? Nebo o falešném Drakovi? Říká se, že v Tarabonu je jeden takový. Nebo snad v Arad Domanu.“

„Tak daleko jsme nebyli,“ poznamenal Lan a seskočil z koně. „Bezpochyby toho víš víc než já.“ Všichni začali sesedat.

„Vy jste tu slavili svatbu?“ ozvala se Moirain.

„Svatbu, vzácná paní? No, my tu teď máme pořád nějaké svatby. Je to jako mor. Všechny v posledních dvou dnech. Nezůstala zde svobodná jediná ženská dost stará, aby pronesla svatební slib, a to nejenom v téhle vesnici, ale na celé míle daleko. No, dokonce i vdova Jorath protáhla starého Banase pod slavobránou, a to oba přísahali, že to už nikdy neudělají. Bylo to jako vír, zachvátilo to úplně všechny. Začala to Rilith, pláteníkova dcera, když požádala kováře Jona, aby si ji vzal, a on je dost starý, aby mohl být jejím otcem. Ten starý hlupák prostě jen sundal zástěru a řekl ano, a ona chtěla, aby slavobránu postavili přímo tady. Zřejmě neslyšela, co se sluší a patří, a všechny ostatní ženy ji podpořily. Od té doby tu máme svatby dnem i nocí. No, nikdo se už dávno pořádně nevyspal.“

„To je vážně zajímavý,“ podotkl Perrin, když se Simion odmlčel, aby mohl znovu zívnout, „ale neviděl jsi mladýho –“

„Je to velice zajímavé,“ skočila mu do řeči Moirain, „a já bych o tom ráda slyšela víc, ale později. Teď bychom rádi dostali pokoje a něco k jídlu.“ Lan kývl na Perrina, jako by mu naznačoval, aby držel jazyk za zuby.

„Ovšem, vzácná paní. Jídlo. Pokoje.“ S pohledem upřeným na Loiala Simion zaváhal. „Budeme muset srazit dvě postele pro –“ Naklonil se k Moirain a ztišil hlas. „Odpusť, vzácná paní, ale – ehm – co je vlastně – zač? Nic ve zlém, samozřejmě,“ dodával spěšně.

Nemluvil však dost tiše a Loial podrážděně zastříhal ušima. „Já jsem ogier! Co sis myslel, že jsem? Trollok?“

Simion před jeho burácivým hlasem ustoupil. „Trollok, vzácný – ehm – pane? No, já jsem dospělý člověk. Já nevěřím pohádkám pro děti. Ehm, říkal jsi ogier? No, ogierové jsou děts– chci říct... to je...“ Zoufale se otočil a zařval směrem ke stáji přilepené k hostinci. „Niko! Patrime! Hosté! Pojďte jim zaopatřit koně!“ Po chvíli se ze stáje vyklátili dva hoši se slámou ve vlasech, zívali a protírali si oči. Simion ukázal ke schodům a uklonil se, zatímco chlapci přebírali koně.

Perrin si přehodil sedlové brašny a svinuté pokrývky přes rameno a do ruky vzal luk. Pak se vydal za Moirain a Lanem dovnitř. Simion šel první a neustále se klaněl. Loial se musel pod překladem hodně sklonit a mezi stropem a hlavou mu zůstávaly tak dvě dlaně. Navíc si pro sebe neustále bručel, že nechápe, proč si na ogiery vzpomíná tak málo lidí. Znělo to jako vzdálené hřmění. Dokonce i Perrin, který šel těsně před ním, rozuměl jen asi polovině slov.

V hostinci bylo cítit pivo, víno, sýr a únava a odněkud zezadu se do šenku linula vůně pečeného skopového. Uvnitř bylo jen pár mužů zhroucených nad svými poháry, jako by se spíš chtěli uložit na lavice a prospat se. V zadní části místnosti kyprá šenkýřka čepovala ze sudu pivo do poháru. Hostinský, v dlouhé bílé zástěře, seděl na vysoké stoličce v rohu a opíral se o zeď. Když skupinka vstoupila, zvedl hlavu a upřel na ně zarudlé oči. Při pohledu na Loiala otevřel úžasem ústa.

„Hosté, mistře Harode,“ oznámil Simion. „Chtějí pokoje. Mistře Harode? To je ogier, mistře Harode.“ Služebná se otočila a při spatření Loiala pustila pohár, který se rozbil. Žádný z unavených mužů u stolků však ani nevzhlédl. Jeden položil hlavu na stůl a začal pochrupovat.

Loial zuřivě zastříhal ušima.

Mistr Harod se pomaloučku postavil a s očima stále upřenýma hlásil nakonec, a vzápětí sebou trhl, jako by sám sebe hlasitou řečí překvapil. „Tím chci říct, vítej, vzácná paní. Vzácní pánové. Odpusťte mi tu nevychovanost. Můžu to omluvit jedině svou únavou, vzácná paní.“ Znovu vrhl zkoprnělý pohled na Loiala a tiše vyslovil: „Ogier?“ Stále se tvářil, že tomu nevěří.

Loial otevřel ústa, ale Moirain ho předešla. „Jak říkal tvůj člověk, milý pane hostinský, chci pokoje pro svou společnost na jednu noc a něco k jídlu.“

„Oh! Ovšem, vzácná paní. Ovšem. Simione, ukaž těmto dobrým lidem moje nejlepší pokoje, aby si mohli odložit. Než se vrátíte, nechám pro vás připravit vynikající jídlo, vzácná paní. Opravdu vynikající.“

„Kdybys ráčila jít za mnou, vzácná paní,“ řekl Simion. „Vzácní pánové.“ Uklonil se směrem ke schodům po straně šenku.

Za nimi jeden z mužů u stolků náhle vyjekl: „Co to, ve jménu Světla, je?“ Mistr Harod začal vysvětlovat, že je to ogier, a v jeho podání to znělo, jako by je znal jako své boty. Většina toho, co Perrin, než vyšel po schodech, zaslechl, byla mýlka. Loial neustále stříhal ušima.

Na druhém poschodí se již ogier málem hlavou dotýkal stropu. V úzké chodbě bylo šero, jen oknem vedle dveří na protějším konci pronikal jasný sluneční paprsek.

„Svíčky jsou v pokojích, vzácná paní,“ rozkládal Simion. „Měl jsem přinést lampu, ale hlava se mi ze všech těch svateb pořád ještě točí. Jestli chcete, pošlu sem někoho, aby zapálil oheň. A samozřejmě budete chtít vodu.“ Otevřel dveře. „Náš nejlepší pokoj, vzácná paní. Nemíváme tu moc – moc cizinců, víte – ale tohle je náš nejlepší.“

„Já si vezmu ten vedle,“ oznámil Lan. Přes rameno měl kromě svých přehozeny i Moiraininy sedlové brašny a pokrývky a také ranec s Dračí zástavou.

„Ó, vzácný pane, to ale vůbec není hezký pokoj. Je tam moc úzká postel. Je přecpaný. Je to spíš pokojík pro služku, jako kdybychom tu někdy měli někoho se služkou. Omlouvám se, vzácná paní.“

„Stejně si jej vezmu,“ prohlásil Lan pevně.

„Simione,“ promluvila Moirain, „mistr Harod nemá rád děti?“

„No, to nemá, vzácná paní. Měl, ale teď nemá. Ono to není moc moudré nemít rád děti Světla, ne když jsme tak blízko hranic. Každou chvíli projíždějí Jarrou, jako by tu žádná hranice nebyla. Ale včera tu došlo k potížím. Spoustě potíží. A navíc ty svatby a tak.“

„Co se stalo, Simione?“

Muž se na ni pronikavě podíval, než odpověděl. Perrin si byl jist, že v šeru si nikdo jiný jeho pronikavého pohledu nevšiml. „Bylo jich asi dvacet, přijeli předevčírem. To tu nebyly žádné potíže. Ale včera... No, tři bělokabátníci přišli a oznámili, že už žádné děti Světla nejsou. Sundali si pláště a prostě odjeli pryč.“

Lan zavrčel. „Bělokabátníci skládají přísahu na celý život. Co udělal jejich velitel?“

„No, on by byl určitě něco udělal, tím si můžeš být jistý, vzácný pane, ale pak další oznámil, že jde pryč hledat Valerský roh. Potom ale jiný řekl, že by měli pronásledovat Draka. Ten zas tvrdil, že pojede na Almothskou pláň, když odjížděl. Pak někteří začali být hrubí na ženy na ulici, říkali věci, které by neměli, a sahali na ně. Ženské křičely a bělokabátníci zase ječeli na ty z nich, co obtěžovali ženy. Takový zmatek jsem ještě neviděl.“

„Copak se je nikdo z vás nesnažil zastavit?“ zeptal se Perrin.

„Vzácný pane, tu sekeru nosíš, jako bys věděl, co s ní, ale není tak snadné postavit se chlapům s meči v plné zbroji a tak, když jediné, s čím umíš zacházet, je koště a motyka. Ti ostatní bělokabátníci, totiž ti, co neodjeli, to zarazili. Skoro došlo na meče. Ale to nebylo to nejhorší. Zešíleli ještě dva další – jestli už nebyli šílení ostatní. Začali blábolit, že Jarra je plná temných druhů. Pokusili se vesnici vypálit – říkali, že to udělají! – a začali se Skokem. Vzadu můžete vidět ohořelá místa, tam, kde s tím začali. Když se je ti ostatní pokoušeli zarazit, vrhli se na ně. Ti, kteří zůstali, nám to pomohli uhasit a ty dva svázali a pak odjeli zpátky do Amadicie. Ještě že jsme se jich zbavili, říkám já, a jestli je už nikdy neuvidíme, tak to pořád bude moc brzo.“

„To bylo hrubé,“ poznamenal Lan, „dokonce i na bělokabátníky."

Simion souhlasně pokyvoval hlavou. „Jak říkáš, vzácný pane. Takhle se ještě nikdy nechovali. Naparovali se tu, to jo. Koukali se na vás přes prsty a strkali nos do věcí, po kterých jim nic nebylo. Ale nikdy neudělali něco takového. Ani zdaleka ne.“

„Už jsou pryč,“ prohlásila Moirain, „a potíže s nimi taky. Jsem si jistá, že tu strávíme klidnou noc.“

Perrin neříkal nic, ale uvnitř jenom vřel. Všechny tyhle svatby a bělokabátníci jsou moc pěkné, ale já bych radši věděl, jestli se tu Rand zastavil a kudy se dal, když odjížděl. Ten pach nemohl zanechat on.

Nechal se Simionem odvést chodbou do dalšího pokoje se dvěma lůžky a stojanem s umyvadlem a potřebami na mytí. Kromě dvou stoliček tu již žádný další nábytek nebyl. Loial se sklonil, aby mohl projít dveřmi. Úzkými okny sem dopadalo sporé světlo. Lůžka byla dost velká, s prostěradly a prošívanými pokrývkami stočenými v nohou, ale slamníky vypadaly hrbolatě. Simion se chvíli přehraboval na krbové římse, než našel svíčku a křesadlo, aby ji mohl zapálit.

„Nechám pro tebe srazit postele, vzácný – ehm – ogiere. Ano, jenom chviličku vydrž.“ Nicméně se nezdálo, že by spěchal, a věnoval se svícnu, jako by ho musel umístit naprosto správně. Perrin měl dojem, že vypadá stísněně.

No, já bych byl mnohem stísněnější, kdyby se bělokabátníci chovali takhle v Emondově Roli. „Simione, neprojížděl tudy nějaký cizinec, tak včera nebo předevčírem? Mladý muž, vysoký, s šedýma očima a narezlými vlasy? Mohl třeba hrát na flétnu, aby si vydělal na večeři a postel.“

„Vzpomínám si na něho, vzácný pane,“ řekl Simion a pořád postrkoval svícen sem a tam. „Přijel včera, hned brzy po ránu. Vypadal hladově, to jo. Včera hrál na flétnu při všech svatbách. Vypadal dobře. Některé ženské si ho nejdřív prohlíželi, ale...“ Simion se odmlčel a úkosem se podíval na Perrina. „Je to tvůj přítel, vzácný pane?“

„Znám ho,“ řekl Perrin opatrně. „Proč?“

Simion zaváhal. „Jen tak, vzácný pane. Byl zvláštní, to je všechno. Občas mluvil sám k sobě, a občas se smál, když nikdo nic neříkal. Včera v noci, aspoň část noci, spal v tomhle pokoji. Uprostřed noci nás všechny vzbudil křikem. Byla to jenom noční můra, ale on už nechtěl zůstat déle. Mistr Harod se ho ani nesnažil moc přemlouvat, po všem tom hluku, co způsobil.“ Simion se opět odmlčel. „Když odjížděl, řekl něco zvláštního.“

„Co?“ chtěl vědět Perrin.

„Řekl, že ho někdo pronásleduje. Řekl...“ Mužík polkl a pomaleji pokračoval. „Říkal, že by ho zabili, kdyby neodešel. ‚Jeden z nás musí zemřít, a já chci, aby to byl on.' To jsou jeho slova.“

„On tím ale nemyslel nás,“ zaburácel Loial. „My jsme jeho přátelé.“

„Ovšem, vzácný – ehm – vzácný ogiere. Ovšemže nemyslel vás. Já – ehm – jsem nechtěl říkat vůbec nic špatného o vašem příteli, ale – ehm – myslím, že je nemocný. Nemá to v hlavě v pořádku, víte.“

„My se o něj postaráme,“ opáčil Perrin. „Proto ho sledujeme. Kudy odjel?“

„Já to věděl,“ řekl Simion a div se nepřetrhl. „Poznal jsem, že mu můžete pomoct, hned jak jsem vás uviděl. Kudy jel? Na východ, vzácný pane. Na východ, jako by měl Temného za patama. Myslíte, že mi ona pomůže? Totiž mému bratrovi? Noam je moc nemocný a máma Roon říká, že se s tím nedá nic dělat.“

Perrin se tvářil bezvýrazně a získal trochu času tím, že šel odložit luk do rohu a pokrývky a sedlové brašny na postel. Potíž byla v tom, že přemýšlení nepomohlo. Podíval se na Loiala, ale pomoc u něj nenalezl. Ogier zděšeně klopil uši a dlouhé obočí mu viselo až na tváře. „Proč si myslíš, že by tvému bratrovi mohla pomoct?“ Hloupá otázka! Správně ses měl zeptat: Co tím myslíš?

„No, jednou jsem byl v Jehannahu, vzácný pane, a viděl jsem tam dvě... dvě ženy, jako je ona. Nemohl bych si ji splíst.“ Skoro šeptal. „Říká se, že můžou i oživit mrtvé, vzácný pane.“

„Kdo to ještě ví?“ zeptal se Perrin ostře a Loial zároveň řekl: „Jestli je tvůj bratr mrtvý, tak už se nedá nic dělat.“

Muž s žabí tváří se nervózně podíval z jednoho na druhého a pak vyhrkl: „Nikdo kromě mě to neví, vzácný pane. Noam není mrtvý, vzácný ogiere, jenom nemocný. Přísahám, že nikdo jiný ji nepoznal. Dokonce ani mistr Harod nebyl za celý život dál než na dvacet mil. A Noam je vážně nemocný. Poprosil bych ji sám, ale kolena by se mi třásla tak, že by mě ani neuslyšela. Co kdyby se urazila a srazila mě bleskem? A co kdybych se mýlil? To není jen tak, obvinit ženu bez... chci říct... ehm...“ Zvedl ruce, napůl prosebně, napůl v obraně.

„Nic neslibuju,“ prohlásil Perrin, „ale promluvím s ní. Loiale, proč se Simionem nezůstaneš, dokud nepromluvím s Moirain?“

„Jistě,“ zahřměl ogier. Simion sebou trhl, když mu na rameno dopadla Loialova ruka. „Ukáže mi pokoj a popovídáme si. Pověz, Simione, co víš o stromech?“

„S-s-stromech, v-vzácný ogiere?“

Perrin už na nic nečekal. Vyběhl do tmavé chodby a zaklepal na Moiraininy dveře. Málem nepočkal, až ho pozve dál, a už se hrnul do dveří.

Ve světle půl tuctu svící bylo vidět, že nejlepší pokoj U skoku není nic moc, i když lůžko mělo sloupky podepřená nebesa a slamník vypadal lépe než Perrinův. Na podlaze ležel kus koberce a místo stoliček tu byla dvě čalouněná křesílka. Kromě toho se pokoj nijak nelišil od Perrinova. Moirain s Lanem stáli před vyhaslým krbem, jako by právě cosi probírali, a Aes Sedai nevypadala potěšeně, že je někdo vyrušuje. Strážce se tvářil jako socha.

„Rand tady byl, opravdu,“ začal Perrin. „Ten chlapík Simion si na něho vzpomněl.“ Moirain sykla.

„Řekli jsme vám, abyste drželi jazyk za zuby,“ zavrčel Lan.

Perrin se před strážcem odhodlaně rozkročil. Bylo to snazší než čelit zamračené Moirain. „Jak bychom mohli něco zjistit, kdybychom se neptali? To mi řekněte. Odjel včera v noci, jestli vás to zajímá. Mířil na východ. A mluvil o tom, že ho někdo pronásleduje a chce ho zabít.“

„Na východ.“ Moirain kývla. Naprosto klidný hlas byl v protikladu s jejím nesouhlasným výrazem. „To je dobré vědět, i když pokud má namířeno do Tearu, jinam jet nemohl. Byla jsem si docela jistá, že tu byl, ještě dřív, než jsme slyšeli o těch bělokabátnících. Ti to jenom potvrdili. Rand má úplnou pravdu v jedné věci, Perrine. Nevěřím, že jsme jediní, kdo se ho snaží najít. A jestli oni zjistí, že jsme tu, pokusí se nás zastavit. I bez toho máme starostí nad hlavu, abychom ho dostihli. Musíš se naučit držet jazyk za zuby, dokud ti neřeknu, že můžeš mluvit.“

„Bělokabátníci?“ vyjekl Perrin nevěřícně. Držet jazyk za zuby? Ať shořím, to tedy budu! „Jak ti mohli prozradit –? To Randovo šílenství. Je nakažlivý!"

„Jeho šílenství ne,“ uklidňovala ho Moirain, „do skutečného šílenství má ještě hodně daleko. Perrine, on je nejsilnějším ta’veren od věku pověstí. Včera v téhle vesnici se vzor... pohnul a vytvaroval kolem něho, jako když se hlína vytvaruje na kadlubu. Ty svatby, bělokabátníci, to stačilo, aby bylo jasné, že tu Rand byl, každému, kdo umí naslouchat.“

Perrin se zhluboka nadechl. „A tohle najdeme všude? Světlo, jestli po něm jdou nějací zplozenci Stínu, můžou ho sledovat stejně snadno jako my.“

„Možná,“ utrousila Moirain. „A možná taky ne. Nikdo nezná ta’veren, tak silné, jako je Rand.“ Na chvíli ji zřejmě rozzlobilo, že nic neví. „Artuš Jestřábí křídlo byl nejsilnější ta’veren, o jakém se dochovaly zprávy. A Jestřábí křídlo nebyl ani zdaleka tak silný jako Rand."

„Vypráví se,“ ozval se Lan, „že byly doby, kdy lidé ve stejné místnosti s Artušem mluvili pravdu, když chtěli zalhat, a dělali rozhodnutí, o kterých ani nevěděli, že o nich uvažují. Časy, kdy každé otočení karet, každý vrh kostkami skončil tak, jak si přál. Ale docházelo k tomu jen občas.“

„Chceš říct, že nevíš,“ zavrčel Perrin. „Mohl by nechat stopu ze sňatků a šílených bělokabátníků až do Tearu.“

„Chci říct, že tolik se ví,“ prohlásila ostře Moirain. Tmavýma očima po Perrinovi šlehla jako bičem. „Vzor se jemně tká kolem ta’veren, a ostatní mohou sledovat tvar těch vláken, pokud vědí, kam se dívat. Dávej si pozor na jazyk, abys nevyzradil příliš z toho, co víš.“

Perrin proti své vůli svěsil ramena, jako by ho opravdu uhodila. „No, radši bys měla být ráda, že jsem tentokrát pusu otevřel. Simion ví, že jsi Aes Sedai. Chce, abys mu vyléčila bratra Noama. Je nemocný. Kdybych s ním nepromluvil, nikdy by nenašel odvahu tě požádat, ale mohl by začít mluvit mezi svými přáteli.“

Lan zachytil Moirainin pohled a na chvíli se ti dva dívali na sebe. Strážce náhle připomínal vlka připraveného skočit. Nakonec Moirain zavrtěla hlavou. „Ne,“ řekla.

„Jak si přeješ. Je to tvoje rozhodnutí.“ Lan mluvil, jako by je považoval za nesprávné, ale jeho napětí opadlo.

Perrin na ně zíral. „Snad jste nemysleli na... Simion by to nemohl nikomu prozradit, kdyby byl mrtvý, co?“

„Nezemře skrze to, co udělám,“ řekla Moirain. „Ale nemohu a neslibuji, že tomu tak bude vždy. Musíme najít Randa, a já v tom hodlám uspět. Bylo to pro tebe dost jasné?“ Perrin, který nedokázal uhnout očima, se nevzmohl na odpověď. Moirain kývla, jako by jeho mlčení bylo dostatečnou odpovědí. „Teď mě odveď za Simionem.“

Dveře do Loialova pokoje byly otevřené a do chodby se linulo světlo svící. Dvě lůžka v pokoji byla přiražená k sobě a Loial se Simionem seděli na okraji jednoho z nich. Mužík bez brady vzhlížel k Loialovi s otevřenými ústy a uchváceným výrazem.

„Ó ano, državy jsou krásné,“ říkal právě ogier. – „Pod velkými stromy je takový klid. Vy lidé možná máte své války a sváry, ale v državě nic nenarušuje její mír. Staráme se o stromy a žijeme v souladu...“ Když zahlédl Moirain s Lanem a Perrinem za ní, odmlčel se.

Simion se vyškrábal na nohy, uklonil se a couval, dokud nenarazil na protější zeď. „Ehm... vzácná paní... Ehm... ehm...“ Přitom neustále kýval hlavou jako loutka na provázku.

„Ukaž mi svého bratra,“ nařídila mu Moirain, „a já udělám, co budu moci. Perrine, půjdeš s námi, protože tento dobrý muž mluvil nejdřív s tebou.“ Lan zvedl obočí a Moirain zavrtěla hlavou. „Kdybychom šli všichni, mohli bychom na sebe přilákat pozornost. Perrin mě ochrání.“

Lan váhavě kývl a pronikavě se podíval na Perrina. „Ať tomu tak je, kováři. Jestli se jí něco stane...“ Jeho slib dokončily místo slov studené modré oči.

Simion sebral svíci, vyběhl do chodby a neustále se klaněl, takže se na stěně roztančily stíny. „Tudy – ehm – vzácná paní. Tudy.“ Za dveřmi na konci chodby vedlo dolů do uzoučké uličky mezi hostincem a stájemi schodiště. Noc zdusila svíčku, takže byla vidět jenom poblikávající tečka. Na hvězdami poseté obloze visel dorůstající měsíc a vydával dost světla, aby to Perrinovi stačilo. Napadlo ho, kdy už Moirain konečně řekne Simionovi, aby se přestal klanět, ale ona to neudělala. Aes Sedai proplula kolem držíc si suknice, aby si je neušpinila v blátě, jako by tmavý průchod byl palácovou chodbou a ona královnou. Ochladilo se, noc v sobě stále nesla ozvěnu ustupující zimy.

„Tudy.“ Simion je zavedl do malé kůlny za stájí a spěchal k nezamčeným dveřím. „Tudy,“ ukazoval. „Támhle, vzácná paní. Můj bratr. Noam.“

Zadní část kůlny byla přehrazena prkny, která sem byla zřejmě nastavěna dost narychlo. Hrubé dveře z prkýnek byly zamčené pevným železným zámkem. Za prkennou ohradou ležel na slámě na břiše jakýsi muž. Byl bos a košili a spodky měl rozervané, jako by si je snažil sundat, aniž by věděl jak. V kůlně se vznášel pach nemytého těla, který podle Perrina nemohl uniknout ani Simionovi a Moirain.

Noam zvedl hlavu a mlčky, bez zájmu se na ně zadíval. Nic na něm nenaznačovalo, že je Simionovým bratrem – například měl bradu a byl velký, s mohutnými rameny – to ale Perrinem neotřáslo, nýbrž to, že na ně Noam upřel oči barvy leštěného zlata.

„Mluví nesmysly už skoro rok, vzácná paní, říká, že může... že může mluvit s vlky. A ty jeho oči...“ Simion mrkl na Perrina. „No, mluvil o tom, když měl upito. Každý se mu smál. Pak, asi před měsícem, nepřišel do města. Šel jsem se podívat, co se děje, a našel jsem ho – takhle.“

Perrin se opatrně a neochotně natáhl k Noamovi, jako by byl vlkem. Běhat lesem s chladným větrem v nozdrách. Rychle vyrazit z úkrytu a přehryznout podkolenní šlachy. Okusit krev, hustou na jazyku. Zabít. Perrin se odtrhl, jako by ucukl od ohně, a uzavřel se před druhým mužem. To vlastně ani nebyly myšlenky, jen zmatená směs přání, obrazů, částečně vzpomínek, částečně tužeb. Bylo v tom ale hodně vlčího, vlastně víc než čeho jiného. Perrin se rukou opřel o stěnu, aby neupadl. Podlamovala se mu kolena. Světlo, pomoz mi!

Moirain položila ruku na zámek.

„Mistr Harod má klíč, vzácná paní. Nevím, jestli by –“

Moirain zatáhla a zámek se rozskočil. Simion na ni zíral s otevřenými ústy. Moirain stáhla zámek z řetězu a mužík bez brady se otočil k Perrinovi.

„Je to bezpečné, vzácný pane? Je to můj bratr, ale pokousal mámu Roon, když se mu snažila pomoct, a... zabil krávu. Zubama,“ dokončil slabě.

„Moirain,“ řekl Perrin. „Ten muž je nebezpečný.“

„Všichni muži jsou nebezpeční,“ opáčila chladným hlasem Aes Sedai. „Teď mlč.“ Otevřela dveře a vstoupila. Perrin zadržel dech.

Když udělala první krok, Noam ohrnul rty, vycenil zuby a začal vrčet. Vrčení sílilo, až se celý třásl. Moirain si toho nevšímala. Noam stále vrčel a plazil se před Moirain slámou dozadu, až se dostal do rohu. Nebo ho tam dostala ona.

Aes Sedai si klidně pomalu klekla a uchopila jeho hlavu do dlaní. Noam zavrčel hlasitěji, ale než se Perrin stačil pohnout, vrčení se změnilo v kňučení. Moirain dlouho držela Noamovu hlavu v dlaních a pak ho stejně klidně pustila a vstala. Perrinovi se stáhlo hrdlo, ale muž ve slámě se za ní jen díval. Moirain otevřela dvířka, vrátila zámek zpátky, ale se zamykáním se neobtěžovala – a Noam se s vrčením vrhl proti dřevěným mřížím. Hryzal do nich a vrhal se proti nim vší silou, snažil se mezi ně vecpat hlavu a neustále vrčel a štěkal.

Moirain si pevnou rukou a s nečitelným výrazem smetla slámu ze suknice.

„Ty teda umíš riskovat,“ vydechl Perrin. Aes Sedai se na něho podívala – vyrovnaným, vědoucím pohledem – a on sklopil oči. Žluté oči.

Simion hleděl na svého bratra. „Můžeš mu pomoct, vzácná paní?“ zeptal se ochraptěle.

„Je mi líto, Simione,“ řekla Moirain.

„Nemůžeš něco udělat, vzácná paní? Prostě jen něco? Jednu z těch," – ztišil hlas, až šeptal – „věcí, co Aes Sedai dělají?“

„Léčení není zase tak jednoduché, Simione, a vychází z léčeného stejně jako z léčitelky. – Tady už není nic, co by připomínalo Noama, on si vůbec nepamatuje, že kdy byl člověkem. Neexistuje mapa, která by mu ukázala cestu zpátky, a nezůstalo nic, co by se na tu cestu vydalo. Noam je pryč, Simione.“

„On – jen tak divně mluvil, vzácná paní, když se víc napil. On jen...“ Simion si přejel rukou přes oči a zamrkal. „Děkuju, vzácná paní. Vím, žes udělala, cos mohla.“ Moirain mu položila ruku na rameno, zamumlala pár uklidňujících slov a vyšla z přístřešku.

Perrin věděl, že by měl jít za ní, ale ten muž – ten, jenž kdysi býval mužem – hryzající do dřevěných mříží, ho zadržel. Perrin rychle přikročil a sám sebe překvapil, když sundal zámek z kroužku. Zámek to byl dobrý, práce kovářského mistra.

„Vzácný pane?“

Perrin hleděl na zámek ve své ruce a na muže v kleci. Noam přestal kousat do latěk a lapaje po dechu ostražitě Perrina sledoval. Několik zubů měl ulomených.

„Můžeš ho tu nechat napořád,“ řekl Perrin, „ale – já nemyslím, že by se to někdy spravilo.“

„Jestli odsud odejde, vzácný pane, tak umře.“

„Umře tady i venku, Simione. – Ale venku bude alespoň volný a šťastný, jak jen ještě může být šťastný. Už to není tvůj bratr, ale ty se musíš rozhodnout. Můžeš ho tu nechat, aby ho sem chodili lidi okukovat, nechat ho, aby se až do smrti musel dívat na mříže klece. Vlka nemůžeš nechat v kleci, Simione, nebo pak nemůžeš čekat, že bude šťastný. Nebo že bude žít zvlášť dlouho.“

„Ano,“ řekl Simion pomalu. „Ano, chápu.“ Zaváhal, pak kývl a trhl hlavou směrem ke dveřím do přístřešku.

To Perrinovi stačilo. Otevřel dveře a ustoupil stranou.

Noam na chvíli jen zíral na otvor. – Pak vyrazil z klece. Běžel sice po čtyřech, ale dost rychle. Vyběhl ven z klece, ven z kůlny a pryč do noci. Světlo nám oběma pomáhej, pomyslel si Perrin.

„Asi pro něho bude lepší, když bude volný.“ Simion se otřásl. „Ale nevím, co na to řekne mistr Harod, až zjistí, že jsou dveře otevřené a Noam pryč.“

Perrin zavřel dveře. Velký zámek zvučně cvakl, když jej zavíral. „Ať se trochu diví.“

Simion se uchechtl, ale rychle přestal. „Něco z toho udělá. Oni všichni. Někteří z nich říkají, že se Noam proměnil ve vlka – se srstí a tak! – když pokousal mámu Roon. Není to pravda, ale oni to tvrdí.“

Perrin se zachvěl a opřel se hlavou o dveře do klece. Možná nemá srst, ale je to vlk. Je to vlk, ne člověk. Světlo, pomoz mi.

„Neměli jsme ho tady pořád,“ ozval se náhle Simion. „Byl v domě mámy Roon, ale když přišli ti bělokabátníci, tak ho s mistrem Harodem převedli sem. Bělokabátníci mají pokaždý, co sem přijedou, seznam temných druhů, které hledají. To ty Noamovy oči, víš. Jedno ze jmen, co ti bělokabátníci měli na seznamu, bylo Perrin Aybara, kovář. Tvrdili, že má žluté oči a běhá s vlky. Takže chápeš, proč jsem nechtěl, aby se o Noamovi dozvěděli.“

Perrin otočil hlavu, aby přes rameno viděl na Simiona. „Myslíš, že ten Perrin Aybara je temný druh?“

„Temnému druhovi by bylo jedno, jestli můj bratr umře v kleci. Musela tě najít dost brzo potom, co se to stalo. Včas, aby ti mohla pomoct. Škoda, že do Jarry nepřijela už před pár měsíci.“

Perrin se zastyděl, že toho muže kdy přirovnal k žábě. „A já bych si přál, aby pro něj byla mohla něco udělat.“ Ať shořím, přál bych si, aby mohla. Náhle mu došlo, že o Noamovi musela vědět celá vesnice. O jeho očích. „Simione, byl bys tak hodný a přinesl mi do pokoje něco k jídlu?“ Mistr Harod a ostatní lidé možná předtím byli příliš zaujati pohledem na Loiala a jeho očí si nevšimli, ale určitě by si jich všimli, kdyby jedl v šenku.

„Jistě. A ráno taky. Nemusíš vůbec chodit dolů, dokud nebudete připravení odjet.“

„Jseš dobrej chlap, Simione. Dobrej chlap.“ Simion se zatvářil tak potěšeně, že se Perrin znovu zastyděl.

9

Vlčí sny

Perrin se zadem vrátil do pokoje a po chvíli za ním přišel Simion se zakrytým podnosem. Látka sice nezadržela vůni pečeného skopového, fazolí, tuřínu a čerstvě napečeného chleba, ale Perrin zůstal ležet na posteli a hleděl do bíle omítnutého stropu, až se vůně poněkud vytratila. Hlavou mu nestále táhly obrazy s Noamem. Noam hryzající dřevěné plaňky. Noam běžící do noci. Snažil se myslet na výrobu zámků, na pomalé kalení a tvarování oceli, ale nefungovalo to.

Nevšímaje si podnosu, vstal a vydal se do pokoje za Moirain. Ta odpověděla na zaklepání: „Pojď dál, Perrine.“

Na okamžik mu v duchu vyvstaly všechny ty příběhy o Aes Sedai, ale on je zahnal a otevřel dveře.

Moirain byla sama – za což byl vděčný – seděla, na koleni měla položený kalamář a psala cosi do malé, v kůži vázané knížečky. Aniž se na něho podívala, zašpuntovala kalamář a otřela ocelovou špičku pera do kousíčku pergamenu. V krbu hořel oheň.

„Už nějakou dobu tě čekám,“ pravila. „Zatím jsem o tom s tebou nemluvila, protože jsi to očividně nechtěl. Ale po dnešku... Co chceš vědět?“

„Tohle mě čeká?“ zeptal se Perrin. „Skončím takhle?“

„Možná.“

Perrin čekal, co řekne dál, ale ona jenom uložila pero a kalamář do malé truhličky z růžového dřeva a pak foukala na zápis, aby dřív uschl. „To je všechno? Moirain, nedávej mi ty vyhýbavý odpovědi, jak to Aes Sedai dělají. Jestli o tom něco víš, tak mi to řekni. Prosím."

„Vím toho málo, Perrine. Když jsem hledala v knihách a rukopisech, které si sehnaly kvůli svým výzkumům dvě moje přítelkyně, našla jsem kopii zlomku knihy z věku pověstí. Psalo se tam o... podobné situaci, v jaké se nacházíš ty. Je to možná jediná kopie na celém světě a nebylo tam příliš mnoho informací.“

„A co tam stálo? Cokoliv je víc než to, co vím teď. Ať shořím, dělal jsem si starosti, že se Rand zblázní, ale nikdy mě nenapadlo, že bych si je měl spíš dělat kvůli sobě.“

„Perrine, dokonce i ve věku pověstí toho o téhle záležitosti nevěděli moc. Ať už to psal kdokoliv, zřejmě si ta žena nebyla jistá, je-li to jen báchorka či pravda. A nezapomínej, že já viděla jenom zlomek. Napsala tam, že někteří z těch, co mluvili s vlky, se ztratili, že to, co bylo lidské, zcela pohltilo vlčí bytí. U některých. Jestli myslela jednoho z deseti nebo pěti nebo devíti, to já nevím.“

„Můžu je zahnat. Nevím, jak to dělám, ale můžu je jednoduše přestat poslouchat. Pak je prostě neslyším. Pomůže to?“

„Mohlo by.“ Moirain si ho prohlížela a další slova zřejmě volila velice pečlivě. „Ona tam většinou psala o snech. Sny pro tebe mohou být nebezpečné, Perrine.“

„To už jsi jednou říkala. Co tím myslíš?“

„Podle ní vlci žijí částečně v tomto světě a částečně ve světě snů."

„Ve světě snů?“ podivil se Perrin.

Moirain se na něho pronikavě zadívala. „To jsem řekla, a to taky ta žena napsala. To, jak vlci mluví mezi sebou, jak mluví s tebou, je nějakým způsobem spojeno právě s tím světem snů. Netvrdím, že vím jak.“ Odmlčela se a lehce se zamračila. „Z toho, co jsem četla o Aes Sedai, kteří měli nadání zvané snění, tak snílkové občas mluvili o tom, že se ve snech setkali s vlky, dokonce jim snad ti vlci dělali průvodce. Obávám se, že se musíš naučit být stejně opatrný ve spánku, jako když jsi vzhůru, jestli se chceš vlkům vyhnout. Pokud se tak rozhodneš.“

„Pokud se tak rozhodnu? Moirain, já nehodlám skončit jako Noam. To teda ne!“

Moirain si ho zvědavě prohlížela a pomalu zavrtěla hlavou. „Mluvíš, jako by ses mohl pokaždé rozhodnout sám, Perrine. Ty jsi ta’veren, nezapomínej.“ Perrin se k ní obrátil zády a zadíval se do tmy za okny, ale ona pokračovala. „Možná proto, že jsem věděla, co je Rand zač, jak silný ta’veren je, nedávala jsem pozor na ostatní ta’veren, které jsem s ním našla. Tři ta’veren v jedné vesnici, všichni narození v rozmezí několika týdnů? O tom jsem ještě nikdy neslyšela. Možná ty – a Mat – máte ve vzoru předurčenou větší úlohu, než jsme já nebo ty předpokládali.“

„Já ve vzoru nechci žádnou úlohu," vrčel Perrin. „A jestli zapomenu, že jsem člověk, tak tam ani žádnou mít nemůžu. Pomůžeš mi, Moirain?“ Těžko se mu to vyslovovalo. Co když to znamená, že bude muset použít jedinou sílu? Nezapomněl bych pak raději na to, že jsem člověk? „Pomůžeš mi – abych se neztratil?“

„Jestli tě dokážu udržet pohromadě, tak ano. Tohle ti slibuji, Perrine. Ale neohrozím kvůli tomu zápas se Stínem. To musíš pochopit.“

Když se k ní Perrin otočil, upřeně si ho prohlížela. A jestli pro mě tvůj zápas znamená, že zítra skončím v hrobě, uděláš to taky? Mrazilo ho z pomyšlení, že by to Moirain opravdu udělala. „Cos mi zase neřekla?“

„Nebuď tak nedočkavý, Perrine,“ odtušila Aes Sedai chladně. „Netlač na mne víc, než považuji za únosné.“

Než položil další otázku, Perrin zaváhal. „Mohla bys pro mě udělat to, co pro Lana? Můžeš odstínit mý sny?“

„Já už jednoho strážce mám, Perrine.“ Koutky rtů se jí zvlnily téměř v úsměvu. „A jeden mi bohatě stačí. Já jsem z modrého adžah, ne ze zeleného.“

„Víš, co myslím. Já strážcem být nechci.“ Světlo, spojit se na zbytek života s Aes Sedai? To je stejně špatné jako vlci.

„To by ti nepomohlo, Perrine. Sny lze odstínit pouze zvenčí. Nebezpečí tvých snů však leží uvnitř.“ Opět otevřela knížečku. „Měl by ses prospat,“ propustila ho. „Sice si musíš dávat na sny pozor, ale také musíš někdy spát.“ Obrátila stránku a mládenec odešel.

Když byl zpátky ve svém pokoji, uvolnil trochu svoje zábrany, jenom maličko, a popustil své smysly. Vlci tam byli pořád, za hranicí vesnice, všude kolem Jarry. Téměř vzápětí byly zábrany zase na místě. „Potřebuju město,“ zamumlal. To je udrží na uzdě. Až najdu Randa. Až dokončím to, co s ním bude třeba dokončit. Nebyl si jist, jak moc ho mrzí, že ho Moirain nemůže zaštítit. Jediná síla nebo vlci, to bylo dilema, před které by neměl být žádný člověk postaven.

Ani nezapálil připravené dřevo a otevřel dokořán obě okna. Dovnitř zavál chladný noční vzduch. Perrin odhodil všechny pokrývky a polštář na podlahu a oblečený si lehl na nerovnou postel. Dokonce se ani nenamáhal hledat pohodlnější pozici. Poslední, co ho napadlo, než usnul, že jestli ho něco může ochránit před hlubokým spánkem a nebezpečnými sny, tak tenhle slamník.

Stál v dlouhé chodbě. Vysoký kamenný strop a stěny se vlhce leskly a míhaly se po nich podivné stíny. Vytvářely pokřivené pruhy, a znehybněly stejně rychle, jako se předtím pohnuly. Světla tu bylo tak málo, že nic nebylo pořádně vidět. Neměl ponětí, odkud se světlo vlastně bere.

„Ne,“ řekl. Pak hlasitěji: „Ne! Tohle je sen. Musím se probudit. Probuď se!“

Chodba se nezměnila.

Nebezpečí. Ta myšlenka byla vlčí, slabá a vzdálená.

„Já se probudím. Probudím!“ Zabušil pěstí do zdi. Bolelo to, ale nic se nezměnilo. Měl však dojem, že jeden z těch vlnitých stínů se po jeho ráně odsunul.

Utíkej, bratříčku. Utíkej.

„Hopsale?“ zeptal se užasle. Byl si jist, že zná vlka, jehož myšlenky právě zachytil. Hopsal, který tolik záviděl orlům. „Hopsal je mrtvý!“

Utíkej!

Perrin se rozběhl a jednou rukou si přidržoval sekeru, aby ho netloukla do nohy. Neměl potuchy, kam běží ani proč, ale naléhavost Hopsalovy zprávy nemohl přejít. Hopsal je mrtvý, říkal si v duchu. Je mrtvý! Ale přesto utíkal.

Objevily se další chodby, křižující tu, po níž běžel, v podivných úhlech, občas stoupaly, občas vedly dolů. Žádná se však na pohled nijak nelišila od té, co jí utíkal. Vlhké kamenné stěny byly holé, bez dveří, jen se stíny.

Doběhl k další křižovatce a zastavil. Stál tam muž a nejistě na něho pomrkával. Měl zvláštní střih kabátce i spodků, kabátec se mu v pase rozšiřoval a široké nohavice měl přehrnuté přes okraj vysokých bot. Kabátec i nohavice byly žluté, boty o odstín světlejší.

„Tohle už nevydržím,“ řekl ten muž a mluvil k sobě, ne k Perrinovi. Měl zvláštní přízvuk, mluvil rychle a ostře. „Nejenže se mi teď zdá o kmánech, ale ke všemu ještě o cizích kmánech, soudě podle šatů. Zmiz z mých snů, chasníku!“

„Kdo jsi?“ zeptal se Perrin. Muž zvedl obočí, jako by se ho to dotklo.

Stíny kolem nich se kroutily. Jeden se na jednom konci oddělil od stropu, snesl se dolů a dotkl se mužova temene. Jako by se mu zapletl do vlasů. Muži se rozšířily oči a pak se vše událo nesmírně rychle. Stín se s trhnutím vrátil ke stropu o dva a půl sáhu výš a vlekl s sebou cosi světlého. Perrinovi dopadlo na obličej něco vlhkého. Vzduch prořízl pronikavý výkřik.

Perrin stál jako přimrazený a zíral na zakrvácenou postavu ve žlutých šatech, ječící a svíjející se na podlaze. Nevědomky zvedl oči k té světlé věci, která se kývala pod stropem jako prázdný pytel. Část už pohltil stín, ale Perrin bez obtíží poznal lidskou kůži, zřejmě celou a neporušenou.

Stíny kolem něho vzrušeně zatančily a Perrin vyrazil dál pronásledován křikem umírajícího. Pruhy stínů se lehce vlnily a sledovaly ho.

„Změň se, zatraceně!“ zařval Perrin. „Vím, že je to jenom sen! Světlo tě spal, změň se!“

Na stěnách mezi zlatými stojacími svícny s tucty svící visely barevné nástěnné koberce. Světlo svící ozařovalo bílé kachle na podlaze a strop pomalovaný nadýchanými obláčky a poletujícími roztodivnými ptáčky. Kromě mihotajících se plamenů se v chodbě, táhnoucí se, kam až oko dohlédlo, ani v úzkých lomených obloucích z bílého kamene ve stěnách, nic nehýbalo.

Nebezpečí. Zpráva byla ještě slabší než předtím. A naléhavější, pokud to ještě vůbec bylo možné.

Perrin, sekeru pohotově, opatrně vykročil do chodby a tiše si říkal: „Probuď se. Probuď se, Perrine. Když víš, že je to sen, tak se to změní, nebo se probudíš. Probuď se, zatraceně!“ Chodba zůstala pevná jako kterákoliv jiná chodba.

Perrin dorazil k prvnímu z lomených bílých oblouků. Vedl do ohromné místnosti, která sice zřejmě neměla okna, zato nábytek tu byl drahocenný jako v paláci, všechen vyřezávaný a zlacený a vykládaný slonovinou. Uprostřed místnosti stála jakási žena a mračila se do odřeného rukopisu, jenž ležel otevřený na stole. Žena s černými vlasy, černýma očima, oděná v běli a stříbře.

Perrin ji poznal ve chvíli, kdy zvedla hlavu a podívala se na něj. Ženě se strachem a hněvem rozšířily oči. „Ty! Co tu děláš? Jak ses –? Zničíš věci, které si ani neumíš představit!“

Náhle se prostor jako by zploštil, jako kdyby se Perrin náhle díval na obraz pokoje. Vypadalo to, jako kdyby se plochý obraz otáčel na bok, až z něj zbyla jen jasná kolmá čára uprostřed temnoty. Čára se bíle zableskla a zmizela. Zůstala po ní jen temnota černější než nejtemnější čerň.

Kachle na podlaze náhle ostře končily těsně před Perrinovými botami. Jak se díval, bílé okraje se rozpouštěly do černi jako písek smývaný vodou. Perrin spěšně ustoupil.

Utíkej.

Perrin se obrátil a tam stál Hopsal, velký vlk, prošedivělý a zjizvený. „Ty jsi mrtvý. Viděl jsem tě umírat. Cítil jsem tě umírat!“ Mysl mu zaplavila zpráva.

Utíkej, honem! Tady nesmíš být. Nebezpečí. Velké nebezpečí. Horší než všichni Nezrození. Musíš jít. Běž hned! Hned!

„Jak?“ vykřikl Perrin. „Chci odejít, ale jak?“

Běž! Hopsal s vyceněnými zuby skočil Perrinovi po krku.

S přidušeným výkřikem se Perrin posadil na posteli a ruce si přitiskl k hrdlu, aby zastavil tok krve. Ucítil jen neporušenou kůži. Úlevou polkl, ale vzápětí se prstem dotkl vlhké skvrny.

Málem upadl, jak se rychle hrabal z postele. Doklopýtal ke stojanu s umyvadlem, a jak se snažil nalít si vodu, polil i všechno kolem. Když si opláchl obličej, voda se zbarvila dorůžova. Zrůžověla krví toho zvláštně oblečeného muže.

Na kabátci a spodcích měl Perrin další tmavé skvrny. Strhl si oděv a odhodil jej do kouta. Už se těch šatů nechtěl ani dotknout. Simion je může spálit.

Okno se rozlétlo závanem větra. Perrin, třesa se jen v košili a spodním prádle, se posadil na podlahu a opřel se o postel. Tohle by mělo být dost nepohodlné. Myšlenky měl plné hořkosti, starostí a strachu. A odhodlání. Tomuhle se prostě nepoddám.

Ještě když usínal, třásl se. Upadl do polospánku, v němž si matně uvědomoval pokojík kolem a zimu. Ale ošklivé sny, které se mu zdály, byly lepší než některé jiné.

Rand se té noci choulil pod stromy a díval se, jak se k jeho skrýši blíží mohutný černý pes. Bolel ho bok, ta rána, kterou ani Moirain nedokázala vyléčit, ale nevšímal si toho. Měsíc vydával jen tak tak dost světla, aby vůbec psa zahlédl. Kdyby Rand stál, sahalo by mu zvíře do pasu, mělo silný krk a velkou hlavu a zuby se mu ve tmě leskly jako vlhké stříbro. Hafan zavětřil a rozběhl se k Randovi.

Blíž, pobízel ho v duchu Rand. Pojď blíž. Tentokrát tvého pána nebude nic varovat. Blíž. Tak je to dobře. Pes byl už jen deset kroků daleko a z hrdla se mu vydralo hluboké zavrčení, když náhle skočil. Rovnou na Randa.

Naplnila ho jediná síla. Něco mu vyskočilo z natažených rukou. Nebyl si jist, co to je. Svazek bílého světla, pevného jako ocel. Tekutý oheň. Na okamžik, zachycen uprostřed toho zvláštního světla, byl pes úplně průsvitný, a pak byl pryč.

Bílé světlo zmizelo, Rand jenom na chvíli ztratil noční vidění. Klesl k nejbližšímu kmeni a kůra mu sedřela obličej. Roztřásl se úlevou a tichým smíchem. Fungovalo to. Světlo mě chraň, tentokrát to fungovalo. Nebylo tomu tak vždycky. Nocí se proháněli další psi.

Jediná síla v něm tepala a žaludek se mu obracel ze špíny, jíž Temný poskvrnil saidín. Na čele mu vyvstal pot i přesto, že vál chladný vítr, a v ústech cítil odpornou pachuť. Chtěl si lehnout a zemřít. Chtěl, aby mu Nyneiva dala některý z těch svých lektvarů, nebo aby ho Moirain vyléčila, nebo... Něco, cokoliv, aby mu přestalo být špatně, až nemohl pořádně dýchat.

Ale saidín ho také naplnil životem, životem a energií a uvědoměním, jež se mísily s nevolností. Život bez saidínu byl jen napodobeninou skutečného života. Cokoliv jiného bylo jen jeho chabou náhražkou.

Ale jestli se ho budu držet, najdou mě. Vystopují mě, najdou mě. Musím dorazit do Tearu. Tam na to přijdu. Jestli jsem Drak, tak tam všechno skončí. A jestli nejsem... Jestli je to všechno lež, tak to všechno skončí taky. Konec.

Váhavě, nekonečně pomalu, přerušil spojení se saidínem, vzdal se jeho objetí, jako by se vzdával dýchání. Noc mu připadala pustá. Stíny ztratily nekonečně jasné hranice a splynuly.

V dálce na západě zavyl pes a jeho rozechvělé vytí se neslo tichou nocí.

Rand zvedl hlavu. Zadíval se tím směrem, jako by toho psa mohl vidět, kdyby se opravdu snažil.

Prvnímu odpověděl druhý pes a ještě dva další, všichni byli někde na západě.

„Pronásledujte si mě,“ prskl Rand. „Pronásledujte si mě, jestli chcete. Já nejsem snadná kořist. Už ne!“

Odstrčil se od stromu, přebrodil mělký ledový potok a pravidelným klusem vyrazil k východu. V botách mu čvachtala studená voda a bolel ho bok, ale on si toho nevšímal. Noc za ním byla opět tichá, ale toho si také nevšímal. Pronásledujte si mě. Já můžu taky lovit. A nejsem snadná kořist.

10

Tajemství

Egwain al’Vereová si na chvílí přestala všímat svých společníků a postavila se ve třmenech, aby dohlédla na Tar Valon v dálce, ale viděla jen cosi nejasného, bíle se lesknoucího v ranním slunci. Muselo to být ostrovní město. Osamělá hora s uraženým vrcholkem, zvaná Dračí hora, zvedající se ze zvlněné pláně, se na obzoru objevila již předešlého odpoledne, a tato hora ležela na levém břehu řeky Erinin naproti Tar Valonu. Byl to přírodní ukazatel, neboť tato hora – jeden rozeklaný špičák trčící z planiny – byla vidět široko daleko na celé míle a bylo snadné se jí vyhnout, jako se jí všichni vyhýbali, i ti, co putovali do Tar Valonu.

Dračí hora byla podle pověstí místem, kde zahynul Luis Therin Rodovrah. A také se o ní mluvilo jinde, týkala se jí mnohá proroctví, většinou varovná. Spousta důvodů držet se dál od jejích černých svahů.

Egwain měla jistě důvod sem přijet, vlastně víc důvodů. Jedině v Tar Valonu mohla dokončit výcvik, který potřebovala, výcvik, který musela mít. Už se nikdy nenechám uvázat na vodítko! Rychle tuto myšlenku zahnala, ale ona se jí zase vrátila z jiného konce. Už nikdy neztratím svou svobodu! V Tar Valonu bude Anaiya pokračovat v rozebírání jejích snů. Aes Sedai v tom bude muset pokračovat, i když nenašla jediný skutečný důkaz, že Egwain je snílek, byť měla tušení. Egwain se ošklivé sny zdávaly od chvíle, kdy opustila Almothskou pláň. Kromě snů o Seanchanech – a z těch se budila celá zbrocená potem – se jí stále častěji zdálo o Randovi. O Randovi utíkajícím. Utíkajícím před něčím, ale také k něčemu.

Znovu upřela zrak k Tar Valonu. Tam bude Anaiya. A snad také Galad. Proti své vůli se začervenala a rychle mladého muže vyhnala z hlavy. Mysli na počasí. Mysli na cokoliv jiného. Světlo, ale že se oteplilo.

Tak časně na jaře, kdy lidé měli zimu ještě čerstvě v paměti, měla Dračí hora stále sněhovou čepičku, ale v podhůří už sníh roztál. Mezi matnou hnědí loňských stébel již tu a tam prorážely rané výhonky, a kde na nízkých pahorcích rostly stromy, objevovala se první červeň nalévajících se pupenců. Po zimě strávené na cestách, kdy je občas na dlouho uvěznila vánice ve vesnici či v táboře a kdy se občas ploužili hlubokým sněhem, sahajícím koním až po břicho, takže od úsvitu do soumraku urazili méně, než by ušla pěšky v lepším počasí za dopoledne, ji pohled na první náznaky jara potěšil.

Odhrnula si těžký vlněný plášť, zase se posadila do sedla s vysokými rozsochami a netrpělivě si uhladila suknice. V tmavých očích se jí zračilo znechucení. Šaty, které si sama pomocí jehly a nitě upravila k jízdě na koni, na sobě měla již příliš dlouho, ale jediné další byly ještě špinavější. A stejné barvy, jako ty, co měla na sobě. Byly to tmavošedé šaty uvázané. Před mnoha týdny, když se vydávali na cestu k Tar Valonu, si mohla vybrat jedině mezi tmavošedými nebo žádnými šaty.

„Přísahám, Belinko, že už nikdy na sebe nevezmu šedou,“ oznámila své kosmaté kobylce a poplácala ji po krku. Ne že bych po návratu do Bílé věže měla moc na vybranou, pomyslela si. Ve věži nosily všechny novicky bílou.

„Už zase mluvíš sama se sebou?“ ozvala se Nyneiva a navedla svého valacha blíž. Obě ženy byly stejně velké i podobně oblečené, ale díky rozdílné výšce jejich koní byla vědma z Emondovy Role o hlavu vyšší než Egwain. Nyneiva se teď mračila a tahala se za silný tmavý cop, který měla přehozený přes rameno, což dělala vždy, když měla starosti, nebo se chystala k něčemu, co bylo i na ni obzvlášť umíněné. Prsten s Velkým hadem ji označoval jako přijatou novicku, byť ne ještě Aes Sedai, čemuž však byla o hodný kus blíž než Egwain. „Radši bys měla dávat pozor.“

Egwain spolkla hněvivou odpověď, kterou měla na jazyku, totiž že vyhlížela Tar Valon. Copak si myslela, že stojím ve třmenech, protože se mi nelíbí sedlo? Nyneiva zřejmě až příliš často zapomínala, že již není vědmou v Emondově Roli a Egwain že již není dítětem. Ale ona má ten prsten a já ne – zatím? – a to pro ni znamená, že se vlastně nic nezměnilo!

„Přemýšlíš, jak asi Moirain zachází s Lanem?“ zeptala se sladce a na okamžik ji velice potěšilo, když si Nyneiva škubla za cop. Radost ji ale rychle přešla. Jedovaté poznámky obvykle nedělala, a věděla, že city, které Nyneiva ke strážci chová, připomínají klubka příze poté, co se do košíku dostalo kotě. Ale Lan nebyl kotě a Nyneiva s ním bude muset něco udělat, než ji jeho umíněná vznešenost rozčílí natolik, že ho vlastnoručně zabije.

Dohromady jich bylo šest, všichni v prostém odění, aby nebyli nápadní ve vsích a městečkách, jimiž projížděli, a přesto to byla ta nejpodivnější skupina, jaká v poslední době projížděla přes Caralainská pastviště. Čtyři z nich byly ženy a jeden z mužů ležel v nosítkách nesených dvěma koňmi. Nákladní koně nesli také lehká zavazadla se zásobami, jež jim musely vydržet vždy do další vesnice, které díky tomu, jak putovali, byly dost daleko od sebe.

Šest lidí, pomyslela si Egwain, a kolik tajemství? Všichni měli víc než jedno, tajemství, které bylo třeba zachovávat dokonce i v Bílé věži. Život doma byl mnohem jednodušší.

„Nyneivo, myslíš, že je Rand v pořádku? A Perrin?“ dodala rychle. Už si nemohla dovolit předstírat, že se jednoho dne za Randa provdá. Předstírat, že všechno bude jako dřív. Nelíbilo se jí to – ještě se s tím úplně nesmířila – ale věděla to.

„Tvoje sny? Už se ti zase něco zdálo?“ Nyneiva mluvila ustaraně, ale Egwain neměla náladu na soucit.

Dělala, co mohla, aby mluvila normálním hlasem. „Podle toho, co jsme slyšeli, ani nepoznám, co se asi děje. Všechno, co vím, lidi tak překroutí, až je to úplně špatně.“

„Všechno je úplně špatně od té chvíle, kdy do našeho života vstoupila Moirain,“ zavrčela Nyneiva. „Perrin a Rand...“ Nyneiva zaváhala a zamračila se. Egwain napadlo, jestli snad Nyneiva není přesvědčená, že všechno, co se Randovi stalo, je Moirainina práce. „Teď se budou muset o sebe postarat sami. Bojím se, že my máme dost starostí samy se sebou. Něco není v pořádku. Já to... cítím.“

„Víš co?“ zeptala se Egwain.

„Připadá mi to skoro jako bouřka.“ Nyneiva si prohlížela ranní oblohu, čistou a modrou, s roztroušenými bílými beránky, a znovu zavrtěla hlavou. „Jako když přichází bouře.“ Nyneiva vždycky uměla předpovídat počasí. Naslouchat větru, tak se tomu říkalo, a od vesnické vědmy se očekávalo, že to bude umět, i když ne každá to ovládala. Od té doby, co opustila Emondovu Roli, tato Nyneivina schopnost jen zesílila, nebo se snad změnila. Bouře, které nyní občas cítila, měly spíš co do činění s lidmi než s větrem.

Egwain si zamyšleně hryzala spodní ret. Nemohli si dovolit zpomalit nebo se zastavit, ne když už urazili takový kus cesty, ne tak blízko Tar Valonu. Kvůli Matovi a také z důvodů, o nichž jí sice rozum říkal, že jsou důležitější než život jednoho vesnického chlapce, jednoho přítele z dětství, ale které její srdce nepovažovalo za tak významné. Ohlédla se na ostatní a přemítala, jestli si někdo něčeho všiml.

Verin Sedai, malá a kyprá, oděná do všech možných odstínů hnědé, s kapuci pláště staženou do čela, až jí skoro zakrývala obličej, jela v čele, zřejmě ztracená v myšlenkách, přičemž nechávala koně jít svým vlastním tempem. Byla z hnědého adžah, a hnědé sestry se obvykle věnovaly spíše shromažďování vědomostí než čemukoliv, co se dělo ve světě kolem nich. Egwain si však nebyla jistá, nakolik je tomu Verin oddaná, neboť už jen tím, že jela s nimi, až po uši zabředla do událostí ve světě lidí.

Elain, dívka stejně stará jako Egwain a také novicka, ale se zlatými vlasy a modrýma očima, kde Egwain měla vlasy i oči tmavé, jela vzadu vedle nosítek, v nichž ležel v bezvědomí Mat. Byla oblečená do stejné šedi jako Egwain s Nyneivou, a ustaraně mladíka pozorovala. Všichni o něj měli starost. Mat se už tři dny neprobral. Hubený, dlouhovlasý muž, který jel na druhé straně nosítek, se snažil dívat zároveň na všechny strany tak, aby si toho žádná z žen nevšimla, a vrásky v obličeji se mu soustředěním prohloubily.

„Hurin,“ řekla Egwain a Nyneiva kývla. Zpomalily, aby je nosítka dojela. Verin se ploužila dál v čele.

„Cítíš něco, Hurine?“ zeptala se Nyneiva. Elain ihned zpozorněla a zvedla oči od nosítek.

Když na něho hleděly všechny tři, hubený muž si poposedl a zamnul si dlouhý nos. „Potíže,“ řekl stroze a zároveň váhavě. „Myslím, že nejspíš... potíže.“

Chytač zlodějů shienarského krále sice nenosil válečnický uzel vlasů, přesto měl krátký meč i lamač mečů obroušené častým používáním. Léta zkušeností mu zřejmě dala jistou schopnost vyčenichat lotry, zvlášť ty, kteří spáchali nějaké násilí.

Cestou jim dvakrát poradil, aby opustili vesnici ani ne hodinu poté, co tam dorazili. Poprvé všichni odmítli namítajíce, že jsou příliš unavení, ale než se rozednilo, hostinský se dvěma dalšími muži se je pokusili zavraždit v posteli. Byli to jenom obyčejní zloději, ne temní druzi, prostě chtěli získat jejich koně a to, co měli ve vacích a sedlových brašnách. Ale ostatní vesničané o tom věděli a cizince očividně považovali za vhodnou kořist. Museli prchnout před davem lidí mávajících sekerami a vidlemi. Podruhé Verin nařídila odjet málem dřív, než Hurin domluvil.

Ale chytač zlodějů si vždycky dával pozor na jazyk, když mluvil se svými společníky. Výjimku tvořil jen Mat, když ještě mohl mluvit. Spolu žertovali a hráli v kostky, když nebyly ženy nablízku. Egwain napadlo, že se asi necítí dobře, když vlastně zůstal sám s Aes Sedai a třemi ženami, které se cvičily, aby se mohly Aes Sedai stát. Některým mužům připadalo snazší bojovat než být ve společnosti Aes Sedai.

„Jaké potíže?“ optala se Elain.

Mluvila lehce, ale z jejího hlasu jasně zaznívalo, že čeká odpověď, a to velice podrobnou, takže Hurin otevřel ústa.

„Cítím –“ Okamžitě se zarazil a zamrkal, jakoby překvapením, a přeletěl ženy očima. „Takový pocit,“ řekl nakonec. „Takový... dojem. Včera jsem viděl nějaký stopy a dneska taky. Spousta koní. Dvacet nebo třicet, jeli tímhle směrem. A tak dvacet nebo třicet na opačnou stranu. Člověk se ptá. To je všechno. Pocit. Ale říkám, že to znamená potíže.“

Stopy? Egwain si ničeho nevšimla. Ostře promluvila Nyneiva. „Neviděla jsem na nich nic tak hroznýho.“ Nyneiva se pyšnila tím, že umí stopovat stejně dobře jako kterýkoliv muž. „Byly už pár dní starý. Proč myslíš, že znamenají potíže?“

„Prostě si to myslím,“ odpovídal Hurin pomalu, jako by chtěl říci více. Sklopil zrak, podrbal se na nose a zhluboka se nadechl. „Už je to dlouho, co jsme naposled viděli nějakou vesnici,“ zamumlal. „Kdo ví, jaký zprávy z Falme dorazily před náma? Možná nás nepřívítají zrovna s otevřenou náručí. Myslím, že ti chlapi mohli být banditi, zabijáci. Podle mýho bychom se měli mít na pozoru. Kdyby byl Mat na nohou, jel bych dopředu na výzvědy, ale asi by nebylo nejlepší nechávat vás samotný.“

Nyneiva zvedla obočí. „Ty si snad myslíš, že se o sebe nedokážem postarat?“

„Jediná síla vám moc nepomůže, jestli vás někdo zabije dřív, než ji stačíte použít,“ prohlásil Hurin, obraceje se k vysoké hrušce svého sedla. „Promiňte, ale já myslím, že... prostě chvíli pojedu vepředu s Verin.“ Pobídl koně patami a odcválal dřív, než některá z dívek stačila promluvit.

„Tak tohle je opravdu překvapení,“ podotkla Elain, když Hurin zpomalil kousek od hnědé sestry. Verin si ho zřejmě nevšimla, jako nevnímala své okolí, a on s tím byl zjevně docela srozuměný. „Od té doby, co jsme odjeli z Tomovy Hlavy, se od Verin drží co nejdál. Vždycky se na ni dívá, jako by se bál, co by mohla říci.“

„Vážit si Aes Sedai neznamená, že se jich bojíš,“ upozornila ji Nyneiva, a pak váhavě dodala: „Že se nás bojíš.“

„Jestli si myslí, že by mohly nastat potíže, tak bychom ho měly poslat na výzvědy.“ Egwain se zhluboka nadechla a vrhla na obě ženy nejvyrovnanější pohled, na jaký se zmohla. „Jestli dojde k potížím, ubráníme se líp, než by dokázal on se stovkou vojáků.“

„On to neví,“ prohlásila zamračeně Nyneiva, „a já mu to vykládat nehodlám. Ani nikomu jinýmu.“

„Umím si představit, co by o tom mohla vykládat Verin.“ Elain mluvila dost nervózně. „Moc ráda bych věděla, kolik toho Verin vlastně ví. Egwain, nevím, jestli by mi moje matka dokázala pomoci, kdyby to amyrlin zjistila, natož aby pomohla vám dvěma. Jestli by to vůbec zkusila.“ Elainina matka byla královnou Andoru. „Stačila toho o jediné síle zjistit jen trochu, než musela opustit Bílou věž, i když se celou dobu chová, jako by byla totiž hotovou sestrou.“

„Na Morgasu se spolíhat nemůžeme,“ řekla Nyneiva. „Ta je v Caemlynu a my budeme v Tar Valonu. Ne, nejspíš už budeme mít i tak problémů až nad hlavu, že jsme zmizely, bez ohledu na to, s čím se vracíme. Nejlepší bude, když se budeme držet při zemi, chovat se pokorně a neuděláme nic, čím bychom na sebe přivolaly víc pozornosti, než bude nezbytně nutný.“

Jindy by Egwain představa pokorné Nyneivy asi rozesmála. Dokonce i Elain zvládala pokoru lépe. Ale v současné době jí moc do smíchu nebylo. „A co když má Hurin pravdu? Co jestli nás přepadnou? On nás proti dvaceti nebo třiceti chlapům neubrání, a jestli budeme čekat, než Verin něco udělá, budem dávno mrtvý. Tys ostatně říkala, že cítíš bouři.“

„Opravdu?“ zeptala se Elain. Rudozlaté kudrny zavlály, jak potřásla hlavou. „Verin se nebude líbit, jestli...“ Odmlčela se. „Ať už se to Verin bude líbit nebo ne, možná budeme muset.“

„Já udělám, co bude třeba,“ prohlásila důrazně Nyneiva, „jestli bude třeba něco dělat, a vy dvě v tom případě utečte. Bílá věž je možná celá vzhůru nohama z vašich možností, ale nemyslete si, že vás neutiší obě dvě, jestli se amyrlinin stolec nebo sněmovna rozhodnou, že je to nutný.“

Elain ztěžka polkla. „Jestli by za to utišily nás,“ řekla slabým hláskem, „tak tebe teprve. Buď bychom měly uprchnout společně, nebo něco udělat společně. Hurin už měl pravdu předtím. Jestli se chceme dožít potíží v Bílé věži, tak možná budeme muset... udělat, co bude potřeba.“

Egwain se otřásla. Utišené. Odříznuté od saidaru, ženské polovice pravého zdroje. Tento trest podstoupilo jen velice málo Aes Sedai, ale za několik činů jej Bílá věž stále vyžadovala. Novicky se musely naučit nazpaměť jména všech Aes Sedai, které kdy byly utišeny, i za jaké zločiny.

Egwain teď pravý zdroj cítila neustále, byl těsně mimo dohled, jako slunce v poledne za jejím ramenem. I když často nezachytila nic, když se saidaru pokusila dotknout, přesto se ho chtěla dotýkat. A čím víc s ním byla spojená, tím víc po tom toužila, být s ním ve spojení celou dobu bez ohledu na to, co Sheriam Sedai, správkyně novicek, říkala o nebezpečí plynoucím z přílišné touhy po doteku jediné síly. Být od pravého zdroje odříznutá, stále saidar cítit, ale nikdy se ho nemoci dotknout znovu...

Ani jedné z žen nebylo do řeči.

Aby zakryla zachvění, naklonila se Egwain ze sedla k pohupujícím se nosítkům. Mat měl zmuchlané pokrývky, takže byla vidět zakřivená dýka ve zlaté pochvě, kterou tiskl v ruce, s hlavicí tvořenou rubínem o velikosti holubího vejce. Egwain mu opatrně, aby se dýky ani prstem nedotkla, přetáhla pokrývky přes ruku. Mat byl jen o pár roků starší než ona, ale propadlé tváře a povislá kůže mu přidaly spoustu let. Při dýchání chrčel a hruď se mu zdvíhala jen tak tak. V nohách měl položený naditý kožený pytel. Egwain přetáhla pokrývku i přes něj. Musíme dostat Mata do Věže, řekla si v duchu. A ten pytel taky.

Nyneiva se také naklonila a položila Matovi dlaň na čelo. „Horečka mu zase stoupla.“ Mluvila ustaraně. „Jenom kdybych měla trochu mučenkovýho kořene nebo řimbabu.“

„Možná by mohla Verin zase zkusit to své léčení,“ navrhla jí Elain.

Nyneiva zavrtěla hlavou. Odhrnula Matovi vlasy z čela a povzdechla si. Než znovu promluvila, narovnala se. „Říkala, že teď už ho jen tak tak dokáže udržet naživu, a já jí věřím. Včera večer jsem léčení zkusila taky, ale nic se nestalo.“

Elain zalapala po dechu. „Sheriam Sedai říkala, že nesmíme léčit, dokud to s někým aspoň stokrát neprojdeme krok za krokem.“

„Mohlas ho zabít,“ vyjela Egwain.

Nyneiva si hlasitě odfrkla. „Léčila jsem dřív, než mě vůbec napadlo, že půjdu do Tar Valonu, i když jsem nevěděla, že to dělám. Ale zdá se, že aby mi to fungovalo, potřebuju na to svoje bylinky. Kdybych jenom měla tu řimbabu. Myslím, že už mu moc času nezbývá. Možná pár hodin.“

Egwain měla dojem, že Nyneiva je skoro stejně nešťastná z toho, že to ví, jako z toho, jak to ví. Znovu ji napadlo, proč vlastně se Nyneiva rozhodla odjet do Tar Valonu na výcvik. Naučila se usměrňovat zcela nevědomky, i když to ne vždy dokázala ovládnout, a přežila krizi, která zabila tři ze čtyř žen, pokud se učily bez vedení Aes Sedai. Nyneiva tvrdila, že se chce naučit víc, ale často se tomu bránila stejně, jako když jste dítěti podávali odvar z kořene ostropysku.

„Brzy ho dostaneme do Bílé věže,“ prohlásila Egwain. „Tam ho vyléčí. Amyrlin se o něj postará. Postará se o všechno.“ Nepodívala se na bouli, kterou v Matových nohách zakrývala pokrývka. Druhé dvě ženy se na ni schválně nedívaly také. O některá tajemství se podělí s úlevou.

„Jezdci,“ ozvala se náhle Nyneiva, ale Egwain už je zahlédla. Na nízký hřeben vyjely dva tucty mužů. Jezdci cvalem vyrazili ke skupince a bílé pláště jim povlávaly ve větru.

„Děti Světla.“ Elain to vyslovila jako nadávku. „Myslím, že jsme našly tu tvou bouři a Hurinovy potíže.“

Verin zastavila a položila Hurinovi ruku na paži, aby mu zabránila tasit meč. Egwain zastavila koně, kteří nesli nosítka, těsně za kyprou Aes Sedai.

„Mluvit budu já, děti,“ řekla Aes Sedai mírně a shrnula si kapuci, takže byly vidět její prošedivělé vlasy. Egwain si nebyla jistá, jak je Verin vlastně stará, určitě by mohla být její babičkou, ale šedivé vlasy byly jediným znakem vysokého stáří. „A ať uděláte cokoliv, nenechte se od nich rozčílit.“

Verin se tvářila stejně klidně, jako mluvila, ale Egwain měla dojem, že Aes Sedai zvažuje vzdálenost k Tar Valonu. Vrcholky věží již byly vidět, také vysoký most klenoucí se přes řeku k ostrovu, který byl dost vysoký, aby pod ním podpluly obchodní lodi křižující řeku.

Jsou sice na dohled, pomyslela si Egwain, ale příliš daleko, aby to bylo k něčemu dobré.

Na chvíli byla přesvědčená, že je chtějí blížící se bělokabátníci napadnout, ale jejich vůdce zvedl ruku a jezdci přitáhli otěže, takže zastavili asi čtyřicet kroků před nimi tak rychle, že zvířili prach.

Nyneiva si pro sebe rozzlobeně bručela a Elain seděla vzpřímená a hrdá, jako by chtěla bělokabátníkům vyhubovat za špatné chování. Hurin stále svíral jílec meče. Byl zřejmě připraven vrhnout se mezi ženy a bělokabátníky bez ohledu na to, co Verin říkala. Verin zamávala rukou před obličejem, aby zahnala prach. Jezdci v bílých pláštích se rozestoupili do půlkruhu a odhodlaně jim zahradili cestu.

Kyrysy a kónické přilbice měli vyleštěné do vysokého lesku a dokonce i kroužky na pažích se jim třpytily. Každý muž měl na prsou zlatý sluneční kotouč s paprsky. Někteří založili šípy na tětivy, ale luky zatím nezvedli, jen je drželi připravené. Jejich vůdce byl mladý muž, ale přesto měl na plášti pod slunečním kotoučem již dva zlaté uzly vysoké hodnosti.

„Dvě tarvalonské čarodějnice, nemýlím-li se?“ prohodil s napjatým úsměvem. Z očí mu svítila nadutost, jako by věděl něco, co ony, příliš hloupé, nemohly znát. „A dvě hlupačky a párek hlídacích psů, jeden nemocný a jeden starý.“ Hurin se naježil, ale Verin ho zarazila. „Odkud přijíždíte?“ chtěl vědět bělokabátník.

„Přijíždíme od západu,“ odpověděla mu mírně Verin. „Uhněte nám z cesty a nechte nás jet dál. Děti Světla tady nemají žádné pravomoce.“

„Děti mají pravomoc všude tam, kde je Světlo, čarodějnice, a kde Světlo není, tam ho přineseme. Odpovídej na otázky! Nebo tě snad budu muset vzít do našeho tábora před tazatele?“

Mat si další odklad nemohl dovolit, muselo se mu dostat pomoci v Bílé věži. A co bylo důležitější – Egwain sebou při tom pomyšlení trhla – mnohem důležitější bylo, že nesměli dopustit, aby do rukou bělokabátníků padl obsah rance.

„Odpověděla jsem ti,“ řekla Verin stále klidně, „a mnohem zdvořileji, než sis zasloužil. Opravdu si myslíš, že nás dokážete zastavit?“ Někteří bělokabátníci zvedli luky, jako by pronesla hrozbu, ale ona mluvila dál, aniž zvedla hlas. „V některých zemích snad můžete lidem vyhrožovat, ale ne tady, ne na dohled Tar Valonu. To si pravdu myslíte, že byste na tomhle místě dokázali odvléci Aes Sedai?“

Důstojník si neklidně poposedl, jako by náhle zapochyboval, jestli by se snad neměl držet zpátky. Pak se ohlédl na své muže – buď aby si připomněl jejich podporu, nebo si uvědomil, že ho pozorují – a sebral se. „Já se vašich temných způsobů nebojím. Odpověz mně, nebo se budeš zodpovídat tazatelům.“ Ale neznělo to stejně hrozivě jako předtím.

Verin otevřela ústa, jako by hodlala pokračovat v jalovém hovoru, ale než mohla promluvit, skočila jí do řeči Elain a v hlase se jí ozýval rozkazovačný tón. „Jsem Elain, dědička Andoru. Jestli okamžitě neustoupíte, budeš se za to muset zodpovídat královně Morgase, bělokabátníku!“ Verin rozzlobeně zasyčela.

Bělokabátník se na okamžik zarazil, ale pak se zasmál. „To si myslíš, ano? Možná zjistíš, že Morgasa už čarodějnice tolik nemiluje, děvče. Kdybych jim tě sebral a vrátil tě domů, poděkovala by mi za to. Pan kapitán Eamon Valda si s tebou velice rád popovídá, dědičko Andoru.“ Zvedl ruku, snad aby ukázal Elain cestu, nebo dal pokyn svým mužům, to Egwain nepoznala. Někteří bělokabátníci zvedli otěže.

Už není čas čekat, řekla si Egwain. Nenechám se znovu uvázat! Otevřela se jediné síle. Bylo to prosté cvičení, a po dlouhé praxi jí to šlo mnohem rychleji, než když se o totéž pokusila poprvé. Ve vteřince měla prázdnou hlavu, prázdnou až na jediné růžové poupě plující v prázdnotě. Byla tím poupětem, otevírajícím se světlu, otevírajícím se saidaru, ženské polovici pravého zdroje. Jediná síla ji zaplavila, až hrozilo, že ji smete. Bylo to jako být naplněná světlem, Světlem, jako být jedno se Světlem, nádherná extáze. Bojovala, aby ji to nepřemohlo, a soustředila se na zemi před koněm důstojníka. Malý kousek země. Nechtěla nikoho zabít. Mě nedostanete!

Muž stále ještě zvedal ruku. S hromovým zaburácením ze země před ním vylétl do vzduchu gejzír hlíny a kamení až vysoko nad jeho hlavu. Jeho kůň se se zařičením vzepjal a muž spadl jako pytel hrušek.

Než dopadl na zem, Egwain se zaměřila na ostatní bělokabátníky, a země před nimi začala také vybuchovat. Bela odtančila do strany, ale Egwain kobylku řídila otěžemi i koleny, aniž by si to pořádně uvědomovala. Byla sice ponořená do prázdnoty, ale třetí výbuch ji přece jen překvapil, protože ho nezpůsobila ona. A další následoval. Vzdáleně si uvědomovala, že Nyneiva i Elain jsou obklopeny září, která prozrazovala, že ony také sáhly po saidaru a zahalily se do něj. Tu auru mohla spatřit pouze žena, která sama dokázala usměrňovat, ale výsledky viděli všichni. Výbuchy bělokabátníky rozehnaly na všechny strany, zasypaly je hlínou, vyděsily je a jejich koně se rozprchli.

Hurin se kolem sebe rozhlížel s otevřenými ústy a bylo jasné, že je vyděšený stejně jako sami bělokabátníci, když se snažil udržet koně nesoucí nosítka i svého vlastního na místě. Verin se tvářila ohromeně a rozzlobeně zároveň. Zuřivě hýbala rty, ale ať už říkala cokoliv, její hlas zcela zanikl v tom hrozném rachotu.

A pak už se bělokabátníci hnali pryč. Někteří v panice dokonce odhazovali luky. Řítili se, jako by měli za patami samotného Temného. Všichni až na mladého důstojníka, který se sbíral ze země. Schlíple se podíval na Verin a oči měl vytřeštěné tak, že mu bylo vidět bělmo. Jemný bílý plášť i obličej měl celé od prachu, ale zřejmě si to neuvědomoval. „Tak mě zabij, čarodějnice,“ vypravil ze sebe třesoucím se hlasem. „Do toho. Zabij mě, jako jsi zabila mého otce!“

Aes Sedai si ho nevšímala. Pozornost cele upírala na své společnice. A ty nejspíš také zapomněly na důstojníka i prchající bělokabátníky mizející bez ohlížení za stejným hřebenem, na němž se prve objevili.

Pod Verininým rozzuřeným pohledem Egwain saidar pomalu, neochotně pustila. Propustit jej bylo vždycky těžké. Záře kolem Nyneivy pohasínala ještě pomaleji. Nyneiva se silně mračila na vyzáblého důstojníka před nimi, jako by ho stále podezřívala z nějakého podvodu. Elain to, co udělala, asi dost polekalo.

„Co jste provedly,“ začala Verin, a pak se musela zarazit, aby se mohla nadechnout. Jedním pohledem zahrnula všechny tři ženy. „Co jste provedly, je ohavnost. Ohavnost! Aes Sedai nepoužívá jedinou sílu jako zbraň, pokud to není proti zplozencům Stínu nebo jako poslední možnost při obraně vlastního života. Tři přísahy –“

„Chtěli nás zabít,“ přerušila ji rozhořčeně Nyneiva. „Zabít nás, nebo nás odvlíct na mučení. Už k tomu dával rozkaz.“

„My... my ji vlastně nepoužily jako zbraň, Verin Sedai.“ Elain zvedla bradu, ale hlas měla roztřesený. „Nikomu jsme neublížily, dokonce jsme to ani nechtěly udělat. Určitě –“

„Nehraj si se mnou se slovíčky!“ vyštěkla Verin. „Až se stanete hotovými Aes Sedai – jestli se jimi vůbec kdy stanete! – budete vázány třemi přísahami, ale dokonce i od novicky se očekává, že se bude chovat, jako by je již složila.“

„A co on?“ Nyneiva ukázala na bělokabátnického důstojníka, který tu pořád stál a vypadal málem v šoku. Nyneiva byla napjatá jako struna. Byla skoro stejně rozzlobená jako Aes Sedai. „Chtěl nás zajmout. Mat zemře, jestli se brzo nedostaneme do Bílé věže, a... a...“

Egwain věděla, co Nyneiva nechce vyslovit nahlas. A my nemůžeme dopustit, aby se ten ranec dostal do jiných rukou než rukou amyrlin.

Verin se unaveně obrátila k bělokabátníkovi. „Jenom se nás snažil zastrašit, dítě. Velice dobře věděl, že nás nemůže donutit jít tam, kam nechceme, aniž by si způsobil víc potíží, než byl ochoten přijmout. Ne tady, na dohled Tar Valonu. Mohla jsem nás z toho dostat, umluvit ho, stačila trocha času a trpělivosti. Ó, mohl se nás pokusit zabít, kdyby to dokázal udělat z úkrytu, ale žádný bělokabátník s trochou mozku v hlavě by se nepokoušel ublížit Aes Sedai, která o něm ví. Podívejte, co jste nastrojily! Co teď ti muži budou vyprávět a jakou škodu to nadělá!"

Důstojník zrudl, když se zmínila o úkrytu. „Na tom, že se člověk nechce postavit silám, které rozbily svět, není nic zbabělého,“ vybuchl. „Vy čarodějnice chcete rozbít svět znovu, abyste posloužily Temnému!“ Verin jen unaveně zavrtěla hlavou.

Egwain si přála, aby mohla napravit škodu, kterou spáchala. „Moc mě to mrzí,“ řekla důstojníkovi. Byla ráda, že zatím není vázána slibem mluvit jen pravdu, jako byly hotové Aes Sedai, protože to byla pravda jen zpolovice. „Neměla jsem to dělat, omlouvám se. Jsem si jistá, že ti Verin Sedai vyléčí ty boule.“ Muž ustoupil, jako by mu navrhla, že ho nechá zaživa stáhnout z kůže, a Verin si hlasitě odfrkla. „Máme za sebou dlouhou cestu,“ pokračovala Egwain, „celou cestu z Tomovy Hlavy, a kdybych nebyla tak unavená, nikdy bych ne –“

„Buď už konečně zticha, holka!“ zařvala na ni Verin ve chvíli, kdy bělokabátník vybuchl: „Z Tomovy Hlavy? Falme! Vy jste byly ve Falme!“ Ucouvl a napůl vytasil meč. Z toho, jak se tvářil, Egwain vůbec nepoznala, hodlá-li zaútočit nebo se bránit. Hurin, s rukou položenou na jílci svého lamače mečů, pobídl koně směrem k bělokabátníkovi, ale muž s úzkou tváří mluvil rychle dál a zuřivostí mu od úst odletovaly sliny. „Můj otec zahynul u Falme! Byar mi to řekl! Vy čarodějnice jste ho zabily kvůli svému falešnému Drakovi! Za to všechny umřete! Dohlédnu na to, aby vás za to upálili!“

„Zbrklá děcka,“ povzdechla si Verin. „Skoro tak špatná jako chlapci, že jste si pustily pusu na špacír. Jdi se Světlem, můj synu,“ řekla bělokabátníkovi.

Bez dalšího slova je provedla kolem muže, ale jeho křik se za nimi nesl dál. „Jmenuji se Dain Bornhald! Pamatujte si je, temné družky! Mého jména se ještě naučíte bát! Pamatujte si je!“

Když Bornhaldův křik konečně utichl, jeli všichni dost velký kus cesty mlčky. Nakonec promluvila Egwain, aniž by se obracela k někomu konkrétnímu. „Jenom jsem se to snažila trochu napravit.“

„Napravit!“ zavrčela Verin. „Musíš se naučit, kdy říkat pravdu a kdy si dávat pozor na jazyk. To je to nejmenší, co se musíš naučit, ale velice důležité, jestli chceš zůstat naživu tak dlouho, abys aspoň získala šátek hotové sestry. Copak tě nenapadlo, že se sem zprávy o Falme mohly dostat před námi?“

„Proč by ji to mělo napadnout?“ zeptala se Nyneiva. „Nikdo, koho jsme doteď potkali, o tom zatím neslyšel víc než klepy, pokud vůbec něco, a za poslední měsíc jsme předjeli i ty klepy.“

„Copak musí všechny zprávy putovat po stejných cestách jako my?“ opáčila Verin. „Jeli jsme pomalu. Zprávy se umí rozletět po stovkách cest. Vždycky čekej to nejhorší, dítě. Tak tě může něco překvapit jen příjemně.“

„Co myslel tím, když mluvil o mé matce?“ ozvala se najednou Elain. „Musel lhát. Ona by se proti Tar Valonu nikdy neobrátila.“

„Královna Andoru byla Tar Valonu vždycky přátelsky nakloněna, ale věci se mění.“ Verin se tvářila klidně jako obvykle, ale hlas měla napjatý. Obrátila se v sedle a podívala se na ně, na tři mladé ženy, na Hurina a na Mata v nosítkách. „Svět je zvláštní místo, a všechno se časem mění.“ Dojeli na hřeben. Na dohled se jim objevila vesnice. Střechy pokryté žlutými taškami byly nahloučené kolem velkého mostu vedoucího do Tar Valonu. „A teď si opravdu musíte dávat pozor,“ oznámila jim Verin. „Tady začíná skutečné nebezpečí."

11

Tar Valon

Malá víska Dairein, ležící na břehu řeky Erinin, měla na délku téměř tolik jako ostrov, na němž stál Tar Valon. Domky i obchůdky v Daireinu byly malé, z červených a hnědých cihel, a ulice tu byly dlážděné kameny, takže to v návštěvníkovi vzbuzovalo dojem čehosi stálého, ale vesnice byla vypálena během trollockých válek a vyrabována, když vojska Artuše Jestřábí křídlo oblehla Tar Valon, za stoleté války byla nejednou vyloupena, a znovu vypálena za aielské války před necelými dvaceti lety. Na tak malou osadu to byla dost neklidná historie, ale poloha Daireinu u paty jednoho z mostů vedoucích do Tar Valonu zajišťovala, že byl vždy znovu postaven, a bude, bez ohledu na to, kolikrát byl a ještě bude zničen. Přinejmenším dokud bude stát Tar Valon.

Egwain měla zprvu dojem, že Dairein znovu očekává válku. Ulicemi pochodovaly oddíly pikynýřů, jejichž řady se ježily píkami jako hřebeny, a za nimi následovali lučištníci v plochých helmicích se zvednutými okraji, s plnými toulci u pasu a luky přetaženými přes prsa. Švadrona těžkooděnců, s tvářemi zakrytými ocelovým mřížovím hledí, na pokyn důstojníka ustoupila Verin a ostatním z cesty. Všichni vojáci měli na prsou bílý plamen Tar Valonu, jako sněhobílou slzu.

Ale místní obyvatelé se věnovali svým záležitostem a vojáků si nevšímali. Tržiště přetékala lidmi, kteří se před vojáky rozestupovali, jako by pochodující muži byli překážkou, na niž byli dávno zvyklí. Několik mužů a žen s podnosy plnými ovoce drželo s vojáky krok a snažilo se vzbudit jejich zájem o svraštělá jablíčka a hrušky vytažené z krechtů, ale kromě nich ostatní kramáři a obchodníci nevěnovali vojákům pozornost. Verin si jich také nevšímala a vedla Egwain a ostatní skrze dědinu k velkému mostu klenoucímu se přes půl míle široký tok jako kamenná krajka.

U paty mostu stáli na stráži vojáci, tucet pikynýřů a o polovinu víc lučištníků, kteří kontrolovali každého, kdo chtěl přejít. Jejich důstojník, plešatějící muž s přílbou pověšenou na jílci meče, vypadal uštvaně, protože tu čekal hotový zástup lidí na koních i opěšalých, lidí čekajících s vozy taženými voly, koňmi či samotným majitelem. Řada byla jen sto kroků dlouhá, ale pokaždé, když někoho pustili na most, další se zařadil na konec. Nicméně důstojník si zřejmě dával na čas a hlídal, aby ten, koho do Tar Valonu pustí, tam měl opravdu co pohledávat.

Když Verin dovedla oddíl rovnou do čela zástupu, rozzlobeně otevřel ústa, ale pak spatřil její tvář a rychle si narazil přílbu na hlavu. Nikdo, kdo Aes Sedai opravdu znal, nepotřeboval prsten s Velkým hadem, aby se ujistil, že stojí před ním. „Dobré ráno, Aes Sedai,“ zdravil důstojník a klaněl se s rukou na srdci. „Dobré ráno. Jeď, prosím, hned dál.“

Verin vedle něho zastavila. Čekající začali mumlat, ale nikdo si nestěžoval příliš nahlas. „Potíže s bělokabátníky, strážníku?“

Proč jsme tu zastavili? uvažovala Egwain. „Copak zapomněla na Mata?“

„Ani ne, Aes Sedai,“ odpověděl důstojník. „Žádný boj. Snažili se dostat do Eldonova Trhu na druhém břehu, ale my jsme jim dali co proto. Amyrlin chtěla zajistit, že to už znovu nezkusí.“

„Verin Sedai,“ začala opatrně Egwain, „Mat –“

„Okamžíček, dítě,“ řekla Aes Sedai, ale mluvila jen napůl nepřítomně. „Nezapomněla jsem na něho.“ Pozornost pak obrátila zpátky k důstojníkovi. „A okolní vesnice?“

Muž nejistě pokrčil rameny. „Nemůžeme bělokabátníky zadržet, Aes Sedai, ale když tam přijedou naše hlídky, oni se stáhnou. Zdá se, že nás chtějí jenom rozčílit.“ Verin kývla a byla by jela dál, ale důstojník znovu promluvil. „Promiň, Aes Sedai, ale zřejmě přijíždíš z daleka. Nemáš nějaké zprávy? S každou obchodní lodí sem dorazí nějaké čerstvé klepy. Povídá se, že někde na západě povstal nový falešný Drak. No, dokonce se povídá, že u sebe má vojska Artuše Jestřábí křídlo, co vyvolal z hrobu, a že zabil spoustu bělokabátníků a zničil nějaké město – nazývají je Falme – prý kdesi v Tarabonu.“

„Říká se, že mu pomáhaly Aes Sedai!“ křikl kdosi z řady čekajících. Hurin se zhluboka nadechl a narovnal se, jako kdyby čekal výbuch násilí.

Egwain se rozhlédla kolem sebe, ale po tom, kdo vykřikl, nebylo ani vidu, ani slechu. Všichni se zřejmě starali pouze o to – někteří přitom trpělivě stáli, jiní netrpělivě přešlapovali – zda budou moci přejít. Věci se změnily, a rozhodně ne k lepšímu. Když opouštěly Tar Valon, každý člověk, jenž by promluvil proti Aes Sedai, by byl ještě rád, kdyby vyvázl jen s ranou pěstí, kterou by mu zasadil první z těch, kdo ho zaslechli. Důstojník, celý rudý, si prohlédl čekající.

„Fámy jsou zřídkakdy pravdivé,“ řekla mu Verin. „Ale mohu ti sdělit, že Falme pořád ještě stojí. A dokonce ani není v Tarabonu. Naslouchej méně klepům, vojáku, a víc amyrlininu stolci. Světlo tě ozařuj.“ Zvedla otěže a důstojník se jí klaněl, dokud kolem neprojela.

Most Egwain ohromil, jako všechny tarvalonské mosty. Zábradlí bylo vypracováno tak dokonale, že by mu mohla závidět i ta nejlepší krajkářka. Bylo těžké uvěřit, že mosty jsou opravdu z kamene, nebo že vůbec udrží byť jen svou vlastní váhu. Mohutná řeka plynula o víc než pětadvacet sáhů níž, a na půl míle, co sahala voda od břehu k ostrovu, nebyl oblouk nikde podepřen.

Co ale bylo svým způsobem ještě úžasnější, tak pocit, že ji most vede domů. Úžasnější a děsivější. Mým domovem je Emondova Role. Jenže v Tar Valonu se naučí vše, aby zůstala naživu, aby zůstala volná. V Tar Valonu zjistí – musí to zjistit – proč ji tolik zneklidňují její sny a proč jí občas připadá, že mají význam, který nedokáže rozluštit. Byla teď vázána v Tar Valonu. Pokud se někdy vrátí do Emondovy Rokle – to „pokud“ bolelo, ale musela být k sobě upřímná – pokud se vrátí, bude to jen na návštěvu, aby se podívala, jak se daří rodičům. Už nebyla dcerou hostinského. Ta pouta ji už nikdy nespoutají, ne proto, že by je nenáviděla, ale proto, že z nich vyrostla.

Most byl jenom začátek. Klenul se rovnou k hradbám obklopujícím ostrov, vysokým hradbám ze zářivě bílého, stříbrnými žilkami protkaného kamene, které sahaly ještě o hodný kus výš než samotný most. Hradby v pravidelných rozestupech přerušovaly mohutné strážní věže ze stejného bílého kamene, omývané dole řekou. Ale nad hradbami se zvedaly skutečné věže Tar Valonu, věže z pohádek, špičaté vížky, fiály a spirály, některé propojené vzdušnými můstky dobrých padesát sáhů, i víc, nad zemí. A to byl stále ještě pouhý začátek.

U bronzem obitých bran nestály žádné stráže a křídla byla otevřená dokořán, takže tudy snadno mohlo projet dvacet jezdců vedle sebe. Za branou začínala jedna z mnoha širokých tříd, které ostrov křižovaly. Jaro možná teprve začínalo, ale ve vzduchu již byly cítit květiny, voňavky a koření.

Město Egwain vyrazilo dech, jako by ho nikdy předtím neviděla. Na každém náměstí a křižovatce ulic byl vodotrysk, památník nebo socha, z nichž některé stály na sloupech vysokých jako věže, ale ji ohromovalo město samotné. Co mělo prostý tvar, mívalo tolik ozdob a řezeb, že to samo vypadalo jako ozdoba, nebo, pokud ozdoby chyběly, samotný tvar byl velkolepý. Velké i malé budovy z kamene rozličných barev připomínaly tvarem lastury, vlny či větrem ošlehané útesy, byly rozevláté a honosné, jejich tvar byl buď převzat z přírody, nebo byl důsledkem rozletu lidské mysli. Obytné domy, hostince, stáje – dokonce i ty nejméně významné budovy v Tar Valonu byly postaveny pro potěchu oka. Ogieří kameníci vystavěli většinu města v dlouhých letech po Rozbití světa a tvrdili, že je to jejich nejlepší práce.

V ulicích se tlačili muži a ženy snad ze všech koutů světa. Někteří měli tmavou, jiní světlou pleť a všechny odstíny mezi tím, šaty měli v jasných barvách a vzorech či jednobarevné, zato však pošité třásněmi, korálky a lesklými knoflíky, nebo tmavé a strohé. Někteří odhalovali víc holé kůže, než Egwain považovala za slušné, či jim byly vidět jenom oči a konečky prstů. Davem se proplétala uzavřená i otevřená nosítka a nosiči cestou křičeli: „Udělejte cestu!“ Velice pomalu se ulicemi probíjely i uzavřené kočáry a olivrejovaní kočí hulákali: „Hyjé!“ a „Hejá!", jako kdyby si mysleli, že dokážou něco víc než krok. Pouliční hudebníci hráli na flétny, harfy či píšťaly a občas doprovázeli žongléře nebo akrobata, a vždycky měli připravený klobouk na mince. Pouliční prodavači nabízeli zboží a kramáři stáli před svými krámky a vychvalovali své výrobky. Městem se neslo hučení jako píseň živého organismu.

Verin si znovu natáhla kapuci a zakryla si obličej, i když podle Egwain jim nikdo nevěnoval zvláštní pozornost. Dokonce ani po Matovi v nosítkách se nikdo neohlédl, ačkoliv někteří lidé uhýbali z cesty, když spěchali kolem. Lidé občas vozili nemocné do Věže k léčení, takže uhýbající se zřejmě báli, aby se nenakazili.

Egwain dojela k Verin a naklonila se k ní blíž. „Opravdu si myslíš, že nás teď čekají potíže? Jsme ve městě. Už jsme skoro tam.“ Bílá věž nyní byla docela jasně vidět, mohutná stavba se třpytila nad ostatními střechami.

„Vždycky čekám potíže,“ odtušila klidně Verin, „a ty bys měla taky. A zvlášť ve Věži. Musíte být všechny mnohem opatrnější. Ty vaše... triky, –“ na okamžik stiskla rty, než se uklidnila – „bělokabátníky jenom vystrašily, ale ve Věži by vám mohly přinést smrt nebo utišení.“

„Ve Věži bych to neudělala,“ namítala Egwain. „Žádná z nás.“ Připojily se k nim Nyneiva s Elain a nosítka nechaly pod Hurinovým dozorem. Dívky teď kývly, Elain velice důrazně, avšak Nyneiva, jak to aspoň Egwain připadalo, poněkud váhavě, jako by měla námitky.

„Už byste to nikdy neměly dělat, děti. Nesmíte! Nikdy!“ Verin si je prohlédla úkosem a zavrtěla hlavou. „A já opravdu doufám, že ses poučila, jak je hloupé mluvit, když máš mlčet.“ Elain zrudla a Egwain také vystoupila do tváří červeň. „Jakmile se dostaneme na pozemek Věže, držte jazyk za zuby a přijměte, cokoliv se stane. Cokoliv se stane! Vůbec nevíte, co nás ve Věži vlastně čeká, a i kdybyste to věděly, nemáte ponětí, jak se s tím vyrovnat. Tak mlčte.“

„Udělám, co říkáš, Verin Sedai,“ pospíšila si Egwain a Elain se k ní připojila. Nyneiva si odfrkla. Aes Sedai na ni upřela zrak, a tak nakonec kývla taky.

Ulice se otevírala na rozlehlé náměstí ve středu města a uprostřed náměstí se zvedala samotná Bílá věž, třpytící se ve slunci, až se zdálo, že se dotýká oblohy z jediného paláce plného kupolí a půvabných vížek a ostatních staveb zbudovaných na pozemku Věže. Na náměstí bylo překvapivě málo lidí. Egwain si připomněla, že do Věže lidé přicházejí pouze tehdy, pokud tam mají co dělat.

Hurin zavedl nosítka dopředu. „Verin Sedai, teď vás musím opustit.“ Jednou mrkl na Bílou věž a pak si dal práci, aby se na ni už znovu nepodíval, i když bylo těžké dívat se tu na něco jiného. Hurin pocházel ze země, kde si Aes Sedai vážili, ale jedna věc byla vážit si jich a zcela jiná být uprostřed nich.

„Cestou jsi nám velice pomohl, Hurine,“ pravila Verin, „a že to byla dlouhá cesta. Ve Věži pro tebe bude místo, kde si můžeš odpočinout, než pojedeš dál.“

Hurin důrazně zavrtěl hlavou. „Nemůžu promarnit ani den, Verin Sedai. Ani hodinu. Musím se vrátit do Shienaru a vypovědět králi Easarovi a urozenému pánu Agelmarovi pravdu o tom, co se stalo u Falme. Musím jim říct o –“ Prudce se zarazil a rozhlédl se kolem sebe. Poblíž nikdo nebyl, ale on přesto ztlumil hlas a řekl jenom: „O Randovi. Že se Drak znovu zrodil. Proti proudu musí plout nějaký lodě, a já bych chtěl být na příští, co vypluje.“

„Tedy jdi se Světlem, Hurine ze Shienaru,“ popřála mu Verin.

„Světlo sviť na vás na všechny,“ odpověděl Hurin a zvedl otěže. Na okamžik ještě zaváhal a dodal: „Kdybyste mě někdy potřebovaly – kdykoliv – pošlete zprávu do Fal Dary a já si najdu způsob, jak za váma přijít.“ Odkašlal si, jako by byl na rozpacích, obrátil koně a odklusal za Bílou věž. Příliš brzy se jim ztratil z dohledu.

Nyneiva vyčerpaně zavrtěla hlavou. „Muži! Vždycky řeknou pošlete pro nás, až nás budete potřebovat, jenže když nějakýho opravdu potřebujete, potřebujete ho hned.“

„Tam, kam jedeme teď, nám žádný muž nepomůže,“ podotkla suše Verin. „Pamatuj. Buď zticha.“

Egwain mrzelo, že Hurin odešel. Sice na žádnou z nich skoro nepromluvil, bavil se jedině s Matem, a Verin měla pravdu. Byl to jenom muž, a když došlo na něco takového, jako bylo to, čemu budou možná muset čelit ve Věži, byl vlastně bezmocný jako nemluvně. A přesto s jeho odchodem odešel vlastně jeden z nich, a ona bude vždycky přesvědčená, že je užitečné mít kolem sebe muže s mečem. A byl také spojením s Randem a Perrinem. Teď mám spoustu vlastních starostí. Rand a Perrin to budou muset zvládnout s Moirain, která na ně snad dá pozor. A Min bude určitě dávat pozor na Randa, pomyslela si, a hned pocítila bodnutí žárlivosti, kterou se snažila potlačit. Téměř se jí to povedlo.

S povzdechem uchopila otěže vedoucího koně. Mat ležel zabalený až po bradu a skoro chroptěl. Brzy, řekla si Egwain v duchu. Brzy tě vyléčí. A pak zjistíme, co nás čeká. Přála si, aby je Verin přestala strašit. Přála si, aby nebyla tolik přesvědčená, že Verin má dobrý důvod je strašit.

Verin je malou boční brankou, kterou hlídali dva strážní, provedla na pozemek Věže. Aes Sedai se v otevřené brance zastavila, stáhla si kapuci, sklonila se ze sedla a tiše pohovořila s jedním ze strážných. Ten sebou trhl a překvapeně se podíval na Egwain a ostatní. Pak vyhrkl: „Jak velíš, Aes Sedai,“ a rozběhl se k Věži. Ještě než domluvil, Verin už projížděla brankou. Jela, jako by nikam nespěchala.

Egwain ji následovala s nosítky a cestou si vyměnila pohled s Nyneivou a Elain. Moc ráda by věděla, co Verin tomu muži vlastně řekla.

Za bránou stála strážnice z šedého kamene ve tvaru šesticípé hvězdy položené na bok. Ve dveřích postávala skupinka strážných. Když Verin projížděla kolem, zmlkli a poklonili se jí.

Tahle část pozemků připomínala zámecký park; – všude rostly stromy a trnité keře a vedly tudy široké chodníčky vysypané štěrkem. Mezi stromy byla vidět další stavení, a nade vším se tyčila samotná Věž.

Cesta je zavedla ke stájím mezi stromy, odkud již vybíhali štolbové v kožených kazajkách, aby převzali koně. Na rozkaz Aes Sedai někteří odvázali nosítka a jemně je položili na zem. Koně odvedli do stáje. Verin vzala kožený vak, který měl Mat položený v nohách, a bezstarostně si ho zastrčila pod paži.

Nyneiva se zastavila a protáhla si záda. Potom se zamračila na Aes Sedai: „Říkalas, že mu zbývá tak pár hodin. To chceš jistě jenom –“

Verin zvedla ruku, ale Egwain nepoznala, jestli Nyneivu zarazilo to gesto, nebo skřípění kroků na štěrku.

Ve chvilce se objevila Sheriam Sedai následovaná třemi přijatými novickami, které měly bílé šaty lemované barvami všech sedmi adžah od modrého po červené, a dvěma drsnými muži v hrubých šatech dělníků. Správkyně novicek byla žena s náběhem k tloušťce, s vysedlými lícními kostmi typickými pro lidi pocházející ze Saldeie. Ohnivě rudé vlasy a jasné, mírně zešikmené zelené oči ještě přidávaly půvabu její hladkým lícím. Všechny si klidně prohlédla, ale rty měla pevně stisknuté.

„Takže jsi přivedla zpátky tři uprchlice, Verin. S tím, co se stalo, bych si skoro přála, abys to nebyla udělala.“

„My jsme ne –“ začala Egwain, avšak Verin ji uťala ostrým: „Mlč!“ Verin se na ni podívala – i na druhé dvě ženy – jako by je sama naléhavost v jejím pohledu dokázala umlčet.

Egwain si byla jistá, že přinejmenším na ni to fungovalo. Ještě nikdy neviděla, že by se Verin zlobila. Nyneiva zkřížila ruce na prsou a cosi si mumlala, ale nahlas neřekla nic. Tři přijaté novicky za Sheriam také nic neříkaly, ale Egwain měla dojem, že se jim vytahují uši, jak pozorně poslouchaly.

Když si byla Verin konečně jistá, že Egwain i ostatní budou mlčet, obrátila se zpátky k Sheriam. „Toho chlapce musíme odnést někam do ústraní. Je nemocný, a je to velice nebezpečné. Nebezpečné pro něho i pro ostatní.“

„Řekli mi, že budeš mít s sebou nosítka.“ Sheriam pokynula oběma mužům a jednomu cosi tiše nakázala. Nosítka byla rychle odnesena pryč.

Egwain otevřela ústa, aby řekla, že pomoc potřebuje hned, ale Verinin pohled, když na ni Aes Sedai rozzuřeně mrkla, ji zase umlčel. Nyneiva se tahala za cop tak silně, že si málem rvala vlasy.

„Předpokládám,“ začala Verin, „že teď už celá Věž ví, že jsme se vrátily?“

„Ti, kdo to ještě neví,“ řekla jí Sheriam, „se to zanedlouho dozvědí také. Příchody a odchody jsou hlavním námětem hovorů a klepů. Dokonce i před Falme, i dávno před válkou v Cairhienu. Tys to chtěla uchovat v tajnosti?“

Verin teď vzala kožený vak do náručí. „Musím vidět amyrlin. Okamžitě.“

„A co tyhle tři?“

Verin se na Egwain a její přítelkyně zamračila a zamyslela se. „Ty musí být drženy stranou, dokud je nebude chtít vidět amyrlin. Jestli je bude chtít vidět. Musí se na ně dohlédnout. Jejich pokoje budou, myslím, stačit. Cely nebudou potřeba. A nikomu o tom ani slovo.“

Verin sice mluvila k Sheriam, ale Egwain věděla, že její poslední slova byla připomínkou jí a ostatním. Nyneiva se mračila a tak se trhala za cop, jako by chtěla někoho praštit. Elain měla modré oči doširoka otevřené a byla ještě bledší než obvykle. Egwain si nebyla jistá, jestli sama cítí hněv, strach či starosti. Něco z toho to bylo určitě.

Verin se na své společnice z cesty ještě naposledy pátrávě zadívala, pak si přitiskla ranec k hrudi a odspěchala, až za ní plášť vlál. Sheriam si dala ruce v bok a tři dívky si prohlédla. Egwain cítila, jak z ní opadá napětí. Správkyně novicek byla vždycky vyrovnaná a měla soucitný smysl pro humor, i když vám zadávala úkoly navíc, protože jste porušily pravidla.

Ale když Sheriam promluvila, povzbudivě to rozhodně neznělo. „Ani slovo, řekla Verin Sedai, a tak to taky bude. Jestli jedna z vás promluví, samozřejmě pokud zrovna nebude odpovídat některé Aes Sedai – tak si bude přát, aby vás čekal jenom výprask a umývání podlah. Rozuměly jste mi?“

„Ano, Aes Sedai,“ odpověděla Egwain, a druhé dvě dívky se k ní připojily, i když od Nyneivy to znělo spíš jako výzva.

Sheriam si znechuceně odfrkla, skoro to připomínalo zavrčení. „Do Věže teď přichází méně dívek k výcviku než dřív, ale přicházejí pořád. Většina odejde, aniž se vůbec naučí vycítit pravý zdroj, natož aby se ho dotkla. A jen pár se před odchodem naučí dost, aby si neublížily. A jenom hrstka je přijata, a ještě méně jich dostane šátek. Je to těžký život a tvrdá disciplína, a přesto každá novicka bojuje, aby vydržela, aby získala prsten a šátek. I když se bojí tak, že každý večer usínají s pláčem, bojují, aby mohly zůstat. A vy tři, které máte vrozeno víc schopností, než jsem čekala, že spatřím za celý svůj život dohromady, opustíte bez dovolení Věž, utečete uprostřed výcviku jako nezodpovědná děcka a zůstanete pryč celé měsíce. A teď si přijedete, jako by se nechumelilo, jako kdybyste zítra mohly klidně pokračovat ve výcviku.“ Dlouze vydechla, jako by jinak musela vybuchnout. „Faolain!“

Tři přijaté novicky nadskočily, jako kdyby byly přichyceny při odposlouchávání, a jedna z nich, žena s tmavší pletí a kudrnatými vlasy, přistoupila blíž. Všechny tři byly mladé ženy, i když byly starší než Nyneiva. Nyneivino rychlé přijetí bylo dost neobvyklé. Za normálních okolností trvalo celá léta, než si novicka vysloužila prsten s Velkým hadem, a další léta trvalo, než mohla doufat, že bude pozvednuta mezi hotové Aes Sedai.

„Odveďte je do pokojů,“ nařídila Sheriam, „a držte je tam. Budou dostávat chléb, polévku a vodu, dokud amyrlin neřekne jinak. A jestli jedna z nich pronese jediné slovíčko, můžete ji odvést do kuchyně a nechat ji drhnout kotle.“ Když se pak otočila k odchodu, i z jejích zad vyzařoval hněv.

Faolain si Egwain a ostatní prohlédla téměř s nadějí, zvláště Nyneivu, která se mračila jako kakabus. Podle toho, jak se tvářila, nechovala Faolain žádné sympatie k nikomu, kdo tak ohromně porušil pravidla, natož když je to někdo jako Nyneiva, divoženka, která si vysloužila prsten, aniž kdy byla novickou, a která uměla usměrňovat dřív, než vůbec vstoupila do Bílé věže. Když bylo zřejmé, že se Nyneiva vyprovokovat nenechá, pokrčila Faolain rameny. „Až pro vás amyrlin pošle, nejspíš vás utiší.“

„Nech toho, Faolain,“ ozvala se jiná z přijatých. Byla z těch tří nejstarší, měla dlouhou labutí šíji a měděnou pleť a půvabné pohyby. „Odvedu tě,“ řekla Nyneivě. „Jmenuji se Theodrin a jsem také divoženka. Dohlédnu na splnění rozkazu Sheriam Sedai, ale nekousnu tě. Pojď.“

Nyneiva se ustaraně ohlédla na Egwain s Elain, potom si povzdechla a nechala se Theodrin odvést.

„Divoženky,“ zamumlala Faolain. Od ní to znělo jako nadávka. Obrátila se k Egwain.

Třetí přijatá, hezoučká mladá žena s tvářemi jako jablíčka, se postavila vedle Elain. Koutky úst měla stočené nahoru, jako by se ráda smála, ale vážný pohled, který upřela na Elain, jasně říkal, že teď žádné hlouposti nepřipustí.

Egwain opětovala Faolainin pohled co nejklidněji a, jak doufala, také s oním povýšeným tichým opovržením, které odkoukala od Elain. Červené adžah, pomyslela si. Tahle si určitě vybere červené adžah. Ale bylo těžké nemyslet na vlastní problémy. Světlo, co s námi udělají? Myslela Aes Sedai, Bílou věž, ne tyhle ženy.

„No, tak jdeme,“ štěkla Faolain. „Už je dost špatné, že musím stát na stráži u tvých dveří, abych ještě celý den musela stát tady. Tak půjdeme.“

Egwain se zhluboka nadechla, stiskla Elain ruku a následovala Faolain. Světlo, ať vyléčí Mata.

12

Amyrlinin stolec

Siuan Sanche přecházela pomalu po své pracovně a každou chvíli se zastavila a upřela modré oči na předmět, jenž vyrážel dech i králům, totiž na truhlici z vyřezávaného ebenového dřeva, stojící na velkém stole uprostřed pokoje. Doufala, že nebude muset použít žádný z pečlivě stylizovaných dokumentů ve skříňce uložených. Připravila a zapečetila je v tajnosti vlastní rukou pro nejrůznější případy. Na truhlici umístila ochranu, takže kdyby ji otevřel někdo jiný, obsah by se vmžiku změnil v popel. Nejspíš by se vzňala i skříňka sama.

„A spálila by toho zlodějského ptáčka, ať by to byl kdokoliv, takže by na to ta ženská nikdy nezapomněla. Aspoň doufám,“ zamumlala. Už posté od chvíle, kdy jí oznámili, že se Verin vrátila, si bezmyšlenkovitě upravila štólu na ramenou. Široká štóla jí visela pod pás a byly na ní pruhy v barvách všech sedmi adžah. Amyrlinin stolec byl ze všech adžah a z žádného, bez ohledu na to, z kterého adžah sama amyrlin pocházela.

Místnost byla vyzdobená, neboť patřila pokolením žen, které tuto štólu nosily. Vysoký nový krb a široký starý byly obloženy zlatým mramorem z Kandoru a šestihranné kachle na podlaze byly z leštěné krevele pocházející z pohoří Oparů. Stěny byly obloženy nějakým světlým pruhovaným dřevem tvrdým jako železo, do nějž byla vyřezána divoká zvířata a ptáci s neuvěřitelným peřím. Desky přivezli obchodníci Mořského národa ze zemí za Aielskou pustinou dávno předtím, než se vůbec narodil Artuš Jestřábí křídlo. Vysoké oblouky oken, jež byla nyní otevřená, aby dovnitř mohla vůně květin, vedly na balkon, z něhož bylo vidět do malé soukromé zahrady, kde amyrlin měla tak málo času se procházet.

Všechna ta nádhera byla ve zcela ostrém protikladu k nábytku, který si sem přinesla Siuan Sanche. Jediný stůl a pevná židle za ním byly obyčejné, i když je léta leštili včelím voskem, stejně jako jediná další židle v místnosti. Ta stála stranou, dost blízko, aby ji mohla přitáhnout, pokud si přála, aby se návštěvník mohl posadit. Před stolem ležel malý tairenský kobereček s vetkanými prostými vzory v modré, hnědé a zlaté barvě. Nad starým krbem pak visel jediný obrázek, maličké rybářské čluny v rákosí. Jinak tu bylo rozestavěno na půl tuctu stojanů s otevřenými knihami. To bylo všechno. Dokonce i lampy by zapadly do domu nějakého sedláka.

Siuan Sanche se narodila v chudé rodině v Tearu a pracovala na otcově rybářské bárce, právě takové, jaké byly na obrázku, v širokém ústí řeky nazývaném Dračí Prsty, a ani se jí nesnilo, že skončí v Tar Valonu. Dokonce ani po těch deseti letech od chvíle, kdy byla zvolena na stolec, se mezi vším tím přepychem necítila dobře. Její ložnice byla ještě prostší.

Deset let se štólou, pomyslela si. Skoro dvacet od chvíle, kdy jsem se rozhodla vyplout na tyto nebezpečné vody. A jestli teď uklouznu, budu si přát, abych zase vytahovala sítě.

Cosi se ozvalo a ona se otočila. Do místnosti vklouzla jiná Aes Sedai, žena s měděnou pletí a nakrátko přistřiženými tmavými vlasy. Amyrlin se vzpamatovala včas a promluvila vyrovnaným hlasem. Řekla jen to, co se od ní čekalo: „Co se děje, Leano?“

Kronikářka se uklonila stejně hluboko, jako by byl přítomen i někdo další. Aes Sedai byla skoro stejně vysoká jako většina mužů, a v Bílé věži byla hodností hned po amyrlin. Ačkoliv se znaly ještě jako novicky, když Leana občas trvala na dodržování důstojnosti amyrlinina stolce, chtělo se Siuan křičet.

„Je tu Verin, matko, a žádá o přijetí. Řekla jsem jí, že máš mnoho práce, ale ona žádá –“

„Tolik práce zase nemám, abych s ní nepromluvila,“ přerušila ji Siuan. Věděla, že to bylo příliš rychle, ale nezáleželo jí na tom. „Pošli ji sem. Není třeba, abys zůstávala, Leano. Promluvím s ní o samotě.“

Mírně zvednuté obočí bylo jedinou známkou kronikářčina překvapení. Amyrlin zřídkakdy přijímala návštěvy, dokonce ani byla-li tou návštěvnicí nějaká královna, bez své kronikářky. Ale amyrlin byla amyrlin. Leana se jí cestou ven poklonila a ve chvilce její místo zaujala Verin a poklekla, aby mohla políbit prsten s Velkým hadem na Siuanině prstě. Hnědá sestra měla pod paží poměrně velký kožený ranec.

„Děkuji za přijetí, matko,“ začala Verin, když se narovnala. „Nesu naléhavé zprávy z Falme. A víc. Ani pořádně nevím, kde začít.“

„Začni, kde chceš,“ řekla Siuan. „Tyto pokoje jsou stráženy pro případ, že by někoho napadlo použít dětské triky k odposlouchávání.“ Verin překvapeně zvedla obočí a amyrlin dodala: „Od té doby, cos odjela, se hodně změnilo. Mluv.“

„Takže to nejdůležitější, Rand al’Thor se prohlásil za Draka Znovuzrozeného.“

Siuan cítila, jak jí padá kámen ze srdce. „Doufala jsem, že to je on,“ pravila tiše. „Dostala jsem zprávu od dvou žen, které mi mohly sdělit jen to, co samy zaslechly, a takové zprávy teď přicházejí s každou kupeckou lodí či kupeckým povozem, ale nebyla jsem si jistá.“ Zhluboka se nadechla. „Přesto si myslím, že znám den, kdy se to stalo. Věděla jsi, že ti dva falešní Draci už nedělají potíže?“

„To jsem neslyšela, matko. To jsou dobré zprávy.“

„Ano. Mazrim Taim je v rukou našich sester v Saldeii a toho ubožáka z Haddon Mirku, Světlo se slituj nad jeho duší, zajali Tairenové a na místě ho popravili. Nikdo zřejmě ani nezná jeho jméno. Oba chytili ten stejný den, a podle toho, co se povídá, i za stejných okolností. Zrovna bojovali a vítězili, když se náhle po obloze mihlo obrovské světlo a na okamžik se objevil obraz. Existují tucty různých verzí, co to vlastně bylo, ale výsledky byly v obou případech stejné. Koně se pod falešnými Draky vzepjali a shodili je. Oba zůstali ležet v bezvědomí a jejich stoupenci začali křičet, že jsou mrtví, a utekli z pole, a tak byli falešní Draci zajati. Některé z mých zdrojů vyprávějí o vidině na obloze nad Falme. Sázím zlatou marku proti starému říčnímu okounovi, že to bylo ve chvíli, kdy se Rand al’Thor prohlásil.“

„Pravý Drak se znovu zrodil,“ řekla Verin spíš k sobě, „a tak už vzor nemá pro falešné Draky místo. Vypustily jsme Draka Znovuzrozeného do světa. Světlo se nad námi smiluj.“

Amyrlin podrážděně zavrtěla hlavou. „Udělaly jsme, co bylo třeba udělat.“ A jestli to zjistí třeba poslední novicka, do rána mě utiší, jestli mě dřív neroztrhají na kusy. Mě a Moirain a Verin, a nejspíš taky každou, kterou budou počítat mezi naše přítelkyně. Nebylo snadné pokračovat v tak velkém spiknutí, byť o něm věděly jen tři ženy, když by je zradila i nejbližší přítelkyně a považovala to za svou povinnost. Světlo, jak moc ráda bych věděla, že by to neudělaly po právu. „Aspoň je bezpečně v rukou Moirain. Ona ho povede a udělá, co bude třeba. Co mi ještě chceš povědět, dcero?“

Místo odpovědi Verin položila kožený vak na stůl a vytáhla z něj zakřivený zlatý roh se stříbrným nápisem, vloženým kolem devaje. Položila roh na stůl a vyčkávavě se podívala na amyrlin.

Siuan ani nemusela být blízko, aby věděla, co tam stojí psáno. Tiam mi aven Moridin isainde vadin. „Hrob není překážkou mému volání.“

„Valerský roh?“ vydechla. „Tys ho sem přinesla celou tu cestu, stovky leguí, když po něm všude pátrají hledači? Světlo, ženská, ten měl zůstat Randu al’Thorovi.“

„Já vím, matko,“ odvětila Verin klidně, „ale hledači všichni čekají, že na roh narazí při nějakém úžasném dobrodružství, a ne v pytli u čtyř ženských doprovázejících nemocného mládence. A Randovi by to nijak neprospělo.“

„Co tím myslíš? On má bojovat v Tarmon Gai’donu. Roh má povolat mrtvé hrdiny z hrobů, aby bojovali v Poslední bitvě. Copak Moirain zase naplánovala něco nového, aniž by to se mnou nejdřív probrala?“

„Tohle není Moirainina práce, matko. My plánujeme, ale kolo tká, jak si kolo přeje. Rand na roh nezatroubil. To udělal Matrim Cauthon. A Mat teď leží dole a umírá na spojení s dýkou z Shadar Logothu. Pokud ho tu nevyléčíme.“

Siuan se zachvěla. Shadar Logoth, mrtvé město tolik pošpiněné, že se do něj báli vstoupit i trolloci, a měli k tomu dobrý důvod. Čirou náhodou se dýka z toho místa dostala do rukou mladému Matovi a pokřivila a pošpinila ho svým zlem, které před dávnými dobami zabilo město. A teď zabíjelo Mata. Čirou náhodou? Nebo to byla práce vzoru? On je, koneckonců, také ta’veren. Ale... Mat zatroubil na roh. Potom –

„Dokud Mat žije,“ pokračovala Verin, „není pro ostatní Valerský roh ničím víc než pouhým rohem. Ovšem jestli zemře, může na něj zatroubit jiný a ukout nové spojení mezi člověkem a rohem.“ Pohled měla vyrovnaný a zřejmě jí nedělalo starosti, co právě navrhovala.

„Mnoho lidí ještě zemře, než skončíme, dcero.“ A koho jiného mohu použít, aby na něj zatroubil? Už nemohu riskovat a vracet ho teď Moirain. Možná by to mohl být jeden z gaidinů. Možná. „Vzor ještě musí jasně určit jeho osud.“

„Ano, matko. A roh?“

„Prozatím,“ řekla amyrlin po chvíli, „najdeme nějakou skrýš, o které budeme vědět jenom my dvě. Pak uvážím, co dělat dál.“

Verin kývla. „Jak pravíš, matko. Ovšem za pár hodin se jedna věc rozhodne za tebe.“

„To je vše, co pro mne máš?“ štěkla Siuan. „Jestli ano, tak to musím vyřídit s těmi třemi uprchlicemi.“

„Je tu ta záležitost se Seanchany, matko.“

„Co je s nimi? Všechny mé zprávy se shodují v tom, že uprchli zpátky přes oceán, nebo odkud to vlastně přišli.“

„Vypadá to tak, matko. Ale obávám se, že se s nimi ještě střetneme.“ Verin vytáhla z opasku v kůži vázaný notýsek a začala jím listovat. „Mluví o sobě jako o Předběžnících, o Těch, kdo přišli předtím, a mluví o návratu a o tom, že získají zpět zemi, která jim patří. Zapsala jsem si všechno, co jsem se o nich dozvěděla. Samozřejmě jen od těch, kteří je opravdu viděli, nebo s nimi měli co do činění.“

„Verin, děláš si hlavu s perutínem v Bouřlivém moři, když nám teď okusují sítě pilouni.“

Hnědá sestra dál otáčela stránky. „Vhodné přirovnání, matko. Perutín ohnivý. Jednou jsem viděla velkého žraloka, kterého perutín zahnal na mělčinu a on tam zahynul.“ Prstem poklepala na jednu stránku. „Ano. Tohle je nejhorší, matko. Seanchani používají jedinou sílu v boji. Používají ji jako zbraň.“

Siuan pevně sepjala ruce. Zprávy přinesené holuby o tom také mluvily. Většinou jenom z doslechu, ale pár žen psalo, že to vidělo na vlastní oči. Jediná síla používaná jako zbraň. Když o tom psaly, každá kapka inkoustu málem hystericky křičela. „To nám už způsobuje potíže, Verin, a ještě nám jich způsobí mnohem víc, až se ta zpráva roznese, čímž se ještě hodně nafoukne. S tím ale nemohu nic dělat. Sdělili mi, že ti lidé odešli, dcero. Máš snad opačný důkaz?“

„No, to ani ne, matko, ale –"

„Dokud ho nebudeš mít, budeme se věnovat těm pilounům u našich sítí, než nám prohryžou díry do člunu.“

Verin váhavě zavřela notes a zastrčila si jej zase za pás. „Jak pravíš, matko. Jestli se smím zeptat, co hodláš udělat s Nyneivou a těmi dvěma dívkami?“

Amyrlin zaváhala a zamyslela se. „Než s nimi skončím, budou si přát, aby mohly dojít k řece a prodat se jako návnada.“ Byla to prostá pravda, ale bylo možné ji chápat více způsoby. „Takže se posaď a pověz mi všechno, co ty tři řekly nebo udělaly za tu dobu, cos byla s nimi. Všechno."

13

Tresty

Egwain ležela na úzké posteli a mračila se na mihotavé stíny, které na strop házela její jediná lampa. Moc ráda by vymyslela nějaký plán, nebo aspoň uhodla, co může čekat. Nic ji nenapadalo. Stíny měly víc nápadů než ona. Ani si nedokázala dělat starosti kvůli Matovi, a přesto se za to skoro nestyděla. Všechno v místnosti na ni padalo.

Místnost byla strohá, bez oken, jako všechny pokojíky novicek, malá, vylíčená na bílo. Do jedné stěny byly zatlučeny kolíčky, kam si mohla věšet věci, u druhé stálo lůžko a na třetí visela polička, na níž mívala pár knih vypůjčených z věžové knihovny. Stojan s umyvadlem a třínožka vybavení pokoje doplňovaly. Prkna na podlaze byla téměř bílá od neustálého drhnutí. To dělala každý den, co tu bydlela, kromě ostatních povinností a učení. Novicky žily prostě, ať už to byly dcery hostinského, nebo dědičky Andoru.

Znovu měla bílý oděv novicky – dokonce i opasek a měšec měla bílé – ale nijak ji netěšilo, že se mohla konečně zbavit té nenáviděné šedé. Její pokoj se vlastně změnil v žalářní kobku. A co kdyby mě tu chtěly držet. V tomhle pokoji. Jako v kobce. Jako s obojkem a...

Podívala se na dveře – věděla, že tmavá přijatá novicka pořád stojí na druhé straně – a obrátila se blíž ke stěně. Těsně nad slamníkem byla malá dírka, téměř neviditelná, pokud jste nevěděli, kde hledat, vyvrtaná před dávnými časy novickami skrz zeď do vedlejšího pokoje. Egwain zašeptala.

„Elain?“ Žádná odpověď. „Elain? Spíš?“

„Jak můžu spát?“ ozvala se Elainina odpověď, slaboučký šepot z druhé strany zdi. „Myslela jsem, že bychom se mohly dostat do potíží, ale něco takového jsem vskutku nečekala. Egwain, co s námi udělají?"

Na to Egwain odpověď neznala a své dohady rozhodně nechtěla slyšet vyslovené nahlas. Dokonce na to ani nechtěla myslet. „Vlastně jsem si myslela, že z nás budou hrdinky, Elain. Přece jsme bezpečně přinesly Valerský roh. A objevily jsme, že Liandrin je z černého adžah.“ Teď jí uklouzl hlas. Aes Sedai vždycky popíraly existenci černého adžah, adžah, které sloužilo Temnému, a kdykoliv někdo jenom naznačil, že snad opravdu existuje, velice se zlobily. Ale my víme, že existuje. „Měly by z nás být hrdinky, Elain."

„‚Kdyby byly v kapse ryby, nemusely by být rybníky,'“ ocitovala Elain. „Světlo, vždycky jsem nenáviděla, když mi to máti říkala, ale je to pravda. Verin říkala, že o rohu ani o Liandrin nesmíme mluvit s nikým jiným než s ní nebo s amyrlin. A podle mě to stejně nebude fungovat tak, jak jsme si to představovaly. Není to spravedlivé. Tolik jsme toho prožily, hlavně ty. Prostě to není spravedlivé."

„Verin říkala. Moirain říkala. Vím, proč si lidi myslí, že Aes Sedai jsou loutkářky. Skoro cítím, jak mám na rukou a na nohou provázky. Ať udělají cokoliv, bude to něco, co budou považovat za nejlepší pro Bílou věž, ne to, co je správné a dobré pro nás.“

„Stejně ale chceš být Aes Sedai, viď?“

Egwain zaváhala, ale odpověď pro ni vlastně vždycky existovala jen jedna jediná. „Ano,“ řekla. „Pořád to chci. Je to jediný způsob, jak můžeme kdy být v bezpečí. Ale něco ti povím. Nenechám se utišit.“ To byla nová myšlenka, vyslovená v okamžiku, kdy ji napadla, ale Egwain si uvědomila, že to nechce vzít zpátky. Vzdát se pravého zdroje? Cítila ho, dokonce i teď, jeho záři těsně za hlavou, svítil těsně mimo dosah. Odolala touze dotknout se ho. Vzdát se možnosti nechat se naplnit jedinou silou, cítit se víc naživu než kdykoliv předtím? Nikdy! „Ne bez boje.“

Na druhé straně zdi bylo dlouho ticho. „Jak bys je mohla zastavit? Sice jsi možná silnější než ony všechny dohromady, ale ani jedna z nás toho neví dost, aby zarazila byť jedinou Aes Sedai, která by nám chtěla zabránit dotknout se zdroje, a jich jsou zde tucty.“

Egwain to uvážila a nakonec řekla: „Mohla bych utýct. Tentokrát opravdu utýct.“

„Šly by po nás, Egwain. Tím jsem si jistá. Jakmile jednou ukážeš ždibeček schopnosti, nenechají tě odejít, dokud se nenaučíš dost, aby ses nezabila. Leda bys při učení zemřela.“

„Já už nejsem obyčejná holka z vesnice. Viděla jsem kus světa. Dokázala bych se držet z dosahu Aes Sedai, kdybych chtěla.“ Snažila se přesvědčit sebe stejně jako Elain. A co jestli toho ještě nevím dost? Dost o světě, dost o síle? Co jestli mě může usměrňování pořád zabít? Odmítla na to myslet. Tolik jsem se už naučila. Nenechám je, aby mě zastavily.

„Máti by nás mohla ochránit,“ řekla Elain, „Jestli je pravda to, co říkali ti bělokabátníci. Nikdy by mě nenapadlo, že si budu přát, aby něco takového byla pravda. Ale jestli není, tak by nás máti nejspíš poslala zpátky v řetězech. Naučíš mě, jak žít na vsi?“

Egwain zamrkala. „Ty chceš jít s sebou? Totiž, jestli dojde až na tohle?“

Následovalo dlouhé ticho, pak tichá odpověď: „Nechci, aby mě utišily, Egwain. To nedopustím. Nedopustím!“

Dveře se rozlétly, až narazily na zeď, a Egwain se prudce posadila. Z druhé strany zdi také zaslechla prásknutí dveří. Do pokoje vstoupila Faolain a usmívala se, když jí zrak padl na dírku ve zdi. Většinu pokojů novicek spojovaly obdobné dírky. Každá žena, která kdy byla novickou, o nich věděla.

„Špitáš si s přítelkyní, co?“ řekla kudrnatá přijatá novicka překvapivě vřele. „No, musí tě tížit samota, když tu tak sama čekáš. Popovídaly jste si hezky?“ Egwain otevřela ústa, ale hned je zavřela. Může odpovídat Aes Sedai, řekla Sheriam. Nikomu jinému. Vyrovnaně se na Faolain zadívala a čekala.

Falešný soucit zmizel Faolain z tváře, jako voda stékající ze střechy. – „Vstávat. Amyrlin takové, jako vy, nenechávají čekat. Máte štěstí, že jsem nepřišla včas, abych vás zaslechla. Pohyb!“

Od mladších novicek se očekávalo, že přijatou novicku poslechnou stejně rychle jako samotnou Aes Sedai, ale Egwain se zvedala jen pomalu a dala si na čas, když si uhlazovala šaty. Udělala před Faolain pukrle a pousmála se. Mrak, který se objevil na tváři přijaté novicky, způsobil, že se Egwain usmála víc, než se vzpamatovala. Nemělo smysl Faolain příliš dráždit. Proto se narovnala, přičemž se snažila, aby se jí netřásla kolena, a vyšla před Faolain z pokoje.

Elain už byla venku s přijatou novickou s tvářemi jako jablíčka a snažila se tvářit se odhodlaně a srdnatě. Nějak se jí podařilo, že přijatá novicka vedle ní vypadala jako komorná, která jí nese rukavičky. Egwain doufala, že si vede stejně dobře.

Balkony před pokoji novicek, chráněné zábradlím, se zvedaly do výše jako dutý sloup, a stejně tolik podlaží bylo pod nimi a končilo na Nádvoří novicek. Na dohled se neobjevila jediná žena. Avšak i kdyby tu byly všechny novicky, které se v současné době cvičily ve Věži, do jediné, nebyla by plná ani čtvrtina pokojů. Čtveřice žen kráčela prázdnými arkádami dolů po točitých rampách mlčky. Žádná by nesnesla, aby její hlas zdůraznil tu prázdnotu.

Egwain nikdy nebyla v té části Věže, kde měla pokoje amyrlin. Chodby zde byly dost široké, aby jimi projel vůz, a na výšku měly víc než na šířku. Na stěnách tu visely barevné nástěnné koberce v tuctech různých stylů, od květinových vzorů a lesních výjevů po hrdinské činy a složité vzory. Některé byly tak staré, až se zdálo, že se při nejmenším doteku rozpadnou. Na šestihranných dlaždicích v barvách sedmi adžah jejich boty hlasitě klapaly.

V dohledu bylo jen pár žen – občas se objevila některá Aes Sedai a majestátně proplula kolem, nemajíc čas všímat si přijatých a mladších novicek, pět či šest přijatých novicek důležitě spěchalo za svými úkoly či za studiem, pár služebných neslo podnosy, mopy či náruče povlečení a ručníků, několik novicek chvátalo vyřídit nějaké pochůzky, ještě rychleji než služebné.

Připojily se k nim Nyneiva se svým doprovodem s dlouhou šíjí, Theodrin. Žádná nepromluvila. Nyneiva teď na sobě měla šat přijaté novicky, bílé šaty se sedmi pruhy na lemu, ale opasek a měšec byly její vlastní. Povzbudivě se na Egwain s Elain usmála a objala je – Egwain se tak ulevilo, že vidí další přátelskou tvář, že její objetí opětovala, aniž si uvědomila, že Nyneiva jako by uklidňovala malé holčičky – ale když vykročily, Nyneiva se čas od času prudce zatahala za cop.

Do této části Bílé věže přišlo jen málo mužů. Egwain zahlédla jenom dva. Byli to strážci a šli zabraní do hovoru. Jeden měl meč u pasu, druhý na zádech. Jeden byl pomenší a štíhlý, dokonce útlý, druhý skoro tak široký, jako byl vysoký, a přesto se oba pohybovali s nebezpečným půvabem. Díky jejich měňavým plášťům, kdy jednotlivé části tohoto kusu oděvu jako by občas splynuly se stěnou za nimi, se na strážce nedalo dívat dlouho, aby se člověku nezvedl žaludek. Egwain si všimla, jak na ně Nyneiva upřeně hledí, a potřásla hlavou. Musí s Lanem něco udělat. Jestli po dnešku bude některá z nás vůbec schopná něco udělat.

Předpokoj pracovny amyrlin byl tak velký, že by se klidně hodil do paláce, i když židle, jež tu byly rozestavěné pro lidi čekající na rozhovor s amyrlin, byly zcela prosté. Egwain však měla oči jenom pro Leanu Sedai. Kronikářka měla úzkou štólu svého úřadu, modrou, aby bylo vidět, že je z modrých adžah, a obličej jako by měla vytesaný z hladkého nahnědlého kamene. Nikdo jiný tu nebyl.

„Dělaly nějaké potíže?“ Kronikářka mluvila úsečně a nebylo poznat, hněvá-li se, či cítí-li s nimi.

„Ne, Aes Sedai,“ odpověděly Theodrin a přijatá novicka s tvářemi jako jablíčka.

„Tuhle jsem musela vytáhnout za uši, Aes Sedai,“ řekla Faolain, ukazujíc na Egwain. Přijatá mluvila rozhořčeně. „Vzpírá se, jako by zapomněla, jaká je v Bílé věži disciplína.“

„Vést,“ prohodila Leana, „neznamená ani tlačit, ani táhnout. Zajdi za Marris Sedai, Faolain, a požádej ji, ať ti o tom dovolí rozjímat při hrabání chodníčků v Jarní zahradě." – Propustila Faolain i druhé dvě přijaté, které před odchodem provedly hluboké pukrle. Faolain při úkloně vrhla rozzuřený pohled na Egwain.

Kronikářka jim už nevěnovala pozornost. Místo toho si prohlížela ženy, které zůstaly, a poklepávala si ukazováčkem na rty, až Egwain nabyla dojmu, že je všechny zvažuje do nejmenších podrobností. Nyneivě se nebezpečně zablesklo v očích a pevně si stiskla cop.

Nakonec Leana zvedla ruku a ukázala na dveře do amyrlininy pracovny. Velký had požírající vlastní ocas dobrého půl sáhu v průměru byl vyobrazen na obou křídlech dveří. „Vstupte,“ vyzvala je Leana.

Nyneiva hbitě vykročila a otevřela dveře. To stačilo, aby se pohnula i Egwain. Když vstupovaly, Elain pevně držela Egwain za ruku, a Egwain ji také tiskla. Leana je následovala a postavila se stranou na půl cestě mezi nimi a stolem uprostřed místnosti.

Amyrlin seděla za stolem a prohlížela nějaké papíry. Když vstoupily, ani nevzhlédla. Nyneiva jednou otevřela ústa, ale když se na ni kronikářka ostře podívala, zase je zavřela. Tři dívky stály v řadě před amyrlininým stolem a čekaly. Egwain dalo dost práce, aby se neošívala. Minuty se vlekly – zdálo se, že uplynuly celé hodiny – než amyrlin zvedla hlavu, ale když postupně na každou upřela své modré oči, Egwain si řekla, že by klidně čekala dál. Při amyrlinině pohledu jí bylo, jako by se jí do srdce zabodly dva rampouchy. V místnosti bylo poměrně chladno, ale Egwain tekl po zádech pot.

„Takže!“ promluvila po delší době amyrlin. „Naše uprchlice se vrátily.“

„My jsme neuprchly, matko.“ Nyneivě dalo očividně spoustu práce zůstat klidná, ale hlas se jí třásl. Egwain věděla, že hněvem. Tato silná mladá žena se hněvala velmi často. „Liandrin nám řekla, že máme jít s ní a –“ Hlasité prásknutí, když amyrlin uhodila do stolu, ji zarazilo.

„Už nikdy tady nevyšlovuj Liandrinino jméno, dítě!“ štěkla amyrlin. Leana je všechny sledovala s klidnou vážností.

„Matko, Liandrin je z černého adžah,“ vybreptla Egwain.

„To já vím, dítě. Přinejmenším jsem to tušila, a byla to pravda. Liandrin opustila Věž před mnoha měsíci, a dvanáct dalších – žen – odešlo s ní. Žádnou od té doby nikdo neviděl. Než odešly, pokusily se vloupat do skladu, kde jsou uschovány angrialy a sa’angrialy, a podařilo se jim dostat do místnosti, kde jsou menší ter‘angrialy. Ukradly jich dost, včetně několika, o jejichž použití nemáme ponětí.“

Nyneiva v hrůze sledovala amyrlin a Elain si náhle zamnula ruce, jako by jí byla zima. Egwain věděla, že se sama také chvěje. Mnohokrát si představovala, jak se vrátí, postaví se Liandrin a obviní ji, jak ji uvidí odsouzenou k nějakému trestu – jen si nikdy neuměla představit trest dost hrozný, aby odpovídal zločinům, jichž se Aes Sedai s tváří panenky dopustila. Dokonce si uměla představit i to, že se vrátí a Liandrin mezitím uprchne – v jejích představách prchala obvykle v hrůze z Egwainina návratu. Jestli Liandrin a ty ostatní – ani se jí nechtělo věřit, že jich bylo víc – ukradly pozůstatky z věku pověstí, tak se nedalo říci, co s nimi mohou napáchat. Díky Světlu, že nedostaly žádný sa’angrial, pomyslela si. To ostatní bohatě stačilo.

Sa’angrialy byly jako angrialy, umožňovaly Aes Sedai usměrňovat více síly, než by bezpečně zvládla bez pomoci, ale byly mnohem mocnější než angrialy, a také mnohem vzácnější. Ter'-angrialy byly ovšem něco jiného. Existovalo jich mnohem víc než angrialů či sa’angrialů, i když nebyly doslova běžné, a jedinou sílu spíš používaly, než že by ji pomáhaly usměrňovat, a nikdo jim pořádně nerozuměl. Mnohé fungovaly jen pro někoho, kdo uměl usměrňovat, potřebovaly usměrňování jediné síly, aby něco udělaly, zatímco jiné fungovaly pro každého. Všechny angrialy a sa’angrialy, o kterých kdy Egwain slyšela, byly malé, ter’angrialy se zřejmě vyskytovaly ve všech možných velikostech. Každý byl Aes Sedai před třemi tisíci lety pravděpodobně vytvořen k nějakému konkrétnímu úkolu, aby dělal jednu jedinou věc, a Aes Sedai od té doby umíraly, aby zjistily, jakou. Umíraly, nebo ztrácely schopnost usměrňovat. Některé sestry z hnědého adžah zasvětily studiu ter’angrialů celý život.

Některé ter’angrialy se používaly, byť nejspíš ne k účelům, pro něž byly vytvořeny. Silná bílá hůl, kterou držely přijaté novicky, když skládaly tři přísahy, než byly přijaty mezi Aes Sedai, byl ter’angrial, který je s přísahami svazoval stejně jistě, jako by je měly vrozené. Jiný ter’angrial byl místem konečné zkoušky, než byla mladší novicka přijata. Existovaly další, včetně mnoha, které nikdo nedokázal přimět k jakékoliv práci, a mnohé další, které zřejmě neměly žádné praktické použití.

Proč s sebou braly věci, o kterých nikdo neví, jak je používat? hloubala Egwain. Nebo to možná černé adžah vědí. Při tomto pomyšlení se jí sevřel žaludek. V rukou temných druhů mohly být stejně špatné jako sa’angrialy.

„Krádež," – pokračovala amyrlin hlasem stejně ledovým, jako měla i pohled, „bylo to poslední, co spáchaly. Té noci zemřely tři sestry, spolu se dvěma strážci, sedmi strážnými a devíti sloužícími. Byla to vražda, spáchaná, aby zakryla jejich krádež a útěk. Možná to není dostatečný důkaz, že jsou – černé adžah –,“ ta slova pronesla řezavým tónem – „ale jen málokdo tomu nevěří. A já také ne. Když jsou ve vodě rybí hlavy a krev, nepotřebuješ pilouny vidět, abys věděla, že tam jsou.“

„Tak proč s námi zacházejí jako se zločinci?“ chtěla vědět Nyneiva. „Oklamala nás žena z – z černého adžah. To by nás mělo očistit od všeho zlého.“

Amyrlin se nevesele zasmála. „Ty si to opravdu myslíš, že, dítě? Vaší jedinou záchranou může být, že kromě Verin, Leany a mě nikoho jiného ve Věži ani nenapadlo, že máte s Liandrin něco společného. Kdyby to vešlo ve známost, natož ta malá ukázka, kterou jste předvedly bělokabátníkům – nemusíte se tvářit tak překvapeně, Verin mi všechno řekla – kdyby vešlo ve známost, že jste odešly s Liandrin, sněmovna by určitě odhlasovala vaše utišení dřív, než byste stačily říct rybář.“

„To není spravedlivý!“ vyjela Nyneiva. Leana se pohnula, ale Nyneiva pokračovala. „To není správný! To –!“

Amyrlin povstala. To bylo vše, ale Nyneiva okamžitě zmlkla.

Egwain usoudila, že mlčet bylo moudré. Vždycky Nyneivu považovala za nejsilnější ženu s nejsilnější vůlí. Dokud nepoznala ženu s pruhovanou štólou. Prosím, ovládej se, Nyneivo. Je to, jako bychom byly malé holčičky – a stály před svou matkou, a tahle matka může udělat něco mnohem horšího než nám naplácat.

V tom, co amyrlin říkala, byla zřejmě nějaká cesta ven, jen nemohla přijít na to jaká. „Matko, odpusť, že se ptám, ale co s námi chceš udělat?“

„S vámi udělat, dítě? Hodlám tě s Elain potrestat za opuštění Věže bez dovolení a Nyneivu za opuštění města bez dovolení. Nejdřív si vás všechny zavolá Sheriam Sedai, které jsem řekla, aby vám napráskala, až budete celý týden potřebovat k sezení ten nejměkčí polštář. Už jsem to ohlásila novickám i přijatým.“

Egwain překvapeně zamrkala. Elain hlasitě vyjekla, narovnala se a cosi si pro sebe zamumlala. Nyneiva byla jediná, koho to nepřekvapilo. Trest, ať už práce navíc nebo něco jiného, vždycky zůstal jen mezi správkyní noviček a tím, koho si zavolala. Obvykle to byly mladší novicky, ale také přijaté, které občas překročily hranice. Sheriam si to přece vždycky nechává pro sebe, pomyslela si Egwain zachmuřeně. Nesmí to každému vykládat. Ale pořád je to lepší než být zavřená. Lepší než být utišená.

„Ohlášení je ovšem součástí trestu,“ mluvila amyrlin, jako by četla Egwain myšlenky. „Také jsem nechala vejít ve známost, že jste všechny přiděleny do kuchyně na pomocné práce, dokud nebude rozhodnuto jinak. A nechala jsem rozšířit, že ‚dokud nebude rozhodnuto jinak', může docela dobře znamenat do konce vašeho života. Máte nějaké námitky?“

„Ne, matko,“ vyhrkla Egwain rychle. Nyneiva bude nenávidět drhnutí hrnců ještě víc než to první. Mohlo to být horší, Nyneivo. Světlo, mohlo to být mnohem horší. Nyneivě se chvělo chřípí, ale krátce kývla hlavou.

„A ty, Elain?“ zeptala se amyrlin. „Dědička Andoru je uvyklá na jemnější zacházení.“

„Chci se stát Aes Sedai, matko,“ pravila Elain pevně.

Amyrlin přejela prstem po papíře před sebou a zřejmě ho chvíli studovala. Když zvedla hlavu, její úsměv vůbec nebyl příjemný. „Kdyby byla některá z vás tak hloupá a odpověděla jinak, dodala bych něco, co by způsobilo, že byste proklínaly své matky, že vůbec dovolily otcům, aby je poprvé políbili. Nechat se takhle vylákat z Věže jako hloupá děcka. Dokonce ani nemluvně by nikdy nepadlo do takové pasti. Naučím vás myslet dřív, než něco uděláte, nebo s vámi ucpu díry ve vodní bráně!“

Egwain jí v duchu tiše děkovala. Ale když amyrlin znovu promluvila, zamrazilo ji.

„Teď k tomu, co s vámi plánuji dál. Zdá se, že jste se všechny od té doby, co jste odešly z Věže, výrazně zlepšily v usměrňování. Hodně jste se naučily. Včetně několika věcí,“ dodala ostře, „u kterých bych byla raději, kdybyste se je nebyly naučily!“

Nyneiva Egwain překvapila, když řekla: „Vím, že jsme udělaly... pár věcí... které jsme neměly, matko. Ujišťuju tě, že uděláme, co bude v našich silách, abychom nadále žily, jako bychom už tři přísahy složily.“

Amyrlin zabručela. „To rozhodně,“ procedila suše. „Kdybych mohla, hned dneska v noci bych vám strčila do rukou hůl přísah, ale ta patří do rukou jenom Aes Sedai, a já se musím spolehnout na váš zdravý rozum – totiž jestli vůbec nějaký máte – že se vám nic nestane. Zatím ty, Egwain, a ty, Elain, budete pozvednuty mezi přijaté.“

Elain zalapala po dechu a Egwain šokované vykoktala: „Děkuju, matko.“ Leana přešlápla. Egwain nepřipadalo, že to kronikářka schvaluje. Sice ji to nepřekvapilo – očividně věděla, co přijde – ale ani nepotěšilo.

„Mně neděkuj. Vaše schopnosti jsou příliš velké, abyste zůstaly novickami. Někdo si bude myslet, že byste neměly nosit prsten, ne po tom, co jste provedly, ale pohled na to, jak budete až po lokty v mastné špíně, by měl tyto hlasy umlčet. A pokud si myslíte, že je to nějaká odměna, tak pamatujte, že během prvních týdnů mezi přijatými bývají v košíku odděleny shnilé ryby od zdravých. I ten nejhorší den mladší novicky vám teď bude připadat jako příjemný sen ve srovnání se studiem během dalších týdnů. Mám takové tušení, že některé sestry vám vaše úkoly ztíží víc, než bude nezbytně nutné, ale nemyslím, že si budete stěžovat. Nebo snad ano?“

Budu se učit, řekla si v duchu Egwain. Sama se rozhodnu, co. Chci se učit o snech, učit se o...

Amyrlinin úsměv její myšlenky zarazil. Ten úsměv říkal, že nic, co jim sestry udělají, nebude horší, než má být, pokud zůstanou naživu. Nyneivin výraz byl směsicí hlubokého soucitu a hrůzných vzpomínek na vlastních několik týdnů po přijetí. To spojení stačilo, aby Egwain ztěžka polkla. „Ne, matko,“ řekla slabě. Elain jen chraplavě zašeptala.

„Takže domluveno. Matku tvoje zmizení rozhodně nepotěšilo, Elain.“

„Ona to ví?“ vykvikla Elain.

Leana si odfrkla a amyrlin zvedla obočí se slovy: „To jsem jí mohla těžko zatajit. Ani ne o měsíc jste se minuly, což je pro tebe nejspíš jen dobře. To setkání jsi nemusela přežít. Byla na tebe tak rozzlobená, až byla málem schopná překousnout veslo. Zlobila se i na mě a na Bílou věž.“

„To si umím představit, matko,“ vydechla Elain.

„Myslím, že neumíš, dítě. Málem jsi ukončila tradici, která se začala dřív, než vznikl Andor. Byl to zvyk silnější než většina zákonů. Morgasa odmítla vzít s sebou zpátky Elaidu. Vůbec poprvé nemá královna Andoru Aes Sedai jako rádkyni. Žádala, aby ses ihned vrátila do Caemlynu, jakmile tě najdeme. Přesvědčila jsem ji, že pro tebe bude bezpečnější, když se budeš ještě chvíli učit tady. Taky byla připravena odvést s sebou oba tvé bratry z výcviku na strážce. Ti jí to naštěstí rozmluvili sami. Pořád nevím jak.“

Elain měla náhle nepřítomný pohled, možná viděla rozhněvanou Morgasu. Zachvěla se. „Gawyn je můj bratr,“ prohlásila nepřítomně. „Galad není.“

„Nebuď dětinská,“ napomenula ji amyrlin. „Jelikož máte stejného otce, je i Galad tvým bratrem, ať už se ti to líbí nebo ne. A já ti žádné dětinskosti nedovolím, děvče. U mladší novicky se jistá míra hlouposti dá tolerovat, u přijaté ale rozhodně ne.“

„Ano, matko,“ řekla ponuře Elain.

„Královna pro tebe u Sheriam zanechala dopis. Kromě toho, že tě v něm nejspíš hubuje, tak v něm myslím stojí, že se máš vrátit domů, jakmile to pro tebe bude bezpečné. Je si jistá, že při nejhorším za pár měsíců budeš schopná usměrňovat, aniž by ses při tom zabila.“

„Ale já se chci učit, matko.“ Do Elainina hlasu se vrátilo ostří. „Chci se stát Aes Sedai.“

Amyrlinin nový úsměv byl ještě pochmurnější než ten předešlý. „To rozhodně budeš, dítě, protože já tě nehodlám přenechat Morgase. Máš možnost stát se jednou z nejsilnějších Aes Sedai za posledních tisíc let, a já tě nenechám odejít, dokud nedostaneš kromě prstenu i šátek. Nepustím tě, i kdybych tě měla namlít do klobás, abys to zvládla. Nenechám tě odejít. Je to jasné?“

„Ano, matko.“ Elain teď znejistěla, a Egwain se jí ani nedivila. Ocitnout se mezi Morgasou a Bílou věží, mezi královnou Andoru a amyrlininým stolcem, bylo jako stát se kostí, o kterou se perou dva psi. Pokud Egwain někdy Elain záviděla bohatství a trůn, na který jednoho dne usedne, v této chvíli to rozhodně nebylo.

Amyrlin důrazně prohlásila: „Leano, odveď ihned Elain do pracovny Sheriam. S těmihle dvěma si ještě musím o něčem promluvit. O něčem, co se jim, myslím, nebude moc líbit.“

Egwain si vyměnila poplašený pohled s Nyneivou. Na okamžik se obě zatvářily nesmírně ustaraně. Co ještě musí říci nám, ale ne Elain? uvažovala Egwain. Nezáleží mi na tom, pokud mi nebude bránit v učení. Ale proč ne taky Elain?

Elain se při zmínce o pracovně správkyně novicek zamračila, ale pak se sebrala. „Jak přikazuješ, matko,“ řekla obřadně a předvedla dokonalé pukrle, přičemž ladně mávla suknicemi, „tak učiním.“ S tím následovala Leanu, nesouc hlavu vysoko vztyčenou.

14

Bodnutí trnu

Amyrlin nepromluvila hned – s rukama sepjatýma za zády přistoupila k vysokému lomenému oblouku okna a vyhlédla přes balkon do zahrady dole. Uplynula delší doba, než opět promluvila, stále stojíc zády k oběma dívkám.

„Zabránila jsem, aby se ven dostalo to nejhorší, ale jak dlouho to vydrží? Sloužící o ukradených ter’angrialech nevědí, takže si ty mrtvé nespojují s odchodem Liandrin a ostatních. Nebylo snadné to udržet v tajnosti, pořád se vedou řeči. Oni si myslí, že ty mrtvé mají na svědomí temní druzi. A to taky mají. A nějaké řeči už prosákly i do města. Že se temní druzi dostali do Věže a že tu vraždili. Tomu se zabránit nedalo. Naší pověsti to rozhodně neprospělo, ale je to pořád lepší než pravda. Nikdo mimo Bílou věž neví, že byly zabity Aes Sedai, a tady zná pravdu jen pár z nás. Temní druzi v Bílé věži. Pcha! Strávila jsem život tím, že jsem to popírala. Nenechám je tady. Pochytám je, vykuchám a pověsím na slunce usušit.“

Nyneiva se nejistě poohlédla po Egwain – která se také necítila nejlépe – a pak se zhluboka nadechla. „Matko, máme být potrestané ještě víc? Kromě toho, k čemu jsi nás už odsoudila?“

Amyrlin se na ně ohlédla přes rameno. Oči měla zastíněné. „Víc potrestané? Taky se to tak dá říci. Někteří řeknou, že tím povýšením jsem vás obdarovala. Tak teď pocítíte, jak bolí, když se popícháte o růži.“ Rychle se vrátila ke své židli, posadila se, a pak jako kdyby znovu ztratila sílu. Nebo znejistěla.

Při pohledu na amyrlininu nejistotu se Egwain stáhl žaludek. Amyrlinin stolec byl vždy pevný, vždy věděl, kudy se dát. Amyrlin byla zosobněná síla. Přes všechnu svou obrovskou moc měla žena na druhé straně stolu dost vědomostí a zkušeností, aby se dokázala vyhnout překážkám. Vidět ji náhle na vážkách – jako dívenku, která ví, že musí skočit po hlavě do rybníka, a přitom neví, kolik je tam vody a je-li na dně písek či kamení – z toho pohledu Egwain zamrazilo až do morku kostí. Co tím myslela, že se skutečně popícháme o růži? Světlo, co s námi chce udělat?

Amyrlin přejela prstem po vyřezávané truhličce, která stála na stole před ní, a přitom na ni hleděla, jako by se dívala na něco za ní. „Otázkou je, komu lze věřit,“ pravila tiše. „Měla bych věřit aspoň Leaně a Sheriam. Ale odvážím se toho? Nebo Verin?“ Náhle se otřásla tichým smíchem. „Verin už věřím víc, než je zdrávo, ale jak daleko to ještě zajde? A Moirain?“ Na chvíli se odmlčela. „Vždycky jsem si myslela, že Moirain věřit mohu.“

Egwain přešlápla. Kolik toho amyrlin ví? Na to se ale zeptat neodvážila, ne amyrlinina stolce. Víš, že ten mladý muž z mé vesnice, muž, o kterém jsem si myslela, že se za něj jednoho dne provdám, je Drak Znovuzrozený? Víš, že mu pomáhají dvě ze tvých Aes Sedai? Byla jistá přinejmenším tím, že amyrlin neví, jak se jí o něm včera v noci zdálo, že od Moirain utekl. Byla si tím jistá. Ale neřekla nic.

„O čem to mluvíš?“ chtěla vědět Nyneiva. Amyrlin k ní vzhlédla, a Nyneiva dodala, teď již mírnějším tónem: „Odpusť, matko, ale chceš nás ještě potrestat? Těmhle řečem o důvěře nerozumím. Jestli chceš znát můj názor, tak Moirain se rozhodně věřit nedá.“

„To je tvůj názor, co?“ prohodila amyrlin. „Teprve před rokem jsi opustila svoji rodnou vesnici a myslíš si, že znáš svět natolik, abys věděla, které Aes Sedai můžeš věřit, a které ne? Kapitán lodi, co se teprve naučil vytahovat plachtu!“

„Ona tím nic nemyslela, matko,“ vložila se do hovoru Egwain, ale věděla, že Nyneiva myslela přesně to, co řekla. Vrhla na Nyneivu varovný pohled. Nyneiva se prudce zatahala za cop, ale pusu držela zavřenou.

„No, co k tomu říci,“ zamyslela se amyrlin. „Důvěra je občas kluzká jako vrš plný úhořů. Důležité ale je, že vy dvě s tím máte co do činění, i když jste takové třtiny ve větru.“

Nyneiva stiskla rty, i když hlas měla stále vyrovnaný. „Třtiny ve větru, matko?“

Amyrlin pokračovala, jako by Nyneiva vůbec nepromluvila. „Liandrin se vám nejdřív pokusila nacpat hlavu pod jez, ale možná odjela proto, že se dozvěděla o vašem návratu, a došlo jí, že byste ji odhalily, takže budu muset věřit, že nejste – černé adžah. Raději bych jedla šupiny a rybí hlavy,“ zamumlala, „ale asi si na to jméno budu muset zvyknout.“

Egwain na ni zírala s otevřenými ústy – Černé adžah? My? Světlo! – ale Nyneiva vyštěkla: „To teda rozhodně nejsme! Jak se opovažuješ něco takovýho vůbec říct? Jak se to opovažuješ jenom naznačit?“

„Jestli o tom pochybuješ, dítě, tak jen do toho!“ vybuchla amyrlin přísně. „Možná máš občas sílu jako Aes Sedai, ale ještě Aes Sedai nejsi, ani zdaleka ne. Takže? Mluv, jestli máš ještě co říci. Slibuji ti, že budeš plakat a prosit o odpuštění! ‚Třtina ve větru'? Zlomím tě jako třtinu! Už mi dochází trpělivost.“

Nyneiva chvíli kroutila rty. Nakonec se však otřásla a zhluboka se nadechla na uklidněnou. Když promluvila, ozýval se jí v hlase sice stále ostrý podtón, ale už jenom slabě. „Odpusť, matko. Ale neměla bys – My nejsme – Něco takovýho bychom rozhodně nikdy neudělaly.“

Amyrlin potlačila úsměv a opřela se o opěradlo. „Takže když chceš, dokážeš se udržet na uzdě. To jsem chtěla vědět.“ Egwain napadlo, kolik z toho vlastně byla zkouška. Amyrlin však měla napětí kolem očí, které naznačovalo, že jí trpělivost opravdu dochází. „Moc ráda bych znala způsob, jak tě povýšit a dát ti šátek, dcero. Verin říkala, že už teď jsi zdaleka nejsilnější ženou ve Věži.“

„Šátek!“ vydechla Nyneiva. „Aes Sedai? Já?“

Amyrlin mávla rukou, jako by něco odhazovala, ale tvářila se přitom lítostivě. „Nemá smysl toužit po něčem, co je nemožné. Těžko tě můžu povýšit mezi hotové sestry a pak tě poslat drhnout kotle. A Verin taky říkala, že pořád neumíš usměrňovat vědomě, pokud nejsi rozzuřená. Byla jsem připravená tě odříznout od pravého zdroje, kdybys chtěla sáhnout po saidaru. Konečná zkouška vyžaduje, abys usměrňovala, a zároveň pod tlakem zůstala naprosto klidná. Pod velkým tlakem. A ani já nemohu – a nechci – tento požadavek pominout.“

Nyneiva se tvářila ohromeně. Zírala na amyrlin s otevřenými ústy.

„Tomu nerozumím, matko,“ řekla po chvíli Egwain.

„Asi ne, zatím. Vy jste jediné dvě ve Věži, o kterých jsem si absolutně jistá, že nepatříte k černým adžah.“ Amyrlin při posledních slovech zkřivila rty. „Liandrin a těch dvanáct odešly, ale odešly všechny? Nenechaly snad některou tady, jako pahýl v mělké vodě, který sice neuvidíte, ale stejně vám udělá díru do člunu? To možná nezjistím, dokud nebude pozdě, ale nedovolím, aby Liandrin a těm druhým prošlo, co udělaly. Ani tu krádež, a zvlášť ne vraždy. Nikdo, kdo zabije moje lidi, neujde trestu. A nedovolím, aby třináct cvičených Aes Sedai sloužilo Stínu. Chci je najít a utišit!“

„Já ale nechápu, co to má společnýho s námi,“ poznamenala pomalu Nyneiva. Podle toho, jak se tvářila, se jí nelíbilo, nad čím právě uvažovala.

„Prostě tohle, dítě. Vy dvě budete mými honícími psy, budete lovit černé adžah. Od vás to nikdo nebude čekat, ne od párku napůl vycvičených přijatých novicek, které jsem otevřeně pokořila.“

„To je šílený!“ Když amyrlin došla ke slovům „černé adžah", Nyneiva měla oči doširoka otevřené a klouby na ruce měla bílé, jak se silně tahala za cop. Každé slovo jako by vyplivla: „Ony jsou hotové Aes Sedai. Egwain ještě ani nebyla přijatá a ty víš, že já nedokážu usměrnit ani tolik, abych zapálila svíčku, když se zrovna nevztekám, rozhodně ne o svý vůli. Jakou pak máme naději?“

Egwain souhlasně přikyvovala. Jazyk ale měla přilepený na patro. Lovit černě adžah? To budu raději lovit medvěda jenom s klackem! Snaží se nás vyděsit, potrestat nás ještě víc. Musí to tak být! Jestli se amyrlin opravdu snažila o tohle, tak se jí to povedlo až příliš dobře.

Amyrlin také přikyvovala. „Každé slovo je pravda. Ale co se týče čiré síly, ani pro jednu z vás není Liandrin soupeřkou, a ona je z nich nejsilnější. Ony jsou však vycvičené a vy ne, a ty, Nyneivo, máš zatím pořád jistá omezení. Když ale nemáš veslo, dítě, pomůže ti člun na břeh dopravit jakékoliv prkno.“

„Já ale nebudu k ničemu,“ vybreptla Egwain. Skoro kvílela, ale bála se tolik, že se za to ani nestyděla. Ona to myslí vážně! Ó, Světlo, ona to mysli vážně! Liandrin mě předala Seanchanům a ona teď chce, aby honila třináct takových, jako je ona? „Musím studovat, učit se, pracovat v kuchyni. Anaiya Sedai mě bude určitě chtít dál zkoušet, aby zjistila, jestli jsem snílek. Nebudu mít pořádně ani čas se najíst a vyspat. Jak mám pak někoho ulovit?“

„Budeš si ten čas muset najít,“ prohlásila amyrlin znovu chladným a vážným hlasem, jako by hon na černé adžah nebyl ničím víc než zametáním podlahy. „Jako jedna z přijatých si budeš studium do určité míry určovat sama, a taky si budeš vybírat čas ke studiu. A pro přijaté jsou pravidla trošičku mírnější. Trochu mírnější. Musíme je najít, dítě.“

Egwain se podívala na Nyneivu, ale ta řekla jen: „Proč se toho neúčastní Elain? Přece si nemůžeš myslet, že ona patří k černým adžah. Je to proto, že je dědička Andoru?“

„Plná síť na první zatáhnutí, dítě. Kdybych mohla, požádala bych ji taky, ale zrovna teď už mám s Morgasou i bez toho dost potíží. Až se mi ji povede uklidnit, až zase získám její přízeň a postrčím ji na správnou cestu, možná se k vám Elain připojí. Možná pak.“

„Tak vynechej i Egwain,“ navrhla Nyneiva. „Vždyť jen tak tak odrostla dětským střevíčkům. Já je pro tebe najdu.“ Egwain chtěla namítnout – Já jsem žena! – ale amyrlin promluvila dřív.

„Nechci z vás udělat návnadu, dítě. Kdybych měla stovku takových, jako jste vy, pořád by mi to nestačilo, ale vy jste jenom dvě, takže to bude muset stačit.“

„Nyneivo,“ dostala se Egwain konečně ke slovu, „já ti nerozumím. Chceš říct, že do toho půjdeš?“

„Ne že bych chtěla,“ odtušila unaveně Nyneiva, „ale raději je budu honit, než abych se užírala, jestli Aes Sedai, která mě zrovna učí, náhodou není temná družka. Ať už mají za lubem cokoliv, nechci čekat, až to budou mít připravený, abych zjistila, co to je.“

Z toho rozhodnutí se Egwain obrátil žaludek. „Tak já to taky udělám. Nechci jen tak čekat. O nic víc než ty.“ Nyneiva otevřela ústa a Egwain pocítila záchvěv hněvu. Po všem tom strachu to byla nesmírná úleva. „A neopovažuj se zase říct, že jsem na to moc mladá. Aspoň umím usměrňovat, když chci. Teda většinou. Už nejsem malá holka, Nyneivo.“

Nyneiva tam stála, tahala se za cop a nevzmohla se ani na slovo. Nakonec ji strnulost přešla. „To nejsi, co? Sama jsem sice řekla, že už je z tebe žena, ale nějak jsem tomu pořád nevěřila. Děvče, já – ne, jsi opravdu dospělá. Prostě jenom doufám, že ti je jasný, že se mnou lezeš do kotle, a někdo by pod ním mohl zapálit oheň.“

„To já vím.“ Egwain byla pyšná, že se jí téměř nezachvěl hlas.

Amyrlin se usmála, jako by ji to potěšilo, ale v jejích modrých očích bylo cosi, co Egwain prozradilo, že celou dobu věděla, jak se rozhodnou. Na okamžik zase ucítila ty vodicí provázky na rukou a na nohou.

„Verin...“ Amyrlin zaváhala, a pak dodala spíš pro sebe. „Jestli už musím někomu věřit, tak to klidně může být ona. Už tak toho ví stejně tolik, co já, a možná víc.“ Promluvila hlasitěji. „Verin vám sdělí všechno, co je známo o Liandrin a ostatních, a také vám dá seznam ter’angrialů, které ukradly, s popisem toho, co dělají. Aspoň u těch, u kterých to víme. A co se týče černých adžah, jež snad zůstaly ve Věži... Poslouchejte, dívejte se a dávejte si pozor, nač se ptáte. Buďte jako myšky. Když budete mít sebemenší podezření, přijďte za mnou. Sama na vás budu dohlížet. Nikdo v tom neuvidí nic divného, vzhledem k tomu, zač jste trestány. Můžete mi podat zprávu, až si vás zavolám. A nezapomeňte, že už zabíjely. Klidně to můžou zopakovat.“

„To je všechno moc hezký,“ řekla Nyneiva, „ale my pořád budeme jenom přijaté, a ony Aes Sedai. Kterákoliv hotová sestra nám může nařídit, abychom si šly po svý práci, nebo nás poslat do prádelny, a my budeme muset poslechnout. Jsou místa, kde přijaté novicky nemají co dělat, věci, který by neměly dělat. Světlo, i kdybychom náhodou nějakou černou adžah objevily, může klidně nařídit strážným, aby nás zamkli do našich pokojů, a oni to udělají. Rozhodně nedají na slova přijatých víc než na slova Aes Sedai.“

„Většinou,“ pravila amyrlin, „budete muset pracovat s omezeními přijatých. Nesmíte se dostat do podezření. Ale...“ Otevřela truhličku na stole, zaváhala a zadívala se na obě mladé ženy, jako by si nebyla jistá, jestli to opravdu chce udělat. Pak přece jen vytáhla několik tuhých složených papírů. Opatrně je rozložila, znovu zaváhala, a pak dva vybrala. Zbývající vrátila zpátky do truhličky a ty dva podala Egwain a Nyneivě. „Mějte to pečlivě schované. Jsou jenom pro případ nejvyšší nouze.“

Egwain rozbalila silný papír. Byl popsán úhledným okrouhlým písmem a dole byla pečeť s bílým plamenem Tar Valonu.

Cokoliv nositel tohoto listu udělal, je na můj rozkaz a s mým pověřením. Poslechni a mlč, na můj rozkaz.

Siuan Sanche

strážkyně zámků

plamen Tar Valonu

amyrlinin stolec

„S tímhle bych mohla udělat cokoliv,“ vydechla ohromeně Nyneiva. „Nařídit strážím vytáhnout do boje. Rozkazovat strážcům.“ Zasmála se. „S tímhle bych mohla nechat strážce tancovat.“

„Dokud bych to nezjistila,“ připustila amyrlin suše. „Pokud to použijete a nebudete mít skutečně přesvědčivý důkaz, tak si budete přát, aby vás do rukou dostala Liandrin.“

„Já jsem nic z toho nechtěla udělat,“ spěchala ji ujistit Nyneiva. „Jenom jsem chtěla říct, že nám to dává takovou autoritu, o jaký se mi nikdy ani nesnilo.“

„Možná z ní budete potřebovat každičký ždibeček. Hlavně si pamatuj, dítě. Temné družce na tom nebude záležet o nic víc než bělokabátníkovi. Oba by tě za něco takového nejspíš na místě zabili. Má-li ten papír být štítem... no, papírové štíty jsou dost tenké, a tenhle má možná uprostřed namalovaný terč.“

„Ano, matko,“ řekly Egwain s Nyneivou zároveň. Egwain papír složila a vložila ho do míšku u pasu rozhodnuta, že jej nevytáhne, leda by opravdu neměla na vybranou. A jak poznám, že už nemám na vybranou?

„A co Mat?“ zeptala se Nyneiva. „Je vážně nemocný, matko, a už mu nezbývá moc času.“

„Dám vám vědět,“ řekla stroze amyrlin.

„Ale matko –“

„Dám vám vědět! A teď se ztraťte, děti. Naděje Věže leží ve vašich rukou. Jděte do svých pokojů a odpočiňte si. A nezapomeňte, máte schůzku se Sheriam a s hrnci."

15

Šedý muž

Když Egwain a Nyneiva vyšly před amyrlininu pracovnu, byly chodby až na občasnou služebnou, spěchající po své práci, prázdné. Egwain byla vděčná i za přítomnost služebných. Síně jí náhle přes všechny ty nástěnné koberce a sochy připadaly jako jeskyně. Nebezpečné jeskyně.

Nyneiva šla cílevědomě a znovu se znepokojeně popotahovala za cop a Egwain musela přidat do kroku, aby jí stačila. Nechtěla tu zůstat sama.

„Jestli tu černé adžah pořád jsou, Nyneivo, a jestli mají třeba nejmenší podezření, co děláme... Doufám, žes to nemyslela vážně, když jsi říkala, že se budeme chovat, jako bychom už tři přísahy složily. Já se nehodlám nechat zabít, ne jestli jim v tom budu moct zabránit díky usměrňování.“

„Jestli tu některé z nich zůstaly, Egwain, tak poznají, co děláme, jakmile nás uvidí.“ Přes to, co říkala, mluvila zamyšleně. „Nebo v nás přinejmenším budou vidět hrozbu, a to je pro tyhle ženský skoro stejný.“

„Jak by v nás mohly vidět hrozbu? Někdo, komu můžeš nařizovat, co má dělat, tě přece nemůže ohrožovat. Rozhodně ne někdo, kdo musí drhnout hrnce a třikrát denně obracet rožně. Proto nás amyrlin poslala pracovat do kuchyně. Aspoň částečně.“

„Možná si to amyrlin pořádně nepromyslela,“ utrousila nepřítomně Nyneiva. „Nebo možná ano, a má pro nás v plánu něco jinýho, než tvrdí. Mysli, Egwain. Liandrin by se nás nesnažila dostat z cesty, kdyby si nemyslela, že ji nějak ohrožujeme. Sice si neumím představit jakým způsobem, ale taky mi není jasný, jak by se to mohlo změnit. Jestli tu ještě nějaký černý adžah zůstaly, tak nás taky budou pokládat za hrozbu, ať už nás budou z něčeho podezírat nebo ne.“

Egwain polkla. „To mě nenapadlo. Světlo, chtěla bych být neviditelná. Nyneivo, jestli po nás půjdou, budu raději riskovat, že mě utiší, než abych se nechala zabít, nebo něco ještě horšího, nějakou temnou družkou. A nevěřím, že ty by ses od nich taky nechala chytit, ať už jsi amyrlin navykládala cokoliv.“

„Myslela jsem to vážně.“ Na okamžik se Nyneiva probrala ze zamyšlení a zpomalila. Kolem rychle prošla světlovlasá novicka s podnosem. „Myslela jsem vážně každý slovo, Egwain,“ pokračovala Nyneiva, když byla novicka z doslechu. „Existují i jiný způsoby, jak se bránit. Kdyby ne, tak by zabili každou Aes Sedai ve chvíli, kdy by vytáhla paty z Věže. Jenom musíme přijít na to, jak to udělat, a pak to použít.“

„Já už pár způsobů znám, a ty taky.“

„Ty jsou nebezpečný.“ Egwain otevřela ústa, aby řekla, že nebezpečné jsou pouze pro toho, kdo by je napadl, ale Nyneiva ji nenechala promluvit. „Mohly by se ti začít líbit až moc. Když jsem ráno vypustila na ty bělokabátníky všechen svůj hněv... moc se mi to líbilo. Je to hrozně nebezpečný.“ Zachvěla se a znovu přidala do kroku. Egwain popoběhla, aby jí stačila.

„Mluvíš jako Sheriam. Tos nikdy nedělala. Vždycky jsi tlačila na všechna omezení, který ti uložily. Proč bys je teď měla dodržovat, když bys je mohla ignorovat, abys zůstala naživu?“

„K čemu by mi bylo, kdyby mě vyhodily z Bílé věže? I kdyby mě třeba neutišily, k čemu by mi to bylo?“ Nyneiva ztišila hlas, jako by mluvila spíš sama k sobě. „Dokážu to. Musím, jestli tu mám zůstat dost dlouho, abych se něco naučila, a já se musím učit, jestli mám –“ Náhle si uvědomila, že mluví nahlas. Ostře se podívala na Egwain a hlas měla pevný, když řekla: „Nech mě přemýšlet. Prosím tě, mlč a nech mě myslet.“

Egwain tedy mlčela, ale uvnitř bublaly nepoložené otázky. Jaký zvláštní důvod může Nyneiva mít k tomu, aby se naučila víc z toho, co ji mohla naučit Bílá věž? Co to chtěla udělat? Proč před ní má nějaké tajemství? Tajemství. Od té doby, co jsme přišly do Věže, jsme se naučily udržovat příliš mnoho tajemství. A amyrlin před námi taky udržuje něco v tajnosti. Světlo, co to jen chce udělat s Matem?

Nyneiva Egwain doprovodila až do obydlí novicek, nezahnula k pokojům přijatých. Arkády byly pořád prázdné a cestou po točitých rampách nepotkaly živou duši.

Když došly k Elaininým dveřím, Nyneiva se zastavila, jednou zaklepala a okamžitě otevřela dveře a strčila dovnitř hlavu. Pak nechala dveře zabouchnout a totéž udělala u Egwainina pokoje, který byl hned vedle. „Ještě tu není,“ řekla. „Potřebuju si promluvit s vámi oběma.“

Egwain ji popadla za ramena a zastavila ji. „Co –?“ Něco ji zatahalo za vlasy a štíplo ji do ucha. Před obličejem se jí mihlo cosi černého a cinklo to o zeď. Vzápětí ji Nyneiva strhla na podlahu za zábradlí.

Egwain, ležíc bezmocně na břiše, s vytřeštěným očima zírala na předmět, který ležel přede dveřmi jejího pokoje, kam spadl. Střela z kuše. Na čtyřech silných ozubech, vyrobených k proražení nepřátelského pancíře, viselo několik jejích tmavých vlasů. Egwain zvedla třesoucí se ruku a dotkla se ucha v místě, kde jí z ranky skápla kapka krve. Kdybych se právě v té chvíli nezastavila... Kdybych ne... Střela by jí bývala prošla hlavou a nejspíš by byla zabila i Nyneivu. „Krev a popel!“ vydechla. „Krev a zatracenej popel!“

„Dávej si pozor na jazyk,“ vyplísnila ji Nyneiva, ale od srdce jí to nešlo. Ležela a vyhlížela mezi bílou kamennou balustrádou na arkády naproti. Egwain si všimla, že ji obklopila záře. Spojila se se saidarem.

Egwain se spěšně pokusila také dosáhnout na pravý zdroj, ale zprvu ji spěch zradil. Spěch a představy, které neustále vstupovaly do prázdnoty, představy, jak se jí rozlétává hlava jako přezrálý meloun, když do ní naráží těžká střela, která pak pokračuje dál a zabíjí i Nyneivu. Zhluboka se nadechla a zkusila to znovu, a nakonec se růže, vznášející se v nicotě, rozvinula k pravému zdroji a Egwain naplnila jediná síla.

Překulila se na břicho a vyhlédla skrze zábradlí vedle Nyneivy. „Vidíš něco? Vidíš ho? Srazím ho bleskem!“ Cítila, jak v ní roste napětí, jen jen vybuchnout. „Je to přece muž, ne?“ Neuměla si představit muže v obydlí novicek, ale to, že by Bílou věží nesla kuši žena, bylo mnohem nepravděpodobnější.

„Nevím.“ Nyneivě se z hlasu ozýval tichý vztek. Její hněv byl vždycky nejhorší, když nekřičela. „Myslím, že jsem zahlídla – Ano! Támhle!“ Egwain cítila, jak z druhé ženy vyšlehla jediná síla, a pak se Nyneiva klidně zvedala na nohy a oprašovala si šaty, jako by si nemusely s ničím lámat hlavu.

Egwain na ni zírala. „Co? Cos to udělala? Nyneivo?“

„‚Z pěti sil,'“ vykládala Nyneiva poučným, zároveň však mírně posměšným tónem, „‚je vzduch, občas nazývaný vítr, považován za nejméně užitečný. To však ani zdaleka není pravda.'“ Krátce se zasmála. „Říkala jsem ti, že existují i jiný způsoby, jak se bránit. Použila jsem vzduch, držím ho vzduchem. Jestli je to muž. Pořádně jsem ho neviděla. Je to trik, který mi jednou ukázala amyrlin, i když podle mě nečekala, že si všimnu, jak to udělala. No, hodláš tu ležet celý den?“

Egwain se rychle zvedla a chvátala za přítelkyní po ochoze. Zanedlouho se za ohybem objevil muž oblečený v prostých hnědých spodcích a kazajce. Stál na špičce jedné nohy, druhou nohu měl zdviženou, jako by byl zachycen uprostřed běhu, a byl otočený na druhou stranu. Vypadalo to, jako by uvízl v hustém rosolu, a přesto kolem něho byl jenom zahuštěný vzduch. Egwain se na ten amyrlinin trik pamatovala, ale určitě by ho nedokázala zopakovat. Pokud by se jí vůbec podařilo usměrňovat.

Přišly blíž a Egwain se s hrůzou od jediné síly odtáhla. Muži trčel z prsou jílec dýky. Tváře měl propadlé a smrt mu už potáhla přivřené oči mázdrou. Když Nyneiva uvolnila past, která ho držela, zhroutil se na ochoz.

Muž nevypadal nijak výjimečně, byl průměrné výšky a průměrně stavěný. Rysy měl tak nenápadné, že by ho Egwain nepoznala ani mezi třemi muži. Ale prohlížela si ho jen chvilku, než si uvědomila, že tu něco chybí. Ta kuše.

Trhla sebou a rychle se začala rozhlížet kolem sebe. „Musí tu být ještě jeden, Nyneivo. Někdo sebral tu kuši. A někdo ho bodl. Mohl by tu někde být a zase na nás mířit.“

„Uklidni se,“ řekla Nyneiva, ale také se rozhlížela kolem a tahala se za cop. „Jen se uklidni, a vymyslíme, co –“ Odmlčela se, když se ozvaly blížící se kroky.

Egwain se rozbušilo srdce a měla je až v krku. Upřela oči na hromádku na podlaze a zoufale se snažila dosáhnout na saidín, ale to vyžadovalo klid, a ona se uklidnit nedokázala.

Na vrcholku rampy se nyní objevila Sheriam Sedai, zastavila se a zamračila se na to, co spatřila. „Co se to tu, ve jménu Světla, stalo?“ Rychle se přiblížila, a obvyklá vážnost ji pro tentokrát opustila.

„Našly jsme ho,“ řekla Nyneiva, když správkyně novicek poklekla k mrtvole.

Sheriam mu položila ruku na prsa a dvakrát se syknutím ucukla. Viditelně se obrnila, znovu se ho dotkla a chvíli mu ruku na hrudi podržela. „Je mrtvý,“ zamumlala. „Tak mrtvý, jak jen to jde, a víc.“ Když se narovnala, vytáhla z rukávu kapesník a otřela si prsty. „Vy jste ho našly? Tady? A takhle?“

Egwain kývla a byla si jistá, že kdyby promluvila nahlas, Sheriam by poznala, že lže. „Takhle,“ prohlásila pevně Nyneiva.

Sheriam zavrtěla hlavou. „Muž – a navíc mrtvý muž! – v obydlí novicek už tak znamená pěkný skandál, ale tohle...!“

„Co je na něm divnýho?“ zeptala se Nyneiva. „A jak by mohl být víc než mrtvý?“

Sheriam se zhluboka nadechla a na obě mladé ženy se pátravě podívala. „Je to jeden z bezduchých. Šedý muž.“ Nepřítomně si znovu otřela prsty a pohledem znovu zabloudila k mrtvole. Ustaraným pohledem.

„Bezduchý?“ vyjekla Egwain roztřeseným hlasem a Nyneiva zároveň vyhrkla: „Šedý muž?“

Sheriam se na ně podívala pohledem stejně pronikavým, jako byl krátký. „To ještě není součástí vašeho studia, ale vy už jste zřejmě zašly dost daleko ve spoustě věcí. A vzhledem k tomu...“ Ukázala na mrtvolu. „Bezduší, šedí muži, se vzdávají svých duší, aby mohli sloužit jako Temného zabijáci. Potom už nejsou skutečně živí. Sice nejsou úplně mrtví, ale živí taky ne. A přes to jméno jsou někteří z šedých mužů ženy. Je jich ale velice málo. Dokonce i mezi temnými družkami je jen málokterá tak hloupá, aby přinesla takovou oběť. Můžete se dívat přímo na ně, a skoro si jich nevšimnete, dokud není pozdě. – Byl skoro stejně mrtvý, když ještě chodil. Jenom to, že ho tu vidím ležet, mi říká, že vůbec kdy žil.“

Znovu se na ženy dlouze zadívala. „Do Tar Valonu se neodvážil šedý muž vstoupit od trollockých válek.“

„Co uděláš?“ zeptala se Egwain. Sheriam zvedla poněkud obočí, a tak Egwain rychle dodala: „Jestli se smím zeptat, Sheriam Sedai.“

Aes Sedai zaváhala. „Asi můžeš, když už jsi měla tu smůlu a potkala ho. Sice to záleží na amyrlin, ale s tím vším, co se tu přihodilo, si myslím, že tohle bude chtít udržet pokud možno pod pokličkou. Další divoké povídačky nepotřebujeme. Vy o tom nebudete s nikým mluvit, kromě se mnou nebo s amyrlin, pokud se o tom ona zmíní jako první."

„Ano, Aes Sedai,“ řekla Egwain důrazně. Nyneiva odpovídala chladnějším tónem.

Sheriam očividně pokládala za samozřejmé, že ji poslechnou. Nedala najevo, že by je vůbec slyšela. Pozornost zcela věnovala mrtvému muži. Šedému muži. Bezduchému. „Nemůžeme nijak zatajit, že tu byl zabit muž.“ Náhle ji obklopila záře jediné síly, a stejně náhle mrtvolu na zemi zakryla nízká našedlá téměř zcela neprůhledná kopule, takže tělo téměř nebylo vidět. „Ale tohle snad zabrání, aby se ho dotkl někdo jiný a zjistil, co je zač. Musím to odstranit, než se vrátí novicky.“

Upřela na ženy šikmé zelené oči, jako by si právě uvědomila, že tu jsou. „Vy dvě jděte. Do tvého pokoje, myslím, Nyneivo. Vzhledem k tomu, co vás už tak čeká, kdyby se někdo dozvěděl, že jste byly zapletené do tohohle, byť jenom okrajově... Jděte.“

Egwain udělala pukrle a zatahala Nyneivu za rukáv, ale ta řekla: „Proč jsi sem přišla, Sheriam Sedai?“

Na chvíli se Sheriam zatvářila polekaně, ale vmžiku se zamračila. S rukama v bok se podívala na Nyneivu se vší váhou svého úřadu za sebou. „Odkdy potřebuje správkyně novicek důvod přijít do obydlí novicek, přijatá?“ pravila tiše. „Odkdy se přijaté vyptávají Aes Sedai? Amyrlin chce z vás dvou něco udělat, ale bez ohledu na její záměry, přinejmenším slušnému chování vás naučím já. A teď obě odejděte, než si vás vezmu do pracovny, a to nikoliv na schůzku, kterou už pro vás domluvila amyrlin.“

Egwain najednou cosi napadlo. „Odpusť, Sheriam Sedai,“ řekla rychle, „ale musím si dojít pro plášť. Je mi zima." – Odběhla po ochoze dřív, než Aes Sedai stačila něco říci.

Kdyby Sheriam našla tu střelu před jejími dveřmi, kladla by příliš mnoho otázek. Už by nemohly předstírat, že toho muže našly, že s nimi neměl nic do činění. Ale když došla ke dveřím do svého pokoje, těžká šipka byla pryč. Jedině zubatá rýha vedle dveří dosvědčovala, že tu kdy byla.

Egwain naskočila husí kůže. Jak ji mohl někdo vzít, aniž bychom ho viděly... Jiný šedý muž! Dřív než si to uvědomila, se natáhla po saidaru, a teprve sladké proudění jediné síly ji upozornilo, co vlastně udělala. Přesto jednou z nejtěžších věcí, které v životě udělala, bylo otevřít ty dveře a vstoupit do pokoje. Nikdo tam nebyl. Egwain sebrala bílý plášť z háčku a vyběhla ven. Saidar nepustila, dokud nebyla na půl cestě k ostatním.

Když byla pryč, cosi se mezi oběma ženami přihodilo. Nyneiva se snažila vypadat pokorně, ale podařilo se jí tvářit se pouze, jako kdyby ji bolelo břicho. Sheriam měla ruce v bok a podrážděně podupávala. Oči, které upírala na Nyneivu, připomínaly zelené mlýnské kameny připravené ke mletí ječné mouky, a Egwain obdařila podobným pohledem.

„Odpusť, Sheriam Sedai,“ omlouvala se Egwain spěšně, udělala pukrle a zároveň si upravovala plášť na ramenou. „Tohle... najít mrtvého muže – šedého muže! – úplně mě rozrazila zima. Teď už můžeme jít?“

Sheriam je krátkým kývnutím propustila a Nyneiva udělala stejně krátké pukrle. Egwain ji popadla za loket a táhla ji pryč.

„Copak na nás chceš přivolat ještě víc potíží?“ chtěla vědět, když byly o dvě poschodí níž a bezpečně z doslechu Sheriam, jak doufala. „Cos jí ještě řekla, že se tak mračila? Na něco ses vyptávala, co? Doufám, žes aspoň zjistila něco užitečnýho.“

„Ona mi nic neřekla,“ zamumlala Nyneiva. „Musíme se ptát, jestli máme něčeho dosáhnout, Egwain. Budeme muset trochu riskovat, nebo nic nezjistíme.“

Egwain si povzdechla. „No, buď aspoň trochu opatrná.“ Podle toho, jak se Nyneiva tvářila, to rozhodně nehodlala udělat, ani se nehodlala vyhýbat riziku. Egwain si povzdechla znovu. „Ta střela z kuše byla pryč, Nyneivo. Musel tady být jiný šedý muž, a ten ji vzal.“

„Takže proto jsi... Světlo!“ Nyneiva se zamračila a prudce trhla za svůj cop.

Po chvíli se Egwain ozvala: „Čím to zakryla tu... tu mrtvolu?“ Nechtěla na mrtvého myslet jako na šedého muže. To jí připomínalo, že jich tu bylo víc. V té chvíli prostě nechtěla myslet vůbec na nic.

„Vzduch,“ odpověděla Nyneiva. „Použila vzduch. Hezkej trik, a já myslím, že vím, jak ho využít.“

Jediná síla se dělila na pět sil. Tvořily je země, vzduch, oheň, voda a duch. Různá nadání vyžadovala různé kombinace pěti sil. „Nechápu některý způsoby, jak je pět sil propojeno. Vezmi si třeba léčení. Chápu, proč to vyžaduje ducha, a možná vzduch, ale proč vodu?“

Nyneiva se k ní otočila. „O čem to žbleptáš? Copak jsi zapomněla, co děláme?“ Rozhlédla se kolem. Dorazily do obydlí přijatých novicek. Arkády tu byly nižší než v obydlí mladších novicek a obklopovaly spíš zahradu než nádvoří. Na dohled byla jen jediná přijatá, která spěchala po jiném ochozu, ale Nyneiva ztišila hlas. „Copak jsi zapomněla na černé adžah?“

„Snažím se na ně zapomenout,“ odsekla ohnivě Egwain. „Aspoň na chvilku. Snažím se zapomenout, že jsme právě opustily mrtvého člověka. Snažím se zapomenout, že mě málem zabil a že měl společníka, který to může zkusit znova.“ Dotkla se ucha. Kapka krve již zaschla, ale škrábnutí stejně bolelo. „Měly jsme štěstí, že nejsme obě mrtvé.“

Nyneivin výraz změkl, ale když promluvila, v hlase se jí ozývalo něco z toho, co používala, když byla ještě vědmou v Emondově Roli, když říkala něco, co bylo třeba pro dobro toho, s kým mluvila. „Nezapomeň na to tělo, Egwain. Nezapomeň, že se nás snažil zabít. Zabít nás. A taky nezapomeň na černý adžah. Na ně nesmíš zapomenout. Protože jestli to uděláš, jenom na chvilku, tak tam příště možná budeš ležet mrtvá ty.“

„Já vím,“ povzdychla si Egwain. „Ale stejně se mi to nemusí líbit.“

„Všimla sis, o čem se Sheriam nezmínila?“

„Ne. O čem?“

„Vůbec ji nezajímalo, kdo ho bodl. Tak a teď pojď. Můj pokoj je hned tady dole. Promluvíme si. Můžeš si přitom dát nohy na stůl."

16

Tři na lovu

Nyneivin pokoj byl o hodně větší než pokoje novicek. Měla tu také skutečné lůžko, ne kavalec přiražený ke stěně, dvě křesla místo stoličky a na šaty dokonce skříň. Nábytek byl sice prostý, zapadl by do slušného hospodářství, ale ve srovnání s mladšími novickami si přijaté žily vyloženě v přepychu. Byl tu dokonce i malý kobereček, s vetkanými žlutými a červenými spirálami na modrém podkladě. Když Egwain s Nyneivou vstoupily, místnost nebyla prázdná.

U krbu stála se zkříženýma rukama Elain a oči měla, aspoň částečně, zrudlé hněvem. V křeslech seděli dva vytáhlí mladí muži, samá ruka samá noha. Jeden, v tmavozeleném kabátci, který měl rozepnutý, aby byla vidět sněhobílá košile vespod, měl Elaininy modré oči a rudozlaté vlasy a široce se zubil, takže to byl jasně její bratr. Ten druhý, asi v Nyneivině věku, v šedém kabátci úhledně dopnutém ke krku, byl štíhlý, ale svalnatý, s tmavými vlasy i očima. Když Egwain s Nyneivou vešly, vstal se sebejistým půvabem. Egwain nikoliv poprvé napadlo, že je to ten nejhezčí muž, jakého kdy viděla. Jmenoval se Galad.

„Rád vás zase vidím,“ řekl a vzal Egwain za ruku. „Dělal jsem si kvůli vám velké starosti. Dělali jsme si starosti.“

Egwain se zrychlil tep a ona rychle stáhla ruku zpátky, aby si toho nevšiml. „Děkuju, Galade,“ zamumlala. Světlo, ale že je to krasavec. V duchu si zakazovala takhle myslet. Nebylo to ale snadné. Přistihla se, že si uhlazuje šaty a přeje si přitom, aby na sobě místo prosté bílé vlny měla hedvábí. Třeba jedny z těch domanských šatů, o kterých jí vyprávěla Min. Ty, které lnou k tělu a jsou tak tenké, až vám připadají průhledné, i když nejsou. Zrudla a rychle tu představu zaplašila. Přála si přitom, aby se na ni Galad přestal dívat. Rozhodně jí nepomáhalo, že se na něho dobrá polovina žen ve Věži, od kuchtiček po samotné Aes Sedai, dívá, jako by měla přesně stejné představy. A taky jí nepomohlo, že se usmíval jakoby jenom pro ni. Vlastně to ten úsměv ještě zhoršil. Světlo, jestli někdy vytuší, co mě napadá, tak umřu!

Zlatovlasý mládenec se předklonil. „Otázkou zůstává, kde jste byly? Elain před otázkami uhýbá, jako by měla kapsu plnou fíků a nechtěla mi žádný dát.“

„Už jsem ti to říkala, Gawyne,“ zavrčela Elain, „nic ti do toho není. Přišla jsem sem,“ obrátila se na Nyneivu, „protože jsem nechtěla být sama. Oni mě uviděli a šli za mnou. Ne za odpověď nevzali.“

„To se divím,“ prohodila Nyneiva bezvýrazně.

„Ale nám do toho něco je, sestřičko,“ namítl Galad. „Tvoje bezpečnost je naše starost.“ Podíval se na Egwain a ona ucítila, jak jí poskočilo srdce. „Bezpečnost vás všech je pro mne velice důležitá. Pro nás.“

„Já nejsem tvoje sestra,“ odsekla Elain.

„Jestli toužíš po společnosti,“ usmál se Gawyn na Elain, „my jsme stejně dobří jako kdokoliv jiný. A po tom, čím jsme prošli, jenom abychom mohli být tady, si zasloužíme nějaké vysvětlení, kde jste byly. Raději bych, aby mě Galad celý den proháněl po cvičišti, než abych znovu musel čelit máti třebas na jedinou minutu. Raději bych, aby se na mě hněval Coulin.“ Coulin byl učitel šermu a mezi mladými muži, kteří se přišli učit do Bílé věže, ať už na strážce nebo se jenom něčemu naučit, udržoval tuhou disciplínu.

„Můžeš to sice popírat,“ řekl Elain vážně Galad, „ale pořád to bude pravda. A máti vložila tvoje bezpečí do našich rukou.“

Gawyn se ušklíbl. „Kdyby se ti něco stalo, Elain, nechala by nás stáhnout z kůže. Museli jsme mluvit hodně přesvědčivě, jinak nás odtáhla s sebou domů. Ještě nikdy jsem neslyšel o tom, že by královna poslala vlastního syna pod popravčí meč, ale máti se skoro tvářila, že hodlá udělat výjimku, jestli tě bezpečně nepřivedeme domů.“

„Jsem si jistá,“ řekla Elain, „že jste se tolik namáhali výhradně kvůli mně, a ne proto, abyste tu mohli zůstat a učit se se strážci.“ Gawyn zrudl.

„Tvoje bezpečí bylo naší první starostí.“ Galad mluvil, jako by to myslel vážně, a Egwain si taky byla jistá, že to vážně myslí. „Podařilo se nám máti přesvědčit, že pokud se sem vrátíš, budeš potřebovat někoho, kdo by na tebe dohlédl.“

„Dohlédl na mne!“ vzkřikla Egwain, ale Galad pokračoval klidně dál.

„Z Bílé věže se stalo nebezpečné místo. Došlo tu k několika úmrtím – vraždám – aniž by to někdo vysvětlil. Dokonce bylo zabito několik Aes Sedai, i když se to snažily udržet v tajnosti. A taky jsem se doslechl o černých adžah, prý jsou v samotné Věži. Na rozkaz máti, až pro tebe bude bezpečné opustit studia, se s tebou vrátíme do Caemlynu.“

Elain místo odpovědi zvedla bradu a odvrátila se od něho.

Gawyn si zoufale prohrábl vlasy. „Světlo, Nyneivo, my s Galadem nejsme žádní zločinci. Chceme vám jenom pomoct. Udělali bychom to stejně, ale máti nám to nařídila, takže nemáte naději, že nám to rozmluvíte.“

„Morgasiny rozkazy nemají v Tar Valonu žádnou váhu,“ odtušila vyrovnaně Nyneiva. „A co se týče nabídky pomoci, budu si to pamatovat. Jestli budeme nějakou pomoc potřebovat, tak budete první, kdo o tom uslyší. Zatím bych ocenila, kdybyste odešli.“ A významně ukázala na dveře, ale Gawyn si jí nevšímal.

„To je sice všechno moc hezké, ale máti bude chtít vědět, že se Elain vrátila. A proč beze slova utekla a co celé ty měsíce dělala. Světlo, Elain! Celá Věž byla jako rozkopnuté mraveniště. Máti byla napůl bez sebe strachy. Myslel jsem, že celou Věž strhne holýma rukama.“ Elain se zatvářila poněkud provinile a Gawyn toho hned využil. „Aspoň to mi dlužíš, Elain. To mi dlužíš. Ať shořím, jsi umíněná jako kámen. Byla jsi pryč několik měsíců, a jediné, co o tom vím, je, žes byla na koberečku u Sheriam. A jediný důvod, proč to vím, je, žes plakala a odmítáš si sednout.“ Elainin vzdorovitý pohled jasně říkal, že jakoukoliv okamžitou výhodu ztratil.

„Dost,“ ozvala se Nyneiva. Galad s Gawynem otevřeli ústa. Nyneiva zvýšila hlas. „Řekla jsem dost!“ Zlostně se na ně mračila, dokud nebylo jasné, že budou zticha. Pak pokračovala. „Elain vám dvěma nic nedluží. A jelikož se rozhodla, že vám nic neřekne, tak tím to končí. A tohle je můj pokoj, ne nějaký šenk v hostinci, a já chci, abyste vypadli.“

„Ale Elain –“ začal Gawyn a Galad řekl: „Chtěli jsme jenom –“

Nyneiva pronesla dost nahlas, aby je překřičela: „Pochybuju, že jste požádali o dovolení vstoupit do obydlí přijatých.“ Překvapeně se na ni podívali. „Myslím, že ne. Takže ať už jste z mýho pokoje a vůbec z dohledu, než napočítám do tří, nebo o tom napíšu učiteli šermu. Coulin Gaidin má mnohem pádnější ruku než Sheriam Sedai, a můžete si být jistí, že budu u toho, abych dohlídla, jestli odvedl dobrou práci.“

„Nyneivo, to bys neudělala –“ začal ustaraně Gawyn, ale Galad ho pokynem ruky umlčel a přistoupil blíž k Nyneivě.

Ta se stále tvářila odhodlaně, ale když se na ni usmál, nevědomky si uhladila šaty. Egwain to nepřekvapilo. Kromě červených adžah nepotkala ženu, na kterou by Galadův úsměv neúčinkoval.

„Omlouvám se, Nyneivo, za to, že jsme se ti takhle vnutili,“ pravil Galad klidně. „Samozřejmě ihned odejdeme. Ale nezapomeň, že jsme tady, kdybys nás potřebovala. A ať už byl důvod vašeho útěku jakýkoliv, s tím vám pomůžeme také.“

Nyneiva jeho úsměv opětovala. „Jedna,“ řekla.

Galad zamrkal a jeho úsměv pohasl. Obrátil se k Egwain. Gawyn vstal a vykročil ke dveřím. „Egwain,“ pravil Galad, „víš, že zvlášť ty mě můžeš kdykoliv zavolat, že udělám cokoliv. Doufám, že to víš.“

„Dvě,“ řekla Nyneiva.

Galad se na ni podrážděně podíval. „Ještě si promluvíme,“ řekl Egwain a sklonil se k její ruce. S posledním úsměvem neuspěchaně vykročil ke dveřím.

„Třřřřřřř,“ Gawyn vyletěl ze dveří a dokonce i Galad poněkud zrychlil svůj ladný krok – „ři,“ dokončila Nyneiva ve chvíli, kdy se dveře za oběma muži zabouchly.

Elain jí potěšeně stiskla ruce. „Ó, skvělá práce,“ pochválila Nyneivu. „Skvělá práce. Já ani nevěděla, že oni do obydlí přijatých nesmějí.“

„Ovšemže smějí,“ odtušila suše Nyneiva, „ale ti hulváti to taky nevěděli.“ Elain zatleskala a rozesmála se. „Nechala bych je prostě odejít,“ dodala Nyneiva, „kdyby si Galad nedával s tím odchodem tak na čas. Ten mladý muž má pro svý dobro moc hezkou tvářičku.“ Egwain se málem zasmála. Galad nebyl ani o rok mladší než Nyneiva. Ta si zatím znovu uhlazovala šaty.

„Galad!“ odfrkla si Elain. „Zase nás bude obtěžovat, a já nevím, jestli ten trik bude fungovat víc než jednou. On dělá, co považuje za správné, bez ohledu na to, komu tím ublíží, dokonce i sobě.“

„Tak vymyslím něco jinýho,“ prohlásila Nyneiva. „Nemůžeme je nechat, aby nám pořád koukali přes rameno. Elain, jestli chceš, namíchám ti mast na uklidnění.“

Elain zavrtěla hlavou a pak si lehla na břicho na postel a bradu složila do dlaní. „Kdyby to Sheriam zjistila, určitě bychom se obě mohly těšit na další návštěvu v její pracovně. Moc jsi toho neřekla, Egwain. Snad ti nezdřevěněl jazyk?“ Zatvářila se ponuře. „Nebo to snad má na svědomí Galad?“

Egwain se proti své vůli zapýřila. „Já jsem se s nimi prostě nechtěla hádat,“ prohlásila tím nejdůstojnějším tónem, na jaký se zmohla.

„Ovšem,“ zabručela nevraživě Elain. „Připouštím, že Galad vypadá dobře. Ale je hrozný. Vždycky udělá tu správnou věc, jak ji vidí on. Já vím, že to moc hrozně nezní, ale je to tak. Nikdy se nestalo, že by neposlechl máti. Co já vím, tak ani v tom nejmenším. Nikdy by nevyslovil lež, ani malou, ani by neporušil pravidla. A když na tebe říká, žes nějaké pravidlo porušila, není v něm ani špetka zášti – pokud něco, tak se tváří, jako by mu bylo líto, že nedokážeš žít podle jeho žebříčku hodnot – ale to nic nemění na tom, že tě udá."

„To zní – dost nepříjemně,“ připustila Egwain opatrně, „ale ne hrozně. Neumím si představit, že by Galad udělal něco hroznýho.“

Elain zavrtěla hlavou, jako by nemohla uvěřit, že je pro Egwain tak těžké pochopit, co jí bylo zcela jasné. „Jestli se už chceš o někoho zajímat, tak zkus Gawyna. Je docela milý – většinou – a tys mu popletla hlavu.“

„Gawyn! Ani se na mě pořádně nepodívá.“

„Ovšemže ne, ty hlupáčku, při tom, jak pořád zíráš na Galada, až ti málem vypadnou oči z důlků.“ Egwain cítila, jak jí hoří tváře, ale měla nepříjemný pocit, že to může být pravda. „Galad mu zachránil život, když byl ještě Gawyn malý,“ pokračovala Elain. „A Gawyn teď nikdy nepřizná, že se mu líbí nějaká žena, pokud se o ni zajímá Galad, ale slyšela jsem ho o tobě mluvit, tak to vím. Přede mnou nikdy nedokázal nic utajit.“

„To ráda slyším,“ řekla Egwain, a pak se zasmála, když viděla, jak se Elain tváří. „Třeba bych ho mohla přimět, aby něco z toho řekl mně, místo aby to vykládal tobě.“

„Mohla by ses rozhodnout pro zelené adžah, víš. Zelené sestry se občas vdávají. Gawyn je opravdu zamilovaný až po uši a ty by ses k němu skvěle hodila. Kromě toho bych tě měla docela ráda za sestru."

„Jestli jste vy dvě už skončily s těmi holčičími řečmi,“ přerušila je Nyneiva, „tak si musíme konečně promluvit o důležitějších věcech."

„Ano,“ pravila Elain, „jako třeba o tom, co vám řekla amyrlin, když jsem odešla.“

„O tom bych radši nemluvila,“ odmítla Egwain nešikovně. Nechtěla Elain lhát. „Neříkala nic veselýho.“

Elain se netvářila, že ji to přesvědčilo. „Většina lidí si myslí, že se ze všeho dostanu líp, protože jsem dědička Andoru. Ale pravdou je, že to spíš odnáším mnohem hůř než ostatní, protože jsem dědička Andoru. Ani jedna z vás neudělala nic, co jsem já neudělala taky, a jestli na vás byla amyrlin tvrdá, tak na mě bude tvrdá dvojnásob. Takže co říkala?“

„Tohle musí zůstat jen mezi námi třemi,“ řekla Nyneiva. „Černé adžah –“

„Nyneivo!“ vyjekla Egwain. „Amyrlin říkala, že z toho máme Elain vynechat!“

„Černé adžah!“ Elain málem křičela a klekla si na posteli. „Nemůžete mě vynechat teď, když jste mi řekly tohle. To vám prostě nedovolím.“

„To jsem ani nikdy nechtěla,“ ujišťovala ji Nyneiva. Egwain na ni jenom užasle hleděla. „Egwain, Liandrin viděla hrozbu v tobě a mně. A nás dvě taky právě málem zabili –“

„Málem zabili?“ zašeptala Elain.

„– možná proto, že pořád znamenáme hrozbu, a možná taky už věděli, že jsme zůstaly samy s amyrlin, a možná dokonce i věděli, o čem s námi mluvila. Potřebujeme někoho, o kom nevědí, a jestli o ní neví ani amyrlin, tak tím líp. Nejsem si jistá, jestli amyrlin můžeme důvěřovat kromě tý věci s černýma adžah. Ona nás chce nějak využít pro svý cíle, a já nechci, aby nás využívala vůbec. Je to jasný?“

Egwain váhavě kývla a stejně váhavě řekla: „Bude to nebezpečný, Elain, stejně nebezpečný, jako to bylo ve Falme. Možná víc. Tentokrát se do toho nemusíš nechat zatáhnout.“

„Já vím,“ prohlásila Elain tiše. Odmlčela se a po chvíli pokračovala. „Když jde Andor do války, první kníže mečů sice velí vojskům, ale královna s nimi jede také. Před sedmi sty lety, v bitvě u Cuallin Dhen, byli Andořané zatlačeni zpátky, když královna Modrellein, sama a neozbrojená, vjela se Lví zástavou přímo doprostřed tairenského vojska. Andořané se přeskupili a znovu zaútočili, královnu zachránili a v bitvě zvítězili. Taková odvaha se čeká od královny andorské. Jestli jsem se ještě nenaučila ovládat svůj strach, musím to rozhodně zvládnout do chvíle, než zaujmu matčino místo na Lvím trůnu.“ Náhle její vážnost zmizela a Elain se zahihňala. „Kromě toho, copak si vážně myslíte, že bych si nechala ujít nějaké dobrodružství a místo toho drhla hrnce?“

„Stejně budeš muset,“ zchladila ji Nyneiva, „a doufej, že si budou všichni myslet, že taky nic jiného neděláš. A teď pozorně poslouchej."

Elain poslouchala s otevřenými ústy, jak před ní Nyneiva odhalovala, co jim amyrlin svěřila, jaký úkol vložila na jejich bedra a jak se je někdo pokusil zavraždit. Při vyprávění o šedém muži se roztřásla a ohromeně si přečetla dokument, který Nyneivě dala amyrlin. Když ho vracela, podotkla: „Přála bych si, abych to měla, až zase uvidím máti.“ Ale když Nyneiva domluvila, tvářila se pobouřeně.

„To je, jako by vám řekla, abyste se vydaly do kopců a našly lvy, jenomže vy vůbec nevíte, jestli tam nějací lvi jsou. A pokud ano, tak by mohli klidně lovit oni vás a mohli by přitom být převlečení za keře. Ó, a kdybyste na nějaké lvy narazily, nenechte se jimi sežrat dřív, než zjistíte, kde vlastně jsou.“

„Jestli se bojíš,“ prohlásila Nyneiva, „můžeš se držet stranou. Jak jednou začneme, tak už bude pozdě.“

Elain pohodila hlavou. „Ovšemže se bojím. Nejsem hloupá. Ale nebojím se natolik, abych přestala, když už jednou začnu.“

„Je tu ještě něco,“ řekla Nyneiva. „Bojím se, že amyrlin chce nechat Mata umřít.“

„Ale Aes Sedai by měly uzdravit každého, kdo o to požádá.“ Dědička se tvářila částečně pobouřeně a částečně nevěřícně. „Proč by nechávala Mata umřít? Tomu nevěřím! Nevěřím!“

„Já taky ne!“ vydechla Egwain. To přece nemohla myslet vážně! Amyrlin ho nemůže nechat zemřít! „Celou cestu sem Verin říkala, že amyrlin dohlédne na to, aby ho vyléčily.“

Nyneiva zavrtěla hlavou. „Verin říkala, že amyrlin ‚na něj dohlédne'. To není to stejné. A amyrlin se vyhýbala tomu říct ano nebo ne, když jsem se jí zeptala přímo. Možná se ještě nerozhodla.“

„Ale proč?" chtěla vědět Elain.

„Protože Bílá věž dělá to, co dělá, ze svých vlastních důvodů.“ Při zvuku Nyneivina hlasu se Egwain zachvěla. „Já nevím proč. Jestli Matovi pomůžou žít nebo zemřít záleží na tom, co jim víc poslouží. Žádná ze tří přísah je nezavazuje k tomu, že ho musejí vyléčit. Mat je v amyrlininých očích jenom nástroj. My ostatně taky. Použije nás k hledání černých adžah, ale když rozbiješ nástroj tak, že už nejde spravit, tak nad tím rozhodně nebrečíš. Prostě si pořídíš jiný. Obě byste na to neměly zapomínat.“

„Co s ním uděláme?“ zeptala se Egwain. „Co můžeme udělat?“

Nyneiva došla ke skříni a chvíli se v ní hrabala. Když se narovnala, držela pruhovaný pytlík s bylinkami. „Se svými bylinkami – a s trochou štěstí – ho možná vyléčím sama.“

„Verin to nedokázala,“ poukázala Elain. „Ani Moirain a Verin dohromady, a Moirain měla angrial. Nyneivo, jestli vytáhneš moc jediné síly, mohla bys sama shořet na popel. Nebo sama sebe utišit, když budeš mít štěstí. Jestli se tomu vůbec dá říkat štěstí.“

Nyneiva pokrčila rameny. „Pořád mi říkají, že se ze mě možná stane nejmocnější Aes Sedai za posledních tisíc let. Třeba přišel čas zjistit, jestli mají pravdu.“ Zatahala se za cop.

Bylo však zřejmé, že i přes svá srdnatá slova má Nyneiva strach. Ale nenechá Mata zemřít, i kdyby to znamenalo riskovat vlastní život. „Pořád nám vykládají, jak jsme my tři silné – nebo jak silné budeme. Možná když to zkusíme společně, mohly bychom mezi sebou to proudění rozdělit.“

„Ještě nikdy jsme nezkusily pracovat společně,“ připomněla pomalu Nyneiva. „Nejsem si jistá, jestli vím, jak naše schopnosti zkombinovat. Když to zkusíme, mohlo by to být stejně nebezpečné jako natáhnout příliš mnoho jediné síly.“

„Hmm, jestli to máme udělat,“ řekla Elain a slezla z postele, „tak do toho. Čím déle o tom budeme mluvit, tím vystrašenější budeme. Mat je v hostinských pokojích. Nevím, v kterém přesně, ale tolik mi Sheriam řekla.“

Jako tečka za její větou se náhle s třesknutím otevřely dveře a do místnosti vstoupila Aes Sedai, jako by to byl její pokoj a ony tři byly narušitelky.

Egwain udělala hodně hluboké pukrle, aby zakryla zklamání.

17

Červená sestra

Elaida byla spíš hezká než krasavice, a vážný výraz dodával dospělosti jejím bezvěkým rysům. Nevypadala stará, ale Egwain si nedokázala představit, že někdy byla mladá. Až na nejformálnější příležitosti nosilo šátek lemovaný výšivkou vinné révy a velkou bílou slzou tarvalonského plamene na zádech jen pár Aes Sedai, ale Elaida ten svůj měla, a dlouhé červené třásně oznamovaly její adžah. Na smetanově bílých šatech měla navíc červené pruhy a zpod dlouhých suknic vykoukly červené střevíčky, když přecházela přes pokoj. Upírala na ně tmavé oči, jako když si kos prohlíží žížaly.

„Takže jste všechny hezky pohromadě. Nějak mě to ani nepřekvapuje.“ Ani její hlas nic nepředstíral, stejně jako postoj. Byla to žena vládnoucí velkou mocí a připravená tuto moc použít, pokud by usoudila, že je to nutné. Žena, která věděla víc než ti, s nimiž se bavila. Což platilo stejně pro královnu, jako pro novicku.

„Odpusť, Elaido Sedai,“ řekla Nyneiva a udělala další pukrle, „ale právě jsem chtěla odejít. Musím toho při studiu hodně dohánět. Jestli mě omluvíš –“

„Tvoje studium počká,“ zarazila ji Elaida. „Koneckonců, už čekalo dost dlouho.“ Sebrala plátěný pytlík Nyneivě z rukou a rozvázala šňůrky, ale když se podívala dovnitř, odhodila pytlík na podlahu. „Byliny. Ty už nejsi vesnická vědma, dítě. Jestli se budeš držet své minulosti, jenom tě to bude zdržovat.“

„Elaido Sedai,“ ozvala se Elain, „já –“

„Ty mlč, novicko.“ Elaida měla chladný a hebký hlas, jako je hebké hedvábí ovinuté kolem ocelové čepele. „Tys možná zlomila pouto mezi Tar Valonem a Caemlynem, které trvalo po tři tisíce let. Budeš mluvit, až budeš tázána.“ Elain si pozorně prohlížela podlahu před svýma nohama. Na lících jí naskočily rudé skvrny. Vina, nebo hněv? Egwain si nebyla jistá.

Elaida si nikoho nevšímala, usadila se do křesla a pečlivě si upravila sukně. Ostatní nevyzvala, aby se posadily. Nyneiva měla napjatý výraz. Začala se popotahovat za cop. Egwain doufala, že se udrží natolik, aby se bez dovolení neposadila.

Když se Elaida uvelebila ke své spokojenosti, dlouho si je mlčky, s nečitelným výrazem prohlížela. Nakonec promluvila: „Věděly jste, že jsou mezi námi černé adžah?“

Egwain si vyměnila poplašený pohled s Nyneivou a Elain.

„Řekli nám to,“ odpověděla opatrně Nyneiva. „Elaido Sedai,“ dodala po odmlce.

Elaida zvedla obočí. „Ano. Napadlo mě, že byste o tom mohly vědět.“ Egwain sebou při jejím tónu trhla, čímž naznačila mnohem víc, než bylo řečeno, a Nyneiva rozzlobeně otevřela ústa, ale bezvýrazný pohled Aes Sedai je všechny umlčel. „Vy dvě,“ pokračovala Elaida nedbalým tónem, „jste si zmizely a vzaly jste s sebou dědičku Andoru – dívku, která by se jednoho dne mohla stát královnou Andoru, pokud ji nestáhnu z kůže a tu neprodám rukavičkáři – zmizely jste bez dovolení, beze slova, beze stopy.“

„Mě nikdo neunesl,“ prohlásila Elain do podlahy. „Šla jsem dobrovolně.“

„Budeš konečně poslouchat, dítě?“ Elaidu obklopila záře a pohled upírala na Elain. „Nebo tě to musím naučit, teď a tady?“

Elain zvedla hlavu a její výraz nebylo možné zaměnit s žádným jiným. Hněv. Dlouho se Elaidě dívala do očí.

Egwain zarývala své nehty hluboko do dlaní. Bylo to k zbláznění. Elain, Nyneiva či ona sama by mohly Elaidu na místě zničit. Přinejmenším kdyby ji přistihly zcela nepřipravenou, koneckonců, byla vycvičenou Aes Sedai. Avšak kdybychom udělaly cokoli a nenechaly si od ní všechno líbit, všechno bychom prozradily. Nezahazuj to, Elain.

Elain sklopila hlavu. „Odpusť, Elaido Sedai,“ zamumlala. „Zapomněla jsem se.“

Záře pohasla a Elaida si hlasitě odfrkla. „Ať už tě tyhle dvě odvedly kamkoliv, naučila ses tam velice špatným způsobům. A ty si nemůžeš dovolit, dítě. Budeš první královnou Andoru, která bude zároveň Aes Sedai. První královnou Aes Sedai na světě po víc než tisíci letech. Budeš jednou z nejsilnějších od Rozbití světa, možná budeš od Rozbití první dost silná vládkyně, abys světu otevřeně řekla, že jsi Aes Sedai. Tak to neohrožuj, dítě, protože pořád můžeš všechno ztratit. Obětovala jsem příliš mnoho času, abych toho dosáhla. Rozumíš mi?"

„Myslím, že ano, Elaido Sedai,“ řekla Elain. Ale znělo to, jako by nepochopila jediné slovo. Egwain ovšem také ne.

Elaida změnila předmět hovoru. „Můžete být ve vážném nebezpečí. Všechny tři. Zmizely jste a vrátily jste se, a mezitím nás Liandrin a její... společnice opustily. Někdo to určitě bude spojovat. Jsme si jisté, že Liandrin a ty, které odešly s ní, jsou temnými družkami. Černé adžah. Nechci, aby z toho stejného byla obviněna i Elain, a abych ji chránila, zřejmě budu muset chránit vás všechny. Řekněte mi, proč jste utekly a co jste celé ty měsíce dělaly, a já pro vás udělám, co bude v mých silách.“ Oči, které upírala na Egwain, připomínaly hákovací kotvice.

Egwain se snažila vymyslet nějakou odpověď, která by Aes Sedai uspokojila. Povídalo se, že Elaida občas rozezná lež. „To... to kvůli Matovi. Je moc nemocný.“ Snažila se opatrně volit slova a neříci nic, co by nebyla pravda, aby to přesto vzbudilo dojem, který se pravdě neblížil ani zdaleka. Aes Sedai to dělají pořád. „Jely jsme za... Přivezly jsme ho zpátky, aby ho tu vyléčily. Kdybychom to neudělaly, umřel by. Amyrlin ho vyléčí.“ Doufám. Přinutila se neuhnout před pohledem červené Aes Sedai a přiměla se provinile nepřešlapovat. Z Elaidina výrazu se nedalo vyčíst, jestli jí uvěřila.

„To stačí, Egwain,“ zarazila ji Nyneiva. Elaidin pronikavý pohled se přesunul na ni, ale Nyneiva nevypadala, že to na ni udělalo nějaký dojem. Bez mrknutí se dívala Aes Sedai do očí. „Odpusť, že jsem ji přerušila, Elaido Sedai,“ pravila Nyneiva hladce, „ale amyrlin řekla, že naše přestupky budou zapomenuty. Jako součást nového začátku o nich nesmíme mluvit. Amyrlin řekla, že to bude, jako by se to nikdy nestalo.“

„To řekla, hm?“ Stále nic v Elaidině hlase či výraze neprozrazovalo, jestli jim věří nebo ne. „Zajímavé. Těžko můžete úplně zapomenout, když váš trest byl ohlášen celé Věži. Což nemá obdoby. Je to neslýchané, ohlašuje se pouze utišení. Chápu, proč na to chcete zapomenout. Dověděla jsem se, že máš být pozvednuta mezi přijaté, Elain. A ty taky, Egwain. To není zrovna trest.“

Elain se podívala na Aes Sedai, jako by žádala o dovolení promluvit. „Matka říkala, že jsme připravené,“ prohlásila. Do hlasu se jí vloudil vzdor. „Učila jsem se, Elaido Sedai, a dospěla jsem. Nenechala by mě přijmout, kdyby to nebyla pravda.“

„Učila ses,“ přemítala Elaida. „A dospěla. Možná ano.“ Z jejího tónu se nedalo poznat, jestli to považuje za prospěšné. Pátravým pohledem zabloudila zpátky k Egwain a Nyneivě. „Vrátily jste se s Matem, mladíkem z vaší vesnice. Ale byl tu ještě jeden mládenec od vás ze vsi. Rand al’Thor.“

Egwain měla pocit, jako by se jí kolem srdce najednou sevřela ledová ruka.

„Doufám, že je v pořádku,“ utrousila vyrovnaně Nyneiva, nicméně se prudce zatahala za cop. „Už nějakou dobu jsme ho neviděly.“

„Zajímavý mladý muž.“ Elaida si je při řeči prohlížela. „Setkala jsem se s ním jenom jednou, ale připadal mi – zajímavý. Myslím, že musí být ta’veren. Ano. To by pak odpovídalo na mnoho otázek ohledně jeho osoby. Ta vaše Emondova Role musí být neobvyklé místo, když zplodila takové, jako jste vy dvě. A Randa al’Thora.“

„Je to jenom taková obyčejná vesnice,“ poznamenala Nyneiva. „Prostě vesnice jako každá jiná.“

„Ano. Zajisté.“ Elaida se usmála, jenom rychle zvedla koutky úst, ale Egwain se z toho udělalo špatně. „Povězte mi o něm něco víc. Amyrlin vám nenakázala, abyste i o něm zachovaly mlčení, že ne?“

Nyneiva trhla copem. Elain si prohlížela kobereček, jako by v něm bylo skryto nějaké důležité poselství. A Egwain zoufale přemýšlela o nějaké vhodné odpovědi. Povídá se o ní, že pozná lež. Světlo, jestli je to pravda... Chvíle se táhla do nekonečna, až nakonec otevřela ústa Nyneiva.

V té chvíli se dveře rozlétly podruhé. Sheriam si, značně překvapená, prohlédla místnost. „To je dobře, že tě tu vidím, Elain. Chci všechny tři. Tebe jsem tu nečekala, Elaido.“

Elaida vstala a upravila si šátek. „Všechny jsme na tyhle dívky zvědavé. Proč utekly. Jaká dobrodružství zažily. Říkají, že jim matka zakázala o tom mluvit.“

„Ještě že tak,“ prohlásila Sheriam. „Mají být potrestány, a tím by to mělo skončit. Já jsem vždycky byla přesvědčená, že když trest skončí, měla by být chyba, která byla na jeho počátku, prostě smazána.“

Obě Aes Sedai dlouho stály a dívaly se na sebe. Ani na jedné hladké tváři se však neobjevil žádný výraz. Nakonec promluvila Elaida: „Ovšem. Možná si s nimi promluvím jindy. O jiných věcech.“ Pohled, kterým všechny tři ženy v bílém obdařila, Egwain připadal jako varování. S tím Elaida proklouzla kolem Sheriam.

Správkyně novicek jí podržela dveře a dívala se, jak druhá Aes Sedai odchází po ochoze. – Z jejího výrazu stále nebylo možné cokoliv vyčíst.

Egwain si pomalu, dlouze vydechla, a totéž zaslechla od Nyneivy a Elain.

„Vyhrožovala mi,“ promluvila Elain nevěřícně spíš k sobě. „Vyhrožovala mi utišením, jestli nepřestanu být – svéhlavá!"

„Špatně jsi ji pochopila,“ řekla Sheriam. „Kdyby byla svéhlavost zločin hodný utišení, tak by seznam utišených byl delší, než byste si vůbec dokázaly zapamatovat. Jenom málokterá poddajná žena dokáže získat prsten a šátek. Tím ovšem neříkám, že se nemusíte učit chovat poddajně, když je to nutné.“

„Ano, Sheriam Sedai,“ odpověděly všechny tři dívky téměř zároveň a Sheriam se usmála.

„Vidíte? Přinejmenším se umíte poddajně tvářit. A budete mít spoustu příležitostí si to procvičit, než si znovu zasloužíte amyrlininu přízeň. A moji. A tu moji získáte velice těžko.“

„Ano, Sheriam Sedai,“ řekla Egwain, ale tentokrát se k ní přidala jenom Elain.

Nyneiva se zeptala: „Co to... tělo, Sheriam Sedai? Ten... bezduchý? Zjistila jsi, kdo ho zabil? Nebo proč vůbec přišel do Věže?“

Sheriam stiskla rty. „Ty uděláš krok dopředu, Nyneivo, a pak zase krok zpátky. Protože se Elain netváří nijak překvapeně, tak jste jí o tom očividně řekly – poté, co jsem vám nařídila, abyste o tom nemluvily! – takže teď přesně sedm lidí ve Věží ví, že dneska byl v obydlí novicek zabit muž, a dva z nich jsou muži, kteří nevědí nic víc. Kromě toho, že mají držet jazyk za zuby. Pokud pro vás rozkaz správkyně novicek vůbec nic neznamená – a pokud tomu tak vskutku je, tak vás brzy opravím – možná poslechnete rozkaz amyrlinina stolce. O tomhle nebudete mluvit s nikým jiným než se mnou nebo s matkou. Amyrlin nedovolí, aby se tu rozšířilo víc klepů, než s kolika jsme se zatím musely smířit. Je to jasné?“

Její pevný hlas vyvolal sborovou odpověď: „Ano, Sheriam Sedai," – ale Nyneiva odmítla skončit jen u toho. „Sedm, říkáš, Sheriam Sedai. Navíc ten, kdo ho zabil. A možná ti, co mu pomohli dostat se do Věže.“

„Do toho vám nic není.“ Sheriam je všechny přelétla vyrovnaným pohledem. „Pátrat po okolnostech souvisejících s tím mužem budu já. Vy zapomenete, že o něm vůbec něco víte. Jestli zjistím, že děláte něco jiného... No, existují horší způsoby, jak zaujmout vaši pozornost, než drhnutí hrnců. A nestrpím žádné výmluvy. Slyším tu nějaké další otázky?“

„Ne, Sheriam Sedai.“ Tentokrát se Nyneiva, k Egwainině úlevě, připojila. Ne že by cítila nějakou obzvláštní úlevu. Sheriaminy pozorné oči jim bezpochyby značně ztíží pátrání po černých adžah. Chtělo se jí hystericky se rozesmát. Jestli nás nechytí černé adžah, tak nás chytí Sheriam. Nutkání ke smíchu ji přešlo. Pokud ovšem Sheriam není sama z černého adžah. Náhle si přála, aby tu myšlenku dokázala zahnat.

Sheriam kývla. „Tak dobrá. Pojďte se mnou.“

„Kam?“ zeptala se Nyneiva a připojila: „Sheriam Sedai,“ jen chviličku předtím, než Aes Sedai přimhouřila oči.

„Copak jste zapomněly,“ řekla Sheriam napjatým hlasem, „že ve Věži se léčení vždycky provádí v přítomnosti těch, kteří k nám nemocného přivedli?“

Egwain měla dojem, že správkyni novicek už začíná docházet trpělivost, kterou s nimi zatím měla, ale než se stačila zarazit, vyhrkla: „Takže ona ho chce vyléčit!“

„Dohlédne na něho amyrlinin stolec samotný, kromě jiných.“ Sheriam měla tvář stejně vyrovnanou jako hlas. „Měly jste snad důvod o tom pochybovat?“ Egwain dokázala jenom zavrtět hlavou. „Takže když tady jen tak postáváte, marníte tím čas svého přítele. Amyrlinin stolec se čekat nenechává.“ Přes její slova měla Egwain dojem, že Aes Sedai nikam nespěchá.

18

Léčení

Chodby hluboko pod Věží, kam je Sheriam zavedla, osvětlovaly lampy v železných nástěnných kruzích. Minuly několikero dveří, které byly zavřené, některé dokonce zamčené a jiné tak umně vypracované, že nebyly vidět, dokud Egwain nebyla těsně u nich. Ve většině chodeb, které křižovaly, byla tma, ale v některých byla v dálce vidět matná světla rozestavěná dost daleko od sebe. Cestou nikoho nepotkaly. Sem Aes Sedai zrovna často nechodily. Vzduch nebyl ani studený, ani teplý, ale Egwain se stejně chvěla a zároveň jí po zádech stékal čůrek potu.

Tady dole, v hlubinách pod Bílou věží, procházely mladší novicky posledními zkouškami, než byly přijaty. Nebo vyloučeny z Věže, pokud neuspěly. Tady dole skládaly přijaté konečné tři přísahy poté, co složily závěrečnou zkoušku. Náhle si Egwain uvědomila, že jí nikdy nikdo neřekl, co se stane s přijatou, pokud neuspěje. Někde tady dole byla místnost, kde bylo uloženo těch pár angrialů a sa’angrialů, které Věž vlastnila. Černé adžah zaútočily tady. A pokud nějaká černá adžah číhala v jedné z těch černých chodeb, pokud je Sheriam nevedla k Matovi, ale k...

Když se Aes Sedai zprudka zastavila, Egwain vyjekla, a když se na ni ostatní zvědavě ohlédly, zapýřila se. „Myslela jsem na černé adžah,“ řekla slabě.

„Nemysli na ně,“ poradila jí Sheriam, a pro jednou mluvila jako ta stará, laskavá, i když pevná Sheriam. „Černé adžah vám nemusí dělat starosti ještě hezkých pár let. Vy máte to, co nám ostatním schází. Totiž dost času, než s nimi budete muset jednat. Máte ještě spoustu času. Až vstoupíme, držte se u zdi a mlčte. To, že sem můžete přijít, je projev blahovůle, nemáte pomáhat ani rušit, ani se do ničeho plést.“ Otevřela dveře pokryté šedým kováním, které mělo připomínat kámen.

Čtverhranná místnost byla rozlehlá a stěny ze světlého kamene holé. Jediným kusem nábytku byl dlouhý kamenný stůl zakrytý bílou látkou, stojící uprostřed místnosti. Na stole ležel Mat, až na boty a plášť plně oblečený. Oči měl zavřené a obličej tak vyhublý, až z toho bylo Egwain do pláče. Při dýchání sípavě chrčel. Dýka z Shadar Logothu mu visela u pasu a rubín na hlavici jako by chytal světlo, takže zářil jako nějaké divoké rudé oko, i když tu svítilo na tucet lamp, jejichž záři zesilovaly světlé zdi a bílé dlaždice na podlaze.

U hlavy Matovi stála amyrlin a v nohách Leana. Po jedné straně stolu stály ještě čtyři další Aes Sedai, a tři na druhé. Sheriam se postavila k těm třem. Jednou z nich byla Verin. Egwain poznala ještě Serafelle, další hnědou sestru, Alannu Mosvani ze zeleného adžah a Anaiyu z modrého, jež bylo také Moiraininým adžah.

Alanna s Anaiyou je obě učily, jak se otevřít pravému zdroji, jak se poddat saidaru, aby jej bylo možné ovládat. A od jejich prvního příjezdu do Bílé věže do odjezdu musela Anaiya Egwain aspoň padesátkrát zkoušet, jestli není snílek. Zkoušky sice nic neprokázaly, ale mírná a laskavá Anaiya, jejíž jedinou krásou byl její hřejivý úsměv, si ji pořád volala k dalším zkouškám, stejně neúprosná jako balvan, valící se dolů horou.

Ostatní Aes Sedai Egwain neznala, jen jednu ženu s chladnýma očima, kterou pokládala za bílou adžah. Amyrlin a kronikářka měly samozřejmě své štóly, ale žádná z ostatních neměla šátek, který by je označoval, pouze prsten a tu bezvěkou tvář pro Aes Sedai typickou. Žádná také neuznala Egwain a ostatní za hodny pohledu.

Přes vnější klid měla Egwain dojem, že u žen kolem stolu zahlédla známky nejistoty. Anaiya měla kolem úst napjaté vrásky. Alanna se maličko mračila. Žena s chladnýma očima si neustále uhlazovala světle modré šaty na bocích, aniž si zřejmě uvědomovala, co vlastně dělá.

Jedna z těch Aes Sedai, které Egwain neznala, položila na stůl prostou protáhlou skříňku z leštěného dřeva a otevřela ji. Uvnitř byla skříňka vyložena rudým hedvábím. Amyrlin z ní vyňala bílou dutou hůlku zhruba o délce předloktí. Mohla to být kost nebo slonovina, ale nebylo to ani jedno, ani druhé. Nikdo živý nevěděl, z čeho byla hůlka vyrobena.

Egwain takovou hůlku nikdy neviděla, ale poznala ji podle lekcí, které novickám dávala Anaiya. Jeden ze sa’angrialů, a možná ten nejmocnější, který Věž vlastnila. Sa’angrialy samozřejmě neměly samy o sobě žádnou moc – byly to jenom nástroje k soustředění a zesílení proudu síly, kterou Aes Sedai usměrnily – ale s tou hůlkou by silná Aes Sedai dokázala strhnout hradby Tar Valonu.

Egwain stiskla ruku Nyneivě na jedné straně a Elain na druhé. Světlo! Ony ani nevědí, jestli ho dokážou vyléčit, dokonce ani se sa’angrialem – s tímhle sa’angrialem! Jakou naději bychom pak měly my? Pravděpodobně bychom ho byly zabily, a sebe nejspíš taky. Světlo!

„Spojím proudy,“ promluvila amyrlin. „Dávejte pozor. Síla, potřebná k tomu, aby bylo zlomeno pouto s dýkou a vyléčeny škody, které to pouto napáchalo, bude dost blízká tomu, aby ho zabila. Soustřeďuji sílu. Pozor.“ Oběma rukama podržela hůlku před sebou nad Matovým obličejem. Ten, stále v bezvědomí, začal házet hlavou a pevněji stiskl jílec dýky. Přitom si mumlal cosi, co znělo jako odmítnutí.

Kolem všech Aes Sedai se objevila záře, to měkké bílé světlo, které viděla pouze žena, která sama mohla usměrňovat. Světlo, vyzařující z každé ženy, se pomalu šířilo, až se setkalo se září ženy vedle a spojilo se, takže bylo jen jedno světlo, světlo, vedle něhož, alespoň podle Egwain, lampy úplně pohasínaly. A ve všem tom jasu bylo jedno světlo ještě silnější. Tyč z ohně bílého jako ohlazená kost. Sa’angrial.

Egwain zoufale bojovala s touhou také se otevřít saidaru a přidat svůj proud k záplavě. Táhlo ji to tak silně, že ji to málem shodilo na zem. Elain jí tiskla ruku čím dál tím pevněji. Nyneiva udělala krok ke stolu, ale pak se zarazila a rozzlobeně potřásla hlavou. Světlo, pomyslela si Egwain, já bych to dokázala. Ale nevěděla, co by dokázala. Světlo, je to tak silné. Je to tak – nádherné. Elain se začala třást ruka.

Na stole se Mat zmítal uprostřed veškeré té záře, házel sebou ze strany na stranu a nesrozumitelně si mumlal. Ale dýku stále nepouštěl z ruky a oči měl zavřené. Pomalu, velice pomalu se začal prohýbat v zádech, a svaly měl tak napjaté, až se celý chvěl. Ale pořád sebou házel a kopal, až se stolu dotýkal jen patami a rameny. Náhle prudce otevřel ruku a pomaličku, roztřeseně ji odtahoval od jílce. Jako by mu ji někdo odtahoval násilím. Rty měl ohrnuté a zuby vyceněné v úšklebku, byl to však škleb bolesti, a namáhavě lapal po dechu.

„Ony ho zabíjejí,“ zašeptala Egwain. „Amyrlin ho zabíjí! Musíme něco udělat.“

Právě tak tiše Nyneiva odvětila: „Jestli je přerušíme – kdybychom to dokázaly – on zemře. Nemyslím, že bych zvládla jen polovinu té síly.“ Odmlčela se, jako by si teprve teď uvědomila, co právě řekla – že dokáže usměrnit polovinu toho, co deset hotových Aes Sedai s pomocí sa’angrialu – a hlas jí ještě zeslábl. „Světlo mi pomoz, ale chtěla bych.“

Náhle se odmlčela. Myslela tím, že chce pomoci Matovi, nebo že by chtěla usměrňovat ten proud síly sama? Egwain to nutkání cítila také, bylo jako píseň, která ji nutí do tance.

„Musíme jim důvěřovat,“ prohlásila nakonec Nyneiva důrazným šeptem. „Mat jinou šanci nemá.“

Najednou Mat zařval, hlasitě, zplna hrdla. „Muad’drin tia dar allende caba’drin rhadiem!" Prohnul se v zádech, oči měl pevně zavřené a zcela zřetelně řval: „Los Valdar Cuebiyari! Los! Carai an Caldazar! Al Caldazar!"

Egwain se zamračila. Naučila se dost, aby poznala starý jazyk, i když rozuměla jen pár slovům. Carai an Caldazar! Al Caldazar! „Za čest Rudého Orla! Za Rudého Orla!“ Prastarý válečný pokřik Manetherenu, státu, který zmizel za trollockých válek. Státu, který se rozkládal tam, kde nyní leželo Dvouříčí. Tolik věděla. Ale nějakým způsobem jí připadalo, že na okamžik rozumí i tomu ostatnímu, jako by význam slov byl těsně mimo dosah, a ona se musela jenom otočit, aby se to dozvěděla.

S hlasitým lupnutím praskající kůže se dýka ve zlaté pochvě utrhla od Matova opasku a vznesla se na půl sáhu nad jeho vzpínající se tělo. Rubín se třpytil a vrhal karmínové jiskry, které jako by také bojovaly proti léčení.

Mat otevřel oči a zlobně se mračil na ženy stojící kolem něho. „Mia ayende, Aes Sedai! Caballein misain ye! Inde muagdhe Aes Sedai misain ye! Mia ayende!" A pak začal ječet, řval vzteky a nebralo to konce, až se Egwain divila, kde na to bere dech.

Anaiya se rychle sehnula a vytáhla zpod stolu truhličku z nějakého tmavého kovu. Podle toho, jak ji vlekla, byla zřejmě dost těžká. Když ji položila vedle Mata a otevřela víko, mezi dva couly silnými stěnami už moc místa nezbývalo. Anaiya se sehnula znovu a vytáhla kleště, jaké by se klidně hodily do kuchyně obyčejné hospodyně. Kleštěmi opatrně, jako by to byl smrtelně jedovatý had, zachytila vznášející se dýku.

Matův křik zesílil a byl ještě zoufalejší. Rubín jasně zazářil a jeho barva teď připomínala krev.

Aes Sedai strčila dýku do skříňky a prudce zavřela víko. Když zacvaklo, slyšitelně si oddechla. „Hnusná věc,“ prohodila.

Jakmile byla dýka schována, Mat umlkl a zhroutil se, jako by se mu svaly a kosti změnily ve vodu. O chvíli později záře, obklopující Aes Sedai a stůl, pohasla.

„Hotovo,“ zachraptěla amyrlin, jako by také celou dobu křičela. „Je to hotovo.“

Některé Aes Sedai viditelně poklesly v kolenou a nejedné se na čele perlil pot. Anaiya si z rukávu vyndala obyčejný lněný kapesníček a otevřeně si otírala obličej. Bílá sestra s chladnýma očima si oťukávala líčka kouskem lugardské krajky.

„Úžasné,“ poznamenala Verin. „Že stará krev může být i dnes v někom tak silná.“ Se Serafelle daly hlavy dohromady a tiše spolu hovořily, přitom však prudce mávaly rukama.

„Je vyléčený?“ zeptala se Nyneiva. „Bude... žít?“

Mat ležel, jako by spal, ale stále byl málem na kost vyhublý. Egwain ještě nikdy neslyšela, že by léčení nevyléčilo všechno. Pokud pouhé oddělení od tě dýky nespotřebovalo všechnu sílu, kterou použily. Světlo!

„Brendas,“ řekla amyrlin, „dohlédneš na to, aby ho odnesli zpátky do jeho pokoje?“

„Jak přikazuješ, matko,“ odpověděla Aes Sedai s chladnýma očima a její pukrle bylo stejně vyrovnané, jako celé její dosavadní chování. Když odešla, aby zavolala nosiče, několik Aes Sedai odešlo s ní, včetně Anaiyy. Verin se Serafelle je následovaly a stále si cosi povídaly, ale tak velice tiše, že jim Egwain nerozuměla ani slovo.

„Je Mat v pořádku?“ chtěla vědět Nyneiva. Sheriam jen zvedla obočí.

Obrátila se k nim amyrlin. „Je mu tak dobře, jak jen může být,“ pravila chladně. „Teprve se uvidí. Nosit něco pošpiněné dotykem Shadar Logothu tak dlouho při sobě... kdo ví, jak ho to mohlo ovlivnit? Možná vůbec, možná hodně. Uvidíme. Ale pouto s dýkou je přerušeno. Teď potřebuje jen odpočívat a jíst, co se do něj vejde. Měl by to přežít.“

„Co to vlastně křičel, matko?“ zeptala se Elain, a pak rychle dodala: „Jestli se smím zeptat?“

„Rozkazoval vojákům.“ Amyrlin vrhla na mladého muže ležícího na stole zvláštní pohled. Mat se nepohnul, co se zhroutil, ale Egwain měla dojem, že přece jen dýchá lehčeji, a také hruď se mu zvedala a klesala pravidelněji. „V bitvě před dvěma tisíci lety, řekla bych. Stará krev se vrací.“

„Ale všechno to nebylo jenom o bitvě,“ poznamenala Nyneiva. „Slyšela jsem, jak říká Aes Sedai. To nebylo kvůli boji. Matko,“ dodala opožděně.

Amyrlin se na chvíli zamyslela, možná uvažovala o tom, co říci, nebo zda vůbec něco říkat. „Na chvíli,“ pravila nakonec, „Jsem si myslela, že se minulost a přítomnost spojily. Byl tady a byl tam a věděl, kdo jsme. Velel nám, abychom ho propustily.“ Znovu se odmlčela. „‚Jsem volný muž, Aes Sedai. Nejsem žádné maso pro Aes Sedai.' To říkal.“

Leana si hlasitě odfrkla a některé Aes Sedai, které tu ještě zůstaly, si cosi rozzlobeně mumlaly.

„Ale matko,“ namítla Egwain, „nemohl to myslet tak, jak to znělo. Manetheren byl přece spojencem Tar Valonu.“

„Manetheren byl spojencem, dítě,“ prohlásila amyrlin, „ale kdo se vyzná v srdci muže? Mám takový dojem, že dokonce ani on sám. Muž je zvíře, které se nejsnadněji uvazuje na vodítko, a nejhůř se na tom vodítku udržuje. Dokonce i když si je vybere sám.“

„Matko,“ ozvala se Sheriam, „je pozdě. Kuchaři budou čekat na ty, které ti pomáhaly.“

„Matko,“ zeptala se ještě nervózně Egwain, „nemohly bychom zůstat s Matem? Jestli může pořád ještě umřít...“

Amyrlin se tvářila vyrovnaně, bezvýrazně. „Vy máte své povinnosti, dítě.“

Egwain si byla jistá, že tím nemyslela mytí nádobí. „Ano, matko.“ Udělala pukrle a suknicemi se otřela o Nyneivu a Elain, které se také klaněly. Ještě se naposled podívala na Mata a pak vyšla za Sheriam z místnosti. Mat se dosud nepohnul.

19

Probuzení

Mat pomalu otevřel oči a zahleděl se na bíle omítnutý strop. Uvažoval, kde je a jak se sem dostal. Strop byl lemován umným štukem z pozlacených lístků, a matrace, kterou pod sebou cítil, byla hodně nacpaná peřím. Takže u někoho bohatého. U někoho, kdo má hodně peněz. Neměl ale nejmenší ponětí o tom, kde je, jak se sem dostal, a ještě o spoustě dalších věcí.

Něco se mu zdálo a kousky snů se mu v hlavě pořád proplétaly se vzpomínkami. Nedokázal je od sebe oddělit. Divoké útěky a rvačky, zvláštní lidé z druhé strany oceánu, cesty a portálové kameny a kousky jiných životů, příhody rovnou z kejklířských vyprávěnek, to musely být sny. Aspoň si to myslel. Ale Loial žádný sen nebyl, a to byl ogier. Hlavou mu táhly útržky hovorů, rozhovory s otcem, s přáteli a s dobře oblečeným mužem, který s ním mluvil jako otec a uděloval mu moudré rady. To bylo nejspíš skutečné. Ale všechno to byly jenom zlomky a útržky. Jenom se zmateně míhaly.

„Muad’drin tia dar allende caba’drin rhadiem," zamumlal si pro sebe. Ta slova byla jenom zvuky, ale přesto vykřísla – cosi.

Těsné řady oštěpníků se táhly na míli či víc na obě strany, a nad nimi vlály korouhve a praporce měst a menších rodů. Řeka mu zabezpečovala levý bok, napravo měl močály a slatiny. Z kopce přihlížel, jak oštěpníci bojují proti masám trolloků, kteří se snažili prorazit. Trolloků bylo desetkrát víc než lidí. Oštěpy prorážely černé trolločí brnění a sekery s bodci prosekávaly krvavé rány do lidských řad. Vzduchem se nesl křik – a řev. Slunce pálilo na bezmračné obloze a nad bojovníky se chvěl vzduch žárem. Z nepřátelských řad stále létaly šípy a pobíjely trolloky i lidi bez rozdílu. On své lučistníky odvolal, ale hrůzopáni se nestarali o nic jiného, než jak prorazit řadami lidí. Na hřebeni za ním čekala Srdcová garda na jeho rozkaz. Koně netrpělivě podupávali. Brnění na mužích i koních se ve slunci lesklo jako stříbro. Ani lidé, ani zvířata už to vedro o moc děle nevydrží.

Musejí zvítězit, nebo padnout. Byl znám jako hazardní hráč, a teď nadešla chvíle, kdy musel vrhnout kostky. – Hlasem, který se nesl nad vřavu dole, vydal rozkaz a vyhoupl se do sedla. „Pěšáci se připraví pustit jízdu dopředu!“ Jeho praporečník dojel blíž, a jak jeho rozkaz opakovali podél celé řady, nad hlavou mu vlála korouhev s rudým orlem.

Dole se oštěpníci náhle pohnuli a disciplinovaně ustoupili stranou, zúžili formace a tak otevřeli široké mezery. Mezery, do nichž se nahrnuli trolloci jako černá, odporná vlna smrti, vyrážejíce příšerný řev.

On sám tasil meč a zvedl ho nad hlavu. „Kupředu Srdcová gardo!“ Pobídl koně a ten skočil ze svahu. Za nim zaduněla kopyta koní útočících těžkooděnců. – „Kupředu!“ Na trolloky udeřil jako první, máchal mečem, a praporečník se držel těsně za ním. „Za čest Rudého Orla!“ Srdcová garda se vrhla do mezer mezi oštěpníky, rozdrtila černý příliv a zatlačila ho zpátky. – „Rudý Orel!“ Půllidé na něho vrčeli a snažili se ho zasáhnout podivně zakřivenými meči, ale on se prosekával stále hlouběji do jejich řad. Zvítězit, nebo padnout. „Manetheren!"

Když Mat zvedal ruku k čelu, třásla se mu. „Los Valdar Cuabiyari, " mumlal. Byl si téměř jistý, že ví, co to znamená – „Kupředu, Srdcová gardo,“ nebo možná „Srdcová garda postoupí," – ale to přece nebylo možné. Moirain mu řekla pár slov ze starého jazyka, a ta byla jediná, která znal. To ostatní mohla být klidně tajná mluva zlodějů.

„Zvláštní,“ řekl chraplavě. „Nejspíš to ani není starý jazyk. Jenom nějaká hatmatilka. Ta Aes Sedai je blázen. Byl to jenom sen.“

Aes Sedai. Moirain. Náhle si uvědomil, jak má kostnatou ruku a zápěstí, a zadíval se na ně. Byl nemocný. Mělo to něco společného s dýkou. S dýkou s rubínem na jílci a dávno mrtvým, pošpiněným městem nazývaným Shadar Logoth. Všechno to bylo nějak vzdálené a v mlze, nedávalo to dohromady žádný smysl, ale on věděl, že to nebyl sen. Egwain a Nyneiva ho vezly do Tar Valonu na léčení. Tolik si pamatoval.

Pokusil se posadit, ale zhroutil se zpátky, protože byl slabý jako novorozené jehňátko. S námahou se vytáhl do sedu a odhrnul vlněnou pokrývku stranou. Jeho šaty byly pryč, nejspíš v tom šatníku s vyřezávanými liánami, který stál u zdi. Pro tuto chvíli mu ale na šatech ani nezáleželo. Postavil se a překlopýtal po koberci s květinovým vzorem ke křeslu s vysokým opěradlem, kterého se zachytil. Od křesla se odrazil ke stolu, jenž měl na nohách a okrajích desky pozlacené spirály.

Místnost jasně osvětlovaly voskovice, čtyři na každém z vysokých svícnů se zrcátkem za plamínky. Větší zrcadlo viselo na stěně nad silně lakovaným stojanem s umyvadlem a džbánem na vodu. Když se do něj podíval, uviděl svůj odraz. Byl vyhublý, s propadlými tvářemi a zapadlýma očima s černými kruhy, vlasy měl propocené, ohnutý byl jako stařec nad hrobem a kymácel se jako třtina ve větru. Narovnal se, ale přílišné zlepšení to nebylo.

Na stole před jeho rukama ležel velký zakrytý podnos. Ucítil vůni jídla. Strhl látku a objevily se dva velké stříbrné džbány a mísy z tenkého zeleného porcelánu. Slyšel, že Mořský národ si za tento porcelán žádá jeho váhu ve stříbře. Čekal hovězí vývar, případně brzlíky a podobné jídlo, které se obvykle nutí invalidům. Místo toho byly na jednom talíři silné plátky hovězího s tmavou hořčicí a křenem. Na dalších byly opékané brambůrky, fazole s cibulkou, klobásy a hrách. Nakládaná zelenina a kousky žlutého sýra. Silné krajíce křupavého chleba a miska másla. V jednom džbánu bylo mléko a džbán byl zvenčí ještě orosený, v druhém bylo něco, co vonělo jako svařené víno. Dohromady toho bylo pro čtyři dospělé muže. V ústech se mu začaly sbíhat sliny a zakručelo mu v žaludku.

Nejdřív zjistím, kde to jsem. Ale stejně smotal plátek hovězího a namočil si jej do hořčice, než se odstrčil od stolu a vydal se ke třem úzkým vysokým oknům.

Okna byla zakryta dřevěnými okenicemi vyřezávanými jako krajka, ale otvory viděl, že venku je noc. Světla z ostatních oken tvořila tečky na tmavém pozadí. Na chvíli se v zoufalství sesul na bílý kámen parapetu, ale pak začal myslet.

Jeho otec vždycky říkával, že to, co přichází, lze obrátit ke svému prospěchu, jen když člověk myslí, a Abell Cauthon byl ten nejlepší koňský handlíř v celém Dvouříčí. Vždy, když to vypadalo, že někdo na Matova otce vyzrál, nakonec to dopadlo tak, že mu zůstala kratší slámka. Ne že by Abell Cauthon někdy udělal něco nečestného, ale dokonce ani lidi z Tarenského Přívozu na něj nikdy nevyzráli, a každý věděl, jací to jsou ostří hoši. A to všechno jen díky tomu, že si všechno vždycky promyslel ze všech stran.

Tar Valon. Musel to být Tar Valon. Tento pokoj se hodil do paláce. Jenom ten květovaný domanský koberec sám stál tolik, co slušný statek. Navíc si byl jist, že už není nemocný, a podle toho, co mu řekli, byl Tar Valon jeho jedinou nadějí na uzdravení. Nikdy se sice necítil skutečně nemocen, alespoň si na to nevzpomínal, dokonce ani když Verin – z oparu se vynořilo další jméno – říkala někomu poblíž, že umírá. Teď se cítil slabý jako moucha a hlad měl jako vlk, ale nějak si byl jist, že léčení již bylo dokončeno. Cítím se – celý a zdravý, to je všechno. Jsem vyléčený. Zamračil se na okenice.

Vyléčený. To znamenalo, že na něj použily jedinou sílu. Z toho pomyšlení mu naskočila husí kůže, ale věděl, že to udělaly. „Lepší než umřít,“ řekl si. Vzpomněl si na některé z příběhů, které o Aes Sedai slyšel. „Musí to být lepší než umřít. Dokonce i Nyneiva si myslela, že umřu. No, je to hotovo, a dělat si teď kvůli tomu starosti ničemu nepomůže.“ Uvědomil si, že dojedl plátek hověziny a olizuje si z prstů šťávu.

Na nejistých nohou se vrátil ke stolu. Pod ním byla zasunutá stolička. Vytáhl si ji a posadil se. Nenamáhaje se s nožem a vidličkou, stočil si další plátek masa. Jak by mohl změnit to, že je v Tar Valonu – v Bílé věži. Musí to být ona – ke svému prospěchu?

Tar Valon znamenal Aes Sedai. To rozhodně nebyl důvod zůstávat tu třeba jen o hodinu déle. Právě naopak. Co si pamatoval z doby strávené s Moirain a později s Verin, mu moc nepomáhalo. Nevzpomínal si, že by některá udělala něco skutečně hrozného, ale on se na většinu té doby nepamatoval vůbec. Stejně, ať už Aes Sedai dělaly cokoliv, dělaly to ze svých vlastních důvodů.

„A ty nejsou vždycky takové, za jaké je považuješ,“ zamumlal s ústy plnými brambor. Polkl. „Aes Sedai nikdy nelžou, ale pravda, kterou ti Aes Sedai řekne, nemusí být vždycky taková, za jakou ji pokládáš. Na to nesmím zapomenout. Nemůžu si jimi být jistý ani tehdy, když si myslím, že pravdu skutečně znám.“ Nebyl to zrovna povzbudivý závěr. Dal si do úst lžíci hrachu.

Jak tak myslel na Aes Sedai, trochu se rozpomněl na to, co o nich ví. Sedm adžah: modré, červené, zelené, hnědé, žluté, bílé a šedé. Červené adžah byly nejhorší. Až na černé, o kterých ale ty ostatní tvrdí, že neexistují. Ale červené adžah by pro něj neměly znamenat hrozbu. Ty zajímali jenom muži, kteří dokázali usměrňovat jedinou sílu.

Rand. Ať shořím, jak jsem na něj mohl zapomenout? Kde je? Je v pořádku? Lítostivě si povzdechl a natřel si máslem kousek stále ještě teplého chleba. Rád bych věděl, jestli už zešílel.

I kdyby ale znal odpověď, nemohl by udělat nic, co by Randovi pomohlo. A nebyl si ani jistý, jestli by to udělal, kdyby mohl. Rand mohl usměrňovat a Mat vyrostl na příbězích o mužích, kteří to uměli, na příbězích, které se používaly ke strašení dětí. Děsily však také dospělé, protože některé z nich byly až příliš pravdivé. Když Mat zjistil, co Rand dokáže, bylo to jako zjistit, že váš nejlepší přítel trhá mouchám křidélka a zabíjí malé děti. Jakmile jste se však jednou přiměli tomu uvěřit, bylo těžké ho nadále nazývat přítelem.

„Musím se postarat o sebe,“ řekl rozzlobeně. Obrátil džbán s vínem nad stříbrným pohárem a překvapilo ho zjištění, že je džbán prázdný. Místo toho si nalil mléko. „Egwain a Nyneiva se chtějí stát Aes Sedai.“ Nevzpomněl si na to, dokud to nevyslovil nahlas. „Rand chodí za Moirain jako pejsek a říká si Drak Znovuzrozený. Světlo ví, co má za lubem Perrin. Od tý doby, co se mu tak divně změnily oči, se chová jako blázen. Musím se o sebe postarat sám.“ Ať shořím, musím! Jsem poslední z nás, kdo je ještě duševně v pořádku. Takže je to jenom na mně.

Tar Valon. No, mělo to být nejbohatší město na světě a bylo střediskem obchodu mezi Hraničními státy a jihem, střediskem moci Aes Sedai. Mat si nemyslel, že by dokázal přimět Aes Sedai, aby si s ním zahrály. Nebo že by věřil kostkám nebo kartám, kdyby to některá udělala. Ale museli tu přece být kupci a další lidé s kapsami plnými zlata a stříbra. Město samo bude stát za pár dní jeho času. Věděl, že od chvíle, kdy opustil Dvouříčí, toho hodně procestoval, ale kromě několika matných vzpomínek na Caemlyn a Cairhien si z velkých měst nevzpomínal na nic. Vždycky chtěl vidět nějaké velké město.

„Ale ne takový, který je plný Aes Sedai,“ zabručel kysele a vyškrábal poslední hrášek. Spolykal ho a vzal si další kus masa.

Maně zauvažoval, jestli by mu Aes Sedai nenechaly alespoň ten rubín z dýky ze Shadar Logothu. Na tu dýku si vzpomínal jen velice matně, ale bylo to jako vzpomínat si na hrozné zranění. Stáhl se mu žaludek a ve spáncích mu zabušila bolest. Rubín přesto jasně viděl, byl velký jako nehet na palci a tmavý jako kapka krve a leskl se jako karmínové oko. Rozhodně na něj měl větší právo než ony, a takový rubín by doma musel stát snad tucet statků.

Nejspíš řeknou, že je taky pošpiněný. Což taky nejspíš byl. Přesto si chvíli představoval, jak rubín vymění s některými Coplinovými za jejich nejlepší pozemky. Většina členů té rodiny – od kolébky buřiči a navíc i zloději a lháři – by si zasloužila, co by se jim přihodilo, i něco horšího. Ale opravdu nevěřil, že by mu jej Aes Sedai vrátily, a rozhodně by ho netěšilo, kdyby jej musel nést až do Emondovy Role, kdyby mu jej daly. A pomyšlení na vlastnictví největšího statku ve Dvouříčí už nebylo tak lákavé jako kdysi. Kdysi to bylo jeho největší touhou, to, a pověst koňského handlíře rovnající se té otcově. Teď mu to připadalo bezvýznamné. Ubohá maličkost, když tam venku čekal celý svět.

Rozhodl se, že nejdřív najde Egwain s Nyneivou. Možná se už vzpamatovaly. Možná se vzdaly toho hloupého nápadu, že se stanou Aes Sedai. Nemyslel si, že to udělaly, ale nemohl odejít, aniž by je předtím nenavštívil. Tím, že odejde, si byl jist. Návštěva u děvčat, den na prohlídku města, možná si trochu zahraje v kostky, aby si vylepšil obsah měšce, a pak odejde někam, kde nejsou žádné Aes Sedai. Než se vrátí domů – jednou se domů vrátím. Jednou se určitě vrátím – chtěl vidět kus světa, a to bez toho, aby ho Aes Sedai nutily tancovat, jak budou pískat.

Prohlížel si podnos, že by ještě něco snědl, a zděšeně si uvědomil, že už zůstaly jen drobky chleba a sýra a trocha mastnoty na talíři. Oba džbány bylý prázdné. Užasle se podíval na své břicho. Po všem, co snědl, by měl být nacpaný k prasknutí, ale měl pocit, jako by skoro nejedl. Prsty vyškrábal poslední kousky sýra. V půli cesty k ústům mu ruka ztuhla.

Zatroubil jsem na Valerský roh. Tiše si zahvízdal kousek melodie, pak si vzpomněl na slova:

Jsem na dně studny.

Je noc a padá déšť.

Stěny se bortí a chybí provaz ke šplhání.

Jsem na dně studny.

„Radši by tam měl být ten zatracenej provaz,“ zašeptal. Nechal drobky spadnout na talíř. Na chvíli se mu zase udělalo zle. Začal myslet, snažil se proniknout mlhou, která mu halila vzpomínky.

Verin přivezla Valerský roh do Tar Valonu, ale nemohl si vzpomenout, jestli ví, že na něj zadul on. Nikdy neřekla nic, co by to potvrzovalo. Tím si byl jist. Aspoň si myslel, že je. A co jestli to ví? Co jestli to vědí všechny? Pokud s ním Verin neudělala něco, o čem nevím, tak mají ten roh. Mě už nepotřebují. Ale kdo mohl říci, o čem si Aes Sedai budou myslet, že to potřebují?

„Jestli se zeptají,“ prohlásil ponuře, „tak jsem se ho nikdy ani prstem nedotkl. Jestli to vědí... Jestli to vědí, tak... tak to vyřídím, až na to dojde. Ať shořím, nemůžou ode mě nic chtít. Nemůžou!“

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře. Mat roztřeseně vyskočil, připraven uprchnout. Pokud by tu bylo kam utéci a pokud by dokázal udělat víc než tři kroky. Ale tady nebylo kde se schovat, a on nemohl chodit.

Dveře se otevřely.

20

Návštěvy

Vstoupila žena, oblečená celá v bílém hedvábí a stříbře, zavřela za sebou dveře a opřela se o ně, aby si ho mohla prohlédnout těma nejtmavšíma očima, jaké kdy Mat viděl. Byla tak velice krásná, že málem zapomněl dýchat. Vlasy černé jako noc jí přidržovala jemně tkaná stříbrná čelenka, a i když stála, vypadala tak půvabně, jako jiné ženy při tanci. Mat měl nejasný pocit, že ji zná, ale hned ten nápad zahnal. Na takovou ženu by žádný muž nemohl zapomenout.

„Nejspíš docela ujdeš, až zase přibereš,“ řekla, „ale zatím by sis mohl něco obléknout.“

Mat na ni ještě chvíli jenom zíral. Pak si náhle uvědomil, že tu stojí nahý. S nachovou tváří se dobelhal k posteli a přehodil si přes sebe pokrývku jako plášť, a spíš upadl, než se posadil na okraj postele. „Mrzí mě to... nechtěl jsem... totiž, nečekal jsem... já... já...“ Zhluboka se nadechl. „Omlouvám se, žes mě našla takhle.“

Pořád cítil, jak mu hoří tváře. Na okamžik si přál, aby tu byl Rand, ať už se z něho stalo cokoliv, nebo dokonce Perrin, a poradili mu. Oni to se ženami vždycky uměli. Dokonce i dívky, které věděly, že Rand je téměř zasnouben s Egwain, na něj hledívaly s obdivem, a některé považovaly Perrinovy pomalé způsoby za jemné a přitažlivé. Ale ať se on sám snažil, jak chtěl, vždycky se mu ze sebe před dívkami podařilo udělat hlupáka. Právě jako teď.

„Nechodila bych za tebou takhle, Mate, jenže jsem byla tady v... v Bílé věži –“ Usmála se, jako by ji to jméno pobavilo – „z jiného důvodu a chtěla jsem vás všechny vidět.“ Mat znovu zrudl a přitáhl si pokrývku úžeji k tělu, ale ona si z něho zřejmě neutahovala. Nad labuť půvabnější doplula ke stolu. „Máš hlad. To se dalo čekat při tom, jak to ony dělají. Rozhodně musíš sníst všechno, co ti dají. Budeš překvapen, jak rychle zase přibereš a získáš sílu.“

„Pardon,“ řekl Mat nesměle, „ale neznáme se? Nechci se tě dotknout, ale připadáš mi... povědomá.“ Žena se na něho podívala, až se rozpačitě zavrtěl. Žena jako tahle očekávala, že si ji budou lidé pamatovat.

„Možná jsi mne již viděl,“ pravila nakonec. „Někde. Říkej mi Seléné.“ Lehce naklonila hlavu na stranu. Vypadalo to, jako by čekala, že pozná její jméno.

To se mu také mihlo okrajem paměti. Měl dojem, že už ho musel někde slyšet, ale nemohl si vzpomenout kdy nebo kde. „Ty jsi Aes Sedai, Seléné?“

„Ne.“ Řekla to tiše, ale překvapivě důrazně.

Poprvé, co se na ni díval, dokázal vidět víc než jen její krásu. Byla skoro tak vysoká jako on, štíhlá, a podle toho, jak se pohybovala, také silná. Jejím věkem si nebyl jist – mohla být o rok o dva starší než on, nebo možná o deset – ale líce měla hladké. Měla náhrdelník z hladkých bílých kamenů a tkaného stříbra, který jí ladil se širokým opaskem, ale prsten s Velkým hadem neměla. To ho nemělo překvapit – žádná Aes Sedai by nikdy přímo neřekla, že není Aes Sedai – ale jeho to přesto překvapilo. Bylo na ní něco – sebevědomí, jistota, že její moc se klidně vyrovná královnám, a ještě něco navíc – co si spojoval s Aes Sedai.

„Náhodou nejsi ani novicka, že ne?“ Slyšel, že novicky chodí v bílém, ale stejně mu to na ni nesedělo. Dokonce i Elain vedle ní vypadá jako služtička. Elain. Další jméno se mu vrátilo.

„To těžko,“ prohlásila Seléné se zkřivenými rty. „Řekněme, že jsem někdo, jehož zájmy se shodují s tvými. Tyhle... Aes Sedai tě chtějí využít ke svým cílům, ale myslím, že se ti to asi bude líbit. A přijmeš to. Tebe není nutné přesvědčovat, abys šel hledat slávu.“

„Využít?“ Při tom pomyšlení se mu vrátila další vzpomínka, ale týkala se Randa. Byl to Rand, koho chtěly Aes Sedai využít, ne on. Pro mě žádný zatracený využití nemají. Světlo, nemůžou mít! „Co tím myslíš? Já nejsem nikdo důležitej. Nejsem k ničemu nikomu kromě sebe. Jakou slávu?“

„Věděla jsem, že to na tebe zapůsobí. Tvoji, hlavně.“

Z jejího úsměvu se mu znovu zatočila hlava. Prohrábl si vlasy. Pokrývka mu sklouzla a on ji rychle zachytil, než mu upadne. „Teď poslouchej. Ony se o mě nezajímají.“ A co to, že jsem zatroubil na Valerský roh? „Jsem jenom obyčejnej sedlák.“ Možná si myslí, že jsem nějak ve spojení s Randem. Ne, Verin říkala... Nebyl si jist, co vlastně Verin říkala, nebo Moirain, ale byl přesvědčen, že většina Aes Sedai o Randovi neví nic. A chtěl je nechat při tom, aspoň dokud nebude dávno pryč. „Jsem prostě obyčejnej venkovan. Já chci jenom vidět kousek světa a jednou se vrátit na tátův statek.“ Co myslela tou slávou?

Seléné zavrtěla hlavou, jako by mu četla myšlenky. „Ty jsi důležitější, než zatím sám tušíš. Rozhodně důležitější, než vědí tyhle tak zvané Aes Sedai. Ty můžeš získat slávu, jestli budeš dost chytrý, abys jim nevěřil.“

„Ty rozhodně mluvíš, jako bys jim ani trochu nevěřila.“ Tak zvané? Cosi ho napadlo, ale nemohl se vůbec přimět, aby to vyslovil. „Ty jsi...? Jsi...?“ Nebylo to něco, z čeho někoho jen tak obviníte.

„Temná družka?“ dokončila za něho Selené posměšně. Mluvila pobaveně, ne rozzlobeně. A opovržlivě. „Jedna z těch dojemných následovnic Ba’alzamona, které si myslí, že jim dá nesmrtelnost a moc? Já nejdu za nikým. Je tu jeden muž, kterého bych snesla po svém boku, ale nejsem ničí stoupenec.“

Mat se nervózně zasmál. „Ovšemže ne.“ Krev a popel, temná družka by se přece sama za temnou družku neprohlásila. Možná má otrávený nůž, jestli jí je. Nejasně si vzpomínal na ženu oblečenou jako urozená paní, temnou družku se smrtící dýkou v útlé dlani. „To jsem vůbec nemyslel. Vypadáš jako... Vypadáš jako královna. To jsem myslel. Jsi urozená paní?“

„Mate, Mate, musíš se naučit mi důvěřovat. Ó, já tě taky využiji – máš příliš podezíravou povahu, zvlášť od té doby, co jsi měl u sebe tu dýku, abych to popírala – ale díky mně získáš bohatství a moc a slávu. A taky tě neodeženu. Vždycky jsem zastávala názor, že člověk vykoná víc, když to dělá z přesvědčení, a ne z donucení. Tyhle Aes Sedai si ještě ani neuvědomují, jak jsi důležitý, a on se tě bude snažit odradit nebo zabít, ale já ti mohu dát, po čem toužíš.“

„On?“ řekl Mat ostře. Zabít mě? Světlo, jdou přece po Randovi, ne po mně. Jak vůbec ví o té dýce? Asi to už ví celá Věž. „Kdo mě chce zabít?“

Seléné stiskla rty, jako by řekla příliš. „Ty víš, co chceš, Mate, a já to vím stejně dobře jako ty. Musíš se rozhodnout, komu budeš důvěřovat, abys to získal. Já připouštím, že tě využiji. To tyhle Aes Sedai nikdy neudělají. Já tě povedu k bohatství a slávě. Ony tě povedou na krátkém vodítku, dokud nezemřeš.“

„Řeklas toho hodně,“ prohlásil Mat, „ale jak mám vědět, že je něco z toho pravda? Jak mám vědět, že tobě můžu věřit víc než jim?“

„Tak, že budeš poslouchat, co ti říkají a co ne. Řeknou ti, že do Tar Valonu přijel tvůj otec?“

„Táta byl tady?“

„Muž jménem Abell Cauthon a další jménem Tam al’Thor. Obtěžovali tak dlouho, až si vynutili přijetí, jak jsem slyšela, a chtěli vědět, kde s tvými přáteli jste. A Siuan Sanche je poslala zpátky do Dvouříčí s prázdnýma rukama, dokonce jim ani neřekla, jestli jste naživu. Řeknou ti to, pokud se nezeptáš? Možná ani pak ne, protože by ses mohl pokusit utéci domů.“

„Táta si myslí, že jsem mrtvej?“ zeptal se Mat pomalu.

„Může se dozvědět, že jsi naživu. Mohu se o to postarat. Mysli na to, komu budeš důvěřovat, Mate Cauthone. Myslíš, že ti řeknou, že Rand al’Thor se zrovna teď snaží uniknout a že ho pronásleduje žena jménem Moirain? Řeknou ti, že tu jejich milovanou Bílou věž zamořily černé adžah? Řeknou ti snad, jak tě chtějí využít?“

„Rand se snaží utýct? Ale –“ Možná věděla, že se Rand prohlásil za Draka Znovuzrozeného, a možná taky ne, ale on jí to neřekne. Černé adžah? Krev a zatracenej popel! „Kdo jsi, Seléné? Když nejsi Aes Sedai, tak kdo?“

V jejím úsměvu se skrývalo tajemství. „Jenom si pamatuj, že máš na vybranou. Nemusíš být loutkou Bílé věže nebo kořistí Ba’alzamonových temných druhů. Svět je mnohem složitější, než si umíš představit. Zatím dělej, co po tobě budou chtít Aes Sedai, ale pamatuj si, že se můžeš rozhodnout jinak. Uděláš to?“

„Mně teda nepřipadá, že mám moc na výběr,“ prohlásil ponuře Mat. „Asi to udělám.“

Seléné se na něho náhle ostře zadívala. Přátelství se jí slouplo z hlasu, jako když had svléká starou kůži. „Asi? Nepřišla jsem sem a nemluvila s tebou kvůli nějakému asi, Matrime Cauthone.“ Natáhla štíhlou ruku.

Dlaň měla prázdnou a stála uprostřed pokoje, ale Mat se přesto zaklonil dál od její ruky, jako by byla těsně u něj s obnaženou dýkou. Vlastně ani pořádně nevěděl proč, jen viděl hrozbu v jejích očích a byl si jist, že je skutečná. Začalo ho svrbět celé tělo a bolest hlavy se vrátila.

Náhle obojí zmizelo a Seléné se obrátila, jako by se snažila zaslechnout něco za zdí. Zamračila se a sklonila ruku. Vrásky zmizely. „Ještě si promluvíme, Mate. Mám ti toho hodně co povídat. Nezapomeň, co máš na vybranou. Nezapomeň, že je tu mnoho rukou, které by tě ochotně zabily. Jen já ti zaručím život a všechno to, po čem toužíš, jestli uděláš, co ti řeknu.“ Vyklouzla ze dveří stejně tiše a půvabně, jako vstoupila.

Mat si dlouze vydechl. Obličej měl zbrocený potem. Kdo to, pro Světlo, je? Nejspíš temná družka. Až na to, že když mluvila o Ba’alzamonovi, mluvila o něm stejně opovržlivě jako o Aes Sedai. A temní druzi mluvili o Ba’alzamonovi tak, jak ostatní mluvili o Stvořiteli. A nepožádala ho, aby její návštěvu zamlčel před Aes Sedai.

Správně, pomyslel si trpce. Odpusťte, Aes Sedai, ale tahle žena mě přišla navštívit. Nebyla to Aes Sedai, ale myslím, že na mě chtěla použít jedinou sílu. Říkala, že není temná družka, ale taky říkala, že mě chce využit a že máte ve Věži černé adžah. Ó, a ještě říkala, že jsem důležitý. Nevím jak. Nebude vám vadit, když teď odejdu, že ne?

Odchod mu připadal s každou minutou lákavější. Neohrabaně se zvedl z postele a na nejistých nohou došel k šatníku, přičemž si stále držel pokrývku u těla. Uvnitř stály jeho boty, na háčku tu visel jeho plášť a opasek s měšcem a nožem v pochvě. Byl to jenom obyčejný nůž s pevnou čepelí, ale dokázal by tolik co jemně vypracovaná dýka. Jeho ostatní šaty – dva pevné vlněné kabátce, troje spodky, půl tuctu lněných košil a spodní prádlo – byly vykartáčovány či vyprány a úhledně složeny na policích po jedné straně šatníku. Sáhl na měšec na opasku, ale byl prázdný. Jeho obsah ležel na poličce spolu s tím, co měl předtím v kapsách.

Odsunul stranou pero z jestřába, hladký pruhovaný kamínek, na němž se mu líbily barvy, břitvu a kapesní nůž s kostěnou rukojetí a ze smyček náhradních tětiv vytáhl jelenicovou peněženku. Když ji otevřel, zjistil, že v tomto případě byly jeho vzpomínky naprosto přesné.

„Dvě stříbrný marky a hrst měďáků,“ zamumlal si pro sebe. „S tím se daleko nedostanu.“ Kdysi by mu to připadalo jako malé jmění, ale to bylo předtím, než opustil Emondovu Roli.

Sklonil se, aby se podíval do poličky. Kde jsou? Začal se bát, že je snad Aes Sedai vyhodily, tak jako by to udělala jeho matka, kdyby je našla. Kde...? Zalila ho vlna úlevy. Až vzadu, za krabičkou s troudem a klubkem provázků na nástrahy a podobných věcí, byly jeho dva kožené pohárky na hru v kostky.

Když je vytáhl, zachřestily, ale on přesto sundal těsně padnoucí víčka. Všechno bylo tak, jak být mělo. Pět kostek s vyřezanými značkami pro koruny a pět označených tečkami. Tečkované kostky se používaly pro více druhů her, ale víc mužů zřejmě raději hrálo koruny než co jiného. S kostkami mu budou dvě marky stačit, aby se dostal hezky daleko od Tar Valonu. A taky hodně daleko od Aes Sedai a Seléné.

Ozvalo se rozhodné zaklepání a vzápětí se dveře otevřely. Mat se prudce otočil. Vstupovala amyrlin a kronikářka. Mat by je byl poznal i bez amyrlininy široké pruhované štóly a kronikářčiny úzké modré. Jednou, a pouze jednou, je už viděl, daleko od Tar Valonu, ale na dvě nejmocnější ženy mezi Aes Sedai by zapomenout nedokázal.

Amyrlin při pohledu na něj, jak tam stojí s pokrývkou na ramenou a peněženkou a pohárky na kostky v rukou, zvedla obočí. „Myslím, že tohle ještě chvíli nebudeš potřebovat, můj synu,“ podotkla suše. „Dej to zpátky a vrať se do postele, než upadneš.“

Mat zaváhal a narovnal se, ale právě v té chvíli se mu podlomila kolena, a navíc na něho hleděly obě Aes Sedai, tmavé a modré oči, jako by si přečetly každou jeho vzpurnou myšlenku. Udělal tedy, co mu řekly, a pokrývku si u těla držel oběma rukama. Ležel rovný jako prkno a nebyl si jíst, co jiného by mohl udělat.

„Jak se cítíš?“ zeptala se rázně amyrlin, když mu kladla ruku na čelo. Matovi naskočila husí kůže. Dělala něco s jedinou silou, nebo stačil pouhý dotyk Aes Sedai, aby ho zamrazilo?

„Je mi dobře,“ řekl jí. „No, vlastně můžu hned vyrazit. Jenom mě nechte se rozloučit s Egwain a Nyneivou, a přestanu vás otravovat. Chci říct, že odejdu... ehm, matko.“ Moirain a Verin zřejmě nijak zvlášť nezáleželo na jeho mluvě, ale tohle byla koneckonců amyrlin.

„Nesmysl,“ prohlásila amyrlin. Přitáhla si křeslo blíž k lůžku, posadila se a obrátila se na Leanu. „Muži jaksi vždycky odmítají přiznat, že jim není dobře, dokud nejsou tak nemocní, že s nimi potom mají ženy dvakrát tolik práce. Pak prohlašují, že je jim lépe, příliš brzy, a výsledek je stejný.“

Kronikářka se zadívala na Mata a kývla. „Ano, matko, i když tenhle nemůže tvrdit, že je mu dobře, když skoro nedokáže stát. Aspoň že snědl všechno, co tu bylo.“

„Překvapilo by mě, kdyby nechal dost drobků i pro sýkorku. A jestli se nemýlím, tak má pořád hlad.“

„Můžu někoho poslat pro koláč, matko. Nebo nějaké sušenky.“

„Ne. Myslím, že zatím snědl tolik, kolik v sobě udrží. Kdyby to všechno vyzvrátil, rozhodně by mu to neprospělo.“

Mat se zamračil. Měl pocit, že když onemocníte, stanete se pro ženy neviditelní, pokud náhodou nemluví přímo s vámi. A pak vám na věku uberou přinejmenším deset let. Nyneiva, jeho matka, sestry, amyrlin, všechny to dělaly.

„Vůbec nemám hlad,“ prohlásil tedy. „Je mi dobře. Jestli mě necháte se oblíknout, ukážu vám, že je to pravda. Zmizím dřív, než si to uvědomíte.“ Teď se na něho dívaly obě ženy. Mat si odkašlal. „Ehm... matko.“

Amyrlin si odfrkla. „Snědl jsi jídla, že by to stačilo pro pět lidí, a tolik teď budeš ještě hezkých pár dní jíst aspoň třikrát nebo čtyřikrát denně, jinak umřeš hladem. Právě jsi byl vyléčen ze spojení se zlem, které v Aridholu zabilo všechny muže, ženy a děti do jednoho, a za těch skoro dva tisíce let, kdy čekalo, až ho vyhmátneš, nijak nezesláblo. Zabíjelo tě stejně jistě, jako zabíjelo je. To není jako když ti zaskočí rybí kostička, chlapče. Skoro jsme tě zabily, když jsme se tě snažily zachránit.“

„Nemám hlad,“ trval na svém Mat. Hlasitě mu zakručelo v žaludku, což ho obvinilo ze lži.

„Měla jsem tě přečteného, hned jak jsem tě uviděla,“ prohodila amyrlin. „Už tenkrát jsem věděla, že se budeš cukat jako polekaný rybařík, jestli budeš mít pocit, že se tě někdo snaží zadržet. Ještě že jsem podnikla vhodná opatření.“

Ostražitě se na ni zadíval. „Opatření?“ Ony se zase dívaly na něho a byly smrtelně vážné. Mat měl pocit, jako by ho jejich pohledy přibodávaly k posteli.

„Tvoje jméno a popis jsou na cestě ke všem strážným na mostech,“ řekla amyrlin, „a správcům přístavů. Nebudu se tě snažit udržet ve Věži, ale Tar Valon neopustíš, dokud nebudeš v pořádku. Kdyby ses pokusil skrýt ve městě, hlad tě nakonec vyžene ven, a pokud ne, my si tě včas najdeme, než zemřeš.“

„Proč mě tu tolik chcete udržet?“ chtěl vědět Mat. Uslyšel Seléné. Chtějí tě využít. „Proč by vám mělo záležet na tom, jestli umřu hladem nebo ne? Já se umím nakrmit sám.“

Amyrlin se poněkud pousmála, ale vesele to nevypadalo. „Se dvěma stříbrnými markami a hrstkou měďáků, můj synu? S těmi kostkami bys opravdu musel mít štěstí, aby sis koupil dost jídla, kolik budeš v příštích dnech potřebovat. My neléčíme lidi, abychom je pak nechaly promarnit naši námahu tím, že zemřou, když ještě potřebují naši péči. Navíc možná budeš potřebovat další léčení.“

„Další? Říkalas, že jste mě vyléčily. Proč bych potřeboval další léčení?“

„Milý synu, tu dýku jsi u sebe měl celé měsíce. Myslím, že jsme z tebe dostaly i tu nejmenší stopu, ale kdyby nám unikl jenom kousíček, mohlo by to pořád být smrtící. A kdo ví, jaký vliv na tebe mohlo tak dlouhé držení mít? Za půl roku, možná za rok, si můžeš přát, abys měl po ruce Aes Sedai, která by tě znovu vyléčila.“

„Chcete, abych tu zůstal celej rok?“ zeptal se Mat nevěřícně a hodně nahlas. Leana přešlápla a ostře se na něho zadívala, ale amyrlin se stále tvářila nepohnutě.

„Možná ne tak dlouho, synu. Ale dost dlouho, abychom si mohly být jisté. Ty přece chceš to samé. Copak bys vyplul v člunu na vodu, kdybys nevěděl jistě, jestli je dobře utěsněný, nebo jestli náhodou nemá nahnilý kýl?“

„Já toho o člunech moc nevím,“ zavrčel Mat. Mohla to být pravda. Aes Sedai nikdy nelžou, ale pro něho v tom bylo příliš mnoho kdyby a možná. „Už jsem dlouho pryč z domu, matko. Táta s mámou si nejspíš myslí, že jsem mrtvej.“

„Jestli chceš, napiš jim dopis. Zařídím, aby jej poslali do Emondovy Role."

Mat čekal ještě na něco víc, ale amyrlin už nic dalšího neřekla. „Děkuju, matko.“ Krátce se zasmál. „Jenom se divím, že mě táta nepřišel hledat. Je to ten druh chlapa, co by to moh udělat.“ Nebyl si jist, ale měl dojem, že než amyrlin odpověděla, chviličku váhala.

„Přišel. Leana s ním mluvila.“

Kronikářka se hned chopila slova. „Tehdy jsme nevěděli, kde jsi, Mate. To jsem mu taky řekla, a tak odešel, než začalo sněžit. Dala jsem mu trochu zlata, aby se mohl snáze vrátit domů.“

„Nepochybně,“ dodala amyrlin, „ho zpráva od tebe velice potěší. A tvoji matku určitě taky. Až ten dopis napíšeš, dej mi jej, a já to zařídím.“

Řekly mu to, ale musel se zeptat. A o Randově tátovi se nezmínily. Možná si myslely, že mi na něm nezáleží, možná... Ať shořím, já nevím. Kdo ví, u Aes Sedai? „Jel jsem s přítelem, matko. Randem al’Thorem. Určitě si na něj vzpomínáš. Nevíš, jestli je v pořádku? Sázím se, že jeho táta si taky dělá starosti.“

„Pokud vím,“ odvětila amyrlin hladce, „tak je docela v pořádku, ale kdo ví? Viděla jsem ho jednou, tenkrát s tebou, ve Fal Daře.“ Obrátila se ke kronikářce. „Možná by mu prospěl kousek koláče, Leano. A něco na krk, jestli bude pořád tolik mluvit. Zařídíš, aby mu sem něco přinesli?“

Vysoká Aes Sedai odešla s tichým: „Jak přikazuješ, matko.“

Když se amyrlin obrátila zpátky k Matovi, usmívala se, ale oči měla jako modrý led. „O některých věcech je pro tebe nebezpečné mluvit, dokonce i před Leanou. A to, že moc mluvili, zabilo víc lidí než krupobití.“

„Nebezpečný, matko?“ Náhle mu vyschlo v ústech, ale odolal nutkání olíznout si rty. Světlo, kolik toho o Randovi ví? Kdyby jenom Moirain pořád nedělala se vším tolik tajností. „Matko, já ani o ničem nebezpečným nevím. A na to, co vím, si ani pořádně nevzpomínám.“

„Co si pamatuješ o Valerském rohu?“

„Co je to za roh, matko?“

Postavila se a naklonila se nad něj tak rychle, že ji málem neviděl se pohnout. „Budeš si se mnou zahrávat, chlapče, a já zařídím, že budeš plakat a volat svoji mámu. Já na takové hrátky nemám čas, a ty taky ne. A teď, vzpomínáš – si?“

Mat si přitiskl pokrývku k tělu a musel polknout, než ze sebe vypravil: „Vzpomínám, matko.“

Amyrlin se uvolnila, i když jen trošičku, a Mat stísněně pokrčil rameny. Měl pocit, jako by mu právě dovolila vstát z popravčího špalku.

„Dobře. To je dobře, Mate.“ Amyrlin se znovu posadila a prohlížela si ho. „Víš, že jsi teď s rohem spojen?“ Mat tiše zopakoval „spojen“ a zděšeně přikývl. „Nemyslela jsem, že to budeš vědět. Tys první zadul na roh poté, co byl nalezen. Pro tebe teď povolá mrtvé hrdiny z hrobů. Pro všechny ostatní je to jenom roh – dokud jsi naživu ty.“

Mat se zhluboka nadechl. „Dokud jsem naživu,“ řekl otupěle a amyrlin kývla. „Mohlas mě nechat umřít.“ Amyrlin znovu kývla. „Pak bys na něj mohla nechat zatroubit, koho bys chtěla, a roh by pak pracoval pro něho.“ Další přikývnutí. „Krev a popel! Ty chceš, abych na něj pro tebe zatroubil. Až přijde Poslední bitva, chceš, abych já povolal hrdiny z hrobu, aby za tebe bojovali proti Temnému. Krev a zatracenej popel!“

Amyrlin se loktem opřela o lenoch křesla a podepřela si bradu. Ani na okamžik z něho nespouštěla oči. „Líbila by se ti ta druhá možnost?“

Mat se zamračil a rozpomněl se, co to je. Kdyby na roh zatroubil někdo jiný... „Chceš, abych na roh zatroubil? Tak na něj zatroubím. Nikdy jsem přece neřekl, že to neudělám, ne?“

Amyrlin si vyčerpaně povzdechla. „Připomínáš mi mého strýčka Huana. Toho taky nikdo nedokázal zadržet. Taky moc rád hrál hazardní hry a mnohem raději se bavil, než pracoval. Zemřel, když vytahoval děti z hořícího domu. Dokud byl někdo uvnitř, pořád se tam vracel. Jsi jako on, Mate? Budeš tam, až budou plameny šlehat nejvýš?“

Nedokázal se jí podívat do očí. Nervózně popotahoval za pokrývku a zrak upíral na své prsty. „Já nejsem žádnej hrdina. Udělám, co budu muset, ale nejsem hrdina.“

„Většina z těch, kterým říkáme hrdinové, dělali jenom to, co museli. Asi to bude muset stačit. Prozatím. Kromě se mnou se nesmíš o rohu s nikým bavit, můj synu. Ani o svém spojení s ním.“

Prozatím? pomyslel si Mat. To je taky zatraceně všechno, co dostaneš, teď i potom. „Zatraceně, nechtěl jsem to povídat kaž –“ Amyrlin zvedla obočí a on se rychle sebral. „Nechtěl jsem to nikomu povědět. Přál bych si, aby to nikdo nevěděl. Proč to chceš uchovat v tajnosti? Copak ty svým Aes Sedai nevěříš?“

Dlouhou dobu si myslel, že zašel příliš daleko. Amyrlinin výraz ztvrdl a pohledem by mohla štípat dříví.

„Pokud bych to mohla zařídit tak, abychom o tom věděli jen my dva,“ řekla chladně, „udělala bych to. Čím víc lidí o něčem ví, tím větší je šance, že to někdo prozradí, i když třeba nechtě. Většina světa si myslí, že Valerský roh je jenom pověst, a ti, kteří vědí pravdu, si pořád myslí, že jej musí najít některý z hledačů. Ale Shayol Ghul ví, že byl již nalezen, a to znamená, že to vědí aspoň někteří z temných druhů. Ti ale nevědí, kde je, a jestli na nás Světlo svítí, nevědí, žes na něj zatroubil ty. Opravdu chceš, aby po tobě šli temní druzi? Půllidé, nebo nějací jiní zplozenci Stínu? Oni chtějí roh. To ti musí být jasné. Pro Stín bude fungovat stejně jako pro Světlo. Ale jestli má fungovat pro ně, musejí dostat i tebe, nebo tě zabít. Chceš tohle riskovat?“

Mat zatoužil po další pokrývce, a možná i hodně nacpané peřině. V místnosti jako by se náhle velice ochladilo. „Chceš mi snad říct, že temní druzi si pro mě můžou přijít i sem? Myslel jsem, že Bílá věž dokáže temný druhy zahnat.“ Vzpomněl si, co Seléné říkala o černých adžah, a napadlo ho, co by na to asi řekla amyrlin.

„To je dobrý důvod, abys zůstal, nemyslíš?“ Vstala a uhladila si suknice. „Odpočívej, můj synu. Brzy ti bude mnohem lépe. Odpočívej.“ Tiše za sebou zavřela dveře.

Mat dlouhou dobu jenom zíral do stropu. Skoro si nevšiml, když mu služebná přinesla závin a další džbán mléka a při odchodu odnesla podnos s prázdnými talíři. Když ucítil vůni teplých jablek a koření, zakručelo mu v břiše, ale to také nevnímal. Amyrlin si myslela, že ho má jako ovci v košáru. A Seléné... Kdo to, pro Světlo, je? Co chce? Seléné měla v některých věcech úplnou pravdu. Ale amyrlin mu řekla, že ho chce využít a jak. Jistým způsobem. V tom, co řekla, bylo příliš mnoho děr, aby mu to stačilo, příliš mnoho děr, kterými mohla prostrčit něco smrtelně nebezpečného. Amyrlin něco chtěla, Seléné něco chtěla, a on byl lanem, kterým se mezi sebou přetahovaly. Napadlo ho, že by raději čelil trollokům, než se dostat mezi ty dvě.

Musel přece existovat nějaký způsob, jak uniknout z Tar Valonu, způsob, jak uniknout z dosahu jich obou. Jakmile by se dostal za řeku, mohl by vyklouznout z rukou Aes Sedai, Seléné i temných druhů. Tím si byl jist. Nějaký způsob musel existovat. Musel to jenom promyslet ze všech stran.

Závin na stole chladl.

21

Svět snů

Egwain si cestou nejasně osvětlenou chodbou utírala ruce do ručníku. Už dvakrát si je umývala, ale pořád měla pocit, že je má mastné. Nikdy by ji nenapadlo, že je na světě tolik hrnců. A dneska byl den, kdy se peklo, takže bylo třeba vytahat z pecí vědra popele. A vyčistit krby. A stoly se musely vydrhnout doběla jemným pískem a podlahy se myly pěkně na kolenou. Bílé šaty měla celé od popela a mastné špíny. Bolelo ji v kříži a chtěla jít do postele, ale do kuchyně za nimi přišla Verin, zdánlivě aby si odnesla jídlo do pokoje, ale cestou jí pošeptala, že ji má přijít navštívit.

Verin měla pokoje nad knihovnou v chodbách, které používalo jenom pár dalších hnědých sester. Tady byl v chodbách zatuchlý vzduch, jako by ženy, které tu bydlely, měly příliš mnoho práce s jinými věcmi, než aby ještě stačily honit sloužící, aby tu častěji uklízeli, a chodby se navíc divně kroutily a zatáčely a občas znenadání stoupaly či klesaly. – Nástěnných koberců tu bylo pomálu a jejich barvy byly vybledlé, zřejmě také nebyly čištěny příliš často, jako všechno tady. Mnoho lamp ani nebylo zapáleno, takže většinou bylo v chodbě dost šero. Egwain měla dojem, že ji má jenom sama pro sebe, jen vepředu se mihlo cosi bílého. Možná novicka nebo služka spěchající za nějakým úkolem. Boty jí klapaly na holých černobílých dlaždicích, až se tvořila ozvěna. Nebylo to příhodné místo, aby si tu člověk vzpomněl na černé adžah.

Našla přesně to, co jí Verin řekla, že má hledat. Tmavé dveře na vrcholku stoupání vedle zaprášeného nástěnného koberce zobrazujícího krále sedícího na koni, jak přijímá kapitulaci od jiného krále. Verin jí řekla jejich jména – oba zemřeli dávno předtím, než se narodil Artuš Jestřábí křídlo. Verin zřejmě tyhle věci vždycky věděla – jenže Egwain si na ně nedokázala vzpomenout, ani na dávno zmizelé země, kterým vládli. Ona viděla jenom koberec, který odpovídal Verininu popisu.

Kromě zvuků jejích vlastních kroků byly chodby ještě pustější než předtím, a mnohem hrozivější. Zaťukala na dveře, a jakmile se ozvalo nepřítomné: „Kdo je to? Dále,“ rychle vstoupila.

Když se ocitla v pokoji, ztuhla a vytřeštila oči. Stěny byly lemovány kolem dokola policemi, až na dveře, které zřejmě vedly do vnitřních pokojů, pověšené mapy, občas i v několika vrstvách, a někdy zřejmě zobrazující hvězdnou oblohu. Poznala jména některých souhvězdí – Oráč a Žebřiňák, Lukostřelec a Pět sester – ale další neznala. Skoro každá rovná plocha byla pokryta knihami, papíry a svitky, a mezi hromádkami a občas i na nich byly rozloženy různé zvláštní předměty. Podivně tvarované kousky skla či kovů, propojené koule a trubičky, kruhy držené uvnitř jiných kruhů, to všechno stálo mezi kostmi a lebkami všech možných tvarů. Cosi, co vypadalo jako vycpaná hnědá sova o velikosti Egwaininy dlaně, stálo na něčem, co připomínalo vybělenou ještěří lebku, což byl ale nesmysl, protože ta lebka byla delší než paže a měla zahnuté zuby dlouhé jako Egwaininy prsty. Ledabyle tu byly rozestavěny svícny, takže jasné světlo střídaly stíny, a někdy málem hrozilo, že od plamenů chytnou papíry. Sova na Egwain zamrkala a dívka nadskočila.

„Aha, ano,“ řekla Verin. Seděla za stolem stejně přecpaným, jako byl ostatek místnosti, a opatrně držela potrhanou stránku. „To jsi ty. Ano.“ Všimla si, jak Egwain úkosem sleduje sovu, a nepřítomně řekla: „Chytá myši. Ty žerou papír.“ Gestem zahrnula celou místnost a Egwain si připomněla onu roztrhanou stránku, kterou Aes Sedai držela. „Tohle je úžasné. Rosel z Essamu tvrdí, že Rozbití přežilo víc než sto stránek, a ona by to měla vědět, protože to napsala ani ne o dvě stě let později, ale do dnešní doby přežila, pokud vím, jenom tahle jedna. Možná jenom tahle jediná kopie. Rosel psala, že obsahuje tajemství, kterým svět nedokáže čelit, a nezmiňovala se o nich nijak jasně. Tuhle stránku jsem četla aspoň tisíckrát, a pořád se snažím přijít na to, co tím myslela.“

Sovička na Egwain znovu zamrkala. Dívka se snažila na ni nedívat. „Co tam stojí, Verin Sedai?“

Verin zamrkala, docela jako sovička. „Co tu stojí? Je to přímý překlad, víš, a zní to skoro jako když bard odříkává vznešenou řečí. Poslouchej. ‚Srdce Temnoty. Ba’alzamon. Jméno skryté ve jméně, zahalené jménem. Tajemství pohřbené v tajemství zakryté tajemstvím. Zrádce naděje. Izmael zrazuje veškerou naději. Pravda pálí a sežehuje. Naděje neuspěje před pravdou. Lež je naším štítem. Kdo se může postavit Srdci Temnoty? Kdo dokáže čelit Zrádci naděje? Duše stínu, Duše Stínu, on je –'“ S povzdechem se odmlčela. „Tady to končí. Co si o tom myslíš?“

„Nevím,“ řekla Egwain. „Nelíbí se mi to.“

„No, proč by mělo, dítě? Proč by se ti to mělo líbit, nebo proč bys tomu měla rozumět? Já to studuji skoro čtyřicet let, a taky se mi to nelíbí a nerozumím tomu.“ Verin opatrně vložila stránku do hedvábím potaženého koženého pouzdra a pouzdro pak nedbale nacpala do hromady papírů. „Ale tys nepřišla kvůli tomu.“ Chvíli se hrabala ve věcech na stole a něco si mumlala. Několikrát jen tak tak zachytila hromádku knih nebo rukopisů, aby nespadla. Nakonec vytáhla hrst papírů popsaných hustým, pavučinovým písmem a převázaných zauzleným provázkem. „Tady, dítě. Všechno, co je známo o Liandrin a ženách, které odešly s ní. Jména, věk, adžah, kde se narodily. Všechno, co jsem našla v záznamech. I to, jak si vedly při studiu. Také to, co víme o ter’angrialech, které si odnesly, což není mnoho. Většinou jenom popis. Nevím, jestli ti něco z toho pomůže. Já v tom nic užitečného nenašla.“

„Možná v tom jedna z nás něco uvidí.“ Egwain náhle zavalila vlna podezření. Jestli něco nevynechala. Amyrlin Verin věřila zřejmě jenom proto, že musela. Co jestli je Verin sama z černého adžah? Prudce se otřásla. Projela s ní celou cestu z Tomovy Hlavy do Tar Valonu a odmítala uvěřit, že by tahle baculatá učená žena mohla být temnou družkou. „Věřím ti, Verin Sedai.“ Ale můžu?

Aes Sedai na ni znovu zamrkala a pak zavrtěla hlavou, aby zahnala myšlenku, která ji zřejmě napadla. „Ten seznam, který jsem ti dala, by mohl být důležitý, ale možná je to jenom plýtvání papírem. Není to však jediný důvod, proč jsem tě sem zavolala.“ Znovu začala přeskládávat věci na stole a na některé již tak nepříliš stabilní hromádky dávala další věci, aby si udělala místo. „Z toho, co mi řekla Anaiya, jsem vyrozuměla, že bys mohla být snílek. Posledním snílkem byla Corianin Nedeal před čtyřmi sty sedmdesáti lety, a podle záznamů si to jméno skoro nezasloužila. Bylo by docela zajímavé, kdybys jím byla ty.“

„Ona mě už zkoušela, Verin Sedai, ale nebyla si jistá, jestli moje sny předpovídají budoucnost.“

„To je jenom část toho, co snílkové dělají, dítě. Možná ta nejmenší. Podle mého názoru na to jde Anaiya příliš pomalu. Podívej se sem.“ Na místě, které si uklidila, načrtla prstem několik rovnoběžných čar, které byly v prachu na starém vosku jasně viditelné. „Představ si, že to jsou světy, které by mohly existovat, kdyby lidé učinili jiná rozhodnutí, kdyby hlavní zvraty ve vzoru proběhly jinak.“

„Světy, do kterých se lze dostat přes portálové kameny,“ řekla Egwain, aby ukázala, že při Verininých lekcích cestou od Tomovy Hlavy dávala pozor. Co to mohlo mít společného s tím, jestli je nebo není snílek?

„Správně. Ale vzor by mohl být ještě složitější než tohle, dítě. Kolo tká naše životy, aby vytvořilo vzor věku, ale věky samy jsou vetkány do krajky věků, do velkého vzoru. A kdo ví, jestli je to aspoň desetina celého tkaniva? Někteří lidé ve věku pověstí zřejmě věřili, že existují ještě další světy – kterých je ještě těžší dosáhnout než světů spojených portálovými kameny, jestli se tomu dá věřit – a leží takhle.“ Načmárala další čáry, které křižovaly ty první. Na chvíli se na ně zahleděla. „Osnova a útek tkaniny. Možná kolo času tká ze světů ještě větší vzor.“ Narovnala se a oprášila si ruce. „No, ten není ani tady, ani tam. Na všech těchto světech, ať už jsou jakkoliv rozdílné, existuje pár věcí, které jsou všem společné. Jednou z nich je, že Temný je na všech uvězněn.“

Egwain proti své vůli přistoupila, aby se mohla lépe podívat na čáry, které Verin namalovala. „Ve všech? Jak je to možné? Chceš říct, že pro každý z těch světů existuje jeden Otec lží?“ Pomyšlení na tolik Temných ji roztřáslo.

„Ne, dítě. Je jen jeden Stvořitel, který existuje zároveň ve všech těch světech. A stejně je jen jeden Temný, který také existuje ve všech světech zároveň. Jestli se osvobodí z věznice, kterou vytvořil Stvořitel, na jednom světě, osvobodí se na všech. Dokud je držen ve vězení na jednom světě, zůstává uvězněn na všech.“

„To nedává smysl,“ namítla Egwain.

„Paradox, dítě. Temný je ztělesněním paradoxů a chaosu, je to ničitel rozumu a logiky, rozvraceč rovnováhy, kazitel řádu.“

Sovička se náhle vznesla a přistála na velké bílé lebce na polici za Aes Sedai. Zadívala se na obě ženy a zamrkala. Egwain si té lebky všimla, když vstoupila. Byla to lebka se zakřivenými rohy a čenichem, a Egwain maně napadlo, jaký beran asi měl tak velkou hlavu. Teď si všimla, jak je lebka kulatá a jak má vysoké čelo. To nebyla lebka berana. Tahle patřívala trollokovi.

Roztřeseně se nadechla. „Verin Sedai, co to má společného se snílky? Temný je vázán v Shayol Ghulu a já nechci ani pomyslet na to, že snad unikne.“ Ale zámky na jeho věznici slábnou. Teď to vědí dokonce i novicky.

„Co to má společného se snílky? No, nic, dítě. Až na to, že všechno musíme porovnat s Temným. On je teď ve vězení, ale vzor nepřivedl Randa al’Thora na svět jen tak pro nic za nic. Drak Znovuzrozený bude čelit Pánu hrobů. To je jisté. Jestli ovšem Rand přežije tak dlouho. Temný se pokusí pokřivit vzor, pokud dostane příležitost. No, teď jsme hodně odbočily, co?“

„Odpusť, Verin Sedai, ale jestli tohle, –“ Egwain ukázala na čáry v prachu – „nemá nic společného se snílky, tak proč mi o tom vykládáš?“

Verin na ni zírala, jako by byla schválně natvrdlá. „Nic? Ovšemže to s tím má něco společného, dítě. Totiž – kromě Stvořitele a Temného existuje ještě třetí konstanta. Existuje svět, který leží uvnitř každého z ostatních zároveň. Nebo je možná obklopuje. Pisatelé ve věku pověstí ho nazývali Tel’aran’rhiod, ‚neviděný svět'. Nebo možná ‚svět snů' je lepší překlad. Mnoho lidí – obyčejných lidí, kteří neumějí usměrňovat – občas zahlédnou Tel’aran’rhiod ve svých snech. Ale snílek, dítě – pravý snílek – ten může do Tel’aran’rhiodu vstoupit.“

Egwain se pokusila polknout, ale měla v krku knedlík, který jí v tom zabránil. Vstoupit do něj? „Já... já si nemyslím, že jsem snílek, Verin Sedai. Anaiya Sedai dělala zkoušky –“

Verin ji umlčela. „– a neprokázala nic, co by ukazovalo jedním nebo druhým směrem. A Anaiya stále věří, že bys jím být mohla."

„Předpokládám, že to nakonec zjistím,“ zamumlala Egwain. Světlo, chci jím přece být, ne? Chci se učit! Chci všechno.

„Ty nemáš času nazbyt, dítě. Amyrlin tobě s Nyneivou svěřila ohromný úkol. Musíš použít všechno, co by ti mohlo pomoci.“ Verin ze změti na stole vylovila krabičku z červeného dřeva. Krabička byla dost velká, aby se do ní vešly papíry, ale když Aes Sedai pootevřela jen na škvírku víko, vytáhla odtamtud prsten vyřezaný z nějakého kamene. Prsten byl posetý tečkami modré, hnědé a červené barvy a byl příliš velký, aby se dal nosit na prstě. „Na, dítě.“

Egwain posunula nějaké papíry, aby si jej mohla vzít, a oči se jí překvapením rozšířily. Prsten opravdu vypadal jako z kamene, ale na omak byl tvrdší než ocel a těžší než olovo. A byl zkroucený, takže když jela prstem po jedné hraně, objela vlastně celý kroužek dvakrát, zvenku stejně jako zevnitř. Měl ve skutečnosti jenom jednu hranu. Dvakrát po ní přejela prstem, jen aby se ujistila, že je tomu opravdu tak.

„Corianin Nedeal,“ vykládala Verin, „vlastnila tento ter’angrial většinu života. Teď ho budeš mít ty.“

Egwain prsten málem upustila. Ter’angrial? Já mám mít ter’angrial?

Verin si jejího úžasu nevšímala. „Podle ní to usnadňuje průchod do Tel’aran’rhiodu. Tvrdila, že pro ty bez nadání funguje stejně jako pro Aes Sedai, pokud se jej dotýkáš ve spánku. Samozřejmě tu jsou jistá nebezpečí. Tel’aran’rhiod není jako jiné sny. Co se tam stane, může být skutečné. Opravdu se tam ocitneš, není to, jako by ses na něj jenom dívala.“ Ohrnula si rukáv a ukázala Egwain blednoucí jizvu na předloktí. „Jednou, před mnoha lety, jsem to zkusila sama. Anaiyno léčení nefungovalo tak dobře, jak by mělo. Na to nesmíš zapomenout.“ Aes Sedai si zase shrnula rukáv přes jizvu.

„Budu opatrná, Verin Sedai.“ Skutečný? Moje sny jsou už tak dost hrozné. Nechci žádné sny, které zanechávají jizvy! Dám ho do pytlíku a ten strčím někam na dno skříně a nechám ho tam. Udělám – Ale chtěla se učit. Chtěla se stát Aes Sedai, a žádná Aes Sedai nebyla snílkem už skoro pět set let. „Budu velice opatrná.“ Zasunula prsten do měšce a zatáhla šňůrky. Pak zvedla papíry, které jí Verin dala.

„Nezapomínej, že jej musíš mít schovaný, dítě. Žádná novicka, dokonce ani přijatá, by neměla mít u sebe něco takového. Ale tobě by mohl pomoci. Tak jej měj schovaný.“

„Ano, Verin Sedai.“ Vzpomněla si na Verininu jizvu a skoro si přála, aby přišla jiná Aes Sedai a hned jí prsten sebrala.

„Dobrá, dítě. A teď zmiz. Připozdívá se a ty musíš ráno brzy vstávat, abys mohla pomoci se snídaní. Hezky se vyspi.“

Verin ještě dlouho jen tak seděla a dívala se na dveře, které se za Egwain zavřely. Sovička za ní tiše zahoukala. Verin si přitáhla červenou skříňku, otevřela víko dokořán a zamračila se na to, co ji vyplňovalo málem po okraj.

Stránka za stránkou, popsané pečlivou rukou, na nichž černý inkoust po téměř pěti stech letech již dost vybledl. Poznámky Corianin Nedeal, všechno, co zjistila za padesát let studia onoho zvláštního ter’angrialu. Pěkná tajnůstkářka, ta Corianin. Větší část svých znalostí nesdělila nikomu a svěřila je pouze těmto papírům. Jedině díky náhodě a tomu, že se s oblibou hrabala ve starých papírech v knihovně, je Verin získala. Pokud věděla, žádná Aes Sedai o tom ter’angrialu nevěděla. Corianin se podařilo vymazat jeho existenci ze záznamů.

Znovu uvážila, zda má rukopis spálit, nebo ho dát Egwain. Ale zničit vědomosti, jakékoliv vědomosti, bylo pro ni tou nejhorší věcí, jakou si uměla představit. A pro jiné... Ne. Nejlepší bude nechat všechno při starém. Co se má stát, stane se. Zase víko zavřela. Tak kam jsem dala tu stránku?

Zamračila se a začala mezi hromádkami knih a papírů hledat kožené pouzdro. Na Egwain už zapomněla.

22

Cena za prsten

Egwain ušla jenom kousek od Verininých pokojů, když ji potkala Sheriam. Správkyně novicek se zaneprázdněné mračila.

„Kdyby si někdo nevzpomněl, že s tebou mluvila Verin, tak jsem tě nenašla.“ Aes Sedai mluvila mírně podrážděně. „Tak pojď, dítě. Jenom všechno zdržuješ! Co to máš za papíry?“

Egwain je stiskla pevněji. Snažila se mluvit poddajně a uctivě. „Verin Sedai si myslí, že bych si je měla prostudovat, Aes Sedai.“ Co by dělala, kdyby ji Sheriam požádala, aby jí je ukázala? Jaký důvod k odmítnutí by uvedla, jak by vysvětlila, že na těch stránkách je všechno o třinácti ženách z černého adžah a ter’angrialech, které ukradly?

Ale Sheriam zřejmě na papíry úplně zapomněla ve chvíli, kdy se zeptala. „Zapomeň na to. Je po tobě velká sháňka a všichni ostatní čekají.“ Vzala Egwain za loket a přiměla ji vykročit rychleji.

„Sháňka, Sheriam Sedai? Čekají na co?“

Sheriam se na ni podrážděně podívala. „Copak jsi zapomněla, že máš být přijata? Až přijdeš zítra do mé pracovny, budeš mít prsten, i když pochybuji, že ti to příliš pomůže.“

Egwain se chtěla zastavit, ale Aes Sedai ji táhla dál a zabočila na úzké schodiště, které se stáčelo mezi zdmi knihovny. „Dneska v noci? Už? Ale mně se chce hrozně spát, Aes Sedai, a jsem špinavá, a... Myslela jsem, že to bude až za pár dní. Abych se připravila. Abych se mohla připravit.“

„Hodina nečeká na žádnou ženu,“ řekla Sheriam. „Kolo tká, jak si kolo přeje, kdy si kolo přeje. Kromě toho, jak by ses chtěla připravit? Už víš všechno, co potřebuješ vědět. Víc, než věděla tvoje přítelkyně Nyneiva.“ Strčila Egwain do maličkých dvířek u paty schodiště a protáhla ji další chodbou k rampě stáčející se dolů.

„Poslouchala jsem při výuce,“ namítala Egwain, „a pamatuju si to, ale... nemohla bych se aspoň přes noc vyspat?“ Točitá rampa jako by neměla konce.

„Amyrlinin stolec rozhodl, že nemá smysl čekat.“ Sheriam se na Egwain podívala úkosem. „Její slova byla: ‚Když už se jednou rozhodneš vykuchat rybu, nemá smysl čekat, až začne zahnívat.' Elain už touto dobou oblouky prošla a amyrlin chce, abys to zvládla dneska v noci taky. Ne že bych viděla k takovému spěchu nějaký důvod,“ připojila napůl k sobě, „ale když amyrlin přikáže, my posloucháme.“

Egwain se mlčky nechala táhnout pořád níž a svíral se jí žaludek. Nyneiva nebyla zrovna sdílná ohledně toho, co se při jejím přijímání přihodilo. Vlastně o tom vůbec odmítala mluvit, jen se zamračila a řekla: „Nenávidím Aes Sedai!“ Když rampa konečně vyústila do široké chodby vytesané do kamenného podloží ostrova hluboko pod Věží, Egwain se třásla.

Chodba byla prostá a bez ozdob, světlý kámen byl sice ohlazen, ale jinak s ním dělníci nic dalšího neudělali, a jenom na protějším konci chodby byly dveře z tmavého dřeva, vysoké a široké jako brána do pevnosti, a stejně prosté, i když pečlivě ohlazené, a desky do sebe dokonale zapadaly. Ty velké dveře byly tak dokonale vyvážené, že je Sheriam snadno otevřela. Pak za sebou vtáhla Egwain do velké komnaty s klenutým stropem.

„Ale že vám to trvalo!“ vyštěkla Elaida. Stála stranou ve svém šálu s červenými třásněmi u stolu, na němž stály tři velké stříbrné kalichy.

Místnost osvětlovaly vysoké stojací lampy a to, co stálo uprostřed. Tři kulaté stříbrné oblouky, dost vysoké, aby pod nimi bylo možné projít, stojící na silném stříbrném prstenci a dotýkající se navzájem v místě, kde nasedaly na prstenec. Před každým místem, kde se oblouky dotýkaly prstence, seděla na holém kameni se zkříženýma nohama jedna Aes Sedai, a každá měla svůj šál. Alana Mosvani byla ze zeleného adžah, ale žlutou ani bílou sestru Egwain neznala.

Tři Aes Sedai byly obklopeny září saidaru, který povolaly, a upřeně hleděly na oblouky. Ve stříbrné stavbě se mihotala a sílila odpovídající záře. Ta věc byla ter’angrial, a ať už byl ve věku pověstí postaven z jakéhokoliv důvodu, nyní jím procházely novicky, které měly být přijaty. Uvnitř se Egwain bude muset postavit svému strachu. Třikrát. Bílé světlo v obloucích se již nemihotalo. Zůstávalo v obloucích, jako by je tam něco drželo, a zcela vyplňovalo prostor, který lehce opaleskoval.

„Jen klid, Elaido,“ řekla mírně Sheriam. „Brzy to skončíme.“ Obrátila se k Egwain. „Novicky tady dostávají tři možnosti. Dvakrát můžeš odmítnout vstoupit, ale při třetím odmítnutí tě pošlou z Bílé věže navždy. Tak se to obvykle dělá, a ty máš rozhodně právo odmítnout, ale já nemyslím, že by amyrlin potěšilo, kdybys to udělala.“

„Ona by hlavně vůbec neměla dostávat tuhle šanci.“ V Elaidině hlase se ozýval tvrdý tón a její výraz nebyl o nic měkčí než její hlas. „Mně je jedno, jaké má nadání. Ona by měla být z Věže vyloučena. Anebo by aspoň měla příštích deset let drhnout podlahy.“

Sheriam se na červenou sestru pronikavě zadívala. „Kvůli Elain jsi nebyla tak umíněná. Chtěla ses toho zúčastnit, Elaido – možná kvůli Elain – a pro tuhle dívku uděláš taky to, co je třeba, jak se od tebe očekává, nebo odejdi, a já seženu někoho jiného.“

Obě Aes Sedai se na sebe dívaly tak upřeně, že by Egwain nijak nepřekvapilo, kdyby je obklopila záře jediné síly. Nakonec Elaida pohodila hlavou a hlasitě si odfrkla.

„Jestli se to musí udělat, tak do toho. Dejte té ubohé holce její šanci odmítnout a skoncujeme s tím. Je pozdě.“

„Já neodmítnu.“ Egwain se sice zachvěl hlas, ale hned se vzpamatovala a zvedla vysoko hlavu. „Já chci jít.“

„Dobrá,“ řekla Sheriam. „Dobrá. Teď ti řeknu dvě věci, které žádná žena neuslyší, dokud nestojí tam, co ty. Jakmile jednou začneš, musíš tím projít až do konce. Ve chvíli, kdy odmítneš pokračovat, budeš vyloučena z Věže, jako kdybys odmítla potřetí začít. Za druhé. Hledat, usilovat, znamená poznat nebezpečí.“ Mluvila, jako by tohle říkala už mnohokrát. V očích měla soucit, ale výraz měla skoro stejně vážný jako Elaida. Ten soucit Egwain poděsil víc než vážnost. „Některé ženy, které vstoupily, už nikdy nevyšly ven. Když se ter’angrial uklidnil, ony – tam – nebyly. A už je nikdy nikdo neviděl. Jestli máš přežít, musíš být odhodlaná. Zaváháš, neuspěješ, a...“ Sheriam se odmlčela. Egwain se zachvěla. „Tohle je tvoje poslední možnost. Odmítni teď, a bude se to počítat jako poprvé. Ještě budeš mít dva další pokusy. Jestli teď přijmeš, nebudeš se moci vrátit. Odmítnout není žádná hanba. Já to napoprvé také nezvládla. Vol.“

Už nikdy nevyšly ven? Egwain ztěžka polkla. Chci se stát Aes Sedai. A proto se musím nejdřív stát přijatou. „Přijímám.“

Sheriam kývla. „Tak se připrav.“

Egwain zamrkala a pak se rozpomněla. Musí vstoupit bez šatů. Sklonila se a položila na zem svazek papírů, které jí dala Verin – a zaváhala. Jestli je tu nechá, Sheriam nebo Elaida by si je mohly prohlédnout, zatímco bude uvnitř ter’angrialu. A v jejím váčku by mohly najít ten menší ter’angrial. Jestli odmítne jít dál, mohla by je schovat, možná by je mohla nechat u Nyneivy. Zadržela dech. Teď už nemůžu odmítnout. Už to začalo.

„Už ses rozhodla odmítnout, dítě?“ zeptala se podmračeně Sheriam. „I když víš, co to znamená?“

„Ne, Aes Sedai,“ řekla Egwain rychle. Spěšně se svlékla, složila si šaty a pak je položila na váček a papíry. Bude to muset stačit. Vedle ter’angrialu náhle promluvila Alanna. „Je tu – nějaký souzvuk.“ Celou dobu však neodtrhla oči od oblouků. „Skoro jako ozvěna. Nevím, odkud se to bere.“

„Je to problém?“ zeptala se ostře Sheriam. – Také mluvila překvapeně. „Nepošlu tam ženu, jestli se objevily nějaké problémy.“ Egwain se toužebně zadívala na své složené šaty. Prosím, ano, Světlo, problém. Něco, co mi dovolí schovat tyhle papíry, aniž bych musela odmítnout vstoupit.

„Ne,“ řekla Alanna. „Je to jako kdyby ti kolem uší bzučela kousalka, když se snažíš přemýšlet, ale neruší to. Nezmiňovala bych se o tom, jenomže pokud jsem slyšela, ještě nikdy k ničemu takovému nedošlo.“ Potřásla hlavou. „Už je to pryč.“

„Možná,“ podotkla suše Elaida, „ostatní nepovažovaly za nutné se o takové maličkosti zmiňovat.“

„Budeme pokračovat.“ Sheriam už nehodlala připustit žádné další zdržování. „Pojď.“

S posledním pohledem na své šaty a schované papíry ji Egwain následovala k obloukům. Kámen jí pod bosýma nohama připadal studený jako led.

„Koho sem přivádíš, sestro?“ odříkala Elaida.

Sheriam, pokračujíc v odměřené chůzi, odvětila: „Tu, která sem přichází ucházet se o přijetí mezi sestry.“ Tři Aes Sedai kolem ter’angrialu se ani nepohnuly.

„Je připravená?“

„Je připravená zanechat za sebou, čím byla, a projít svým strachem, aby dosáhla přijetí.“

„Zná svůj strach?“

„Ještě nikdy mu nečelila, ale teď je hotova tak učinit.“

„Nechť tedy čelí tomu, čeho se bojí.“ I při této obřadnosti Elaidě v hlase zaznívalo uspokojení.

„Poprvé,“ řekla Sheriam, „je pro to, co bylo. Cesta zpátky bude jenom jedna. Buď odhodlaná.“

Egwain se zhluboka nadechla a vykročila. Prošla obloukem a vnořila se do záře. Světlo ji celou pohltilo.

„Zastavil se tu Jaim Dawtry. Ten forman přinesl z Baerlonu nějaké divné zprávy.“

Egwain zvedla hlavu od kolébky, kterou houpala. Ve dveřích stál Rand. Na okamžik se jí zatočila hlava. Ohromeně se podívala z Randa – svého manžela – na dítě v kolébce – svoji dcerku – a zpátky.

Cesta zpátky bude jenom jedna. Buď odhodlaná.

To nebyla její myšlenka, ale hlas bez těla, který jí zněl v uších, možná mužský, možná ženský, ale prost citu a nepoznatelný. Nějak jí to nepřipadalo divné.

Chvíle úžasu pominula a ji udivovalo jedině to, proč ji vlastně napadlo, že něco není v pořádku. Ovšem, Rand byl její manžel – její hezký, milující manžel – a Joiya byla její dcerka – ta nejkrásnější, nejsladší dívenka v celém Dvouříčí. Tam, Randův otec, byl venku s ovcemi, údajně proto, aby mohl Rand pracovat na stodole, ale ve skutečnosti proto, aby měl víc času na hraní si s Joiyou. Toho odpoledne přijdou ze vsi na návštěvu Egwainini rodiče.

A možná Nyneiva, aby se podívala, jestli mateřství nenarušuje její učení, protože Egwain měla jednoho dne vědmu nahradit.

„Jaké zprávy?“ zeptala se. Znovu začala kolébat a Rand přistoupil blíž a zazubil se na maličkou holčičku zabalenou v plenkách. Egwain se pro sebe tiše zasmála. Byl dcerkou tak uchvácen, že často ani neslyšel, co lidé kolem něho vykládají. „Rande! Jaké zprávy? Rande?“

„Cože?“ Jeho úsměv pohasl. „Zvláštní zprávy. O válce. Vede se nějaká velká válka, už zachvátila asi polovinu světa, aspoň tak to Jaim říkal.“ To opravdu byla zvláštní zpráva. Novinky o válkách do Dvouříčí obvykle dorazily, až když bylo dávno po boji. „Říká, že všichni bojují s nějakýma lidma, co se jmenují Šaukinové nebo Sančani nebo tak nějak. Nikdy jsem o nich neslyšel.“

Egwain věděla – aspoň měla dojem, že ví – Ať to bylo cokoliv, už to bylo pryč.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se jí Rand. „Nás to tady děsit nemusí, zlato moje. Do Dvouříčí válka nikdy nedorazí. Jsme moc daleko odevšad, aby na nás někomu záleželo.“

„Mě to neděsí. Říkal Jaim ještě něco?“

„Nic, čemu by se dalo věřit. Mluvil jako Coplin. Říkal, že ten forman mu tvrdil, že tihle lidi používají v boji Aes Sedai, ale taky tvrdil, že nabízejí tisíc zlatých marek každému, kdo by jim nějakou Aes Sedai přivedl. A že zabijí každého, kdo nějakou schová. Nedává to smysl. No, nám tady to starosti dělat nemusí. Sem je to daleko.“

Aes Sedai. Egwain se dotkla čela. Cesta zpátky bude jenom jedna. Buď odhodlaná.

Všimla si, že si Rand taky drží ruku na čele. „Zase máš to bolení hlavy?“ zeptala se.

Rand kývl a přimhouřil oči. „Ten prášek, co mi dala Nyneiva, v posledních dnech nějak nezabírá.“

Egwain zaváhala. Tyhle bolesti hlavy jí dělaly starosti. V poslední době se neustále zhoršovaly. A nejhorší ze všeho bylo to, čeho si zprvu nevšimla a o čem si skoro přála, aby si toho nevšimla. Když Randa bolela hlava, brzy se stalo něco divného. Blesk z čistého nebe roztříštil na padrť ten velký dubový pařez, který se už dva dny snažil vyvrátit, jak s Tamem klučili místo na nové pole. Bouře, které ani Nyneiva neslyšela přicházet, když naslouchala větru. Lesní požáry. A čím víc se bolest zhoršovala, tím děsivější věci následovaly. Nikdo jiný si tyhle události s Randem nespojoval, dokonce ani Nyneiva ne, a Egwain za to byla vděčná. Nechtěla ani pomyslet na to, co by to mohlo znamenat.

To je jasně úplná hloupost, říkala si. Musím to vědět, jestli mu mám pomoci. Protože ona měla vlastní tajemství, které ji děsilo, i když se vlastně teprve snažila rozluštit, co znamená. Nyneiva ji učila znát bylinky, aby po ní Egwain mohla jednoho dne nastoupit jako vědma. Nyneiviny lektvary často fungovaly téměř zázračně, rány se hojily bez jizev, nemocní skoro na pokraji hrobu se uzdravovali. Ale Egwain už třikrát vyléčila člověka, kterého Nyneiva považovala za ztraceného. Už třikrát seděla u umírajícího v jeho poslední hodince a držela ho za ruku a dívala se, jak dotyčný vstává z úmrtního lože. Nyneiva se podrobně vyptávala, co přitom dělala, jaké byliny použila a v jakém spojení. Egwain zatím nenašla odvahu jí přiznat, že neudělala nic. Něco jsem udělat musela. Jednou by to mohla být náhoda, ale třikrát... Musím na to přijít. Musím se učit. To jí v hlavě rozeznělo poplašný zvonek, jako by se jí ta slova odrážela v hlavě. Jestli jsem mohla udělat něco pro ně, můžu udělat i něco pro svého manžela.

„Ukaž, Rande,“ řekla. A když vstala, zahlédla otevřenými dveřmi před domem stát stříbrný oblouk, oblouk plný bílého světla. Cesta zpátky bude jenom jedna. Buď odhodlaná. Udělala dva kroky ke dveřím, než se zarazila.

Zůstala stát a ohlédla se na Joiyu vrnící v kolébce a na Randa, který si tiskl ruku k čelu a díval se na ni, jako by se divil, kam to vlastně jde. „Ne,“ řekla. „Ne, tohle chci! Tak proč to nemůžu mít?“ Nerozuměla vlastním slovům. Ovšemže to chtěla, a měla to.

„Co chceš, Egwain?“ zeptal se Rand. „Jestli ti to můžu sehnat, tak víš, že to udělám. A jestli to neseženu, vyrobím ti to.“

Cesta zpátky bude jenom jedna. Buď odhodlaná.

Udělala další krok směrem ke dveřím. Stříbrný oblouk jí kynul. Něco tam venku čekalo. Něco, co chtěla víc než cokoliv jiného na světě. Něco, co musela udělat.

„Egwain, já –“

Za ní se ozvalo žuchnuti. Když se ohlédla přes rameno, uviděla Randa klečet. Skláněl hlavu a držel si ji rukama. Bolest ho ještě nikdy nezasáhla tak silně. Co se stane potom?

„Ó, Světlo!“ lapal Rand po dechu. „Světlo! To bolí! Světlo, to strašně bolí! Egwain!“

Buď odhodlaná.

Čekalo to na ni. Něco, co musela udělat. Musela. Udělala další krok. Bylo to těžké, těžší než cokoliv, co kdy v životě učinila. Ven, směrem k oblouku. Za ní se Joiya smála.

„Egwain? Egwain, nemůžu –“ Nedomluvil a začal sténat.

Odhodlaná.

Narovnala se a znovu vykročila, ale nedokázala zabránit tomu, aby se jí po lících nekoulely slzy. Randovo sténání zesílilo ve kvílení a přehlušilo Joiyin smích. Koutkem oka Egwain zahlédla Tama. Utíkal k domu, jak nejrychleji dokázal.

Nemůže pomoci, pomyslela si a slzy se změnily v prudké vzlykání. Nemůže nic udělat. Ale já můžu. Já můžu.

Vstoupila do světla a to ji pohltilo.

Třesoucí se a vzlykající Egwain vystoupila z oblouku, z toho samého, jímž vstoupila, a když zahlédla Sheriaminu tvář, vzpomínky se jí vrátily. Studená voda jí smyla slzy, když jí Elaida na hlavu pomalu vyprázdnila obsah jednoho stříbrného kalicha. Ale Egwain plakala dál. Neuměla si představit, že kdy dokáže přestat.

„Nyní jsou z tebe smyty,“ oznámila Elaida, „hříchy, které jsi snad spáchala, i ty, které někdo spáchal na tobě. Jsou z tebe smyty zločiny, které jsi snad spáchala, i ty, které někdo spáchal proti tobě. Přicházíš k nám omytá a čistá, na srdci i na duši.“

Světlo, pomyslela si Egwain, z níž kapala voda, ať tomu tak je. Může voda smýt všechno, co jsem učinila? „Jmenovala se Joiya,“ vykládala Sheriam mezi vzlyky. „Joiya. Nic nemůže stát tolik, jako to, co jsem zrovna... co jsem...“

„Za to, stát se Aes Sedai, musíš zaplatit jistou cenu,“ odpověděla Sheriam, ale v očích měla zase soucit, a silnější než předtím. „Vždycky musíš zaplatit cenu.“

„Bylo to skutečné? Nebo se mi to zdálo?“ Pláč pohltil, co chtěla říci. Nechala jsem ho tam umřít? Opustila jsem své děťátko?

Sheriam jí položila ruku kolem ramen a odváděla ji okolo kruhu k dalšímu oblouku. „Každá žena, kterou jsem kdy viděla vycházet, si kladla tu stejnou otázku. Odpověď zní, že to nikdo neví. Odhaduje se, že možná některé z těch, které se nikdy nevrátily, se rozhodly zůstat, protože tam našly šťastnější místo a dožily tam své životy.“ Hlas jí ztvrdl. „Jestli je to skutečné a ony zůstaly dobrovolně, tak doufám, že životy, které prožívají, nejsou ani zdaleka šťastné. Rozhodně nesoucítím s nikým, kdo uteče od svých povinností.“ Ostrý tón v jejím hlase trochu změkl. „Já sama nevěřím, že je to skutečné. Ale nebezpečí je. Na to nezapomínej.“ Zastavila se před dalším rozzářeným obloukem. „Jsi připravená?“

Egwain přešlápla a kývla a Sheriam odtáhla ruku.

„Podruhé je pro to, co je. Cesta zpátky bude jenom jedna. Buď odhodlaná.“

Egwain se roztřásla. Cokoliv se stane, nemůže to být horší než posledně. Vstoupila do záře.

Zadívala se na své šaty, z modrého hedvábí pošité perlami, celé uprášené a potrhané. Zvedla hlavu a spatřila kolem sebe trosky velkého paláce. Andorského královského paláce v Caemlynu. Věděla to a chtělo se jí křičet.

Cesta zpátky bude jenom jedna. Buď odhodlaná.

Svět nebyl ani trochu takový, jaký by ho chtěla mít, a vždycky, když si to uvědomila, bylo jí do pláče, ale všechny slzy už dávno vyplakala, a svět byl takový, jaký byl. Trosky toho, co čekala, že uvidí.

Nestarajíc se o to, že si víc potrhá šaty, ale dávajíc převeliký pozor, zda něco nezaslechne, vyšplhala na jednu hromadu rumu a vyhlédla do křivolakých uliček Vnitřního Města. Pokud viděla, všude byly jen trosky a zbořeniště, budovy, které vypadaly, jako by je strhl šílenec, a hustá oblaka dýmu stoupající z ještě neuhašených ohňů. V ulicích byli lidé, ozbrojené tlupy mužů, kteří se potloukali městem a hledali, co ještě uloupit. A trolloci. Muži před trolloky ustupovali a trolloci na ně poštěkávali a smáli se svým drsným hrdelním smíchem. Ale věděli o sobě a pracovali společně.

Ulicí kráčel myrddraal a jeho černý plášť se mírně pohupoval s každým jeho krokem, když kolem vítr hnal prach a smetí. Jak lidé, tak trolloci se pod jeho bezokým pohledem krčili. „Hledejte!“ Jeho hlas zněl, jako když se rozpadá něco, co je už dlouho mrtvé. „Nestůjte tady jako ovce! Najděte ho!“

Egwain sklouzla z hromady kamenů, jak nejtišeji dokázala.

Cesta zpátky bude jenom jedna. Buď odhodlaná.

Zastavila se, protože se lekla, že ten šepot přišel od zplozence Stínu. Jistým způsobem si ale byla jistá, že tomu tak není. Ohlédla se přes rameno v obavě, že uvidí myrddraala stát na místě, kde byla před chvílí, a pak se rozběhla do pobořeného paláce. Cestou přelézala zřícené stropní trámy a protahovala se mezi těžkými kvádry z pobořených zdí. Jednou dokonce šlápla na ženskou ruku trčící zpod hromady omítky a cihel, které kdysi bývaly vnitřní zdí a možná i součástí podlahy horního poschodí. Ruky si nevšímala o nic víc než prstene s Velkým hadem na jednom prstě. Zatvrdila se, aby neviděla mrtvé pohřbené v rumu, který z Caemlynu udělali trolloci a temní druzi. Pro mrtvé již nemohla nic udělat.

Protáhla se úzkou mezerou, kde spadla část stropu, a ocitla se v místnosti napůl zasypané tím, co kdysi stálo nad ní. Rand ležel na zemi a těžký trám ho v pase tiskl k zemi. Nohy měl pod hromadou kamenných kvádrů, které vyplňovaly polovinu místnosti. Obličej měl pokrytý prachem a potem. Když přistoupila blíž, otevřel oči.

„Vrátila ses.“ Znělo to jako drsné zachrčení. „Bál jsem se – To je jedno. Musíš mi pomoct.“

Egwain unaveně klesla na podlahu. „S pomocí vzduchu bych mohla ten trám snadno zvednout, ale to by se okamžitě sesypalo všechno to ostatní, co na tobě leží. Na nás na oba. Všechno to nezvládnu, Rande.“

Jeho smích zněl hořce a bolestně a vzápětí utichl. Obličej se mu leskl potem a mluvil se značnou námahou. „Mohl bych ten trám posunout sám. To víš. Mohl bych posunout trám i ty kameny nad ním, všechny. Ale to bych se musel uvolnit, a toho se bojím. Nemůžu věřit –“ Odmlčel se a lapal po dechu.

„Tomu nerozumím,“ řekla Egwain pomalu. „Uvolnit se? Čemu nemůžeš věřit?“ Cesta zpátky bude jenom jedna. Buď odhodlaná. Přetřela si rukama uši.

„Šílenství. Egwain. Právě – teď – ho – držím – na – uzdě.“ Při jeho sípavém smíchu jí naskočila husí kůže. „Ale jenom to vyžaduje všechnu sílu, kterou mám. Jestli se uvolním, jenom maličko, jenom na chviličku, šílenství mě dostane. Pak mi bude jedno, co udělám. Musíš mi pomoct.“

„Jak, Rande! Zkusila jsem všechno, co umím. Řekni mi jak, a já to udělám.“

Natáhl ruku, ale na obnaženou dýku ležící v prachu nedosáhl. „Tu dýku,“ zašeptal. S bolestí si ruku zase položil na prsa. „Sem. Do srdce. Zabij mě.“

Zírala na něho a na tu dýku, jako by oba byli jedovatí hadi. „Ne! Rande, to prostě neudělám. Nemůžu! Jak po mně můžeš žádat něco takového!“

Pomalu se znovu natáhl po dýce. Znovu nedosáhl. Namáhal se a sténal. Dotkl se zbraně konečkem prstu. Než to mohl zkusit znovu, Egwain dýku odkopla z jeho dosahu. Se vzlykem se zhroutil.

„Řekni mi proč,“ chtěla vědět. „Proč mě žádáš abych – abych tě zabila? Vyléčím tě, udělám cokoliv, abych tě odsud dostala, ale nemůžu tě zabít. Proč?“

„Můžou mě obrátit, Egwain.“ Dýchal s takovými mukami, že zatoužila, aby mohla plakat. „Jestli mě dostanou – myrddraalové –Hrůzopáni – můžou mě obrátit pro Stín. Jestli mě dostane šílenství, nebudu s nimi moct bojovat. Nepoznám, co dělají, dokud nebude pozdě. Jestli ve mně zůstane jenom jiskřička života, až mě najdou, dokážou to. Prosím, Egwain. Pro lásku Světla. Zabij mě.“

„Já – já nemůžu, Rande. Světlo mi pomáhej, nemůžu!“

Cesta zpátky bude jenom jedna. Buď odhodlaná.

Ohlédla se přes rameno na stříbrný oblouk plný bílé záře, který téměř zcela vyplňoval otevřený prostor mezi troskami.

„Egwain, pomoz mi.“

Buď odhodlaná.

Vstala a udělala krok k oblouku. Byl přímo před ní. Ještě jeden krok a...

„Prosím, Egwain. Pomoz mi. Nedosáhnu na ni. Pro lásku Světla, Egwain, pomoz mi!“

„Nemůžu tě zabít,“ zašeptala. „Nemůžu. Odpusť.“ Vykročila dopředu.

„POMOZ MI, EGWAIN!“

Světlo ji sežehlo na popel.

Roztřeseně vystoupila z oblouku. Své nahoty si nevšímala a navíc jí na tom nezáleželo. Třásla se a oběma rukama si zakrývala ústa. „Nemohla jsem, Rande,“ zašeptala. „Nemohla. Prosím, odpusť mi.“ Světlo, pomoz mu. Prosím, Světlo, pomoz Randovi.

Na hlavu jí stekla studená voda.

„Nyní je z tebe smyta falešná pýcha,“ odříkávala Elaida. „Je z tebe smyta falešná ctižádost. Přicházíš k nám čistá, na srdci i na duši."

Když se červená sestra otočila, Sheriam jemně uchopila Egwain kolem ramen a odváděla ji k poslednímu oblouku. „Ještě jednou, dítě. Ještě jednou, a bude to hotovo.“

„Říkal, že by ho mohli obrátit ke Stínu,“ mumlala Egwain. „Říkal, že by ho myrddraalové a Hrůzopáni mohli přinutit.“

Sheriam klopýtla a rychle se kolem sebe rozhlédla. Elaida už byla skoro zpátky u stolu. Aes Sedai sedící kolem ter’angrialu na něj hleděly a zřejmě si ničeho jiného nevšímaly. „O tom se velice špatně mluví, dítě,“ pravila Sheriam nakonec tiše. „Pojď. Ještě jednou.“

„Můžou?“ naléhala Egwain.

„Zvyk,“ vysvětlila jí Sheriam, „nedovoluje hovořit o tom, co se stane uvnitř ter’angrialu. Strach ženy patří jen jí.“

„Můžou?“

Sheriam si povzdechla a znovu se ohlédla na ostatní Aes Sedai. Pak ztišila hlas do šepotu a rychle pravila: „O tomhle ví jenom velice málo lidí, dítě, dokonce i ve Věži. Neměla by ses to dozvědět teď, vlastně by ses to neměla dozvědět vůbec, ale já ti to povím. V usměrňování je – jistá slabost. To, že se naučíme otevřít pravému zdroji, znamená, že můžeme být otevřeny – i jiným věcem.“ Egwain se zachvěla. „Uklidni se, dítě. Není to zase tak snadné. A pokud vím, tak k tomu nedošlo – a Světlo dej, ať už k tomu nikdy nedojde! – od trollockých válek. Tenkrát bylo potřeba třinácti Hrůzopánů – temných druhů, kteří mohou usměrňovat – aby usměrnili prameny skrze třináct myrddraalů. Vidíš? Není to snadné. A dneska už žádní Hrůzopáni nejsou. Tohle je tajemství Věže, dítě. Kdyby se to dozvěděly ostatní, nikdy bychom žádnou další ženu nepřesvědčily, že je v bezpečí. Jenom toho, kdo může usměrňovat, lze takto obrátit. To je slabost naší síly. Všichni ostatní jsou v bezpečí jako v pevnosti. Jedině jejich činy a vůle je mohou obrátit ke Stínu.“

„Třináct,“ vydechla slabým hláskem Egwain. „Tolik, kolik jich opustilo Věž. Liandrin a dvanáct dalších.“

Sheriamin výraz ztvrdl. „Tímhle se nesmíš zabývat. Zapomeň na to.“ Zesílila hlas. „Potřetí je pro to, co bude. Cesta zpátky bude jenom jedna. Buď odhodlaná.“

Egwain upírala zrak na zářící oblouk a dívala se kamsi za něj. Liandrin a dvanáct dalších. Třináct temných družek, které mohou usměrňovat. Světlo nám všem pomáhej. – Vstoupila do světla. To ji naplnilo. Svítilo skrze ni. Spálilo ji na kost, sežehlo ji na duši. Světlo ji rozpálilo doběla. Světlo, pomoz mi! Existovalo jen to světlo. A bolest.

Egwain hleděla do stojacího zrcadla a nebyla si jistá, jestli ji víc překvapila bezvěká hladkost obličeje či pruhovaná štóla, kterou měla kolem krku. Štólu amyrlinina stolce.

Cesta zpátky bude jenom jedna. Buď odhodlaná.

Třináct.

Zapotácela se, zachytila se zrcadla a málem je shodila a sama spadla na modré dlaždice podlahy své oblékárny. Něco není v pořádku, pomyslela si. Nemělo to nic společného s náhlou závratí, která ji přemohla. Přinejmenším ta jí nepřipadala nenormální. Bylo to něco jiného. Ale neměla ponětí co.

Vedle ní stála Aes Sedai, žena, která měla vysedlé lícní kosti jako Sheriam, ale vlasy měla tmavé a v hnědých očích ustaraný výraz a na ramenou na dlaň širokou štólu kronikářky. Ale nebyla to Sheriam. Egwain tuto ženu ještě nikdy neviděla. Byla si jistá, že ji zná, stejně jako znala sebe. Pomalu se rozpomněla na jméno té ženy. Beldeine.

„Není ti dobře, matko?“

Štólu má zelenou. To znamená, že byla vyvolena ze zeleného adžah. Kronikářka vždycky pochází ze stejného adžah jako amyrlin. Což znamená, že jestli jsem já amyrlin – jestli? – tak jsem byla také v zeleném adžah. To pomyšlení jí otřáslo. Ne že patřila k zeleným adžah, ale že si to musela takhle odvodit. Světlo, něco se mnou není v pořádku.

Cesta zpátky bude... Hlas, který se jí ozval v hlavě, přešel do nesrozumitelného bzučení.

Třináct temných družek.

„Jsem v pořádku, Beldeine,“ pravila Egwain. To jméno jí přišlo divné, měla dojem, jako by ho vyslovovala už celá léta. „Nesmíme je nechat čekat.“ Nechat čekat koho? To nevěděla, jen kvůli konci, jenž čekal, cítila nesmírný smutek, nekonečnou nechuť.

„Budou netrpěliví, matko.“ V Beldeinině hlase se ozvalo zaváhání, jako by cítila stejnou nechuť jako Egwain, avšak z jiného důvodu. Pokud se Egwain nemýlila, tak za navenek klidným výrazem byla Beldeine k smrti vyděšená.

„V tom případě bychom se do toho měly dát.“

Beldeine kývla a zhluboka se nadechla, než přešla na druhou stranu místnosti, kde měla vedle dveří opřenou hůl, odznak svého úřadu, se sněhovou slzou bílého plamene Tar Valonu. „Asi musíme, matko.“ Vzala hůl a otevřela Egwain dveře. Pak ji předběhla, takže vytvořily procesí o dvou lidech. Kronikářka vedla amyrlin.

Egwain si příliš nevšímala chodeb, jimiž procházely. Veškerou pozornost upírala dopředu. Co je to se mnou? Proč si nevzpomínám? Proč je většina toho, co... si skoro pamatuji, špatně? Dotkla se štóly se sedmi pruhy na ramenou. Proč jsem si skoro jistá, že jsem pořád teprve novicka?

Cesta zpátky bude jenom – Tentokrát byl ten cizí hlas uťat uprostřed věty.

Třináct černých adžah.

Při tom klopýtla. Bylo to děsivé pomyšlení, ale ji zamrazilo až do morku kostí, bylo to víc než jen strach. Bylo to – osobní. Chtěla zaječet, utéci a skrýt se. Měla pocit, jako by šly po ní. Nesmysl. Černé adžah byly zničeny. To jí také připadalo podivné. Jedna část její mysli se rozpomínala na něco, co se nazývalo velká očista. Druhá část její mysli si byla jistá, že se nic takového nestalo.

Beldeine, s pohledem upřeným přímo před sebe, si jejího klopýtnutí nevšimla. Egwain musela prodloužit krok, aby jí stačila. Tahle žena je vyděšená jako králík. Kam mě to, pro Světlo, vede?

Beldeine se zastavila před vysokými dvoukřídlými dveřmi, kde do tmavého dřeva obou křídel byl vložen velký stříbrný plamen Tar Valonu. Než otevřela dveře, otřela si dlaně do šatů, jako by se jí zpotily. Pak zavedla Egwain nahoru po rovné rampě ze stejného bílého kamene se stříbřitými žilkami, z něhož byly postaveny hradby Tar Valonu. Dokonce i tady kámen jako by zářil.

Rampa vedla do velké okrouhlé síně s klenutým stropem nejméně patnáct sáhů vysokým. Kolem stěny byly postaveny vyvýšené plošiny, k nimž vedly schody. Ty nebyly pouze v místech, kde ústila rampa, po níž přišly, a ještě dvě další, pravidelně rozmístěné po obvodu místnosti. Uprostřed byl v podlaze vyložen plamen Tar Valonu obklopený rozšiřujícími se barevnými spirálami. Spirálami v barvách sedmi adžah. Na protější straně místnosti stálo křeslo s vysokým opěradlem, celé pokryté vyřezávanými liánami a lístky a pomalované barvami všech adžah.

Beldeine prudce zaťukala holí o zem. Hlas se jí třásl. „Přichází. Strážkyně zámků. Plamen Tar Valonu. Amyrlinin stolec. Přichází.“

Se zašustěním suknic ženy se šátky na plošině povstávaly z křesel. Dvacet jedna sedadel ve skupinách po třech, a každá trojice byla pomalována a očalouněna stejnou barvou, jakou měly třásně na šátcích žen, které stály před nimi.

Věžová sněmovna, pomyslela si Egwain, když kráčela ke svému křeslu. To je všechno. Věžová sněmovna a sedadla zástupkyň všech adžah. Byla jsem tu už tisíckrát. Ale nemohla si vzpomenout ani na jednu příležitost. Co dělám ve věžové sněmovně? Světlo, zaživa mě stáhnou z kůže, jestli poznají... Nebyla si jistá, co by měly poznat, jen se modlila, aby k tomu nedošlo.

Cesta zpátky bude jenom –

Cesta zpátky bude –

Cesta –

Černé adžah čekají. To, přinejmenším, bylo celé. Přicházelo to odevšad. Proč to neslyšel taky někdo jiný?

Usadila se na amyrlinině stolci – křeslo bylo zároveň stolcem – a uvědomila si, že nemá tušení, co přijde dál. Aes Sedai se také posadily, všechny až na Beldeine, která stála vedle ní s holí a nervózně polykala. Všechny zřejmě čekaly na ni.

„Začněte,“ řekla nakonec.

Zdálo se, že to stačí. Jedna z červených sester povstala. Egwain s úlekem poznala Elaidu. V té chvíli poznala, že Elaida je nejvyšší ze zástupkyň červeného adžah a její nejtrpčí nepřítelkyně. Z výrazu v Elaidině tváři, když se na ni dívala přes rozlehlou síň, se Egwain roztřásla. Elaida se tvářila vážně a chladně – a vítězoslavně. To slibovalo věci, na něž bylo lépe nemyslet.

„Přiveďte ho,“ pronesla Elaida nahlas.

Z jiné rampy – ne z té, po níž vstoupila Egwain – se vzápětí ozval dupot kroků. Objevili se lidé. Tucet Aes Sedai obklopujících tři muže. Dva z nich, mohutní strážní s bílými slzami plamene Tar Valonu na prsou, táhli v řetězech třetího muže, který klopýtal, jako by byl omámený.

Egwain sebou v křesle trhla. Muž v řetězech byl Rand. Oči měl přivřené, hlava mu padala a zdálo se, že málem spí. Pohyboval se jen díky tomu, že ho strážní táhli.

„Tento muž,“ oznámila Elaida, „se prohlásil Drakem Znovuzrozeným.“ Ozval se šum znechucených hlasů, ne jako by posluchačky byly překvapeny, ale jako by to bylo něco, co nechtějí slyšet. „Tento muž usměrňoval jedinou sílu.“ Šum zesílil a znechucení se promísilo se strachem. „Za to existuje pouze jediný trest, známý a uznávaný ve všech státech, ale vykonávaný pouze tady, v Tar Valonu, ve věžové sněmovně. Žádám amyrlinin stolec, aby vynesl rozsudek zkrocení nad tímto mužem.“

Když se Elaida podívala na Egwain, oči se jí třpytily. Rand. Co mám dělat? Světlo, co mám dělat?

„Proč váháš?“ dožadovala se Elaida. „Rozsudek byl stanoven před třemi tisíci lety. Proč váháš, Egwain al’Vere?“

Jedna trojice zelených sester vyskočila a jejím klidem probleskl hněv. „Hanba, Elaido! Prokazuj amyrlin úctu! Úctu matce!“

„Úctu,“ odtušila Elaida chladně, „je možno ztratit, stejně jako získat. Nuže, Egwain? Konečně tedy ukazuješ svoji slabost, to, že se nehodíš pro svůj úřad? Nechceš ani vynést rozsudek nad tímto mužem?“

Rand se pokusil zvednout hlavu a neuspěl. Egwain se postavila. Točila se jí hlava. Snažila se rozpomenout na to, že je amyrlin se vší mocí přikazovat těmto ženám. Křičela, že je jen novicka, že sem nepatří, že je něco hrozně špatně. „Ne,“ řekla rozechvěle. „Ne, to nemohu! Neudělám –“

„Sama se prozradila!“ Elaida překřičela Egwaininy pokusy promluvit. „Odsoudila se sama svými vlastními ústy! Zajměte ji!“

Když Egwain otevřela ústa, Beldeine k ní přistoupila. Potom ji kronikářka udeřila holí do hlavy. Černota.

Nejdřív přišla bolest hlavy. Pod zády měla něco tvrdého a studeného. Pak přišly hlasy. Mumlání.

„Je pořád ještě v bezvědomí?“ Hlas to byl drsný, jako když se pilují kosti.

„Nedělej si starosti.“ To byl ženský hlas odněkud zdaleka. Žena mluvila nejistě, jako by se bála, ale snažila se to neukázat. „Bude to s ní vyřízeno dřív, než pozná, co se s ní děje. Pak bude naše, budeme si s ní moci dělat, co budeme chtít. Možná ji dokonce dáme tobě na hraní.“

„Až ji využijete samy.“

„Ovšem.“

Vzdálené hlasy se vzdálily ještě víc.

Rukou se dotkla nohy a ucítila holou studenou kůži. Pootevřela oči. Byl nahá, potlučená a ležela na dřevěném stole v místnosti, která připomínala dávno nepoužívané skladiště. Do zad ji píchaly třísky. V ústech cítila kovovou příchuť krve.

Na jedné straně místnosti stál hlouček Aes Sedai, které mezi sebou hovořily tichými, ale naléhavými hlasy. Bolest hlavy jí znesnadňovala myšlení, nicméně jí připadalo důležité je přepočítat. Třináct.

K Aes Sedai, které se zároveň snažily přikrčit i vypadat, že mají situaci plně v rukou, se připojila skupinka mužů v černých pláštích s kapucemi. Jeden z mužů se otočil, aby se podíval na stůl. Obličej pod kápí měl mrtvolně bledý a neměl oči.

Egwain myrddraaly ani nemusela počítat. Věděla to. Třináct myrddraalů a třináct Aes Sedai. Bez dalšího uvažování zaječela čirou hrůzou. Ale přesto i ve strachu, kdy se třásla tolik, že se jí málem rozpadaly kosti, se natáhla po pravém zdroji a zoufale se snažila nahmátnout saidar.

„Je vzhůru!“

„To není možné! Ještě ne!“

„Odstiňte ji! Rychle! Rychle! Odřízněte ji od pravého zdroje!“

„Už je pozdě! Je moc silná!“

„Chyťte ji! Honem!“

Chtěli ji chytit za paže a za nohy. Rukama bledýma jako larvy pod kamenem, vedené myslí za těmi světlými, bezokými tvářemi. Věděla, že jestli se jí ty ruce dotknou, zblázní se. Síla ji naplnila.

Z kůže myrddraalů vyšlehly plameny a prorazily černou látkou, jako by to byly dýky z pevného ohně. Ječící půllidé se scvrkávali a hořeli jako naolejovaný papír. Ze stěn se vytrhávaly kusy kamene o velikosti lidské pěsti a létaly po místnosti. Jak narážely do těl, vyvolávaly křik a sténání. Vzduch se zachvěl a posunul a změnil se ve vzdušný vír.

Pomalu, bolestivě se Egwain posadila. Vlasy jí povlávaly ve větru a ona se zapotácela, ale klopýtajíc ke dveřím stále větrný vír roztáčela. Před ní se náhle vztyčila Aes Sedai, žena potlučená a krvácející, obklopená září jediné síly. Žena se smrtí v tmavých očích.

Egwain ji poznala. Gyldan. Elaidina nejbližší důvěrnice, vždy si spolu špitaly někde v rohu a zavíraly se spolu za nocí. Egwain stiskla rty. Opovrhujíc větrem i kameny, zaťala Egwain svou ruku v pěst a praštila Gyldan mezi oči, jak nejsilněji dokázala. Červená sestra – černá sestra – se zhroutila, jako by se jí rozpustily kosti.

Egwain si mnula ruku a vyklopýtala na chodbu. Děkuju ti, Perrine, řekla si v duchu, žes mi ukázal, jak na to. Ale neřekl jsi mi, jak to bolí, když to uděláš.

Prudce zavřela dveře proti větru, který usměrňovala. Kameny kolem dveří se zachvěly, popraskaly a zapřely se o dveře. Na dlouho je to nezadrží, ale cokoliv, co aspoň na chvíli zpomalí pronásledování, stálo za pokus. Minuty mohly znamenat život. Sebrala sílu a rozběhla se. Kulhala, ale aspoň utíkala.

Usoudila, že si musí najít nějaké šaty. Oblečená žena má větší autoritu než žena nahá, a ona bude potřebovat každý kousíček autority, na jaký se vzmůže. Nejdřív ji budou hledat v jejích pokojích, ale náhradní šaty a boty měla ve studovně – i další štólu – a ta nebyla daleko.

Bylo to znepokojující, klusat prázdnými chodbami. V Bílé věži už nebylo tolik lidí jako dřív, ale obvykle tu nebývalo úplně prázdno. Nejhlasitější zvuk byl dusot jejích bosých nohou na dlaždicích.

Proběhla předpokojem pracovny do vnitřní místnosti a konečně někoho našla. Na podlaze tam seděla Beldeine, hlavu si držela v dlaních a plakala.

Když k ní Beldeine zvedla zarudlé oči, Egwain se hned ostražitě zastavila. Kronikářku sice neobklopovala záře saidaru, ale Egwain se přesto měla na pozoru. A věřila si. Svou záři sice vidět nemohla, ale síla – jediná síla – která jí proudila v žilách, stačila. Zvláště když ji přidala ke svému tajemství.

Beldeine si otřela uslzené tváře. „Musela jsem. Musíš to pochopit. Musela jsem to udělat. Ony... Ony...“ Zhluboka, roztřeseně se nadechla a pak to z ní všechno vylétlo najednou. „Před třemi dny mě zajaly, když jsem spala, a utišily mě.“ Prudce zvedla hlas, až skoro vřískala. „Ony mě utišily! Už nemůžu usměrňovat!“

„Světlo,“ vydechla Egwain. Příval saidaru ji obrnil proti šoku. „Světlo ti pomáhej, dcero. Proč jsi mi to neřekla? Mohla jsem...“ Nedořekla, neboť nevěděla, jestli by vůbec něco mohla udělat.

„Co bys byla udělala? Co? Nic! Ty nemůžeš udělat nic. Ale ony říkaly, že mi to vrátí, s pomocí... s pomocí Temného.“ Zavřela oči, aby zastavila slzy. „Ony mi hrozně ublížily, matko, a nechaly mě... Ó, Světlo, tolik mi ublížily! Elaida mi řekla, že mě zase zacelí, že mi vrátí schopnost usměrňovat, jestli je poslechnu. Proto jsem... musela!“

„Takže Elaidaye černá adžah,“ prohlásila Egwain ponuře. U stěny stál úzký šatník a v něm visely šaty ze zeleného hedvábí, které nosila, když neměla čas dojít do svých komnat. A vedle šatů visela pruhovaná štóla. Rychle se oblékla. „Co udělaly s Randem? Kam ho odvedly? Odpověz, Beldeine! Kde je Rand al’Thor?“

Beldeine se choulila a s nepřítomným výrazem se třásla, ale nakonec se probrala natolik, aby řekla: „Na Zrádcovském nádvoří, matko. Vzaly ho na Zrádcovské nádvoří.“

Egwain přepadly záchvaty třesu. Záchvaty strachu a záchvaty vzteku. Elaida nepočkala ani hodinu. Zrádcovské nádvoří se používalo pouze ke třem účelům. K popravám, utišování Aes Sedai nebo krocení mužů, kteří mohli usměrňovat. Jenže ke všem třem bylo potřeba přímého rozkazu amyrlin. Tak kdo tam venku nosí štólu? Elaida, tím si byla jista. Ale jak je dokázala přimět, aby ji přijaly tak rychle, když mě ani nesoudily, ani neodsoudily? Další amyrlin přece nemůže být zvolena, dokud mi nevezmou štólu a hůl. A to tak snadno nezvládnou. Světlo! Rand! Zadívala se na dveře.

„Co chceš dělat, matko?“ vzlykala Beldeine. „Co můžeš dělat?“ Nebylo jasné, jestli myslí pro Randa nebo pro sebe.

„Víc, než kdo čeká,“ odvětila Egwain. „Nikdy jsem nedržela hůl přísahy, Beldeine.“ Beldeine zalapala po dechu a Egwain vyšla z místnosti.

Její vzpomínky si s ní pořád ještě hrály na schovávanou. Věděla, že žádná žena nemůže získat šál a prsten, aniž by složila tři přísahy s holí přísahy, s ter’angrialem, který zpečeťoval složené přísahy, jako kdyby je měla vrozené, pevně v ruce. Žádná žena se nemohla stát Aes Sedai, pokud ji tyto přísahy nevázaly. A přesto věděla, že nějakým způsobem, na nějž se nedokázala upomenout, právě to udělala.

Běžela a podpatky jí hlasitě cvakaly. Alespoň teď věděla, proč jsou chodby prázdné. Každá Aes Sedai, možná až na ty, které opustila ve skladišti, každá přijatá i mladší novicka, dokonce i všichni sloužící, budou podle zvyku na Zrádcovském nádvoří přihlížet naplnění vůle Tar Valonu.

A nádvoří bude obstoupeno strážci, kteří zabrání každému, kdo by se pokoušel osvobodit muže, jenž měl být zkrocen. Pozůstatky vojska Guaira Amalasana se o to pokusily koncem tak zvané války Druhého Draka, těsně předtím, než povstání krále Artuše Jestřábí křídlo způsobilo Tar Valonu zcela jiné starosti, a taktéž stoupenci Raolina Zhoubce Temného o mnoho let dříve. Nemohla si vzpomenout, jestli měl Rand nějaké stoupence nebo ne, ale strážci si to určitě pamatovali, a teď budou stát na stráži proti nim.

Jestli Elaida, nebo někdo jiný, opravdu nosí štólu amyrlinina stolce, strážci by ji docela dobře nemuseli na Zrádcovské nádvoří vpustit. Věděla, že si bude muset přístup vynutit. A bude to muset udělat rychle. Nemělo by to smysl, kdyby Randa zkrotily ve chvíli, kdy ona bude ještě obalovat strážce vzduchem. Dokonce i strážci se rozutečou, když na ně udeří blesky a odřivousem a rozbije jim zemi pod nohama. Odřivousem? zamyslela se. Ale nic dobrého nevzejde ani z toho, jestli zlomí moc Tar Valonu, aby zachránila Randa. Musela zachránit oboje.

Těsně před vstupem vedoucím na Zrádcovské nádvoří zabočila, vyšla po schodech a po rampách, které se cestou nahoru stále zužovaly, až otevřela padací dveře a vyšplhala na šikmou střechu věže, střechu z téměř bílých tašek. Odsud viděla přes ostatní střechy, přes věže na široké otevřené Zrádcovské nádvoří.

Nádvoří bylo plné lidí, jen uprostřed bylo volné místo. Lidé se tlačili i v oknech, aby co nejlépe viděli, a na balkonech, dokonce i na střechách, ale Egwain i odsud rozeznávala osamělého muže, maličkého z této vzdálenosti, kymácejícího se v řetězech uprostřed volného prostoru. Rand. Kolem něj stálo dvanáct Aes Sedai, a další – o které Egwain věděla, že má štólu se sedmi pruhy, i když ji nerozpoznala – stála před Randem. Elaida. Slova, která Elaida právě musela pronášet, se ozývala Egwain v hlavě.

Tento muž, opuštěný Světlem, se dotkl saidínu, mužské polovice pravého zdroje. Proto ho držíme. Odporným způsobem tento muž usměrňoval jedinou sílu, věda, že saidín jest poskvrněn dotykem Temného, pošpiněn skrze mužskou pýchu, pošpiněn skrze hříšné muže. Proto ho máme v řetězech.

Egwain násilím vyhnala ostatek proslovu z hlavy. Třináct Aes Sedai. Dvanáct sester a amyrlin, tradiční počet pro zkrocení. Stejný počet pro... I tuto myšlenku vyhnala z hlavy. Neměla čas na nic, pouze na to, co musela udělat a proč také byla tady. Jen kdyby konečně vymyslela jak.

Z této vzdálenosti by ho nejspíš dokázala zvednout s pomocí vzduchu. Vytáhnout ho přímo z kruhu Aes Sedai a přenést rovnou k sobě. Možná. I kdyby na to našla sílu, i kdyby ho v půlce cesty neupustila, aby se při pádu zabil, bylo by to pomalé, a on by tvořil bezmocný cíl pro lučištníky. A záře saidaru by ukázala místo, kde stojí sama, každé Aes Sedai, která by se tím směrem podívala. Taky každému myrddraalovi.

„Světlo,“ zamumlala, „neexistuje jednodušší způsob, jak začít válku v Bílé věži. A to můžu nakonec udělat stejně.“ Nabrala sílu, oddělila jednotlivá vlákna a usměrnila prameny.

Cesta zpátky bude jenom jedna. Buď odhodlaná.

Už to bylo tak dávno, co naposledy slyšela tato slova, že sebou trhla a uklouzla na hladkých taškách. Jen tak tak se stačila zachytit kousek od okraje. Země byla o padesát sáhů níž. Ohlédla se přes rameno.

Na vrcholku věže, nakloněn, aby stál pevně na šikmých taškách, byl stříbrný oblouk naplněný září. Oblouk se mihotal a ztrácel. Bílým světlem prolétaly jedovaté červené a žluté pruhy.

Cesta zpátky bude jenom jedna. Buď odhodlaná.

Oblouk zeslábl, až byl průhledný, pak se znovu zhmotnil.

Egwain se zoufale podívala na Zrádcovské nádvoří. Musela ještě zbývat trocha času. Musela. Potřebovala jen pár minut, možná deset, a štěstí.

Hlavou jí zněly hlasy, ne bez těla, neznámé hlasy, jako ten, který ji varoval, aby byla odhodlaná, ale hlasy žen, o kterých si skoro myslela, že je zná.

– už to moc dlouho neudržím. Jestli nevyjde hned – Vydržte! Vydržte, Světlo vás spal, nebo vás vykuchám jako jesetery!

– zbláznilo se to, matko! Nemůžeme –

Hlasy se ztišily do mumlání, mumlání do ticha, ale ten neznámý hlas se ozval znovu.

Cesta zpátky bude jenom jedna. Buď odhodlaná.

Za to, stát se Aes Sedai, musíš zaplatit jistou cenu.

Černé adžah čekají.

S výkřikem plným vzteku a pocitu ztráty se Egwain vrhla do oblouku, který se mihotal jako vzduch rozpálený sluncem. Skoro si přála, aby minula a vrhala se vstříc smrti.

Světlo ji rozebralo vlákno po vlákně a vlákna rozřízlo na vlákénka a vlákénka rozdělilo na chomáčky nicoty. A to vše plulo odděleně ve světle. Věčně.

23

Přijatá

Světlo ji rozebralo vlákno po vlákně a vlákna rozřízlo na vlákénka a vlákénka se oddělila od sebe. Oddělila se a hořela, věčně. Věčně.

Egwain vyšla ze stříbrného oblouku promrzlá a ztuhlá hněvem. Toužila po tom, aby led jejího hněvu zmrazil pálící vzpomínku. Její tělo si vzpomínalo na ten žár, ale jiné vzpomínky ji popálily mnohem hlouběji. Hněv studený jako smrt.

„To je to jediné, co mě čeká?“ chtěla vědět. „Že ho budu pořád dokola opouštět? Že ho pokaždé zradím a zklamu? To mě čeká?“

Náhle si uvědomila, že něco není takové, jak by být mělo. Teď tu byla amyrlin, jak Egwain učily, že tu bude, a sestry se šátkem každého z adžah, ale všechny se na ni ustaraně dívaly. Na každém místě kolem ter’angrialu teď seděly dvě Aes Sedai a po tvářích jim stékal pot. Ter’angrial bzučel, téměř vibroval, a bílé světlo v obloucích křižovaly pruhy divokých barev.

Sheriam na okamžik obklopila záře saidaru, když Egwain položila ruku na čelo, z čehož dívku znovu zamrazilo. „Je v pořádku.“ V hlase správkyně novicek se ozývala úleva. „Nic se jí nestalo.“ Jako by to nečekala.

Napětí jako by opadlo i z ostatních Aes Sedai, které se dívaly na Egwain. Elaida si dlouze vydechla a pak chvátala pro třetí kalich. Jedině Aes Sedai kolem ter’angrialu se neuvolnily. Hučení již utichalo a světlo se začínalo mihotat, což oznamovalo, že se ter‘angrial uklidňuje, ale Aes Sedai kolem něj vypadaly, jako by musely bojovat o každý coul.

„Co...? Co se stalo?“ zeptala se Egwain.

„Mlč,“ vyzvala ji Sheriam, ale laskavě. „Zatím mlč. Jsi v pořádku – to je hlavní – a my teď musíme dokončit obřad.“ Přistoupila k nim Elaida, málem běžela, a poslední kalich podala amyrlin.

Egwain zaváhala jenom chviličku, než poklekla. Co se stalo?

Amyrlin Egwain pomalu vylila na hlavu vodu z kalicha. „Je z tebe smyta Egwain al’Vereová z Emondovy Role. Jsou z tebe smyta všechna pouta, jež tě váží ke světu. Přicházíš k nám čistá, na srdci i na duši. Jsi Egwain z al’Vereů, přijatá novicka Bílé věže.“ Poslední kapka dopadla Egwain do vlasů. „Teď patříš k nám.“

Poslední slova jako by měla nějaký zvláštní význam, kterému rozuměly pouze Egwain s amyrlin. Amyrlin hodila kalich jedné z Aes Sedai a vytáhla zlatý prsten ve tvaru hada, jenž si požírá vlastní ocas. Egwain se proti své vůli třásla, když zvedala levici, a znovu se otřásla, když jí amyrlin nasunula prsten s Velkým hadem na prostředníček. Až se stane Aes Sedai, bude moci nosit prsten na prstu, na němž se jí bude líbit nejvíc, nebo vůbec, pokud bude nutné skrýt, kým je, ale přijaté ho nosily na prostředníčku.

Amyrlin ji bez úsměvu zvedla z kleku. „Vítej, dcero,“ pravila a políbila ji na líc. Egwain překvapilo, že cítí vzrušení. Ne dítě, ale dcero. Zatím byla vždycky dítě. Amyrlin ji políbila na druhou líc. „Vítej.“

Pak amyrlin ustoupila a kriticky si ji přeměřila, ale obrátila se k Sheriam. „Usuš ji a oblékni. A ať je určitě v pořádku. Určitě, rozumíš.“

„Určitě je v pořádku, matko.“ Sheriam mluvila překvapeně. „Viděla jsi, že ji prohlížím.“

Amyrlin zabručela a zalétla pohledem k ter’angrialu. „Chci vědět, co se dneska večer pokazilo.“ A vykročila k místu, kam se dívala, přičemž se jí suknice odhodlaně pohupovaly. Většina ostatních Aes Sedai se k ní připojila u ter’angrialu, jenž byl opět pouze stavbou ze stříbrných oblouků a kruhu.

„Matka si kvůli tobě dělá starosti,“ řekla Sheriam, když Egwain odváděla stranou k místu, kde ležel ručník na vlasy a osuška.

„A má k tomu nějaký důvod?“ zeptala se Egwain. Amyrlin nechce, aby se jejímu honícímu psu něco stalo, dokud nebude jelen na zemi.

Sheriam neodpověděla. Jenom se lehce zamračila a počkala, dokud se Egwain neosuší, než jí podala bílé šaty se sedmi prstenci u lemu.

Egwain trochu zklamaně vklouzla do šatů. Byla jednou z přijatých novicek, s prstenem na prstě a pruhy na šatech. Proč si nepřipadám jinak?

Přišla k nim Elaida s náručí plnou Egwaininých starých šatů mladší novicky a opaskem s váčkem. A papíry, které jí dala Verin. V Elaidiných rukou.

Egwain se přiměla vyčkat, než jí Aes Sedai raneček podá, místo aby jí ho vyškubla z rukou. „Děkuju, Aes Sedai.“ Kradmo se podívala na papíry. Nepoznala, jestli se v nich snad někdo nehrabal. Provázek byl stále zavázaný. A jak bych poznala, jestli si je třeba všechny nepřečetla? Zmáčkla váček pod šaty a uvnitř ucítila ten zvláštní prsten, ter’angriál. Alespoň že je tu. Světlo, mohla mi jej sebrat, a já vlastně ani nevím, jestli by mi to vadilo. Ano, vadilo. Myslím, že vadilo.

Elaida měla výraz studený jako hlas. – „Nechtěla jsem, aby tě dneska večer povýšily. Ne proto, že bych se bála toho, co se stalo. To nemohl nikdo tušit. Ale proto, čím jsi. Divoženka.“ Egwain chtěla něco namítnout, ale Elaida mluvila dál, nepohnutá jako horský ledovec. „Ó, já vím, že ses učila usměrňovat pod vedením Aes Sedai, ale stejně jsi divoženka. Divoženka duchem i chováním. Máš ohromné nadání, jinak bys dneska večer nepřežila, ale nadání nic nemění. A já nevěřím, že se kdy staneš součástí Bílé věže, ne tak, jako jsme její součástí my ostatní, bez ohledu na to, na kterém prstě budeš nosit prsten. Bylo by pro tebe bývalo lepší, kdyby ses byla naučila dost na to, abys zůstala naživu, a pak se vrátila do té své ospalé vesnice. Mnohem lepší.“ Otočila se na patě a odešla z komnaty.

Jestli ona není černá adžah, pomyslela si hořce Egwain, tak jenom o fous. Nahlas zabručela k Sheriam: „Takys jí mohla něco říct. Mohlas mi pomoct.“

„Novicce bych pomohla, dítě,“ odtušila klidně Sheriam, a Egwain sebou trhla. Už zase byla „dítě". „Snažím se novicky chránit, když toho potřebují, protože ony se nemohou bránit samy. Ty jsi teď přijatá. Je čas, aby ses učila bránit sama.“

Egwain se zadívala Sheriam do očí a uvažovala, jestli si představovala, že Aes Sedai poslední větu zdůraznila. Sheriam měla stejnou příležitost si přečíst ta jména jako Elaida, a mohla usoudit, že se Egwain zapletla s černými adžah. Světlo, začínáš už podezírat každého. Lepší to, než být mrtvá nebo zajatá těmi třinácti a... Rychle začala myslet na něco jiného. Vůbec nechtěla mít něco takového v hlavě. „Sheriam, co se dneska stalo?“ zeptala se. „A neodbývej mě.“ Sheriam zvedla obočí málem až k vlasům a Egwain otázku rychle poopravila: „Totiž Sheriam Sedai. Odpusť, Sheriam Sedai.“

„Nezapomínej, že ještě nejsi Aes Sedai, dítě.“ I přes ocel v hlase se Sheriam lehce zvlnily koutky úst v úsměvu, který však hned zmizel, když pokračovala: „Nevím, co se tu stalo. Ale vážně se bojím, žes málem umřela.“

„Kdo ví, co se stalo těm, které nevyšly z ter’angrialu? Tohle řekla Alanna, která se k nim mezitím připojila. Zelená sestra byla známá výbuchy vzteku a smyslem pro humor. Někteří dokonce prohlašovali, že dokáže přejít od jednoho k druhému a zpátky dřív, než stačíte mrknout, ale pohled, který vrhla na Egwain, byl téměř ostýchavý. „Dítě, měla jsem to zastavit, když jsem ještě měla možnost. Když jsem si poprvé všimla toho – odrazu. Pak se to vrátilo. To se stalo. Vrátilo se to zesílené tisíckrát. Desettisíckrát. Skoro to vypadalo, jako by se ter’angrial snažil uzavřít před tokem ze saidaru – nebo se protavit podlahou. Omlouvám se ti, i když tady slova nestačí. Ne na to, co se ti málem stalo. Říkám to, a při první přísaze víš, že je to pravda. Abych ti dokázala, co cítím, požádám matku, aby mě nechala podělit se s tebou o službu v kuchyni. A ano, o tvoji návštěvu u Sheriam také. Kdybych udělala, co jsem měla, nedostala by ses do ohrožení života, a já ti to vynahradím.“

Sheriam se pohoršeně zasmála. „To ona nikdy nedovolí, Alanno. Sestra v kuchyni, natož... To je neslýchané. To je nemožné! Udělala jsi, cos považovala za správné. To není žádná chyba.“

„To nebyla tvoje chyba, Alanno Sedai,“ řekla Egwain. Proč to Alanna dělá? Pokud se mě nesnaží přesvědčit, že s tím neměla nic společného, ať už se zvrtlo cokoliv. A možná tak na mě chce dohlížet. Právě ta představa hrdé Aes Sedai třikrát denně po lokty v umaštěných hrncích, jen aby mohla na někoho dohlížet, ji přesvědčila, že se nechává unést vlastní představivostí. Ale bylo také nemyslitelné, že by Alanna splnila, co slibovala. Na každý pád neměla zelená sestra rozhodně možnost prohlédnout si seznam jmen, když dohlížela na ter’angrial. Ale jestli má Nyneiva pravdu, nepotřebovala by vidět ta jména, aby mě chtěla zabít, jestli tedy je z černého adžah. Přestaň! „Opravdu, nebyla.“

„Kdybych byla udělala, co jsem měla,“ trvala na svém Alanna, „nikdy by k tomu nedošlo. Něco podobného jsem viděla jen jedenkrát, když jsme se tehdy před lety pokoušely použít ter’angrial ve stejné místnosti s jiným, který s ním snad mohl být nějakým způsobem spojený. Je nesmírně vzácné najít dva takové. Ty dva se tenkrát spojily a každou sestru, která se dostala na sto kroků od nich, pak týden tak bolela hlava, že nedokázala usměrnit ani jiskřičku. Co se děje, dítě?“

Egwain stiskla váček tak velmi pevně, až se jí zkroucený prsten vtlačil i přes silnou látku do dlaně. Nebyl teplý? Světlo, to jsem udělala já sama. „To nic, Alanno Sedai. Aes Sedai, tys neudělala nic špatného. Nemáš důvod sdílet můj trest. Vůbec žádný. Opravdu!“

„Trochu prudké,“ poznamenala Sheriam, „ale pravdivé.“ Alanna jenom zavrtěla hlavou.

„Aes Sedai,“ řekla Egwain pomalu, „co to znamená být zelenou adžah?“ Sheriam pobaveně otevřela doširoka oči a Alanna se otevřeně zazubila.

„Ten prsten ti na prstě ještě ani neoschl,“ pravila zelená sestra, „a ty už se chceš rozhodnout pro některé adžah? Tak nejdřív musíš milovat muže. Nemyslím být do nich zamilovaná, ale milovat je. Ne jako modré, kterým se muži prostě líbí, dokud mají stejný cíl a nelezou jim do cesty. A rozhodně ne jako červené, které jimi opovrhují, jako by všichni do jednoho byli zodpovědní za Rozbití.“ Alviarin, bílá sestra, která přišla s amyrlin, jim věnovala chladný pohled a šla dál. „A ne jako bílé,“ dodal Alanna se smíchem, „které nemají v životě místo na žádnou vášeň.“

„Tak jsem to nemyslela, Alanno Sedai. Chci vědět, co znamená být zelenou sestrou.“ Nebyla si jistá, jestli jí Alanna rozumí, protože si nebyla jistá, jestli sama rozumí tomu, co se chce dozvědět, ale Alanna pomalu kývla, jako by pochopila.

„Hnědé hledají vědomosti, modré se pořád do něčeho pletou a bílé s neochvějnou logikou zvažují otázku pravdy. Všechny z toho vlastně máme část. Ale být zelenou znamená být připravená.“ Do Alannina hlasu se vkradla pýcha. „Za trollockých válek nás často nazývali bojovné adžah. Všechny Aes Sedai pomáhaly, kde mohly, ale jen zelené byly vždycky s vojsky a skoro v každé bitvě. To my jsme se postavily Hrůzopánům. Bojovné adžah. A teď jsme také připraveny, protože trolloci znovu vytáhnou na jih, do Tarmon Gai’donu, do Poslední bitvy. A my tam budeme. To znamená být zelenou sestrou.“

„Děkuju, Aes Sedai,“ pravila Egwain. Tak to jsem byla? Nebo budu? Světlo, jak ráda bych věděla, jestli to byla pravda, jestli to mělo něco společného s tím, co je teď a tady.

Přistoupila k nim amyrlin a ony jí předvedly hlubokou úklonu. „Jsi v pořádku, dcero?“ zeptala se amyrlin Egwain. Mrkla na růžek papírů, který vykukoval zpod šatu novicky v Egwaininých rukou, ale hned se vrátila k Egwainině tváři. „Zjistím důvod toho, co se dnes večer stalo, než tu skončím.“

Egwain zrudla. „Jsem v pořádku, matko.“ Alanna ji překvapila, když amyrlin požádala, jak to předtím slibovala.

„O něčem takovém jsem v životě neslyšela,“ štěkla amyrlin. „Rejdař si nešpiní ruce s plavčíky, i když dostane loď na mělčinu.“ Podívala se na Egwain a zatvářila se ustaraně. A také rozzlobeně. „Sdílím tvůj zájem, Alanno. Ať už tohle dítě provedlo cokoliv, něco takového si nezasloužilo. No dobrá. Jestli ti to pomůže, můžeš navštívit Sheriam. Ale bude to přísně mezi vámi dvěma. Nechci, aby nějaká Aes Sedai byla pro smích, i kdyby jenom uvnitř Bílé věže.“

Egwain otevřela ústa, aby všechno přiznala a dala jim prsten – Já tu zatracenou věc nechci, opravdu – ale Alanna ji předešla.

„A to druhé, matko?“

„Nebuď směšná, dcero.“ Amyrlin se zlobila čím dál víc. „Celý den by se ti smáli všichni kromě těch, co by si mysleli, že ses zbláznila. A já nemyslím, že by ses toho někdy zbavila. Na takové příhody se nezapomíná. Od Tearu po Maradon bys slyšela vyprávět příběhy o Aes Sedai pomocnici v kuchyni. A to by se odrazilo na každé sestře. Ne. Jestli se potřebuješ zbavit nějakých pocitů viny a nedokážeš se tomu postavit jako dospělá žena, tak dobře. Řekla jsem ti, že můžeš navštívit Sheriam. Půjdeš s ní, až dneska odejdete odsud. Pak si můžeš zbytek noci promýšlet, jestli ti to nějak pomohlo. A zítra můžeš začít zjišťovat, co se tu dneska v noci zvrtlo.“

„Ano, matko.“ Alanna mluvila dokonale bezvýrazně.

Touha přiznat se Egwain přešla. Alanna se jen na okamžik zatvářila zklamaně, když si uvědomila, že jí amyrlin nedovolí připojit se k Egwain v kuchyni. Ona nechce být potrestána o nic víc než jakákoliv rozumná bytost. Chtěla jenom důvod, aby mohla být v mé společnosti. Světlo, nemohla ter’angrial pobláznit schválně. To jsem udělala já. Mohla by patřit k černým adžah?

Egwain, celá zamyšlená, zaslechla, jak si kdosi odkašlal. – Pak znovu, důrazněji. Zaostřila zrak. Amyrlin na ni upírala oči, a když promluvila, jasně oddělovala slova.

„Protože zřejmě spíš ve stoje, dítě, navrhuji ti odebrat se do postele.“ Na okamžik mrkla na téměř schované papíry, které Egwain držela. „Zítra tě čeká spousta práce, a ještě několik dní poté taky.“ Ještě chvíli se dívala Egwain do očí a pak odešla dřív, než jí stačily udělat pukrle.

Sheriam se obrátila k Alanně hned, jak byla amyrlin z doslechu. Zelená Aes Sedai se mračila a neříkala nic. „Ty jsi blázen, Alanno! Hlupačka a dvojnásobná hlupačka, jestli si myslíš, že k tobě budu mírná jenom proto, že se známe od doby, kdy jsme byly novicky. Copak tě posedl Drak, že –?“ Náhle si Sheriam uvědomila Egwain a její hněv změnil směr. „Copak jsi neslyšela amyrlin, když ti přikazovala jít do postele, přijatá? Jestli se o tomhle jenom slovíčkem zmíníš, budeš si přát, abych tě byla nechala zakopávat na poli hnůj. A ráno přijdeš do mé pracovny, hned jak poprvé zazvoní, a ani o chvíli později. Tak mazej!“

Egwain odešla. Točila se jí hlava. Je tu vůbec někdo, komu můžu věřit? – Amyrlin? Ta nás poslala honit třináct černých adžah a zapomněla se zmínit, že třináct je právě ten počet, který je třeba k tomu, aby ženu, co umí usměrňovat, obrátily proti její vůli ke Stínu. Komu můžu věřit?

Nechtěla zůstávat sama, nevydržela to pomyšlení, a tak spěchala do obydlí přijatých novicek a myslela na to, že se sem bude zítra stěhovat. Hned po prvním zaklepání otevřela dveře do Nyneivina pokoje. Jí se mohla svěřit se vším. Jí a Elain.

Ale Nyneiva seděla na jedné ze dvou židlí, co tu byly, s Elaininou hlavou v klíně. Elain se třásla ramena. Dívka vzlykala tak tiše, jak je to možné, jen když už člověku nezbývají síly, ale city se v něm stále ještě bouří. Nyneiva měla také zvlhlé tváře. Na ruce, kterou hladila Elain po vlasech, se jí třpytil Velký had, stejný, jako měla Elain na ruce, jíž tiskla Nyneivinu sukni.

Elain zvedla tvář zarudlou a napuchlou od dlouhého pláče, a když spatřila Egwain, mezi vzlyky zaštkala: „Nemohla jsem být tak hrozná, Egwain. Prostě jsem nemohla!“

Nehoda s ter’angrialem a strach z toho, co by se mohla dočíst v papírech od Verin, podezření vůči každému v oné komnatě, to všechno bylo hrozné, ale aspoň to drsným, nelaskavým způsobem přehlušilo to, co se jí přihodilo v ter’angrialu. To vše přicházelo zvenčí, to druhé pocházelo zevnitř. Elainina slova to všechno zase obnažila tak rychle, jako by Egwain spadl na hlavu strop. Rand jako její manžel a děťátko Joiya. Rand přitisknutý k zemi a žebronící, aby ho zabila. Rand v řetězech připravený ke zkrocení.

Než si to uvědomila, klečela vedle Elain, a všechny slzy, které měla vyplakat už dávno, se jí řinuly z očí jako potopa. „Nemohla jsem mu nijak pomoct, Nyneivo,“ vzlykala. „Prostě jsem ho tam nechala."

Nyneiva sebou trhla, jako by dostala ránu, ale vzápětí už objímala Elain i Egwain, chovala je a kolébala. „Šššš,“ uklidňovala je polohlasem. „S časem to přejde. Trochu to přejde. Jednou je donutíme, aby zaplatily naši cenu. Šššš. Šššš."

24

Pátrání a objevy

Vyřezávanými okenicemi proniklo slunce, a jak putovalo přes postel, probudilo Mata. Ten chvíli jenom tak ležel a mračil se. Než ho přemohl spánek, ještě nestačil vymyslet, jak uniknout z Tar Valonu, ale zatím se nevzdával. Příliš mnoho vzpomínek ještě halila mlha, ale on se nevzdával.

Přišly dvě služebné s horkou vodou a podnosem plným jídla. Smály se a vykládaly mu, jak už vypadá mnohem lépe a jak bude brzy na nohou, jestli udělá, co mu Aes Sedai řeknou. Mat jim odpovídal stroze a snažil se, aby to neznělo trpce. Ať si myslí, že hraju s nimi. Když ucítil vůni jídla, zakručelo mu v žaludku.

Když služebné odešly, odhodil pokrývky a vyskočil z postele. Než si nalil vodu na mytí a holení, stačil si ještě nacpat do úst plátek šunky. Začal si mydlit obličej, ale při pohledu do zrcadla se zarazil. Opravdu vypadal lépe.

Tváře měl sice stále propadlé, ale ne tolik jako předtím. Tmavé kruhy pod očima zmizely a oči už také neměl tolik zapadlé. Bylo to, jako by se každičký kousek jídla, který včera pozřel, přeměnil na svaly. Dokonce se cítil silnější.

„Tímhle tempem,“ zabručel si pro sebe, „budu pryč dřív, než si to uvědomí.“ Ale když se oholil a usedl k jídlu, kupodivu spolykal všechno do posledního drobečku.

Byl si jist, že Aes Sedai čekají, že po jídle zase vleze zpátky do postele, ale on se místo toho oblékl. Zadupal, aby mu padly boty, a prohlédl si náhradní oblečení, ale rozhodl se nechat je tady. Musím nejdřív vědět, co udělám. A jestli to tu budu muset nechat... Do měšce si strčil pohárky s kostkami. S těmi si opatří tolik šatů, kolik bude potřebovat.

Otevřel dveře a vyhlédl do chodby. Uviděl další dveře s výplní ze světlého, nazlátlého dřeva a mezi nimi barevné nástěnné koberce a na podlaze z bílých dlaždic modrý běhoun. Ale nebyla tu živá duše. Žádné stráže. Přehodil si plášť přes rameno a vyrazil na chodbu. Teď musí najít cestu ven.

Chvíli bloudil, šel po schodech dolů a chodbami a přes otevřená nádvoří, a než se konečně dostal ven, potkal hezkých pár lidí. Služebné a bíle oděné novičky spěchající za svými povinnostmi, přičemž novicky chvátaly víc než služebné. Hrstku hrubě oděných sloužících s velkými truhlicemi a dalším těžkým nákladem. Přijaté novicky v šatech s pruhy. Dokonce i několik Aes Sedai.

Aes Sedai si ho buď vůbec nevšímaly, když procházel kolem, a soustředily se na své vlastní úkoly, nebo se na něj jen zběžně podívaly. Měl na sobě venkovský oděv, i když dobře ušitý, a nevypadal jako vandrák, a přítomnost sloužících dokazovala, že muži do těchto částí Věže směli. Zřejmě ho považovaly za dalšího sluhu, což Matovi vyhovovalo, pokud po něm nikdo nebude chtít, aby něco zvedal.

Trochu litoval, že žádná z žen, které zahlédl, nebyla Egwain nebo Nyneiva, nebo dokonce Elain. Je docela hezká, i když většinou nosí nos pěkně nahoru. A mohla by mi říct, jak najít Egwain a vědmu. Nemůžu odejít, dokud se s nimi nerozloučím. Světlo, doufám, že se ani jedna z nich neobrátí proti mně jenom proto, že se mají stát Aes Sedai. Ať shořím, jsem to ale hlupák! To by ony nikdy neudělaly. A stejně to risknu.

Ale jakmile se dostal ven, pustil ženy na chvíli z hlavy. Bylo krásné jasné ráno a po modré obloze plulo jen pár beránků. Před ním bylo rozlehlé dlážděné nádvoří s prostou kamennou fontánou uprostřed a kasárnami z šedého kamene naproti. Kasárna vypadala skoro jako velikánský balvan mezi několika stromy, které vyrůstaly z pravidelně rozmístěných otvorů v dlažebních kamenech. Před nevysokou budovou kasáren seděli strážní v košilích a čistili zbraně, zbroj a postroje. A on teď právě strážné hledal.

Loudal se po nádvoří a prohlížel si vojáky, jako by neměl nic lepšího na práci. Ti si při práci povídali a smáli se, jako muži po sklizni. Občas se některý zvědavě podíval na Mata, který se procházel mezi nimi, ale žádný se nezeptal, co tu pohledává. Mat se sem tam na něco zeptal. A nakonec dostal odpověď, na niž čekal.

„Mostní stráž?“ To promluvil rozložitý tmavovlasý muž tak o pět let starší než Mat. Měl silný illianský přízvuk. I když byl mladý, měl na levé tváři bílou jizvu a pohyby při olejování meče měl jisté. Zašilhal nahoru na Mata a hned se vrátil ke své práci. „Já budu hlídat most, vracím se tam večer. Proč se ptáš?“

„Jen mě tak napadlo, jak to asi vypadá na druhým břehu.“ To bych taky mohl zjistit. „Jak tam vypadají cesty? Nemůže tam být moc bláta, leda vám tu pršelo víc, než co vím.“

„Na kterém břehu?“ zeptal se klidně strážný. Oči ani nezvedl od klůcku, jímž přejížděl po čepeli.

„Ehm... na východním. Na východním břehu.“

„Žádný bláto. Zato bělokabátníci.“ Muž se předklonil a odplivl si, ale hlas se mu nezměnil. „Bělokabátníci strkají nosy do každé vesnice na deset mil kolem. Zatím nikomu neublížili, ale už to, že tu jsou, lidi znervózňuje. Ať se picnu, ale podle mě se nás snaží vyprovokovat, protože vypadají, že kdyby mohli, tak okamžitě zaútočí. To není moc dobrý pro nikoho, kdo chce cestovat.“

„Tak co západní břeh?“

„To samý.“ Strážný teď vzhlédl. „Ale ty stejně nikam nepůjdeš, chlapče, ani na západ, ani na východ. Ať se propadnu, jestli ty nejseš Matrim Cauthon. Včera v noci jedna sestra, osobně, přišla na most, kde jsem držel stráž. Všechny nás donutila si opakovat tvůj popis, dokud jsme ho neuměli nazpaměť. Říkala, že jseš host, kterýmu se nesmí ublížit. Ale taky nesmíš z města, i kdybychom tě měli svázat, abychom ti v tom zabránili.“ Přimhouřil oči. „Tys jim něco ukradl?“ zeptal se pochybovačně. „Nevypadáš jako muži, kteří tu bývají hosty."

„Já nic neukrad!“ vzepřel se Mat. Ať shořím, dokonce jsem neměl možnost se k tomu dostat. Všichni mě tu musejí znát. „Nejsem zloděj!"

„Ne, ani na očích ti to není vidět. Žádný zloděj. Ale vypadáš jako ten chlap, co se mi před třemi dny pokusil prodat Valerský roh. Aspoň on tvrdil, že to je ten pravý roh, byl celý zprohýbaný a otlučený, jak by měl být. Nemáš na prodej Valerský roh? Nebo to snad je Dračí meč?“

Mat sebou při zmínce o Valerském rohu trhl, ale podařilo se mu promluvit klidně. „Byl jsem nemocný.“ Teď už ho pozorovali i ostatní strážní. Světlo, teď už všichni vědí, že nesmím odejít. Přinutil se zasmát. „Sestry mě vyléčily.“ Někteří strážní se na něho mračili. Možná si mysleli, že ostatní lidé by měli prokazovat Aes Sedai větší úctu a neříkat jim sestry. „Hádám, že Aes Sedai nechtějí, abych odešel, než se mi vrátí síly.“ Chtěl, aby to tito muži, neboť teď už ho pozorovali všichni, přijali. Prostě jenom muž, kterého léčily. Nic víc. Není důvod si kvůli němu dělat další starosti.

Illianec kývl. „Opravdu vypadáš trochu špatně. Možná je to ten důvod. Ale já ještě nikdy neslyšel, že by se tolik namáhaly udržet jednoho nemocnýho chlapa ve městě.“

„To je ten důvod,“ prohlásil Mat pevně. Všichni se pořád dívali na něj. „No, už budu muset jít. Říkaly, že musím chodit na procházky. Hodně dlouhý procházky. Abych zase získal sílu, víte.“

Při odchodu cítil v zádech jejich oči a zachmuřil se. Hodlal prostě zjistit, jak dobrý je jeho popis, který byl rozeslán. Kdyby ho měli jenom důstojníci, možná by dokázal kolem hlídky proklouznout. Vždycky byl dobrý v tom, jak se někam dostat neviděn. A zase ven. Takové nadání rozvíjíte, když vás vaše matka neustále podezírá, že máte za lubem nějakou neplechu, a navíc máte čtyři sestry, které na vás všechno prozradí. A teď jsem zařídil, že mě pozná polovina hlídek z kasáren. Krev a zatracenej popel!

Většinu věžních pozemků tvořily zahrady plné stromů, kalin, bříz a jilmů, a Mat brzy kráčel po široké točité pěšině vysypané štěrkem. Kdyby nebyly nad vrcholky stromů vidět věže, vypadalo by to tu úplně jako na venkově. Bílá masa Věže za ním ho tížila, jako by ji nesl na ramenou. Pokud někde na pozemcích Věže existovalo místo, které nebylo hlídáno, tak tady by je mohl najít. Pokud takové místo ovšem existovalo.

Na stezce před ním se objevila novicka v bílém a cílevědomě kráčela proti němu. Jak byla zabraná do vlastních myšlenek, zprvu si ho nevšimla. Když došla dost blízko, aby viděl její velké tmavé oči a spletené vlasy, náhle se zazubil. Tohle děvče znal – ta vzpomínka se vynořila ze zamlžených hlubin – i když by nikdy nečekal, že je najde tady. Začal se usmívat. Štěstí v neštěstí. Jak si vzpomínal, chlapci se jí docela líbili.

„Elsa,“ zavolal na ni. „Elsa Grinwellová. Pamatuješ se na mě, viď? Mat Cauthon. S kamarádem jsme byli na návštěvě na tátově statku. Vzpomínáš si? Takže ses rozhodla stát se Aes Sedai?“

Dívka se prudce zastavila a upřela na něho zrak. „Co děláš venku?“ zeptala se.

„Ty o tom taky víš, co?“ Přistoupil k ní blíž, ale ona couvla. Mat se zastavil. „Není to nakažlivý. Vyléčily mě, Elso.“ Ty velké tmavé oči vypadaly nějak vědoucněji, než se pamatoval, a její pohled ani zdaleka nebyl tak hřejivý, ale Mat předpokládal, že učení se na Aes Sedai může se ženou tohle udělat. „Co se děje, Elso? Vypadáš, jako bys mě neznala.“

„Já tě znám,“ řekla dívka. Ani se nechovala, jak se pamatoval. Napadlo ho, že teď by mohla dávat lekce i Elain. „Mám... nějakou práci. Nech mě projít.“

Mat se zamračil. Stezka byla dost široká, aby vedle sebe mohlo projít šest lidí, a nemačkali by se. „Říkal jsem ti přece, že to není nakažlivý!“

„Nech mě projít!“

Mat nasupeně ustoupil na kraj cestičky a ona kolem prošla po druhém kraji, a přitom dávala pozor, aby se k ní nepřiblížil. Jakmile byla za ním, zrychlila krok a ohlížela se po něm, dokud nedošla za zatáčku.

Chtěla se ujistit, že ji nebudu sledovat, pomyslel si Mat kysele. Nejdřív ten strážný a teď Elsa. Dneska prostě nemám štěstí.

Znovu vykročil a brzy zepředu zaslechl zuřivé rachocení, jako by o sebe tlouklo na tucet holí. Zvědavě zamířil mezi stromy ke zdroji zvuku.

Kousek od cesty dorazil na velké volné prostranství, kde byla země na padesát sáhů zdéli a pětadvacet na šíř udusaná. V pravidelných rozestupech kolem volného místa stály pod mohutnými stromy dřevěné stojany s holemi a cvičnými meči, které tvořily volně svázané kousky dřeva, a několika skutečnými meči, sekerami a oštěpy.

Na prostranství stály dvojice mužů, většinou svlečených do pasu, kteří do sebe mlátili dalšími cvičnými meči. Někteří se pohybovali tak plynule, jako by spolu skoro tančili. Plavně přecházeli z jedné pozice do druhé a bez nejmenší přestávky vyráželi do útoku i odráželi výpady. Kromě jejich ohromné zručnosti při zacházení se zbraněmi je nic neodlišovalo od jiných mužů, ale Mat si byl jist, že se dívá na strážce.

Ti z nich, kteří se pohybovali méně ladně, byli vesměs mladší, a na každou dvojici dohlížel starší muž, z něhož, i když stál klidně, vyzařoval nebezpečný půvab. Strážci a žáci, usoudil Mat.

Nebyl jediným divákem. Ani ne deset kroků od něj stálo půl tuctu žen s bezvěkými tvářemi Aes Sedai a mnohem víc žen v bílých šatech s pruhy přijatých novicek a dívalo se na jedinou dvojici studentů, svlečených do pasu, s těly lesknoucími se potem, cvičících pod pozorným vedením strážce, který silně připomínal kamenný kvádr. Strážce držel v ruce fajfku s krátkou troubelí, a jak svým žákům cosi předváděl, nechával za sebou dým.

Mat se posadil se zkříženýma nohama pod kalinu, vydloubl ze země tři větší kamínky a začal si jimi líně pohazovat. Necítil se sice slabý, ale posezení mu udělalo dobře. Pokud existuje cesta z pozemků Věže, tak mu neuteče, než si chvíli odpočine.

Nebyl tu ani pět minut, a už věděl, koho to Aes Sedai a přijaté pozorují. Jeden z žáků hranatého strážce byl vysoký štíhlý mladý muž s kočičími pohyby. Je hezký skoro jako holka, pomyslel si Mat suše. Všechny ženy na něho upíraly zářící oči, dokonce i Aes Sedai.

Vysoký muž ovládal cvičný meč skoro stejně obratně jako strážci a tu a tam si od učitele vysloužil pochvalnou poznámku. Ne že by jeho protivník, mládenec asi v Matově věku, s rudozlatými vlasy, nebyl schopný. Ani zdaleka ne, pokud to Mat mohl posoudit, i když toho o mečích moc nevěděl. Zlatovlasý muž odrazil všechny bleskové výpady dřív, než ho mohla svázaná dřeva zasáhnout, a občas dokonce i sám zaútočil. Ale ten hezoun vždycky provedl protivýpad a ve zlomku vteřiny se vrátil na své místo.

Mat si přehodil kamínky do jedné ruky, ale nepřestával žonglovat. Rozhodně by nerad čelil oběma. S mečem tedy určitě.

„Přestávka!“ Strážcův hlas zněl, jako když se ze sudu sype kamení. Oba muži, namáhavě dýchajíce, odhodili cvičné meče. Vlasy měli slepené potem. „Můžete si odpočinout, dokud nedokouřím fajfku. Ale odpočívejte rychle. Už jsem skoro na dně."

Teď, když kolem sebe přestali tancovat, se Mat lépe podíval na toho zlatovlasého mládence a nechal kamínky klesnout. Ať shořím, ale sázím všechno, co mám, že je to Elainin bratr. A ten druhý bude Galad, nebo sním boty. Cestou z Tomovy Hlavy měl dojem, že polovina Elaininých hovorů se týká Gawynových ctností a Galadových nešvarů. I když měl Gawyn podle Elain také nějaké špatné vlastnosti, ty nebyly důležité. Matovi to připadalo, že kromě sestry by je nikdo jiný za špatné vlastnosti nepovažoval. Co se týkalo Galada, tak podle toho, co Elain vyprávěla, to byl přesně ten druh syna, po jakém touží každá matka. Mat tedy po Galadově společnosti rozhodně netoužil. Egwain se ale začervenala pokaždé, když na Galada přišla řeč, i když si myslela, že si toho nikdo nevšimne.

Mezi přihlížejícími ženami jako by projela vlna, když se Gawyn s Galadem zastavili, a jako by chtěly jako jedna žena popojít dopředu. Ale Gawyn zahlédl Mata a cosi naléhavě řekl Galadovi, a oba pak prošli kolem žen. Aes Sedai a přijaté se obrátily za nimi a sledovaly je pohledem. Když se dvojice přiblížila, Mat se spěšně zvedl.

„Ty jsi Mat Cauthon, viď?“ zeptal se s úsměvem Gawyn. „Byl jsem si jistý, že tě poznávám, podle toho, jak tě Egwain popisovala. A Elain. Slyšel jsem, že jsi byl nemocný. Už je ti lépe?“

„Je mi dobře,“ řekl Mat. Napadlo ho, jestli snad nemá Gawyna oslovovat „můj pane“ nebo tak něco. Odmítal říkat Elain „má paní" – ne že by to po něm někdy chtěla – a rozhodl se, že ani její bratr nebude výjimkou.

„Přišel jsi sem, aby ses naučil šermovat s mečem?“ zeptal se ho Galad.

Mat zavrtěl hlavou. „Jenom jsem byl na procházce. Já toho o mečích moc nevím. Myslím, že se radši spolehnu na dobrej luk nebo na hůl. S těma umím zacházet.“

„Jestli budeš trávit víc času s Nyneivou,“ podotkl Galad, „budeš potřebovat luk, hůl i meč, aby ses ochránil. A nejsem si jist, jestli to bude stačit.“

Gawyn se na něho ohromeně podíval. „Galade, tys skoro udělal vtip.“

„Já mám smysl pro humor, Gawyne,“ prohlásil podmračeně Galad. „Ty si myslíš, že ho nemám, jenom proto, že si neustále neutahuji z lidí okolo.“

Gawyn potřásl hlavou a obrátil se zpátky k Matovi. „Měl by ses naučit šermovat aspoň trochu. Dneska se to hodí každému. Tvůj přítel – Rand al’Thor – nosí velice neobvyklý meč. Neslyšel jsi o něm?“

„Už jsem Randa dlouho neviděl,“ zabručel rychle Mat. Jen na okamžik, když mluvil o Randovi, objevilo se Gawynovi v očích zaujetí. Světlo, copak on taky ví o Randovi? To přece nemůže. Kdyby to věděl, ohlásil by mě jako temného druha už jenom proto, že je Rand můj přítel. Ale něco ví. „Meče nejsou všechno, víš. Myslím, že bych vás oba zvládl, kdybyste měli meč a já svoji hůl.“

Gawyn se zakuckal, ale bylo zřejmé, že tím zakrývá smích. Až příliš zdvořile pravil: „Tak to musíš být velice dobrý.“ Galad se otevřeně tvářil, že mu nevěří ani slovo.

Možná to bylo proto, že si oba zjevně mysleli, že se vytahuje. Možná proto, že tak špatně pochodil s tím strážným. Možná kvůli Else, které se tolik líbili chlapci, a s ním nechtěla mít nic společného, a všechny ty ženy zíraly na Galada, jako kočky sledují krajáč se smetanou. Ať už byly Aes Sedai či přijaté, pořád to byly ženy. Všechna tahle vysvětlení táhla Matovi hlavou, ale on je rozzlobeně zahnal, zvláště to poslední. Udělá to, protože to bude legrace. A navíc by si mohl přivydělat. Ani se mu nemuselo vracet štěstí.

„Sázím,“ řekl proto, „dvě stříbrný marky proti dvěma od každýho z vás, že vás porazím oba najednou, jak jsem říkal. Lepší poměr dostat nemůžete. Jste dva a já jsem jeden, takže dva ku jedný je spravedlivý.“ Když viděl, jak se tváří ohromeně, málem se rozesmál nahlas.

„Mate,“ řekl Gawyn, „přece se nemusíš sázet. Byl jsi nemocný. Zkusíme to, až budeš silnější.“

„I tak by to nebyla skutečně spravedlivá sázka,“ prohlásil Galad. „Já tvoji sázku nepřijímám, ani teď, ani později. Ty jsi ze stejné vesnice jako Egwain, že? Já... bych nechtěl, aby se na mě rozzlobila.“

„Co s tím má ona co společnýho? Jednou mě praštíte tím vaším mečíkem, a já vám každýmu dám stříbrnou marku. Jestli vás zbouchám, až budete mít dost, dáte každej dvě marky mně. Copak si myslíte, že to nezvládnu?“

„Tohle je směšné,“ prohlásil Galad. „Ty bys neměl naději ani proti jednomu cvičenému šermíři, natož proti dvěma. Takovou výhodu nepřijmu.“

„To si myslíš?“ zeptal se chraplavý hlas. Připojil se k nim onen hranatý strážce a zamračeně vraštil husté černé obočí. „Myslíš, že vy dva s mečem stačíte na kluka s holí?“

„Nebylo by to vůbec spravedlivé, Hammare Gaidine,“ namítal Galad.

„Byl nemocný,“ dodával Gawyn. „Tohle přece není nutné.“

„Na cvičiště,“ zachraptěl Hammar a trhl hlavou směrem k volnému prostranství. Galad i Gawyn vrhli na Mata lítostivý pohled a poslechli. Strážce si Mata pochybovačně prohlédl. „Opravdu na to máš, mladíku? Teď, když tě vidím pořádně, tak bys měl spíš ležet v posteli.“

„Už jsem vstal,“ prohlásil Mat, „a jsem připravenej. Musím být. Nechci přijít o ty dvě marky.“

Hammar překvapeně zvedl obočí. „Ty tu sázku myslíš vážně, mladíku?“

„Potřebuju peníze,“ zasmál se Mat.

Ale když se otočil k nejbližšímu stojanu s holemi, podlomila se mu kolena a smích ho přešel. Rychle se narovnal, aby si každý, kdo si toho náhodou všiml, myslel, že jenom klopýtl. Při výběru hole si dal na čas a vzal si hůl skoro dva couly v průměru a o půl lokte vyšší než byl sám. Tohle musím vyhrát. Vytahoval jsem se, a teď musím vyhrát. Nemůžu si dovolit přijít o ty dvě marky. Bez nich mi bude trvat věčnost, než vyhraju dost peněz.

Když se obrátil, s holí v obou rukou, Gawyn a Galad už čekali tam, kde předtím cvičili. „Štěstí,“ zamumlal Mat. „Je čas vrhnout kostky.“

Hammar se na něho podíval se zvláštním výrazem. „Ty mluvíš starým jazykem, mladíku?“

Mat na něj chvíli mlčky hleděl. Zamrazilo ho. Dalo mu práci vykročit ke cvičišti. „Nezapomeňte na sázku,“ pronesl nahlas. „Dvě stříbrný marky od každýho proti mým dvěma.“

Když si přijaté novicky uvědomily, oč jde, začaly si vzrušeně povídat. Aes Sedai se dívaly mlčky. Rozhodně to neschvalovaly.

Gawyn s Galadem se rozestoupili a drželi se z dosahu. Meče měli pozdvižené.

„Žádné sázky,“ řekl Gawyn. „Žádná sázka není.“

Zároveň se ozval Galad: „Takhle si tvoje peníze nevezmu.“

„Já si hodlám vzít tvoje,“ opáčil Mat.

„Ujednáno!“ zařval Hammar. „Jestli oni nemají odvahu se s tebou vsadit, mladíku, tak ti zaplatím sám.“

„No dobrá,“ prohlásil Gawyn. „Jestli na tom pořád trváš – tak ujednáno!“

Galad se zamračil. „Takže ujednáno. Skončeme s tou fraškou.“

Ten okamžik Matovi stačil. Když proti němu Galad vyrazil, sklouzl rukou po holi a zatočil jí. Konec hole udeřil dlouhána do žeber a vyrazil mu dech. Mat nechal hůl odrazit od Galada a otočil se ve chvíli, kdy se na dosah dostal Gawyn. Sklonil hůl pod Gawynův cvičný meč a podrazil mu kotník. Jak Gawyn padal, Mat dokončil otočku právě včas, aby mohl udeřit Galada přes pozdvižené zápěstí, takže mu cvičný meč vylétl z ruky. Galad, jako by ho ruka vůbec nebolela, přešel do plavného kotoulu, z něhož se zvedl s mečem v obou rukou.

Mat si ho na chvíli přestal všímat a pootočil se, přičemž stočil zápěstí a přitáhl si hůl k tělu. Gawyn, jenž se právě začal zvedat, dostal ránu z boku do hlavy. Úder jen částečně ztlumila jeho hustá kštice. Okamžitě se zhroutil.

Mat si jen nejasně uvědomoval Aes Sedai ženoucí se k Elaininu padlému bratru. Doufám, že je v pořádku. Měl by být. Sám jsem se praštil víc, když jsem spadl z plotu. Pořád ještě musel vyřídit Galada, a podle toho, jak ten stál na špičkách s přesně pozdviženým mečem, začínal brát Mata vážně.

Zrovna v tom okamžiku se Matovi roztřásly nohy. Světlo, teď se nemůžu složit. Ale cítil, jak se slabost vrací, a taky hlad, jako by čtrnáct dní nejedl. Jestli budu čekat, až zaútočí, tak dřív spadnu sám. Dalo mu práci udržet kolena pevná, když vykročil. Štěstí, zůstaň při mně.

Hned od první rány věděl, že štěstí, nebo zručnost, nebo co ho zatím drželo na nohou, je pořád ještě tu. Galadovi se podařilo odrazit výpad rychlým sekem, další také, a ještě jeden, i ten příští, ale začínal mu námahou tuhnout výraz v obličeji. Ten plavný šermíř, skoro tak dobrý jako strážci, bojoval za použití všech sil a schopností, aby si udržel Matovu hůl od těla. Neútočil, měl co dělat, aby se stihl jenom bránit. Neustále ustupoval do strany, jen aby nemusel couvat, a Mat na něj tlačil a hůl se v jeho rukou pohybovala jako blesk. A Galad ustoupil o krok, o další, a dřevěná čepel byla proti holi jen nevalným štítem.

Mat náhle dostal hlad jako vlk. Do očí mu stékal pot a síly mu ubývaly, jako by odtékaly s potem. Ještě ne. Ještě nemůžu padnout. Musím vyhrát. Teď. S výkřikem vrhl všechny zbylé síly do posledního útoku.

Hůl prolétla kolem Galadova meče a v rychlém sledu ho zasáhla do kolena, do zápěstí a do žeber, a nakonec se mu jako oštěp zarazila do břicha. Galad se se zasténáním předklonil a snažil se neupadnout. Hůl v Matových rukou se zachvěla, vzápětí by Galada udeřila do hrdla a bylo by po všem. Galad se sesul.

Mat hůl málem pustil, když si uvědomil, co chtěl udělat. Vyhrát, nezabít. Světlo, nač jsem to myslel? Pudově opřel hůl o zem, a jakmile to udělal, musel se jí zachytit, aby se udržel na nohou. Hlad v něm hlodal, jako když nožem vyškrabuje morek z kosti. Najednou si uvědomil, že se na něj nedívají jenom Aes Sedai a přijaté. Veškerý výcvik ustal. Strážci i studenti ho pozorně sledovali.

Ke Galadovi, který stále ještě sténal na zemi a snažil se zvednout, přistoupil Hammar. Strážce zvedl hlas a zakřičel: „Kdo byl nejlepší šermíř všech dob?“

Z tuctů hrdel na cvičišti se ozval mohutný řev v odpověď: „Jearom, gaidine!“

„Ano!“ křikl Hammar a otočil se, aby ho všichni slyšeli. „Za svůj život bojoval Jearom přes desettisíckrát, jak v bitvě, tak při souboji. A pouze jednou byl poražen. Sedlákem s holí! Pamatujte si to. Pamatujte si, co jste právě viděli.“ Sklopil oči ke Galadovi a ztlumil hlas. „Jestli se nedokážeš hned zvednout, tak je konec.“ Zvedl ruku a ke Galadovi přiběhly Aes Sedai a přijaté novicky.

Mat podél hole klesl na kolena. Žádná Aes Sedai se ani nepodívala jeho směrem. Ale jedna z přijatých to udělala, kyprá dívka, kterou by možná požádal o tanec, kdyby se nechtěla stát Aes Sedai. Teď se na něho zamračila, odfrkla si a obrátila se k místu, kde ležel Galad.

Mat si s úlevou všiml, že Gawyn už stojí. Když k němu princ přistoupil, vytáhl se na nohy. Nesmí to poznat. Nikdy se odtud nedostanu, jestli se mě rozhodnou ošetřovat od slunka do slunka. Gawyn měl rudozlaté kudrny na spánku ztmavlé krví, ale žádná rána ani boule vidět nebyla.

Strčil Matovi do ruky dvě stříbrné marky a suše podotkl: „Myslím, že příště budu poslouchat.“ Všiml si Matova pohledu a dotkl se svého spánku. „Vyléčily mi to, ale nebylo to tak zlé. Elain mi nejednou provedla něco horšího. S tou holí jsi dobrý.“

„Ne tak dobrej jako táta. Ten vyhrál souboj na hole každej Bel Tin, co se pamatuju, jenom jednou nebo dvakrát ho porazil Randův táta.“ Gawynovi se v očích objevil zájem a Mat si hned přál, aby se o Tamu al’Thorovi nebyl nikdy zmiňoval. Aes Sedai i přijaté novicky se pořád tlačily kolem Galada. „Já... musel jsem ho ošklivě zranit. To jsem nechtěl.“

Gawyn se tím směrem také podíval – nebylo vidět nic než záda žen, a bílé šaty přijatých tvořily vnější kruh, jak dívky nahlížely klečícím Aes Sedai přes ramena – a zasmál se. „Tys ho nezabil – slyšel jsem ho sténat – takže by už měl být pomalu na nohou, ale ony si tuhle šanci nenechají ujít, když ho teď dostaly do rukou. Světlo, čtyři z nich jsou ze zeleného adžah!“ Mat se na něho užasle podíval – Zelené adžah? Co to s tím má co společného? – a Gawyn potřásl hlavou. „Na tom nezáleží. Klidně odpočívej. To nejhorší, s čím si musí Galad dělat starosti, je to, že se stane strážcem některé zelené Aes Sedai dřív, než se mu rozjasní v hlavě.“ Vesele se zasmál. „Ne, to by mu neudělaly. Ale sázím se o ty moje dvě stříbrné marky, co držíš v ruce, že některé z nich si přejí, aby to mohly udělat.“

„Ne tvoje,“ opravil ho Mat a strčil mince do kapsy kabátce, „moje.“ To vysvětlení mu stejně nedávalo smysl. Pochopil jen, že je Galad v pořádku. O vztazích strážců a Aes Sedai věděl jenom to, co si pamatoval o Lanovi a Moirain, a mezi nimi nepanovalo nic takového, o čem se zmiňoval Gawyn. „Myslíš, že by jim vadilo, kdybych si od něho vybral výhru?“

„To by jim rozhodně vadilo,“ podotkl suše Hammar, jenž se k nim zatím připojil. „U těchto Aes Sedai teď nejsi zrovna oblíbený.“ Odfrkl si. „Myslel by sis, že se i zelené Aes Sedai budou chovat líp než holky, co se právě dostaly zpod máminých sukní. Zas tak dobře nevypadá.“

„To ne,“ souhlasil Mat.

Gawyn se na oba zazubil, ale Hammar se na něj zamračil. „Na,“ řekl strážce a vtiskl Matovi do dlaně dva stříbrňáky. „Vyberu si je od Galada později. Odkud jsi, mladíku?“

„Z Manetherenu.“ Mat ztuhl, když slyšel jméno, které vypustil z úst. „Chci říct, z Dvouříčí. Slyšel jsem moc starejch příběhů.“

Oni na něho jen beze slova hleděli. „Myslím... že se vrátím a zkusím si najít něco k jídlu.“ Ještě se neozvalo ani dopolední zvonění, ale oba muži přikyvovali, jako by jim to dávalo smysl.

Mat si hůl nechal – nikdo mu neřekl, aby ji vrátil – a pomalu odcházel, až mu cvičný dvůr zakryly stromy. Potom se opřel o hůl, jako by to bylo to jediné, co ho ještě drželo na nohou. A nebyl si jist, jestli tomu tak není.

Napadlo ho, že kdyby si rozepjal kabátec, uviděl by v místě, kde by měl mít žaludek, jenom díru, která se stále zvětšuje, jak do sebe vtahuje zbytek jeho těla. Ale na hlad skoro nepomyslel. Pořád v hlavě slyšel hlasy. Ty mluvíš starým jazykem, mladíku? Manetheren. Roztřáslo ho to. Světlo mi pomáhej, pořád do toho zabředávám hlouběji a hlouběji. Musím se odsud dostat. Ale jak? Dokulhal zpátky na pozemek Věže jako stařec. Jak?

25

Otázky

Egwain ležela na břiše na Nyneivině posteli, s bradou v dlaních, a dívala se, jak Nyneiva přechází sem a tam. Elain se usadila před krb, který byl stále ještě plný popela z večera. Elain znovu studovala seznam jmen, které jim dodala Verin, a trpělivě četla všechno slovo od slova. Druhý papír, seznam ter’angrialů, ležel na stole. Jednou si jej vyděšeně přečetly a pak už se o něm ani nebavily, i když všechno ostatní probíraly pořád dokola. A také se neustále přely.

Egwain potlačila zívnutí. Bylo teprve dopoledne, ale ani jedna z nich se pořádně nevyspala. Musely brzy vstávat. Do kuchyně, připravovat snídani. A kvůli dalším věcem, na které Egwain odmítala myslet. Ta chvíle spánku, kterou si utrhla, byla plná nepříjemných snů. Možná by mi je Anaiya pomohla pochopit, tedy ty, které mi nejsou jasné, ale... Ale co když je černá adžah? Poté, co si včera v komnatě prohlédla všechny ženy a uvažovala, která z nich je asi z černého adžah, zjistila, že kromě svých dvou společnic už nedokáže věřit nikomu. Ale přála si, aby věděla, co ty sny znamenají.

Noční můry týkající se toho, co se předchozí noci stalo uvnitř ter’angrialů, bylo snadné pochopit, i když se z nich budila s pláčem. Také se jí zdálo o Seanchankách, o ženách s blesky vetkanými do šatů na prsou, jak uvazují na obojky dlouhou řadu žen nosících prsten s Velkým hadem a nutí je vrhat blesky na Bílou věž. Z tohoto snu se probudila zalitá studeným potem, ale to byla jenom obyčejná noční můra. Také se jí zdálo, jak bělokabátníci svazují ruce jejímu otci. Tuto noční můru nejspíš přivolal stesk po domově. Ale ty další...

Znovu vzhlédla k druhým dvěma ženám. Elain si stále četla. Nyneiva přecházela pravidelným krokem sem a tam.

Také se jí zdálo o Randovi, sahajícím pro meč, jenž jako by byl vyroben z čistého křišťálu, přičemž si nevšiml, jak se na něho snáší jemná síť. A také jak Rand klečí v komnatě, kde po podlaze honí horký vítr prach, a tvorové podobní onomu Draku na praporci, ale menší, poletují kolem a sedají mu na ramena. Také se jí zdálo, jak Rand vstupuje do velké díry v černé hoře, do díry, v níž byla vidět narudlá záře ohromných ohňů hluboko dole, a dokonce se jí zdálo, jak Rand uklidňuje Seanchanku.

Tím posledním si nebyla jistá, ale věděla, že ostatní sny něco znamenají. Dřív, když byla přesvědčená, že může Anaiye věřit, dřív, než opustila Věž a než zjistila pravdu o černých adžah, opatrně na Aes Sedai vyzvídala – s převelikou opatrností, aby si Anaiya myslela, že ji pohání pouhá zvědavost, jakou projevovala i ohledně jiných věcí – a zjistila, že snílkovy sny ohledně ta’veren mají téměř vždy nějaký význam, a čím silnější dotyčný ta’veren byl, tím častěji „téměř vždy“ znamenalo „zcela určitě".

Ale Mat s Perrinem byli také ta’veren, a o nich se jí zdálo rovněž. Velice zvláštní sny, kterým rozuměla ještě méně než těm o Randovi. Perrin se sokolicí na rameni a Perrin s jestřábicí. Jenže ta jestřábice držela v pařátech vodítko – Egwain si byla jistá, že jak sokol, tak jestřáb jsou samičky – a snažila se je upevnit Perrinovi kolem krku. Z toho se třásla ještě teď. Neměla ráda sny, v nichž se objevovala vodítka. A ten sen o Perrinovi – s plnovousem! – jak vede ohromnou smečku vlků táhnoucí se, kam oko dohlédlo. – A sny o Matovi byly ještě odpornější. Mat kladoucí vlastní levé oko na váhy. Mat oběšený na stromě. Taky se jí zdálo o Matovi a Seanchance, ale to až příliš ochotně zahnala jako noční můru. Musela to být noční můra. Právě jako to, když Mat mluvil starým jazykem. To určitě pocházelo z toho, co zaslechla během jeho léčení.

Egwain si povzdechla a vzdech přešel do dalšího zívnutí. Po snídani šly všechny tři Mata navštívit, aby se podívaly, jak se mu vede, ale on byl pryč.

Nejspíš je mu tak dobře, že by mohl tancovat. Světlo, teď se mi nejspíš bude zdát, že tancuje se Seanchankou! Už žádné sny, řekla si pevně. Ne teď. Budu na ně myslet, až nebudu tak utahaná. Vzpomněla si na kuchyně a na oběd, který se bude brzy podávat, a pak večeře, a zítřejší snídaně, a na všechny ty hrnce a věčné drhnutí a mytí. Jestli mě vůbec někdy ta únava přejde. Přesunula se na posteli a znovu se podívala na své přítelkyně. Elain stále upírala oči do seznamu jmen. Nyneiva přecházela pomaleji. Každou chvíli to Nyneiva řekne znova. Každou chvíli.

Nyneiva se zastavila a zadívala se na Elain. „Dej to pryč. Už jsme to procházely aspoň dvacetkrát, a není tam jediný slovo, který by nám pomohlo. Verin nám dala jenom blábol. Otázkou je, jestli tohle je všechno, co měla, nebo jestli nám ten blábol dala schválně.“

Jak jsem čekala. Možná tak za půl hodiny to řekne zase. Egwain se zamračila na své ruce a byla ráda, že na ně pořádně nevidí. Prsten s Velkým hadem vypadal – nepatřičně – na ruce celé svraštělé od dlouhého máchání v horké vodě s mýdlem.

„Když budeme znát všechna jejich jména, pomůže nám to,“ namítla Elain, aniž zvedla oči od čtení. „A taky nám pomůže, když budeme vědět, jak vypadají.“

Egwain si povzdechla, sepjala před sebou ruce a opřela si do nich bradu. Když ráno vyšla ze Sheriaminy pracovny, slunce ještě dávno nevyšlo, a Nyneiva na ni čekala se svíčkou ve studené tmavé chodbě. Neviděla sice moc dobře, ale byla si jista, že Nyneiva se tváří, jako by každou chvíli chtěla začít hryzat kámen. A přitom věděla, že ani hryzáni kamene v nejbližší době nic nezmění. Proto byla tak podrážděná. Je kvůli své pýše tak nedůtklivá, jako všichni muži, co jsem kdy poznala. Neměla by si ale vylévat zlost na Elain a na mně. Světlo, jestli to vydrží Elain, tak by ona měla taky. Už není vědma.

Elain si příliš nevšímala, jakou má Nyneiva náladu. Zamyšleně se mračila do dálky. „Liandrin byla jediná červená. Všechny ostatní adžah přišly o dvě členky.“

„Ale no tak, už mlč, dítě,“ zarazila ji Nyneiva.

Elain zamávala levou rukou, aby ukázala prsten s Velkým hadem, významně se na Nyneivu podívala a hned pokračovala: „Ani dvě nebyly ze stejného města, a nikdy nebyly víc než dvě ze stejné země. Amico Nagoyin byla nejmladší, jen o čtyři roky starší než já a Egwain. Joiya Byir by mohla být naší babičkou.“

Egwain se nelíbilo, že jedna z černých adžah má stejné jméno jako její dcerka. Holka hloupá! Lidé občas mívají stejná jména, a tys nikdy žádnou dceru neměla. To nebylo skutečné!

„A co nám to říká?“ Nyneiva mluvila až příliš klidně. Byla připravená vybuchnout jako vůz plní rachejtlí. „Jaká další tajemství, která mi unikla, jsi ještě našla? Koneckonců, už začínám pomalu stárnout a slepnout.“

„Říká nám to, že je to všechno až příliš hezké,“ vykládala nevzrušeně Elain. „Jaká je naděje, že třináct žen, vybraných pouze proto, že jsou temnými družkami, bude tak hezky rozmístěno mezi všemi státy, adžah, a budou tak rozdílného stáří? Neměly by mezi nimi být třeba tři červené adžah, nebo čtyři původem z Cairhienu, nebo dvě stejného věku, kdyby to byla čistě náhoda? Můžou si vybrat ze spousty žen, jinak by si nevybraly tak náhodný vzorek. Ve Věži jsou pořád černé adžah, jinak to není možné. Musí to být takhle.“

Nyneiva se prudce zatahala za cop. „Světlo! Myslím, že máš možná pravdu. Opravdu jsi našla tajemství, na který já nepřišla. Světlo, doufala jsem, že všechny odešly s Liandrin.“

„My dokonce ani nevíme, jestli je vede,“ podotkla Elain. „Mohly jí jenom přikázat, aby... aby se nás zbavila." Zkřivila rty. „Obávám se, že mě napadá jen jeden důvod, proč si daly tolik práce, aby bylo všechno tak náhodné, že jediný vzor je právě to, že tu žádný vzor není. Myslím, že to znamená, že černé adžah mají nějaký vzor.“

„Jestli tu nějaký vzor je,“ prohlásila pevně Nyneiva, „tak ho najdeme. Elain, jestli ses pozorováním toho, jak matka vede svůj dvůr, naučila takhle myslet, tak jsem ráda, že ses dobře dívala.“ Elain se v odpověď usmála, až se jí udělaly dolíčky.

Egwain si starší ženu pozorně prohlížela. Připadalo jí, že Nyneiva se konečně pomalu přestává chovat jako medvěd, když ho bolí zub. Zvedla hlavu. „Leda by chtěly, abychom si myslely, že nějaký vzor skrývají, takže budeme plýtvat časem na hledání něčeho, co neexistuje. Já neříkám, že to neexistuje, jenom říkám, že to zatím nevíme jistě. Podíváme se na to, ale já si myslím, že bychom se měly podívat i na jiný věci, ne?“

„Takže ty ses konečně probrala,“ prohodila Nyneiva. „Myslela jsem, žes usnula.“ Ale pořád se usmívala.

„Má pravdu,“ ozvala se znechuceně Elain. „Postavila jsem si větrný zámek. Hůř než větrný. Z přání. Možná máš taky pravdu, Nyneivo. K čemu je tohle – tenhle blábol?“ Sebrala papír z hromádky před sebou. „Rianna má černé vlasy s bílým pramenem nad levým uchem. Kdybych se dostala dost blízko, abych ho viděla, tak bych byla na můj vkus až moc blízko.“ Sebrala další papír. „Chesmal Emry je tou nejnadanější léčitelkou za poslední roky. Světlo, umíte si představit, že váš léčí černá adžah?“ Třetí papír. „Marillin Gemalfin má ráda kočky a ráda pomáhá zraněným zvířatům. Kočky! Pche!“ Sebrala všechny papíry a zmačkala je. „Je to jenom blábol k ničemu.“

Nyneiva si k ní klekla a jemně jí sebrala papíry z dlaně. „Možná, a možná taky ne.“ Opatrně si stránky uhladila na prsou. „Našlas v nich něco, čeho se můžeme chytit. Možná najdeme víc, když si dáme práci. A je tu ještě ten další seznam.“ Obě se zadívaly na Egwain a ustaraně se mračily.

Egwain se pohledu na stůl, kde ležely ostatní papíry, vyhýbala. Nechtěla na ně ani pomyslet, ale nedokázala se tomu vyhnout. Seznam ter’angrialů si vryla do paměti.

Položka. Tyč z čistého křišťálu, hladká a dokonale průzračná, půl lokte dlouhá a coul v průměru. Použití neznámé. – Naposledy studováno Corianin Nedeal. Položka. Postava neoblečené ženy z alabastru, dlaň vysoká. Použití neznámé. – Naposledy studováno Corianin Nedeal. Položka. Kruh, zřejmě z obyčejného železa, nicméně nedotčen rzí, tři couly v průměru, na obou stranách umně vyrytá spirála. Použití neznámé. Naposledy studováno Corianin Nedeal. Položka. Příliš mnoho položek, a víc než polovinu z těch, co k nim bylo připojeno „použití neznámé", naposledy studovala Corianin Nedeal. Přesně jich bylo třináct.

Egwain se zachvěla. Začíná mi vadit i pouhé pomyšlení na to číslo.

Známých položek bylo na seznamu pomálu a ne všechny byly na první pohled k něčemu, což ale Egwain nijak neuklidnilo. Dřevěná soška ježka, ne větší než poslední článek mužského palce. Taková prostá věc, a zcela jistě neškodná. Všechny ženy, které se skrze ni pokoušely usměrňovat, usnuly. Půl dne mírumilovného, bezesného spánku, ale bylo to příliš těsné, aby jí z toho nenaskočila husí kůže. I další tři předměty měly nějakým způsobem něco společného se spánkem. Skoro se jí ulevilo, když došla k duté tyči z černého kamene, skoro dva lokte zdéli, která vyvolávala ohnivý odřivous a měla u sebe připsáno NEBEZPEČNÉ A SKORO NEMOŽNÉ OVLÁDAT Verininým písmem tak důrazně, že Aes Sedai při psaní málem na dvou místech protrhla papír. Egwain sice pořád neměla ponětí, co je to ten odřivous, ale i když to určitě znělo dost nebezpečně, zcela jistě to nemělo nic společného s Corianin Nedeal nebo sny.

Nyneiva donesla papíry ke stolu a rozložila je. Zaváhala, pak rozložila i ostatní a přejela prstem po jedné stránce a pak po další. „Tady je něco, co by se Matovi líbilo,“ řekla hlasem až příliš lehkým a bezstarostným. „Položka. Šest vyřezávaných hracích kostek s tečkami, spojené v rozích, necelé dva couly napříč. Použití neznámé, ale usměrňování skrze ně asi vylepšuje nějakým způsobem šance, nebo je kazí.“ Začala číst nahlas. ,„Hozené mince dopadaly vždy na stejnou stranu, a při jedné zkoušce se stokrát po sobě postavily na hranu. Při tisíci hodech kostkami padlo tisíckrát pět korun.'“ Nuceně se zasmála. „Mat by se z toho zbláznil radostí.“

Egwain si povzdechla a vstala. Poněkud ztuhle došla ke krbu. Elain se zvedla a stejně jako Nyneiva se mlčky dívala. Egwain si vyhrnula rukáv, jak nejvýš to šlo, a opatrně sáhla do komína. Prsty nahmátla vlněnou látku a vytáhla smotanou punčochu s něčím tvrdým uvnitř. Otřela si z ruky saze, položila punčochu na stůl a vytřepala obsah. Na stole se roztočil zkroucený prsten z pruhovaného a skvrnami posetého kamene a dopadl na zmačkanou stránku se seznamem ukradených ter’angrialů. Druhé dvě ženy na něj chvíli mlčky hleděly.

„Možná,“ prohodila nakonec Nyneiva, „Verin prostě uniklo, že jich tolik studovala Corianin.“ Ale neznělo to, jako by tomu opravdu věřila.

Elain kývla, ale také pochybovačně. „Viděla jsem ji jednou jít v dešti, promoklou na kůži, a donesla jsem jí plášť. Byla tak zamyšlená, že podle mě ani nevěděla, že prší, dokud jsem jí ten plášť nepřehodila přes ramena. Mohlo jí to ujít.“

„Možná,“ připustila Egwain. „A pokud ne, tak musela vědět, že si toho všimnu, jakmile si ten seznam přečtu. Nevím. Občas mám dojem, že Verin si všimne mnohem víc věcí, než řekne. Prostě nevím.“

„Takže ji můžeme klidně podezírat,“ povzdechla si Elain. „Jestli je černá adžah, tak věděly přesně, co dělají. A Alanna.“ Úkosem se nejistě zadívala na Egwain.

Egwain jim všechno pověděla. Až na to, co se událo uvnitř ter’angrialů během zkoušky. O tom se nedokázala přimět hovořit, stejně jako Nyneiva a Elain. Jinak se s nimi podělila o všechno, co se stalo ve zkušební komnatě, co říkala Sheriam o hrozné slabosti spojené se schopností usměrňovat, každičké slovo, které řekla Verin, i když jí třeba nepřipadalo důležité. Její kamarádky měly největší potíž uvěřit tomu, co říkala Alanna. Aes Sedai prostě takové věci nedělají. Nikdo s trochou zdravého rozumu by neudělal něco takového, ale Aes Sedai ze všech nejméně.

Egwain se na ně zamračila a skoro slyšela, jak to říkají. „Aes Sedai by ale taky neměly lhát. Jenomže Verin a matka jsou tomu zatraceně blízko s tím, co nám vykládají. Žádné černé adžah by vůbec být neměly."

„Já mám Alannu ráda.“ Nyneiva se zatahala za cop a pak pokrčila rameny. „No dobrá. Možná – totiž opravdu se chovala velice divně.“

„Děkuju,“ odtušila Egwain a Nyneiva jí uznale kývla, jako by její sarkasmus přeslechla.

„Na každý pád to ví amyrlin a ona může na Alannu dohlížet mnohem snáz než my.“

„A co Elaida a Sheriam?“ zeptala se Egwain.

„Nikdy jsem se nedokázala přimět k tomu, abych měla Elaidu ráda,“ ozvala se Elain, „ale nemůžu uvěřit, že by byla černá adžah. A Sheriam? To je nemožné.“

Nyneiva si odfrkla. – „Nemožný by to mělo být pro každou z nich. Jestli je najdeme, tak se nedá předem říct, že všechny budou patřit k těm, co nemáme rády. Ale já nechci podezírat – z tohohle podezírat! – žádnou ženu. Potřebujeme vědět víc, než to, že možná viděly něco, co neměly.“ Egwain souhlasně kývla, stejně jako Elain, a Nyneiva pokračovala: „Tohle řekneme amyrlin a nebudeme tomu dávat větší váhu, než si to zaslouží. Jestli za námi vůbec přijde, jak říkala. Pokud u toho náhodou budeš, Elain, tak nezapomeň, že ona o tobě nic neví.“

„Na to určitě nezapomenu,“ ujišťovala ji ohnivě Elain. „Ale měly bychom mít nějaký jiný způsob, jak jí předat zprávu. Máti by to byla naplánovala lépe.“

„Ne kdyby nemohla důvěřovat poslům,“ namítla Nyneiva. „Počkáme. Leda si vy dvě myslíte, že by si jedna z nás měla promluvit s Verin. To by nikdo nepovažoval za důležitý.“

Elain zaváhala a pak kývla. Egwain souhlasila rychleji a důrazněji. Ať už Verin občas zapomínala nebo ne, vynechala toho příliš, aby se jí dalo věřit.

„Dobrá.“ Nyneiva mluvila spokojeně. „Mě taky docela těší, že nemůžeme s amyrlin mluvit, kdy se nám zachce. Takhle se musíme rozhodovat samy, a konat, když se rozhodneme, bez toho, aby nás na každým kroku řídila.“ Znovu přejela prstem po stránce se seznamem ukradených ter’angrialů, jako by jej četla znovu, a pak uchopila pruhovaný kamenný prsten. „A první rozhodnutí se týká tohohle. Tohle je zatím první věc, co má určitě nějaký skutečný spojení s Liandrin a ostatníma.“ Zamračila se na prsten a pak se zhluboka nadechla. „Dneska se s tím vyspím.“

Egwain nezaváhala a okamžitě Nyneivě prsten sebrala. Nechtěla to udělat – chtěla jí prsten nechat – ale nakonec jí ho vzala a potěšilo ji to. „To o mně říkají, že bych mohla být snílek. Nevím, jestli je to výhoda, ale Verin říkala, že je nebezpečný ho používat. Ať už ho použije kdokoliv, potřebuje všechny výhody, které má.“

Nyneiva se popadla za cop a otevřela ústa, jako by chtěla něco říci. Když ale nakonec promluvila, řekla: „Jsi si jistá, Egwain? My dokonce ani nevíme, jestli jsi snílek, a já umím usměrňovat víc než ty. Pořád si myslím, že bych –“ Egwain jí skočila do řeči.

„Můžeš usměrnit víc, když se zlobíš. Ale můžeš si být jistá, že se rozzlobíš ve snu? Budeš vůbec mít čas se naštvat dřív, než budeš muset usměrňovat? Světlo, my dokonce ani nevíme, jestli se ve snu dá usměrňovat. Jestli to bude muset jedna z nás udělat – a máš pravdu, je to jediný spojení, co máme – tak bych to měla být já. Možná jsem opravdu snílek. Kromě toho, Verin to dala mně.“

Nyneiva se sice tvářila, že chce něco namítnout, ale nakonec jen zdráhavě kývla. „No dobře. Ale já s Elain budeme tady. Nevím, jestli budeme moct něco udělat, ale jestli se něco zvrtne, možná bychom tě mohly probudit, nebo... Budeme tady.“ Elain také přikyvovala.

Teď, když Egwain vyhrála, měla velice nepříjemný pocit. Vemluvila jsem je do toho. Přála bych si, abych netoužila po tom, aby mi to vymluvily. Vtom si uvědomila, že ve dveřích kdosi stojí, žena v bílém šatu novicky, s vlasy spletenými do dlouhých copů.

„To tě nikdo nenaučil klepat, Elso?“ vyjela Nyneiva.

Egwain skryla kamenný prsten v dlani. Měla zvláštní pocit, že se na něj Elsa dívala.

„Mám pro vás zprávu,“ řekla Elsa chladně. Prohlédla si stůl pokrytý papíry a pak všechny tři ženy. „Od amyrlin.“

Egwain si vyměnila zvědavý pohled s Elain a Nyneivou.

„No, a oč jde?“ chtěla vědět Nyneiva.

Elsa pobaveně zvedla obočí. „Věci, které tu nechala Liandrin s ostatními, byly přeneseny do třetího skladiště napravo od hlavního schodiště ve druhém poschodí ve sklepě pod knihovnou.“ Znovu mrkla na papíry na stole a odešla, nespěchala, ani se neloudala.

Egwain měla pocit, že nemůže dýchat. My se bojíme někomu důvěřovat, a amyrlin si ze všech žen vybere Elsu?

„Tý hloupý holce se nedá věřit, že to nevyžvaní každýmu, kdo ji bude poslouchat!“ Nyneiva vyrazila ke dveřím.

Egwain si zvedla suknice a proběhla kolem ní. Na dlaždicích na ochoze sice uklouzla, ale ještě zahlédla záblesk běli, jak mizí dolů po nejbližší rampě, a vyrazila za ním. Musí taky utíkat, když už má takový náskok. Proč utíká? Bílý šat už zmizel na další rampě. Egwain jej sledovala.

U paty rampy se k ní obrátila jakási žena a Egwain se zmateně zastavila. Ať už to byl, kdo chtěl, rozhodně to nebyla Elsa. Celá ve stříbře a bílém hedvábí, tato žena v ní vyvolávala pocity, které Egwain ještě nikdy nezažila. Byla vyšší a velice krásná a při pohledu na výraz v jejích černých očích se Egwain cítila maličká, ošklivá a nepříliš čistá. A určitě taky umí usměrnit víc síly než já. Světlo, nejspíš je mnohem chytřejší než my tři dohromady. To není spravedlivé, aby nějaká žena – Náhle si uvědomila, kudy se ubírají její myšlenky. Zapýřila se a prudce se otřásla. Ještě nikdy se necítila – méněcennější – než nějaká jiná žena a rozhodně s tím nehodlala začínat právě teď.

„Neohrožená,“ řekla ta žena. „Jsi neohrožená, když tu takhle pobíháš sama potom, co došlo k tolika vraždám.“ Mluvila téměř pobaveně.

Egwain se sebrala a rychle si uhladila šaty v naději, že si toho ta žena nevšimne, nicméně vědouc, že jí to neujde. Přála si, aby ji ta žena neviděla běhat jako malé děcko. Přestaň s tím! „Omlouvám se, ale hledám jednu novicku, myslím, že šla tudy. Má velké tmavé oči a tmavé vlasy spletené do copů. Je baculatá a jistým způsobem hezká. Nevidělas, kudy se dala?“

Vysoká žena si ji pobaveně prohlédla od hlavy k patě. Egwain si nebyla jistá, ale měla pocit, že se žena na okamžik zastavila pohledem u sevřené pěsti, v níž stále držela kamenný prsten. „Nemyslím, že ji dohoníš. Viděla jsem ji, a utíkala dost rychle. Teď už bude hodně daleko.“

„Aes Sedai,“ začala Egwain, ale neměla možnost se zeptat, kterým směrem Elsa odešla. V těch černých očích se mihlo něco, co mohl být hněv či podráždění.

„Už jsem s tebou ztratila dost času. Musím vyřídit důležitější věci. Odejdi.“ A ukázala zpátky, kudy Egwain přišla.

Rozkazovačný tón v jejím hlase byl tak silný, že se Egwain otočila a udělala tři kroky, než si uvědomila, co vlastně dělá. Celá naježená se obrátila. Ať už je to Aes Sedai nebo ne –

Ochoz byl prázdný.

Zamračeně se podívala na nejbližší dveře – v těchto místnostech nikdo nebydlel, snad až na myši – a rozběhla se dolů rozhlížejíc se všemi směry, přičemž sledovala celou křivku ochozu. Dokonce se podívala přes zábradlí do malé Zahrady přijatých a rozhlížela se i po ostatních ochozech, nahoře i dole. Zahlédla dvě přijaté v šatech s pruhy. Jednou z nich byla Faolain a druhou žena, již znala od vidění, ale ne jménem. Žena ve stříbrné a bílé však nebyla nikde v dohledu.

26

Pod zámkem

Egwain potřásla hlavou a vrátila se ke dveřím, které předtím zavrhla. Někam jít musela. Za prvními dveřmi bylo pár kusů nábytku přikrytého zaprášenými plachtami. Vzduch tu byl zatuchlý, jako by už delší dobu nikdo neotevřel dveře. Egwain se zamračila. V prachu na podlaze byly stopy po myších, ale žádné jiné. Rychle otevřela dvoje další dveře, ale za nimi našla podobný obraz. Nijak ji to nepřekvapilo. V obydlí přijatých novicek bylo víc pokojů prázdných než obydlených.

Když Egwain vycházela ze třetího pokoje, přišly za ní Elain s Nyneivou, aniž by spěchaly.

„Ona se schovává?“ zeptala se Nyneiva překvapeně. „Tady?“

„Ztratila jsem ji.“ Egwain se znovu rozhlédla oběma směry po ochoze. Kam jenom šla? Nemínila však Elsu.

„Kdyby mě napadlo, že tě Elsa předběhne,“ ozvala se Elain s úsměvem, „tak bych se za ní taky rozběhla, ale ona mi na běhání vždycky připadala příliš tělnatá.“

„Budeme ji muset najít později,“ řekla Nyneiva, „a já zajistím, aby věděla, že má držet pusu zavřenou. Jak mohla amyrlin tý holce vůbec věřit?“

„Myslela jsem, že jsem hned za ní,“ vykládala Egwain pomalu, „ale byl to někdo jiný. Nyneivo, na chvíli jsem se k ní otočila zády, a ona byla pryč. Ne Elsa – tu jsem ani nezahlídla! – ta žena, kterou jsem nejdřív na Elsu považovala. Byla prostě – pryč a já nevím, kam zmizela.“

Elain se nadechla. „Jedna z bezduchých?“ Rychle se rozhlédla kolem sebe, ale ochoz byl až na ně tři pořád prázdný.

„Ona ne,“ řekla přesvědčeně Egwain. „Ona –“ Nebudu jim přece vykládat, že jsem se vedle ní cítila, jako by mi bylo šest, měla jsem potrhané šaty, špinavý obličej a teklo mi z nosu. „Ona nebyla šedý muž. Byla vysoká, krásná, s černýma očima a černými vlasy. I v davu byste si jí všimly. Ještě nikdy jsem ji neviděla, ale myslím, že je Aes Sedai. Musí být.“

Nyneiva čekala, jestli Egwain ještě něco dodá, a pak netrpělivě řekla: „Jestli ji uvidíš znovu, ukaž mi ji. Pokud myslíš, že je to důležitý. Teď nemám čas tu postávat a povídat si. Musím vidět, co je v tom skladišti, dřív než bude mít Elsa možnost říct o něm nějaký nevhodný osobě. Možná byly opravdu neopatrný. A my bychom jim přece nechtěly poskytnout šanci to napravit.“

Egwain vyšla s Nyneivou a Elain po boku a uvědomila si, že stále drží ten kamenný prsten – ter’angrial Corianin Nedeal – že jej pevně tiskne v dlani. Váhavě ho vrátila do váčku a zatáhla šňůrky. Pokud neusnu s tím zatraceným – Ale to právě chci, ne?

Prsten ale počká do večera, teď si s ním nemusela lámat hlavu. Cestou Věží neustále pátrala po ženě ve stříbrné a bílé. Nebyla si jistá, proč se jí tolik ulevilo, že ji už nezahlédla. Jsem dospělá žena a docela schopná, děkuji. Přesto byla ráda, že nepotkaly nikoho, kdo by ji třeba jen vzdáleně připomínal. Čím víc o té ženě přemýšlela, tím silnější měla pocit, že něco na ní nebylo v pořádku. Světlo, už začínám vidět černé adžah i pod svou postelí. Jenže ony možná jsou i pod mou postelí.

Knihovna stála stranou od vysoké a široké Bílé věže. Její světlý kámen byl hustě protkaný namodralými žilkami a celá budova připomínala vlny ve chvíli, kdy se lámou. Ty vlny se v ranním světle tyčily do výšky slušného paláce a Egwain si byla celkem jistá, že mají i tolik místností, ale všechny ty komnaty – ty pod podivnými chodbami horních poschodí, kde měla pokoje Verin – byly plné polic přecpaných knihami, rukopisy, papíry, svitky, mapami a nákresy nasbíranými ve všech státech během tří tisíciletí. Dokonce ani velké knihovny v Tearu a Cairhienu neobsahovaly tolik prací.

Knihovnice – všechno to byly hnědé sestry – ty police strážily, a hlídaly i dveře, aby knihovnu neopustil byť ten nejmenší papírek, pokud nevěděly, kdo si ho bere a proč. Když však Nyneiva vedla Egwain s Elain dovnitř, u vchodů nikdo nebyl.

V přízemí, které pevně dosedalo na zem ve stínu vysokých pekanových stromů, byly další dveře, velké i malé. Dělníci občas potřebovali přístup do skladišť pod knihovnou a knihovnicím se nelíbilo, když se jejich hájemstvím courali upocení muži. Nyneiva otevřela jedny dveře, ne větší než vstupní dveře do statku, a pokynula dívkám, aby ji následovaly po schodech vedoucích dolů do tmy. Když dveře za nimi zavřela, nastala naprostá tma.

Egwain se otevřela saidaru – teď to pro ni bylo tak snadné, že si málem neuvědomila, co dělá – a usměrnila pramínek jediné síly, která ji zaplavila. Příval síly na okamžik hrozil přemoci všechny ostatní pocity. Objevila se malá koule namodralého světla a ustálila se kousek nad její dlaní. Egwain se zhluboka nadechla a připomněla si, proč jde tak ztuhle. Bylo to spojení se zbytkem světa. Znovu ucítila lněnou košili na těle, vlněné punčochy i šaty. S trochou lítosti potlačila touhu natáhnout víc, nechat se saidarem pohltit.

Zároveň si Elain udělala vlastní světelnou kouli a ty dohromady vydávaly víc světla než dvě lampy. „Je to tak – nádherné, viď?“ zamumlala Elain.

„Buď opatrná,“ varovala ji Egwain.

„Jsem.“ Elain si povzdechla. „Je to tak... Budu opatrná.“

„Tudy,“ vyzvala je ostře Nyneiva a prošla kolem nich, aby je vedla. Ale moc daleko dopředu nešla. Nebyla rozzlobená a potřebovala světlo, které měly ony.

Zaprášená boční chodba, kterou procházely, lemovaná dřevěnými dveřmi zasazenými do šedých kamenných zdí, vedla asi sto kroků, než vyústila do mnohem širší hlavní chodby vedoucí pod celou knihovnou. Jejich světla v prachu ukázala změť překrývajících se stop, většinou zanechaných velkými mužskými botami a částečně již také překrytých prachem. Strop tu byl vyšší a některé dveře by se klidně hodily i do stodoly. Na konci bylo hlavní schodiště, dost široké, kudy se dolů nosily velké předměty. Další schodiště vedle velkého vedlo hlouběji do budovy. Nyneiva se bez váhání vydala tudy.

Egwain ji rychle následovala. V namodralém světle vypadala Elainina tvář bezbarvě, ale Egwain měla stejně dojem, že Elain je bledší, než by měla. Tady dole bychom si mohly vykřičet plíce, a nikdo by nás neuslyšel.

Ucítila, jak tvoří blesk, přinejmenším se k tomu připravovala, a málem klopýtla. Ještě nikdy neusměrňovala dva proudy síly najednou. A vůbec jí to nepřipadalo těžké.

Hlavní chodba druhého sklepení se podobala té první, byla široká, uprášená, jen tu byl nižší strop. Nyneiva spěchala ke třetím dveřím napravo a zarazila se.

Dveře to nebyly velké, ale hrubé dřevěné desky působily silným dojmem. Na pevném řetězu protaženém silnými petlicemi, jedné na dveřích a druhé ve zdi, visel kulatý železný zámek. Zámek i řetěz vypadaly nově a skoro na nich nebyl prach.

„Zámek!“ Nyneiva za něj trhla. Řetěz nepovolil a zámek také ne. „Viděly jste už tady někde zámek?“ Znovu zatahala a pak se zámkem udeřila o dveře takovou silou, až se železo odrazilo. Rána se rozlehla chodbou. „Tady jsem nikdy jiný zamčený dveře neviděla!“ Uhodila pěstí do dveří. „Ani jedny!“

„Uklidni se,“ ozvala se Egwain. „Není třeba dělat takový rámus. Já bych ten zámek otevřela, jen bych se potřebovala kouknout, jak to uvnitř funguje. Nějak ho otevřeme.“

„Já se nechci uklidnit,“ soptila Nyneiva. „Chci se rozčílit...!“

Egwain ji přestala poslouchat a dotkla se řetězu. Od té doby, co opustila Tar Valon, se naučila víc věcí než jen vrhat blesky. Jednou z nich byla náklonnost ke kovům. Ta pocházela ze země, jedné z pěti sil, v níž bylo dobrých jen pár žen – tou druhou byl oheň – ale ona jí vládla, a teď cítila řetěz, cítila vnitřek řetězu, cítila i ten nejmenší kousíček chladného kovu, vzor, jakým byl tvořen. Síla v ní se chvěla v souladu s tímto vzorem.

„Ustup mi z cesty, Egwain.“

Egwain se ohlédla a viděla, že je Nyneiva zahalená září saidaru a drží páčidlo, které se namodrale bílou barvou velice podobalo její světelné kouli, která teď byla skoro neviditelná. Nyneiva se zamračila na řetěz a zabručela cosi o páce, a páčidlo bylo náhle dvakrát tak dlouhé.

„Uhni, Egwain.“

Egwain uhnula.

Nyneiva zasunula konec páčidla za řetěz, připravila se a vší silou zatáhla. Řetěz praskl jako nit a Nyneiva vyhekla a překvapeně odlétla málem do půlky chodby. Páčidlo zarachotilo na podlaze. Nyneiva se narovnala a užasle se dívala z páčidla na řetěz. Páčidlo zmizelo.

„Myslím, že jsem s tím řetězem něco udělala,“ poznamenala Egwain. A přála bych si to vědět jistě.

„Taky jsi mohla něco říct,“ zavrčela Nyneiva. Vytáhla řetěz z petlic a otevřela dveře. „No? Hodláte tam stát celý den?“

Zaprášená místnost měla asi dvacet loktů napříč, ale byla tu jen hromada velkých pytlů z těžké hnědé látky. Každý pytel byl nacpaný k prasknutí, zavázaný a zapečetěný plamenem Tar Valonu. Egwain je nemusela počítat, aby poznala, že jich je třináct.

Přesunula svou světelnou kouli ke zdi a tam ji upevnila. Nebyla si jistá, jak to udělala, ale když odtáhla ruku, světlo zůstalo. Pořád se učím dělat věci, aniž bych věděla, jak to vlastně dělám, pomyslela si nervózně.

Elain se na ni zamračila, jako by něco zvažovala, a pak také zavěsila světlo na zeď. Když ji Egwain pozorovala, nabyla dojmu, že viděla, jak to dělá. Naučila se to ode mne, ale já se to právě naučila od ní. Zachvěla se.

Nyneiva se rovnou jala rozebírat hromadu pytlů a přitom četla visačky. „Rianna. Joiya Byir. Po těchhle jdeme.“ Prohlédla si pečeť na jednom pytli a pak zlomila vosk a rozvázala tkanice. „Aspoň víme, že tu před náma nikdo nebyl.“

Egwain vybrala jiný pytel a zlomila pečeť, aniž by si přečetla jméno na visačce. Nechtěla vědět, čí majetek vlastně prohledává. Když pytel obrátila na zaprášenou podlahu, ukázalo se, že je to převážně staré šatstvo a boty. V pytli se našlo pár potrhaných a pomačkaných papírů, jaké lze nalézt pod skříněmi u ženy, která si příliš nepotrpí na pořádek. „Nevidím tady nic užitečného. Plášť, který by se nehodil ani za hadr na podlahu. Utržená půlka mapy nějakého města. Tear stojí v rohu. Tři ponožky, co potřebují zastupovat.“ Prostrčila prst dírou v sametovém střevíčku, jemuž chyběl druhý do páru, a zamávala jím na ostatní. „Tahle za sebou žádné stopy nenechala.“

„Amico taky nenechala nic,“ připojila nevesele Elain a odhodila šaty oběma rukama. „Jsou to jenom hadry. Počkat, tady je knížka. Ať už to balil kdokoliv, musel spěchat, když ji sem přihodil. Zvyky a obřady tairenského dvora. Obálka je utržená, ale knihovnice ji budou stejně chtít zpátky.“ Knihovnice rozhodně. Nikdy by nezahodily knihu bez ohledu na to, jak moc byla poničená.

„Tear,“ pronesla bezvýrazně Nyneiva. Klečíc mezi velkou změtí šatstva vysypaného z pytle, který prohledávala, sebrala kousek papíru, jejž již odhodila pryč. „Seznam obchodních lodí na Erinin s daty, kdy vypluly z Tar Valonu, a daty, kdy by měly dorazit do Tearu.“

„To by mohla být náhoda,“ poznamenala pomalu Egwain.

„Možná,“ připustila Nyneiva. Složila papír a zasunula si jej do rukávu. Pak zlomila pečeť na dalším pytli.

Když konečně skončily a každý pytel prohlédly dvakrát, v rozích místnosti ležely hromady odhozených věcí. Egwain se posadila na prázdné pytle a byla tak zamyšlená, že si málem nevšimla, jak sebou trhla. Přitáhla si kolena k bradě a zadívala se na sbírku, kterou udělaly. Předměty byly vyrovnány do řady.

„Je toho moc,“ pravila Elain. „Je tu toho moc.“

„Moc,“ souhlasila Nyneiva.

Našly další knihu, potrhaný, v kůži vázaný svazek Poznámek k návštěvě Tearu, z něhož vypadávala půlka stránek. V podšívce dost silně potrhaného pláště, kam mohl propadnout dírou v kapse, v pytli Chesmal Emry našly další seznam obchodních plavidel. Nebylo na něm nic jiného než jména, ale ta byla všechna i na tom druhém seznamu, a podle toho ty lodi do jedné vypluly brzy ráno po oné noci, kdy Liandrin s ostatními opustila Tar Valon. Byl tu také spěšně načrtnutý plánek nějaké budovy s jednou místností poznačenou jako „Srdce Kamene", a stránka se jmény pěti hostinců, slovo „Tear“ na stránce sice silně ušmudlané, ale stále čitelné. Bylo tu...

„Zůstalo tu něco po každé z nich,“ zamumlala Elain. „Každá z nich tu zanechala něco, co ukazuje na cestu do Tearu. Jak si toho mohly nevšimnout, jestli se dívaly dobře? Proč o tom amyrlin nic neřekla?“

„Amyrlin,“ podotkla suše Nyneiva, „se drží jen svý vlastní rady a co jí záleží na tom, jestli my proto shoříme!“ Zhluboka se nadechla a vykašlala prach, který zvířily. „Mně ale dělá starosti to, že se tu dívám na návnadu.“

„Návnadu?“ zeptala se Egwain. Ale ještě než dořekla, tak pochopila.

Nyneiva kývla. „Návnadu. Past. Nebo možná chtějí odvrátit pozornost. Ale ať tak nebo tak, bije to tolik do očí, že by na to neměl nikdo skočit.“

„Leda by jim nezáleželo na tom, jestli ten, kdo to najde, tu past uvidí.“ Elain mluvila nejistě. „Nebo možná chtěly, aby to bylo tak zřejmé, že ten, kdo to najde, Tear okamžitě zavrhne.“

Egwain si přála, aby ji ani nenapadlo, že si černé adžah mohou být sebou tak jisté. Opět tiskla váček v prstech a hladila palcem křivku kamenného prstenu, který byl uvnitř. „Možná si chtěly z toho, kdo to najde, vystřelit,“ řekla tiše. „Možná si myslely, až ať to najde kdokoliv, požene se za nimi, hrdý a rozzlobený.“ Věděly, že to najdeme my? Viděly nás takové?

„Ať shořím!“ zavrčela Nyneiva. To byl šok, Nyneiva takhle nikdy nemluvila.

Chvíli si řádku jenom mlčky prohlížely.

„Co uděláme teď?“ zeptala se Elain nakonec.

Egwain stiskla prsten. – Sny byly úzce spojeny s věštěním. Ve snech snílka se mohla objevit budoucnost i události, které se přihodily na jiných, i vzdálených místech. „Možná to po dnešní noci budeme vědět.“

Nyneiva se na ni podívala, mlčky a zadumaně, a potom vytáhla tmavou suknici se spoustou děr a trhlin a začala do ní skládat předměty, které našly. „Prozatím,“ řekla, „si to odneseme ke mně do pokoje a schováme to. Myslím, že máme tak akorát čas, jestli nechceme přijít pozdě do kuchyně.“

Pozdě, napadlo Egwain. Čím déle tiskla prsten ve váčku, tím větší nutkání cítila. Už tak jsme o krok pozadu, ale možná se o tolik neopozdíme.

27

Tel’aran’rhiod

Egwain dostala pokoj na stejném podlaží jako Nyneiva a Elain, ale její se od Nyneivina maličko lišil. Postel byla o fous širší a stolek o něco menší. Na koberečku byly místo spirál květiny. To bylo všechno. Poté, co bydlela v obydlí novicek, jí to připadalo jako komnata v paláci, ale když se tam pozdě v noci všechny tři sešly, Egwain si přála, aby byla zase zpátky mezi novickami, bez prstenu a pruhů na šatech. Podle toho, jak se druhé dvě ženy tvářily, jim bylo stejně nepříjemně jako jí.

Odpracovaly si v kuchyni další dvě jídla a mezitím se snažily vyluštit význam toho, co našly ve skladišti. Byla to past, nebo pokus odvést pátrání nesprávným směrem? Věděla o tom amyrlin, a pokud ano, proč se jim o tom nezmínila? Nepřišly na žádné vysvětlení a amyrlin se neobjevila, takže se jí nemohly na nic zeptat.

Po obědě přišla do kuchyně Verin a mrkala, jako by si nebyla jistá, kde vlastně je. Když zahlédla Egwain s přítelkyněmi na kolenou mezi kotly a hrnci, na okamžik se zatvářila překvapeně, a pak k nim došla a zeptala se dost hlasitě, aby to slyšel každý okolo: „Zjistily jste něco?“

Elain, s hlavou a rameny ve velkém kotli na polévku, se uhodila do hlavy o okraj, jak se rychle narovnávala. Modré oči měla jako talíře.

„Nic, jenom mastnotu a pot, Aes Sedai,“ odtušila Nyneiva. Jak se zatahala za cop, zůstaly jí v tmavých vlasech chomáčky mastné mýdlové pěny, a Nyneiva se zamračila.

Verin kývla, jako by právě na tuto odpověď čekala. „Dobře, dobře. Hledejte dál.“ Znovu se podmračeně rozhlédla po kuchyni, jako by se snažila zjistit, kde je, a odešla.

Po obědě přišla do kuchyně také Alanna, která si tady vzala misku velkého zeleného angreštu a karafu s vínem, Elaida a po ní Sheriam se objevily po večeři, a po nich se tu zastavila ještě Anaiya.

Alanna se zeptala Egwain, jestli se chce dozvědět víc o zeleném adžah, a chtěla vědět, kdy budou pokračovat ve studiu. To, že si přijaté novicky vybíraly vlastní předměty a tempo, ještě neznamenalo, že nemusejí dělat vůbec nic. Prvních pár týdnů studia bylo samozřejmě zlých, ale musely si vybrat, jinak bylo vybráno za ně.

Elaida tam jenom chvíli postála, tvářila se vážně a upřeně je pozorovala s rukama v bok. Sheriam udělala totéž a zaujala skoro stejnou pózu. Anaiya také, ale tvářila se zaujatěji. Dokud si nevšimla, že se na ni dívají. Pak nabyla její tvář výrazu, za který by se nemusela stydět ani Elaida před ní, ani Sheriam.

Žádná z návštěv však, pokud Egwain viděla, nic neznamenala. Správkyně novicek měla rozhodně důvod si je překontrolovat, stejně jako mladší novicky pracující v kuchyni, a Elaida měla důvod dohlížet na dědičku Andoru. Egwain se snažila nemyslet na to, jak se červená Aes Sedai zajímala o Randa. Co se Alanny týkalo, ta nebyla jediná Aes Sedai, která si jídlo nosila do pokoje, místo aby jedla s ostatními. Polovina sester ve Věži měla příliš práce, než aby se stačila najíst nebo si aspoň pro jídlo poslat služebnou. A Anaiya...? Anaiya se docela dobře mohla zajímat o svého snílka. Ne že by udělala něco, co by zmírnilo trest uvalený samotnou amyrlin. To mohl být její důvod k návštěvě. Mohl být.

Egwain si pověsila šaty do skříně a znovu si říkala, že Verinino uklouznutí mohlo být naprosto přirozené. Hnědá sestra se často chovala, jako by nebyla duchem přítomna. Pokud to vůbec bylo uklouznutí. Sedíc na okraji postele si Egwain natáhla noční košili a začala si stahovat punčochy. Bílá se jí začínala přejídat skoro jako šedá.

Nyneiva stála před krbem s Egwaininým váčkem v rukou a tahala se za cop. Elain seděla u stolu a nervózně hovořila.

„Zelené adžah,“ říkala zlatovláska, podle Egwain za odpoledne již alespoň podvacáté. „Taky bych si mohla vybrat zelené, Egwain. Pak bych mohla mít tři nebo čtyři strážce a možná se za jednoho z nich provdat. Kdo by byl lepším královským manželem Andoru než strážce? Leda by to byl...“ Celá červená se odmlčela.

Egwain pocítila píchnutí žárlivosti, o níž si myslela, že ji dávno překonala, smíšené se soucitem. Světlo, jak můžu žárlit, když se ani nedokážu podívat na Galada, abych se hned celá neroztřásla a nepodlomila se mi kolena? Rand byl můj, ale už není. Přála bych si, abych ti ho mohla přenechat, Elain, ale on nejspíš není určen ani pro jednu z nás. Dědička Andoru by si snad mohla vzít obyčejného muže z lidu, pokud by to byl Andořan, ale rozhodně se nemůže provdat za Draka Znovuzrozeného. Pustila punčochy na podlahu a říkala si, že přece má dneska důležitější věci na práci než úklid. „Jsem připravená, Nyneivo.“

Nyneiva jí podala váček a dlouhý tenký kožený řemínek. „Možná ti to pomůže více způsoby. Mohla bych... jít s tebou. Možná.“

Egwain si vysypala kamenný prsten do dlaně a protáhla jím kožený řemínek, který si pak uvázala kolem krku. Modré, červené a hnědé proužky a skvrnky se jasně odrážely od běli její košile. „A nechat Elain, aby nás obě hlídala sama? Když o nás možná už vědí černé adžah?“

„Já to zvládnu,“ tvrdila Elain umíněně. „Nebo bych mohla jít s tebou já a Nyneiva by hlídala. Je z nás nejsilnější, když se rozzlobí, a jestli je nutné hlídat, tak si můžeš být jistá, že rozzlobená bude.“

Egwain zavrtěla hlavou. „A co když to pro dvě nefunguje? Co když to zkusíme obě, a ono to nebude fungovat? To se nedozvíme, dokud se neprobudíme, a pak bychom promarnily noc. A jestli je máme dohnat, tak si nemůžeme dovolit promarnit ani chviličku.“ Byly to opodstatněné důvody a ona jim věřila, ale byl tu ještě jeden, bližší jejímu srdci. „Kromě toho se budu cítit líp, když budu vědět, že na mě dáváte pozor obě, kdyby náhodou...“

Nechtěla to ani vyslovit. Kdyby náhodou někdo přišel, zatímco bude spát. Šedí muži. Černé adžah. Kdokoliv z těch, kteří změnili Bílou věž z bezpečného místa na černočerný les plný jam a nástrah. Někdo, kdo by mohl přijít, zatímco tu bude bezmocně ležet a spát. Z jejich výrazů poznala, že pochopily.

Když Egwain se natáhla na postel a upravila si pod hlavou polštář, Elain posunula židle a postavila každou na jednu stranu postele. Nyneiva pozhasínala svíčky a pak se potmě usadila na židli. Elain ji následovala.

Egwain zavřela oči a snažila se usnout, ale až příliš jasně si uvědomovala předmět, který měla položený na prsou. Uvědomovala si jej mnohem jasněji než bolístky, které jí zůstaly po návštěvě Sheriaminy pracovny. Teď měla dojem, že prsten váží tolik co cihla, a to rozehnalo vzpomínky domov a tiché tůně. Tel’aran’rhiod. Neviděný svět. Svět snů. Čekající na druhém břehu spánku.

Nyneiva si začala tiše pobrukovat. Egwain rozpoznala nápěv beze slov a beze jména, který si broukávala její matka, když byla Egwain ještě malá. Když ležela v postýlce ve vlastním pokojíčku, s měkoučkým polštářem pod hlavou, zakrytá po bradu teplými pokrývkami, a maminka byla cítit růžovým olejem a koláči a... Rande, jsi v pořádku? Perrine? Kdo byla ta žena? Usnula.

Stála mezi pahorky porostlými divokým kvítím, mezi nimiž, a občas i na hřebenech, rostly hájky listnáčů. Mezi květy poletovali motýli s jasně žlutými, modrými a zelenými křídly a nedaleko si prozpěvovali dva slavíci. Po něžně modré obloze plulo několik nadýchaných bílých beránků a vánek udržoval dokonalou rovnováhu mezi zimou a horkem, jaká bývá pouze v těch několika málo dnech na jaře. Den to byl příliš dokonalý, aby to mohlo být někde jinde než ve snu.

Podívala se na své šaty a potěšené se zasmála. Měla na sobě hedvábné šaty ve svém nejoblíbenějším odstínu nebeské modři – který se zbarvil dozelena, když se na okamžik zamračila – s bílými prostřihy na suknici, pošité na rukávcích a na prsou řadami perliček. Vystrčila nohu zpod sukní a spatřila špičku sametového střevíčku. Jediná rušivá věc byl zkroucený prsten z barevného kamene, který měla zavěšený kolem krku na koženém řemínku.

Vzala prsten do ruky a zalapala po dechu. Byl lehký jako peříčko. Byla si jistá, že kdyby jej vyhodila do vzduchu, odletěl by jako pampeliščí chmýří. A dokonce se ho přestala bát. Zasunula si jej za výstřih, aby jí nezavazel. „Takže tohle je ten Verinin Tel’aran’rhiod," řekla si. „Corianinin svět snů. Nepřipadá mi nebezpečný.“ Ale Verin říkala, že je. Ať už byla černou adžah nebo ne, Egwain si byla téměř jistá, že by nemohla vyslovit otevřenou lež. Mohla se zmýlit. Ale tomu také nevěřila.

Jen aby zjistila, zda to půjde, otevřela se jediné síle. Saidar ji naplnil. Takže byl přítomen dokonce i tady. Usměrnila lehce jeden pramének a nasměrovala jej do vzduchu, až motýli zavířili jako mihotavá barevná spirála, jako propojené barevné kruhy.

Okamžitě toho nechala. Motýli se zase vrátili, aniž si uvědomili své krátké dobrodružství. Myrddraal nebo nějaký jiný zplozenec Stínu dokázal vycítit, když někdo usměrňoval. Rozhlédla se kolem sebe a neuměla si představit někoho z nich na takovém místě, ale to, že si je neuměla představit, ještě zdaleka neznamenalo, že tu nejsou. A černé adžah měly všechny ty ter’angrialy, které studovala Corianin Nedeal. To jí surovým způsobem připomnělo, proč tu je.

„Aspoň vím, že můžu usměrňovat,“ řekla si. „A když tady budu jen tak postávat, nic nezjistím. Třeba když se tu kolem porozhlédnu...“ Udělala krok...

...a stála ve vlhké tmavé chodbě v hostinci. Byla dcerou hostinského a tohle byl zcela jistě hostinec. Neozýval se tu jediný zvuk a všechny dveře v chodbě byly pevně zavřené. Právě začala uvažovat, kdo je asi za prostými dřevěnými dveřmi před ní, když se ty dveře tiše otevřely.

Místnost za nimi byla holá a v otevřených oknech kvílel vítr a zvedal starý popel v krbu. Na podlaze v půli cesty mezi dveřmi a silným sloupem z hrubě otesaného černého kamene ležel velký pes s huňatým ocasem přetaženým přes nos. O sloup se opíral vlasatý mladý muž, pouze ve spodním prádle, a hlavu měl sklopenou, jako kdyby spal. Kolem sloupu a muži přes prsa vedl silný černý řetěz, jehož konce muž svíral v pěstích. I ve spánku napínal mohutné svaly, aby udržel řetěz napjatý, aby zůstal u sloupu.

„Perrine?“ vydechla Egwain užasle. Vstoupila do místnosti. „Perrine, co je to s tebou? Perrine!“ Pes se probudil.

Nebyl to pes, ale vlk, celý černošedý. Teď ohrnul pysky a vycenil lesklé bílé zuby. Díval se na ni, jako by byla nějaká myš. Myš, kterou hodlá sežrat.

Egwain proti své vůli rychle ustoupila do chodby. „Perrine! Probuď se! Je tu vlk!“ Verin říkala, že co se tady stane, je skutečné, a ukázala jí jizvu, aby to dokázala. Vlk měl zuby velké jako nože. „Perrine, vzbuď se! Řekni mu, že jsem přítelkyně!“ Sáhla po saidaru. Vlk se plížil k ní.

Perrin zvedl hlavu a ospale otevřel oči. Teď se na ni upíraly dva páry žlutých očí. Vlk se přikrčil. „Hopsale!“ zařval Perrin, „ne! Egwain!“

Dveře se jí zabouchly před nosem a ona se ocitla v naprosté temnotě.

Nic neviděla, ale cítila, jak se jí na čele perlí pot. A nebylo to z horka. Světlo, kde to jsem? Tohle místo se mi vůbec nelíbí. Chci se probudit!

Ozval se cvrkot a Egwain nadskočila, než poznala cvrčka. Kdesi v temnotě zakvákala žába a odpověděl jí sbor dalších žab. Její oči se přizpůsobily šeru a ona kolem sebe rozeznala stromy. Hvězdy byly schované za mraky a měsíc byl jenom tenký srpek.

Napravo se mezi stromy mihotalo další světlo. Byl to táborový oheň.

Chvíli o tom uvažovala, než vykročila. Přání vzbudit se zřejmě nestačilo, aby ji to dostalo odsud z Tel’aran’rhiodu, a pořád nemohla přijít na nic užitečného. Ale také jí zatím nic neublížilo. Zatím, pomyslela si a zachvěla se. Ale neměla ponětí kdo – nebo co – byl u toho ohně. Mohl by to být myrddraal. Kromě toho nejsem oblečená na pobíhání lesem. To poslední rozhodlo. Egwain se pyšnila tím, že poznala, kdy se opravdu chová hloupě.

Zhluboka se nadechla, zvedla si hedvábné suknice a přikradla se blíž k ohni. Možná neměla Nyneiviny zkušenosti s plížením, ale znala toho dost, aby nešlápla na suchou větvičku. Nakonec opatrně vyhlédla zpoza kmene starého dubu k ohništi.

Tam seděl samotný vysoký mladý muž a hleděl do plamenů. Rand. Ty plameny ale nehořely na dřevě. Nehořely na ničem, co viděla. Oheň tancoval nad holou zemí. Dokonce ani neožehl hlínu.

Než se stačila pohnout, Rand zvedl hlavu. Egwain překvapilo, když viděla, že kouří fajfku, z níž stoupá tenký pramínek tabákového dýmu. Rand vypadal unaveně, velice unaveně.

„Kdo je tam?“ zeptal se nahlas. „Šustíš listím, že by to probudilo mrtvého, tak by ses mohl ukázat.“

Egwain stiskla rty, ale vystoupila. Nešustila jsem! „To jsem já, Rande. Neboj se. Je to jenom sen. Musela jsem se dostat do tvého snu.“

Zvedl se tak rychle, že Egwain ztuhla. Vypadal nějak větší, než si ho pamatovala. A trochu nebezpečný. Možná víc než jen trochu. Modrošedé oči mu plály jako zmrzlý oheň.

„Ty myslíš, že nevím, že je to sen?“ ohrnul nad ní rty. „Ale taky vím, že proto nemusí být neskutečný.“ Rozzlobeně se rozhlížel do tmy, jako by někoho hledal. „Jak dlouho to budeš zkoušet?“ zařval do noci. „Kolik tváří mi pošleš? Nejdřív mámu, pak tátu, a teď ji! Mě ale hezký holky nesvedou hubičkou, dokonce ani ty, co znám! Já se tě odříkám, Otče lží! Odříkám se tě!“

„Rande,“ vyhrkla Egwain nejistě. „To jsem já, Egwain. Jsem Egwain.“

Náhle se mu z ničeho nic objevil v ruce meč. Čepel z jediného plamene měl lehce zakřivenou, s vyrytou volavkou. „Máma mi dávala perníčky,“ řekl napjatým hlasem, „co byly jasně cítit jedem. Táta měl připravený nůž, aby mi ho mohl vrazit mezi žebra. Ona – ona mi nabízela hubičky, a víc.“ Obličej se mu leskl potem a od jeho pohledu by klidně chytila suchá sláma. „Co přinášíš ty?“

„Ty mě budeš poslouchat, Rande al’Thore, i kdybych si na tebe měla sednout.“ Sáhla po saidaru a usměrnila dva pramínky, takže ho vzduch zachytil jako síť.

Meč se mu v ruce otočil a zahučel jako otevřená výheň.

Egwain zachrčela a zapotácela se. Měla pocit, jako by praskl příliš napjatý provaz a udeřil ji.

Rand se zasmál. „Učím se, víš. Když to funguje...“ Zamračil se a vykročil k ní. „Snesu každý obličej, jenom tenhle ne. Její ne, Světlo tě spal!“ Máchl mečem.

Egwain utekla.

Nebyla si jistá, co vlastně udělala, ani jak, ale zjistila, že zase stojí v pahorkatině pod slunečnou oblohou, se zpívajícími slavíky a poletujícími motýly. Zhluboka, roztřeseně se nadechla.

Zjistila jsem... co? Že Temný stále jde po Randovi? To už jsem věděla. Tak možná to, že ho chce Temný zabít? V tom není žádný rozdíl. Leda že by se snad již zbláznil, a nevěděl, co říká. Světlo, proč jsem mu nemohla pomoci? Ó Světlo, Rande!

Znovu se zhluboka nadechla, aby se uklidnila. „Jediný způsob, jak mu pomoct, je zkrotit ho,“ zamumlala. „A to bych ho mohla rovnou zabít.“ Stáhl se jí žaludek. „To však nikdy neudělám. Nikdy!“

Na moruši opodál usedla červenka, a jak naklonila hlavičku, aby si mohla Egwain ostražitě prohlédnout, zvedla se jí chocholka. Egwain se obrátila k ptáčkovi. „No, když zde budu postávat a mluvit sama se sebou, nikomu tím nepomůžu, ne? Ani když budu mluvit s tebou.“

Když se přiblížila k moruši, červenka poodlétla. Když udělala další krok, karmínový záblesk právě mizel v houštině.

Egwain se zastavila a vytáhla kamenný prsten. Proč se nezměnil? Všechno se doposud měnilo tak rychle, že málem nestačila popadnout dech. Tak proč ne teď? Pokud odpověď neležela někde tady. Nejistě se kolem sebe rozhlédla. Luční kvítí se jí vysmívalo a slavičí píseň zněla vyloženě škodolibě. Tohle místo vypadalo až příliš, jako by si je vytvořila sama.

Odhodlaně sevřela ter’angrial v dlani. „Vezmi mě tam, kde potřebuju být.“ Zavřela oči a soustředila se na prsten. Byl to koneckonců kámen. Země by jí pro něj měla poskytnout nějaký cit. „Udělej to. Vezmi mě tam, kde potřebuju být.“ Znovu sáhla po saidaru a usměrnila proužek jediné síly do prstenu. Věděla, že k tomu, aby fungoval, jedinou sílu nepotřebuje, a tak se nesnažila s ní něco dělat. Jen prstenu dodávala víc síly. „Vezmi mě tam, kde najdu odpověď. Potřebuju zjistit, co černé adžah chtějí. Doveď mě k odpovědi.“

„No, konečně jsi našla cestu, dítě. Tady jsou všechny možné odpovědi.“

Egwain nyní prudce otevřela oči. Stála ve velkém sále, jehož klenutý strop podpíral hotový les krevelových sloupů. Uprostřed sálu visel ve vzduchu křišťálový meč, pomalounku se otáčel a zářil a třpytil se. Nebyla si jistá, ale měla pocit, že je to ten meč, pro který se ve snu natahoval Rand. V tom jiném snu. Tohle vypadalo tak skutečné, až si musela neustále připomínat, že je to také jenom sen.

Ze stínu mezi sloupy vystoupila jakási stařena, celá ohnutá a kulhající o holi. Slovo ošklivá ji ani zdaleka nevystihovalo. Měla kostnatou špičatou bradu a ještě kostnatější nos, a zdálo se, že má obličej plný bradavic, z nichž rostly chlupy.

„Kdo jsi?“ zeptala se Egwain. Jediné lidi, které zatím v Tel’aran’rhiodu viděla, byli ti, které znala, ale na tuhle ubohou stařenu by jistě nikdy nezapomněla.

„Jenom ubohá stará Silvie, má paní,“ zachechtala se stařena. Zároveň se ji podařilo ještě víc ohnout hřbet, zřejmě to měla být poklona, nebo se snad přikrčila. „Znáš ubohou starou Silvii, má paní. Celá ta léta jsem věrně sloužila tvé rodině. Copak tě tenhle starý obličej pořád děsí? Nenech se tím vyvést z míry, paní. Ten mi slouží, když ho potřebuji, stejně dobře jako hezký.“

„Ovšemže,“ řekla Egwain. „Vyzařuje z něj síla. Dobrota.“ Doufala, že jí ta žena věří. Ať už byla tahle Silvie kdokoliv, zřejmě si myslela, že Egwain zná. Možná dokonce znala odpovědi. „Silvie, říkalas, že tu můžu najít nějaké odpovědi.“

„Ó, pro odpovědi jsi přišla na správné místo, má paní. Srdce Kamene je plné odpovědí. A tajemství. Vznešené pány by moc nepotěšilo, kdyby nás tu našli. To ne. Sem nemůže vstoupit nikdo jiný než vznešený pán. A sloužící, samozřejmě.“ Poťouchle, skřípavě se zasmála. „Vznešení páni nezametají a neumývají podlahy. Ale kdo si všímá sluhů?“

„Jaká tajemství?“

Ale Silvie už kulhala ke křišťálovému meči. „Intriky,“ mluvila jako by k sobě. „Všichni předstírají, že slouží Velikému pánu, a zároveň všichni kují pikle a intrikují, aby získali, co ztratili. Každý si myslí, že jen on jediný snuje plány. Izmael je hlupák!“

„Cože?“ vyhrkla ostře Egwain. „Cos to říkala o Izmaelovi?“

Stará žena se obrátila a předvedla pokřivený, milý úsměv. „Jenom takové řeči, co si vykládají chudáci, má paní. Zaprodancům to bere sílu, když je nazveš hlupáky. A ty se pak cítíš líp, bezpečně. Dokonce ani Stín nesnáší, když ho nazývají hlupákem. Zkus to, má paní. Řekni, že je Ba’alzamon hlupák!“

Egwain zvedla koutky úst v úsměvu. „Ba’alzamon je hlupák! Máš pravdu, Silvie." – Opravdu se cítila lépe, když se vysmívala Temnému. Stařena se zachichotala. Meč se otáčel těsně za jejím ramenem. „Silvie, co je to?“

„Callandor, má paní. Ale to ty přece víš, ne? Meč, jehož se nelze dotknout.“ Náhle mávla holí za sebe. Na stopu od meče se hůl s hlasitým zaduněním zastavila a odrazila se. Silvie se zazubila ještě víc. „Meč, jenž není mečem, i když jen málokdo ví, co to vlastně je. Ale až na jediného člověka se ho nemůže nikdo dotknout. To zařídili ti, co ho sem dali. Jednoho dne bude Callandor třímat Drak Znovuzrozený, a tím světu dokáže, že je skutečným Drakem. Přinejmenším to bude první důkaz. Luis Therin se vrátí, aby ho viděl celý svět a plazil se před ním. Á, a vznešeným pánům se nelíbí, že ho tu mají. Nemají rádi nic, co má něco společného s jedinou silou. Kdyby mohli, už dávno by se ho byli zbavili. Kdyby mohli. Kdyby mohli, vzali by si ho jiní. Co by za to každý ze Zaprodanců dal, kdyby mohl mít Callandor?"

Egwain hleděla na jiskřící meč. Byla-li Dračí proroctví pravdivá, byl-li Rand Drakem, jak tvrdila Moirain, jednoho dne jej bude třímat v ruce, i když podle toho ostatního, co o proroctvích týkajících se Callandoru věděla, neměla ponětí, jak by k tomu mohlo dojít. Ale jestli existuje nějaký způsob, jak se jej zmocnit, možná ho černé adžah znají. Pokud ony vědí jak, domyslím si to taky.

Opatrně se natáhla pomocí jediné síly a zkoumala to cosi, co meč drželo a chránilo. Dotkla se – něčeho – a dál nemohla. Poznala, které z pěti sil tady použili. Vzduch a oheň a ducha. Dokázala sledovat složité předivo vytvořené pomocí saidaru spojené silou, která ji udivila. V tom tkanivu však byly díry, mezery, kudy by mohla proniknout dovnitř. Když to zkusila, bylo to jako tlačit na nejsilnější část tkaniva. Udeřilo ji to, když se snažila tím proniknout, a tak toho nechala. Jedna polovina té stěny byla utkána s použitím saidaru, ta druhá polovina, ta část, kterou necítila, ani se jí nemohla dotknout, byla vytvořena skrze saidín. Nebylo to sice docela tak – ta stěna byla celá z jediného kusu – ale bylo to poměrně blízko. Kamenná stěna zastaví slepou ženu stejně jistě jako tu, která vidí.

V dálce se ozval dupot.

Egwain nepoznala, kolik lidí jde, ani odkud sem ten zvuk přichází, ale Silvie sebou trhla a okamžitě se zadívala mezi sloupy. „Zase se přichází na něj podívat,“ zamumlala. „Ať je vzhůru nebo spí, chce...“ Zřejmě si uvědomila Egwaininu přítomnost a ustaraně se usmála. „Musíš hned odejít, má paní. On tě tady nesmí přistihnout, ani se nesmí dovědět, žes tu byla.“

Egwain už couvala mezi sloupoví a Silvie ji následovala a mávala holí. „Už jdu, Silvie. Jenom si musím vzpomenout, kudy mám jít.“ Dotkla se kamenného prstene. „Odnes mě zpátky do kopců.“ Nic se nestalo. – Usměrnila do prstenu pramínek síly tenký jako vlas. Kroky se ozývaly blíž, dost blízko, aby je již nepřehlušovala jejich ozvěna.

„Ty neznáš cestu ven,“ poznamenala Silvie bezvýrazně a pak šeptem, milým a výsměšným zároveň, pokračovala, stará dvorní dáma, která cítí, že si může dovolit víc, než když ještě byla u dvora. „Ó, má paní, tohle je nebezpečné místo, když neznáš cestu ven. Pojď, stará Silvie tě odtud vyvede. Ubohá stará Silvie tě bezpečně uloží do postele, má paní.“ Oběma rukama objala Egwain a pobízela ji dál od meče. Ne že by Egwain nějaké pobízení potřebovala. Kroky se zastavily. Dotyčný – ať to byl kdokoliv, zřejmě hleděl na Callandor.

„Jen mi ukaž cestu,“ zašeptala Egwain. „Nebo mi řekni, kudy se mám dát. Nemusíš do mě strkat.“ Stařeně se podařilo zaháknout prsty za prsten. „Nesahej na to, Silvie.“

„Bezpečně do postele.“

Svět zničila bolest.

Egwain se s výkřikem, při němž si málem odřela hrdlo, posadila na posteli. Po obličeji se jí řinul pot. Na chvíli neměla ani ponětí, kde vlastně je, a nezáleželo jí na tom. „Ó Světlo,“ zaúpěla, „to bolí. Ó Světlo, to bolí!“ Přejela si rukama po těle, byvši si jistá, že je celá popálená nebo potlučená, když ji pálí celé tělo, ale nenašla ani tu nejmenší ranku.

„Tady jsme,“ ozval se z temnoty Nyneivin hlas. „Tady jsme, Egwain.“

Egwain se vrhla po hlase a z čiré úlevy objala Nyneivu kolem krku. „Ó Světlo, jsem zpátky. Světlo, jsem zpátky.“

„Elain,“ řekla Nyneiva.

Ve chvíli začala jedna svíčka vydávat trochu světla. Elain se zarazila se svíčkou v jedné a s křesadlem v druhé ruce. Potom se usmála a ve chvíli vzplály všechny svíčky v místnosti. Elain pak došla k umyvadlu a k posteli se vrátila se studeným mokrým ručníkem, aby si mohla Egwain omýt obličej.

„Bylo to zlé?“ zeptala se ustaraně. „Ani ses nepohnula. Nemluvila jsi ze spaní. Ani jsme nevěděly, jestli jsi vzhůru, nebo spíš.“

Egwain ve spěchu rozvázala řemínek, který měla kolem krku, a i s kamenným prstenem jej odhodila na druhou stranu pokoje. „Příště,“ funěla, „si domluvíme čas a vy mě potom vzbudíte.

Vzbudíte mě, i kdybyste mi měly strčit hlavu do škopku vody!“ Neuvědomila si, že se vlastně rozhodla to zkusit ještě jednou. Strčili byste hlavu do lví tlamy, jen abyste ukázali, že se nebojíte? Zkusili byste to podruhé, protože jste to udělali už jednou a přežili jste to?

Ale bylo v tom víc, než jen potřeba dokázat si, že se nebojí. Bála se, a věděla to. Dokud však měly černé adžah ty ter’angrialy, které studovala Corianin, bude se tam muset vracet. – Byla si jistá, že odpověď na otázku, proč je chtěly, leží v Tel’aran’rhiodu. A jestli tam může najít odpovědi na otázky týkající se černých adžah – možná i jiné odpovědi, pokud byla pravda byť jen polovina toho, co se dozvěděla o snění – bude se muset vrátit. „Ale ne dneska,“ dodala tiše. „Ještě ne.“

„Co se stalo?“ chtěla vědět Nyneiva. „O čem se ti... zdálo?“

Egwain ležela v posteli a vykládala. Pověděla jim o všem, vynechala jedině to, jak Perrin mluvil s vlkem. – Cítila se trošičku provinile, že má před Elain a Nyneivou tajemství, ale tohle bylo Perrinovo tajemství, a jenom on se mohl rozhodnout, zda a kdy je vyjeví. Zbytek ale vypověděla slovo od slova a všechno podrobně popsala. Když skončila, cítila se úplně prázdná.

„Kromě toho, že byl unavený,“ vyptávala se Elain, „nebyl zraněný? Egwain, nevěřím, že by ti ublížil. Nemůžu uvěřit, že by to udělal.“

„Rand,“ podotkla Nyneiva suše, „se bude muset o sebe ještě chvíli starat sám.“ Elain zrudla a vypadala přitom velice hezky. Egwain si uvědomila, že Elain vypadá hezky, ať už dělá cokoliv, dokonce i když pláče nebo drhne hrnce. „Callandor," pokračovala Nyneiva. „Srdce Kamene. To bylo vyznačený na tom plánku. Myslím, že víme, kde teď černé adžah jsou.“

Elain se sebrala. „To ale nic nemění na tom, že je to past,“ poznamenala. „Jestli neodvracely pozornost, tak to je past.“

Nyneiva se ponuře usmála. „Nejlepší způsob, jak chytnout někoho, kdo na vás nastražil past, je nechat ji sklapnout a počkat, až k ní přijde.“

„Ty chceš jet do Tearu?“ vyjekla Egwain a Nyneiva kývla.

„Amyrlin na nás zřejmě zapomněla. Teď se rozhodujeme samy za sebe, pamatuješ? Aspoň víme, že černé adžah jsou v Tearu, a víme, koho tam máme hledat. Tady můžeme jenom sedět na zadku a podezírat každýho kolem a uvažovat, jestli tady někde není další šedý muž. Já budu radši pes než zajíc.“

„Musím napsat máti,“ řekla Elain. Když si všimla, jak se na ni dívají, začala se bránit. „Už jsem jednou zmizela a neřekla jí, kam jdu. Jestli to udělám ještě jednou... Ty neznáš matčinu prudkou povahu. Vyslala by proti Tar Valonu Garetha Brynea a celé vojsko. Nebo by je poslala za námi.“

„Mohla bys zůstat tady,“ navrhla Egwain.

„Ne. Nenechám vás jít samotné. A nezůstanu ani tady, abych se užírala, jestli náhodou sestra, která mne učí, není temnou družkou, nebo jestli ten další šedý muž nepůjde rovněž po mně.“ Zasmála se. „A rozhodně nehodlám dřít v kuchyni, zatímco vy dvě budete někde za dobrodružstvím. Jenom musím ještě sdělit máti, že jsem z amyrlinina rozkazu opustila Věž, takže se nerozzuří, jestliže něco zaslechne. Nemusím jí říkat, kam jedeme, ani proč.“

„To bys teda radši neměla,“ řekla Nyneiva. „Kdyby se dozvěděla o černých adžah, určitě by za náma někoho poslala. Mimochodem, stejně nemůžeš vědět, kolika rukama ten tvůj dopis projde, než se dostane k ní, ani kdo si ho všechno přečte. Nejlepší je neříkat nic, co by nemohl vědět každý.“

„To je další věc,“ povzdechla si Elain. „Amyrlin neví, že jsem jedna z vás. Musím přijít na nějaký způsob, jak ten dopis poslat tak, aby o něm nevěděla.“

„Na to přijdeme.“ Nyneiva svraštila obočí. „Možná až budeme na cestě. Mohla bys ho nechat v Aringillu nebo někde po řece, jestli budeme mít čas hledat někoho, kdo jede do Caemlynu. Když ukážeme ty papíry, co nám dala amyrlin, mělo by to každýho přesvědčit. Musíme doufat, že to bude působit i na kapitány lodí, leda bys měla víc peněz, než mám já.“ Elain zkormouceně zavrtěla hlavou.

Egwain se ani nenamáhala. Všechny peníze, které měly, padly na cestu z Tomovy Hlavy, zůstalo jim jen pár měďáků. „Kdy...“ Musela si odkašlat. „Kdy odjíždíme? Už dneska v noci?“

Nyneiva se na chvíli zamyslela, ale pak zavrtěla hlavou. „Musíš se vyspat po tom...“ Ukázala na kamenný prsten, který ležel na podlaze, kam dopadl, když se odrazil od zdi. „Dáme amyrlin ještě jednu možnost se s náma spojit. Až doděláme snídani, vy si sbalte, co si budete chtít vzít s sebou, ale ať toho není moc. Nezapomeňte, že musíme opustit Věž, aby si nás nikdo nevšiml. Jestli se amyrlin neozve do poledne, hodlám se nalodit na obchodní loď a třeba strčit ten papír kapitánovi do krku, jestli to bude nutný, než odzvoní odpoledne. Co na to vy?“

„Zní to skvěle,“ prohlásila odhodlaně Elain a Egwain řekla: „Dneska v noci nebo zítra, podle mě čím dřív, tím líp.“ Přála si, aby to znělo stejně sebevědomě jako od Elain.

„Tak bychom se měly vyspat.“

„Nyneivo,“ ozvala se Egwain stísněně, „nechci... nechci být v noci sama.“ Zabolelo ji, že to znělo jako přiznání.

„Já taky ne,“ přidala se Elain. „Pořád myslím na ty bezduché. Nevím proč, ale ti mě děsí víc než černé adžah.“

„No,“ začala pomalu Nyneiva, „asi bych taky nerada zůstávala sama.“ Zadívala se na postel, kde ležela Egwain. „Vypadá dost velká pro tři, jestli se nebudeme strkat.“

Později, když se vrtěly a snažily se najít tu nejpohodlnější polohu, se Nyneiva náhle rozesmála.

„Co se děje?“ zeptala se Egwain. „Přece nejsi tak lechtivá.“

„Právě jsem si vzpomněla na někoho, kdo pro nás moc rád doručí Elainin dopis. A taky moc rád vypadne z Tar Valonu. Vlastně bych si na to vsadila."

28

Cesta ven

Mat, oblečený pouze ve spodcích, právě dojídal dopolední svačinku – kousek šunky, tři jablka a chleba s máslem – když se dveře do jeho pokoje otevřely a dovnitř vpadly Nyneiva, Egwain a Elain a všechny tři se na něho povzbudivě usmívaly. Zvedl se, že si dojde pro košili, ale pak se umíněně posadil. Mohly aspoň zaklepat. Ale stejně je rád viděl. Přinejmenším zpočátku.

„No, vypadáš líp,“ řekla Egwain.

„Jako kdybys celý měsíc jenom dobře jedl a odpočíval,“ dodala Elain.

Nyneiva mu položila ruku na čelo. Trhl sebou, než si připomněl, že tohle dělala doma nejméně posledních pět let. Tehdy ale byla jenom vědma, pomyslel si. To nenosila ten prsten.

Nyneiva si všimla, jak ucukl. Stísněně se na něho usmála. „Mně to připadá, že bys klidně mohl vstát z postele. Nebo tě ještě baví být tady zavřený? Doma jsi nevydržel ani dva dni za sebou pod střechou."

Mat se váhavě podíval na ohryzek posledního jablka a pak jej položil zpátky na podnos. Málem si začal olizovat šťávu z prstů, ale když ony se na něho dívaly. A stále se usmívaly. Uvědomil si, že se snaží rozhodnout, která z nich je nejhezčí, a nemůže. Kdyby to byl někdo jiný než kdo – a co – byly, kteroukoliv by rád požádal o tanec, ať by to byla giga nebo rejdovák. S Egwain ještě doma tančíval dost často, a jednou dokonce i s Nyneivou, ale to mu připadalo nesmírně dávno.

„‚Jedna hezká žena znamená legraci při tanci. Dvě hezký ženy znamenají potíže v domě. Tři hezký ženy znamená utýct do kopců.'“ Usmál se na Nyneivu ještě stísněněji než ona na něho. „Tohle říkával táta. Vy máte něco za lubem, Nyneivo. Všechny se usmíváte jako kočky na pěnkavu chycenou v trní, a já mám takovej pocit, že ta pěnkava jsem já.“

Jejich úsměvy zmizely. Mat si všiml jejich rukou a napadlo ho, pročpak asi všechny vypadají, jako by umývaly nádobí. Dědička Andoru určitě v životě neumyla jediný talíř, ale on si při takové činnosti neuměl představit ani Nyneivu, i když věděl, že doma v Emondově Roli to dělávala. Všechny tři teď měly prsten s Velkým hadem. To byla novinka. A ne zrovna příjemné překvapení. Světlo, jednou k tomu muselo dojít. Mně do toho nic není, a tím to končí. Nic mi do toho není. Prostě není.

Egwain zavrtěla hlavou, ale spíše to patřilo druhým dvěma ženám než jemu. „Říkala jsem vám, že se ho máme zeptat rovnou. Když chce, umí být umíněný jako mezek a protřelý jako kočka. To jsi, Mate. Víš to, tak se přestaň mračit.“

Mat se rychle přestal zubit.

„Ticho, Egwain,“ prskla Nyneiva. „Mate, to, že tě chceme požádat o laskavost, ještě neznamená, že nám nezáleží na tom, jak se cítíš. Nám na tom opravdu záleží, a ty to víš, leda bys byl ještě zabedněnější než obvykle. Jsi v pořádku? Ve srovnání s tím, jak jsem tě viděla posledně, vypadáš pozoruhodně dobře. Mně to opravdu připadá spíš jako měsíc než jako dva dny.“

„Mohl bych zaběhnout deset mil a potom si ještě zatančit gigu.“ Zakručelo mu v žaludku, ale on si toho nevšímal, a doufal, že ony si toho také nevšimnou. Opravdu se cítil téměř jako po měsíčním odpočinku a dobrém jídle. A poslední jídlo měl včera. „Jakou laskavost?“ zeptal se podezřívavě. Pokud se pamatoval, Nyneiva nikdy nežádala o laskavosti, Nyneiva lidem říkala, co mají dělat, a očekávala, že to udělají.

„Chci, abys doručil dopis,“ řekla Elain dřív, než Nyneiva stačila otevřít ústa. „Máti do Caemlynu.“ Usmála se tak půvabně, až jí na tvářích naskočily dolíčky. „Velice bych to ocenila, Mate.“ Ranní sluníčko pronikající okny jako by jí do vlasů házelo zlato.

Moc by mě zajímalo, jestli ráda tancuje. Rychle tuto představu zahnal. „To nezní jako něco těžkýho, ale je to dlouhá cesta. Co z toho budu mít já?“ Z výrazu její tváře usoudil, že ty dolíčky selžou jen málokdy.

Elain se narovnala, štíhlá a hrdá. Skoro za ní viděl trůn. „Copak nejsi věrným poddaným Andoru? Copak nechceš sloužit Lvímu trůnu a své dědičce?“

Mat se rozřehtal.

„Říkala jsem ti, že tohle taky nebude fungovat,“ podotkla Egwain. „Na něho ne.“

Elain naskočily kolem úst vrásky. „Myslela jsem, že by za to stálo aspoň to zkusit. Na strážné v Caemlynu to vždycky působí. Říkalas, že když se usměju –“ Prudce se zarazila a na Mata se ani nepodívala.

Cos jí to řekla, Egwain, zuřil v duchu Mat. Že zhloupnu kvůli každé holce, která se na mě usměje? Ale navenek se stále tvářil klidně a dokonce se mu podařilo dál se usmívat.

„Byla bych ráda, kdyby prosba stačila,“ řekla Egwain, „ale ty nikomu neprokazuješ laskavosti, viď, Mate? Nebo jsi v životě udělal cokoliv, by ti nelichotili, nepodkuřovali ti nebo tě neoblafli?“

Mat se na ni jenom usmíval. „Zatancoval bych si s váma oběma, Egwain, ale poslíčka dělat nebudu.“ Na okamžik měl dojem, že na něho vyplázne jazyk.

„Jestli se teda můžeme vrátit k našemu prvnímu plánu,“ ozvala se Nyneiva až příliš klidným hlasem. Druhé dvě ženy přikývly a ona obrátila svou pozornost k Matovi. Poprvé od chvíle, kdy vstoupila do pokoje, zase vypadala jako stará vědma, s pohledem, který vás dokázal na místě zastavit, a copem připraveným švihnout jako kočičím ocáskem.

„Jsi ještě neomalenější, než se pamatuju, Matrime Cauthone. Co jsi byl tolik nemocný – a já s Egwain a Elain jsme se o tebe staraly jako o děcko v kolíbce – jsem na to málem zapomněla. Přesto jsem si myslela, že budeš cítit aspoň kapku vděčnosti. Mluvil jsi o tom, že chceš vidět svět a navštívit velká města. No, který je lepší město než Caemlyn? Dělej, co chceš, dokaž svůj vděk a zároveň můžeš někomu pomoct.“ Vytáhla z pláště svinutý pergamen a položila jej na stůl. Na pečeti ze zlatožlutého vosku se skvěla lilie. „Víc žádat nemůžeš.“

Mat si pergamen lítostivě prohlédl. Jednou Caemlynem projížděli, ještě s Randem, ale skoro se na to nepamatoval. Byla hanba jim nevyhovět, ale on to považoval za nejlepší. Jestli si chcete užít při tanci, dřív nebo později musíte zaplatit harfeníkovi. Ale podle toho, jak se teď Nyneiva chovala, čím déle nezaplatí, tím horší to bude. „Nyneivo, já nemůžu.“

„Co tím myslíš, že nemůžeš? Jsi snad moucha na stěně, nebo chlap? Máš jedinečnou možnost prokázat službu dědičce Andoru, uvidět Caemlyn, a s největší pravděpodobností se setkat se samotnou královnou Morgasou, a ty nemůžeš? Opravdu nevím, co ještě chceš. A tentokrát neuhýbej jako omastek na pánvi, Matrime Cauthone! Nebo ses tolik změnil, že se ti tohle líbí?“ Mávla mu levou rukou před obličejem a málem ho prstenem třískla do nosu.

„Prosím, Mate,“ řekla Elain, a Egwain se na něho dívala, jako by mu vyrostly rohy jako trollokovi.

Mat se v křesle přikrčil. „To ne, že bych nechtěl. Nemůžu! Amyrlin to zařídila tak, že se nedostanu z tohohle zatra – z tohohle ostrova. Jestli to dokážete změnit, donesu ten dopis třeba v zubech, Elain.“

Ženy si mezi sebou vyměnily pohledy. Občas ho napadlo, jestli ženy dokážou číst myšlenky jiných. Jeho si rozhodně dokázaly přečíst, a zvláště ve chvílích, kdy to nejméně potřeboval. Ale tentokrát, ať už se mlčky rozhodly k čemukoliv, jeho myšlenky si nepřečetly.

„Tohle nám vysvětli,“ vyzvala ho stroze Nyneiva. „Proč by tě tu chtěla amyrlin držet?“

Mat pokrčil rameny, podíval se jí přímo do očí a předvedl jí svůj nejlepší lítostivý úsměv. „Protože jsem byl nemocnej. Protože to trvalo tak dlouho. Říkala, že mě nenechá odejít, dokud si nebude jistá, že se někde nesložím a neumřu. Ne že bych to udělal. Totiž umřel.“

Nyneiva se zamračila a zatahala se za cop. Náhle ho popadla za hlavu a Mata zamrazilo. Světlo, jediná síla! Než to domyslel, bylo to pryč a Nyneiva ho pustila.

„Co...? Cos mi to udělala, Nyneivo?“

„Ani desetinu toho, co si z největší pravděpodobnosti zasloužíš,“ odtušila ona. „Jsi zdravý jako buk. Slabší než vypadáš, ale zdravý.“

„Říkal jsem ti to,“ opáčil nejistě. Snažil se znovu nasadit úsměv. „Nyneivo, vypadala jako ty. Totiž amyrlin. Tyčí se nad tebou, i když je o půl lokte menší, a nutí...“ Z toho, jak Nyneiva zvedla obočí, usoudil, že tudy cesta nevede. Pokud jen dokáže udržet jejich myšlenky dál od Valerského rohu. Napadlo ho, jestli to vědí. „No. Stejně si myslím, že mě tu chtějí mít kvůli tý dýce. Chci říct, dokud nepřijdou na to, jak přesně udělala to, co udělala. Víte, jaký Aes Sedai jsou.“ Zasmál se. Ony se na něho jenom dívaly. To jsem možná neměl říkat. Ať shořím! Ony se chtějí stát zatracenýma Aes Sedai. Ať shořím, už to trvá moc dlouho. Byl bych hrozně rád, kdyby se na mě přestala Nyneiva takhle dívat. Zkrať to. „Amyrlin to zařídila tak, že se nedostanu přes most, ani se nemůžu nalodit, bez jejího rozkazu. Chápete? Ne že bych vám nechtěl pomoct. Prostě nemůžu.“

„Ale jestli tě dostaneme z Tar Valonu, tak to uděláš?“ zeptala se naléhavě Nyneiva.

Tentokrát Elain zvedla obočí a Egwain potřásla hlavou a pronikavě se na Mata zadívala. Ženy občas nemají smysl pro humor.

Nyneiva svým dvěma přítelkyním pokynula a všechny tři se odebraly k oknu, kde se k němu obrátily zády a cosi si tiše povídaly. Mat slyšel jenom mumlání. Měl dojem, že Egwain říká cosi o tom, že pokud zůstanou pohromadě, budou potřebovat jenom jeden. Díval se na ně a uvažoval, jestli si opravdu myslí, že mohou obejít amyrlinin rozkaz. Jestli to dokážou, donesu ten jejich zatracený dopis kamkoliv. Opravdu ho ponesu třeba v zubech.

Bez přemýšlení sebral ohryzek a ukousl konec. Skousl a rychle vyplivl hořká semínka zpátky na podnos. Když se ženy vrátily ke stolu, podala mu Egwain silný složený papír. Mat si je podezíravě prohlédl, než papír rozložil. Když četl, začal si pro sebe nevědomky broukat.

Cokoliv nositel tohoto listu udělal, je na můj rozkaz a s mým pověřením. Poslechni a mlč, na můj rozkaz.

Siuan Sanche

strážkyně zámků

plamen Tar Valonu

amyrlinin stolec

A dole byla zavěšena pečeť s plamenem Tar Valonu v kruhu z bílého vosku, tvrdého jako kámen.

Mat si uvědomil, že si pobrukuje „Kapsu plnou zlata“ a přestal. „Tohle je pravý, že jo? Nevzaly jste...? Jak jste se k tomu dostaly?“

„Ona to nikde nezapomněla, jestli jsi měl na mysli tohle,“ řekla Elain.

„Je jedno, jak jsme to získaly,“ prohlásila Nyneiva. „Je to pravé. A to je taky to jediné, co by tě mělo zajímat. Kdybych byla tebou, tak to nikde moc neukazuju, nebo ti to amyrlin zase sebere, ale dostane tě to přes strážné a na loď. Říkal jsi, že ten dopis doručíš, jestli tě odsud dostaneme.“

„Už to můžete brát tak, že je v Morgasiných rukou.“ Nemohl se přestat dívat na papír, ale přece jen jej složil a položil na Elainin dopis. „Čistě náhodou byste neměly trochu peněz nazbyt, co? Aspoň nějaký stříbro? Zlatou marku nebo dvě? Na cestu lodí mám skoro dost, ale slyšel jsem, že dál po řece je všechno pořád dražší a dražší."

Nyneiva zavrtěla hlavou. „Ty nemáš peníze? Skoro každou noc jste přece hrávali s Hurinem kostky, dokud ti nebylo tak špatně, že jsi nezvedl pohárek. A proč by to po řece mělo být dražší?“

„My hráli o měďáky, Nyneivo, a po nějaký době ani o to nechtěl hrát. To je jedno. Nějak to zvládnu. Vy neposloucháte, co lidi povídají? V Cairhienu je občanská válka, a já slyšel, že v Tearu je to stejně zlý. Slyšel jsem, že pokoj v Aringillu stojí tolik, co doma dva slušný koně.“

„Měly jsme moc práce,“ odsekla Nyneiva a vyměnila si ustaraný pohled s Egwain a Elain, což v Matovi znovu vzbudilo zvědavost.

„Na tom nezáleží. Já to zvládnu.“ V hospodách kolem přístavu se musely hrát hazardní hry. Po noci při kostkách se ráno dostane na loď s plným měšcem.

„Jenom dones ten dopis Morgase, Mate,“ řekla Nyneiva. „A ať nikdo neví, že ho máš.“

„Donesu jí ho. Řekl jsem, že to udělám, ne? Podle toho, jak mluvíš, by sis mohla myslet, že svý sliby neplním.“ Pohled, jehož se mu od Nyneivy a Egwain dostalo, mu připomněl nemálo slibů, které nesplnil. „Udělám to. Krev a – Udělám!“

Ženy ještě chvíli zůstaly a většinou si povídali o domově. Egwain a Elain se usadily na posteli a Nyneiva do křesla. Mat si vzal stoličku. Hovor o Emondově Roli v něm vyvolal stesk po domově, a Nyneivu i Egwain to zřejmě rozesmutnilo také, jako by se tu bavili o něčem, co ony už nikdy neuvidí. Mat si byl jist, že jim zvlhly oči, ale když se pokusil změnit téma, zase začaly mluvit o lidech, které znaly, o svátcích, o Bel Tinu a Letnicích, o dožínkových tancovačkách a setkáních při stříhání ovcí.

Elain mu vyprávěla o Caemlynu, o tom, co ho čeká v královském paláci a s kým má promluvit, a taky trochu o městě. Občas se narovnala tak, že málem viděl na její hlavě korunu. Muž by musel být hlupák, aby se zapletl s takovou ženou. Když se zvedly k odchodu, mrzelo ho, že odcházejí.

Vstal a náhle se cítil neohrabaný. „Koukněte, prokázaly jste mi laskavost.“ Dotkl se amyrlinina dokumentu na stole. „Velkou laskavost. Vím, že se všechny stanete Aes Sedai –“ při tom se trochu zakoktal – „a z tebe, Elain, bude jednou královna, ale jestli budete někdy potřebovat pomoc a jestli to já zvládnu, tak přijdu. S tím můžete počítat. Řekl jsem něco legračního?“

Elain měla ruku na ústech a Egwain se snažila potlačit smích. „Ne, Mate,“ řekla hbitě Nyneiva, ale také se jí chvěly rty. „Jenom něco, čeho jsem si všimla na mužích.“

„Musel bys být žena, abys to pochopil,“ dodala Elain.

„Ať se ti cestuje dobře a v bezpečí, Mate,“ připojila Egwain. „A nezapomeň, jestli žena potřebuje hrdinu, potřebuje ho hned, ne až zítra.“ Na rtech jí zabublal smích.

Mat se díval, jak se za nimi zavírají dveře. Ženy, usoudil přinejmenším posté, jsou zvláštní.

Pak mu zrak padl na Elainin dopis a na složený papír na něm. Amyrlinin požehnaný papír, jemuž sice nerozuměl, ale který uvítal jako oheň v zimě. Na květovaném koberci si zatančil kvapík. Uvidí Caemlyn a setká se s královnou. Tvoje vlastní slova mě od tebe osvobodí, amyrlin. A taky mě dostanou od Seléné.

„Nikdy mě nechytíte,“ zasmál se. „Nikdy nechytíte Matrima Cauthona.“

29

Nastražená past

V rohu spokojeně ležel jeden ze psů, kteří otáčívali rožni. Nyneiva se na něj zamračila, otřela si pot z čela a znovu se sklonila k práci, kterou by měl dělat on. Nedivila bych se, kdyby mě strčily do toho jeho proutěného kola, místo aby mě nechaly otáčet touhle Světlem prokletou klikou! Aes Sedai! Ať všechny shoří! Na míru jejího rozhořčení ukazoval slovník, jejž používala, a také to, že si toho ani nevšimla. Byla si jistá, že kdyby vlezla do ohně v dlouhém krbu z šedého kamene, nebylo by jí větší horko. A ten žíhaný pes se jí určitě poškleboval.

Elain dřevěnou lžící s dlouhým držadlem sbírala omastek z plechu pod otáčející se pečení a Egwain podobnou lžící maso polévala. Ve velké kuchyni panoval polední shon. Dokonce i novicky si na přítomnost přijatých natolik zvykly, že si tří žen téměř nevšímaly. Ostatně žádná z kuchařek novickám nedovolovala lelkovat a okounět. Práce buduje charakter, tak to říkaly Aes Sedai, a kuchařky dohlížely na to, aby si mladší novicky vybudovaly skutečně pevný charakter. A tři přijaté taktéž.

Laras, správkyně kuchyní – ve skutečnosti to byla hlavní kuchařka, ale tolik lidí používalo to první oslovení a již tak dlouho, že se z něj vlastně stal titul – přišla zkontrolovat pečeni. A ženy potící se nad masem. Byla víc než jen statná, měla několik brad a bílou zástěru bez poskvrnky, která by stačila na šaty tří novicek. Nesla si vlastní lžíci s dlouhým držadlem, jako by to bylo žezlo. Tato lžíce nebyla na míchání. Ta sloužila k usměrňování podřízených a pobízení těch, které si nebudovaly pevný charakter dost rychle, aby jí to vyhovovalo. Prohlédla si pečeni a opovržlivě nakrčila nos. Pak se zamračila na tři přijaté.

Nyneiva se Laras podívala přímo do očí a nadále otáčela rožněm. Výraz mohutné kuchařky se nikdy neměnil. Nyneiva se pokusila o úsměv, ale Laras se pořád tvářila stejně. Kdyby Nyneiva přestala pracovat, aby si s ní zdvořile promluvila, byla by to hotová katastrofa. Bylo již tak dost špatné nechat se tyranizovat a sekýrovat od Aes Sedai. S tím se musela srovnat, ač ji to žralo a soužilo, pokud se chtěla naučit využívat své schopnosti. Ne že by se jí líbilo, co dokáže – jedna věc byla vědět, že Aes Sedai nejsou temnými družkami, i když používají jedinou sílu, ale něco zcela jiného bylo vědět, že sama dokáže usměrňovat – přesto se však musela učit, jestli to kdy měla Moirain vrátit. Nenávist k Moirain za to, co udělala Egwain a ostatním z Emondovy Role, když jim všem zamíchala se životem a manipulovala s nimi kvůli nějakým cílům Aes Sedai, byla skoro to jediné, co ji pohánělo. Ale to, že s ní tahle Laras, kterou by doma dokázala usadit několika dobře volenými slovy, zacházela jako s líným, nepříliš bystrým děckem, že se jí musela klanět a vyřizovat její věci – kvůli tomu skřípala zuby téměř stejně, jako když si vzpomněla na Moirain. Možná kdybych se na ni prostě nedívala... Ne! To raději shořím, než bych sklopila oči před touhle... krávou!

Laras si odfrkla a odkráčela. Jak se nesla po čerstvě umytých šedých dlaždicích, kolébala se ze strany na stranu.

Elain, stále skloněná nad plechem, se za ní mračila. „Jestli mě ta ženská ještě jednou uhodí, tak nechám Garetha Brynea, aby ji zavřel do vězení a –“

„Mlč,“ špitla Egwain. Nepřestávala polévat pečeni a na Elain se ani nepodívala. „Má uši jako –“

Laras se obrátila, jako by opravdu Elain zaslechla, zamračila se ještě víc a otevřela ústa. Než však vydala jediný zvuk, do kuchyně se jako smršť vřítila amyrlin. Dokonce i její pruhovaná štóla jako by byla celá naježená. Pro jednou nebylo Leanu nikde vidět.

Konečně, pomyslela si temně Nyneiva. A ještě ani není večer!

Ale amyrlin se jejich směrem ani nepodívala. S nikým nepromluvila slůvka. Přejela rukou po stole vydrhnutém do běla, podívala se na prsty a zamračila se, jako by našla špínu. Laras byla okamžitě u ní a usmívala se jako sluníčko, ale amyrlinin rozhodný pohled ji přiměl úsměv zase mlčky polknout.

Amyrlin proletěla kuchyní. Prohlédla si ženy krájející ovesné placky. Zamračila se na ženy čistící zeleninu. Ohrnula nos nad hrnci s polévkou a pak i nad ženami, které na ně dohlížely. Ty se okamžitě jaly velice pozorně studovat hladinu polévky. Při pohledu na její zamračený výraz se dívky odnášející talíře a mísy do jídelny rozběhly. Než došla do půlky kuchyně, každá žena pracovala dvakrát rychleji než předtím. Než prošla kuchyní celou, odvážila se na ni podívat jedině Laras.

Amyrlin se s rukama v bok zastavila před rožněm a vzhlédla k Laras. Jen se na ni bezvýrazně dívala, modré oči měla chladné a tvrdé.

Velká žena polkla, a jak si uhlazovala zástěru, brady se jí natřásaly. Amyrlin ani nemrkla. Laras sklopila zrak a přešlápla. „Jestli mě matka omluví,“ řekla slabým hláskem. Předvedla něco, co snad mohlo být pukrle, a odspěchala. Tak se zapomněla, že se připojila k ženám zírajícím do polévky a začala sama míchat svou vlastní lžící.

Nyneiva se usmála, ale hlavu držela skloněnou, aby to nebylo vidět. Egwain s Elain se také věnovaly své práci, zároveň však vrhaly kradmé pohledy po amyrlin, která tu stála zády k nim ani ne o dva kroky dál.

Amyrlin si z místa, kde stála, prohlížela celou kuchyni. „Jestli je tak snadné je zastrašit,“ řekla si tiše, „tak jim možná opravdu procházelo příliš mnoho příliš dlouho.“

Snadné je zastrašit, to určitě, pomyslela si Nyneiva. Ony jsou jen ubohá náhražka žen. Vždyť se na ně jenom podívala! Amyrlin se ohlédla přes rameno a na okamžik zachytila Nyneivin pohled. Nyneiva se najednou přistihla, že obrací rožněm rychleji. Hned si řekla, že přece musela předstírat, že je taky zastrašena jako ostatní ženy.

Amyrlinin pohled padl na Elain. Amyrlin náhle promluvila tak hlasitě, že rendlíky a pánve visící na stěnách málem začaly chřestit. „Některá slova z úst mladé ženy rozhodně nehodlám tolerovat, Elain z rodu Trakandů. Jestli je z nich někdy vypustíš, nechám ti pusu umýt, že na to už nikdy nezapomeneš!“ Všechny ženy v kuchyni nadskočily.

Elain se zatvářila zmateně a Egwain velice rozhořčeně.

Nyneiva zavrtěla hlavou, důrazně, ale jen maličko. Ne, holka! Drž jazyk na uzdě! Copak nevidíš, co dělá?

Jenže Egwain ústa otevřela, s uctivým, ale odhodlaným: „Matko, ona ne –“

„Ticho!“ Amyrlinino zaburácení vyvolalo ještě další nadskočení. „Laras! Nemohla bys přijít na způsob, jak naučit dvě dívky promluvit, když mají, a říkat, co mají, správkyně kuchyní? Zvládneš to?“

Laras se přikolébala nejrychleji, jak to u ní kdy Nyneiva viděla, vrhla se k Elain a Egwain, každou popadla za ucho a neustále opakovala: „Ano, matko. Okamžitě, matko. Jak přikazuješ, matko.“ Spěšně odtáhla obě mladé ženy z kuchyně, jako by se chtěla co nejrychleji dostat z dosahu amyrlinina pohledu.

Amyrlin teď byla dost blízko Nyneivy, aby se jí mohla dotknout, ale stále přehlížela kuchyni. Mladá kuchtička se obrátila s hnětací mísou v rukou, náhodou zachytila amyrlinin pohled, hlasitě vyjekla a utekla.

„Nechtěla jsem, aby do toho Egwain takhle spadla.“ Amyrlin téměř nepohnula rty. Vypadalo to, jako by si bručela pro sebe, a podle výrazu její tváře nikdo v kuchyni nechtěl vědět, co říká. Nyneiva ji jen tak tak slyšela. „Ale možná ji to naučí zamyslet se dřív, než promluví.“

Nyneiva otočila rožněm a hlavu držela stále sklopenou ve snaze vypadat, jako by si také cosi mumlala, kdyby se náhodou někdo podíval. „Myslela jsem, že na nás budeš dohlížet, matko. Abychom ti mohly oznámit, co najdeme.“

„Kdybych za vámi chodila každý den, dcero, někdo by mohl něco vytušit.“ Amyrlin se stále rozhlížela po kuchyni. Většina žen se zřejmě vyhýbala pouhému pohledu jejím směrem ze strachu, aby na sebe nepřivolala její hněv. „Chtěla jsem vás nechat po obědě přivést do své pracovny. Abych vám vyčinila, že jste si ještě nevybraly předměty studia. Aspoň to jsem naznačila Leaně. Objevily se ale nové zprávy, které nepočkají. Sheriam našla dalšího šedého muže. Vlastně ženu. Mrtvou jako týden stará ryba, a nebyla na ní ani nejmenší známka násilí. Někdo ji položil, jako by odpočívala, přímo do Sheriaminy postele. To pro Sheriam nebyl zrovna příjemný nález.“

Nyneiva ztuhla a rožeň se na okamžik zastavil, než jím začala znovu otáčet. „Sheriam měla možnost vidět ten seznam, který dala Verin Egwain. Elaida taky. Nikoho neobviňuju, ale měly tu možnost. A Egwain taky říkala, že se Alanna... chovala divně.“

„O tom ti taky řekla, co? Alanna je z Arafelu. A v Arafelu mají zvláštní představy o cti a dluzích.“ Pokrčila odmítavě rameny, ale řekla: „Asi bych na ni mohla trochu dohlédnout. Zjistily jste již něco užitečného, dítě?“

„Něco,“ zamumlala ponuře Nyneiva. A co dohlédnout na Sheriam? Možná toho šedého muže jen tak nenašla. A co se toho týče, amyrlin by mohla dohlédnout taky na Elaidu. Takže Alanna opravdu... „Nechápu, proč věříš Else Grinwellové, ale tvoje zpráva nám pomohla.“

Krátce a stručně vypověděla o tom, co zjistily ve skladišti pod knihovnou, přičemž si dala záležet, aby to vypadalo, že tam byly jen s Egwain, a připojila závěry, k nimž došly. Nezmínila se o Egwainině snu – nebo co to vlastně bylo, protože Egwain trvala na tom, že to bylo skutečné – v Tel’aran’rhiodu. Také neřekla nic o ter’angrialu, který dostala Egwain od Verin. Nemohla se přimět, aby té ženě se štólou o sedmi pruzích plně důvěřovala – nebo kterékoliv ženě, která dokázala takovou štólu nosit – a připadalo jí nejlepší nechat si některé věci pro sebe.

Když skončila, mlčela amyrlin tak dlouho, až Nyneiva nabyla dojmu, že ji neslyšela. Už to chtěla zopakovat, poněkud hlasitěji, když amyrlin konečně promluvila, přičemž stěží pohnula rty.

„Já žádnou zprávu neposlala, dcero. Věci, které tu zůstaly po Liandrin a ostatních, byly pozorně prohlédnuty a spáleny, když nebylo nic nalezeno. Zbytky po černých adžah by nikdo nepoužil. A co se týče Elsy Grinwellové... na tu dívku se pamatuji. Mohla se učit, kdyby se trochu snažila, ale ona se jenom chtěla pořád usmívat na muže cvičící se strážci. Elsu Grinwellovou posadily na obchodní loď a poslaly ji zpátky k matce už před deseti dny.“

Nyneiva se snažila polknout knedlík, který se jí utvořil v krku. Amyrlinina slova jí připomněla tyrany, kteří se posmívali menším dětem. Vždycky se k malým dětem chovali tak opovržlivě, vždycky si byli tolik jistí, že ti malí jsou příliš hloupí, než aby poznali co se děje, že se své úsměšky ani nesnažili zakrývat. Z toho, že jí černé adžah tolik opovrhovaly, jí vzkypěla krev. Z toho, že dokázaly nalíčit tuhle past, ji zamrazilo. Světlo, jestli byla Elsa poslána pryč... Světlo, kdokoliv, s kým mluvím, by mohla být Liandrin nebo některá z ostatních. Světlo!

Rožeň se zastavil. Rychle jím začala zase otáčet. Ale nikdo si toho zřejmě nevšiml. Všechny ženy v kuchyni dělaly, co mohly, aby se nemusely podívat na amyrlin.

„A co hodláte dělat s touhle... očividnou pastí?“ zeptala se tiše amyrlin stále stojící stranou od Nyneivy a přehlížející kuchyni. „Hodláte padnout i do téhle?“

Nyneiva zrudla. „Vím, že tohle je past, matko. A nejlepší způsob, jak chytit toho, kdo ji nastražil, je skočit mu na lep a počkat, až přijde.“ Po tom, co jí amyrlin právě sdělila, to sice neznělo tak odhodlaně, jako když to říkala Egwain s Elain, ale pořád to myslela vážně.

„Možná ano, dítě. Možná je to způsob, jak je najít. Jestli ovšem nepřijdou a nenajdou vás pevně uvízlé v síti.“ Znepokojeně si povzdechla. „Nechám ti do pokoje poslat zlato na cestu. A nechám rozšířit zprávu, že jsem vás poslala na statek okopávat kapustu. Půjde s vámi i Elain?“

Nyneiva se zapomněla natolik, že na amyrlin vytřeštěně zazírala. Rychle však sklopila zrak. Klouby rukou na klice rožně měla úplně bílé. „Ty prohnaná stará... Proč všechno to předstírání, když to víš? Ty tvoje mazaný intriky nás popletly skoro tolik, jako černý adžah. Proč?“ Amyrlin stiskla rty dost na to, aby to Nyneivu přimělo použít uctivější tón. „Jestli se smím zeptat, matko.“

Amyrlin si odfrkla. „Přimět Morgasu vykročit po správné cestě, ať chce nebo ne, bude už tak dost těžké, i když si nebude myslet, že jsem její dceru poslala na moře ve člunu, do kterého teče. Takhle můžu rovnou říct, že s tím nemám nic společného. Pro Elain možná bude trochu tvrdé, až se nakonec setká s matkou, ale já teď mám tři lovecké psy, ne jen dva. Říkala jsem ti, že kdybych mohla, pořídila bych si jich stovku.“ Upravila si štólu na ramenou. „Tohle už trvá dost dlouho. Jestli zůstanu tak blízko, mohl by si toho někdo všimnout. Chceš mi říct ještě něco? Nebo se na něco zeptat? Ale pospěš si dcero.“

„Co je to Callandor, matko?“ zeptala se Nyneiva.

Tentokrát se zapomněla amyrlin a pootočila se k Nyneivě dřív, než se vzpamatovala. „Ten nesmějí dostat.“ Šeptala tak tiše, jako by spíš mluvila sama k sobě. „Nejspíš se k němu nemohou dostat, ale...“ Zhluboka se nadechla a začala mluvit dost jasně, aby ji Nyneiva slyšela, i když už o dva kroky dál jí rozumět nebylo. „Jen asi tucet žen ve Věží vi, co je Callandor, a zhruba stejně tolik mimo Věž. Vznešení páni Tearu to vědí, ale oni o tom odmítají mluvit, pokud nemá být zrovna jmenován pán země. Meč, jehož se nelze dotknout, je sa’angrial, děvče. Vyrobeny byly jen dva silnější a, díky Světlu, nebyly nikdy použity. S Callandorem v rukou, dítě, bys dokázala jedinou ranou srovnat se zemí celé město. Pokud zemřete, abyste černým adžah zabránily dostat ho do rukou – s Egwain a Elain, všechny tři – tak prokážete světu službu a cena za ni bude ještě velice malá.“

„Jak by ho mohly dostat?“ zeptala se Nyneiva. „Myslela jsem, že Callandoru se může dotknout jenom Drak Znovuzrozený.“

Amyrlin na ni úkosem vrhla tak ostrý pohled, že by stačil na odříznutí pečené z rožně. „Mohou jít po něčem jiném,“ řekla po chvíli. „Tady nakradly ter’angrialy. V Tearském Kameni je uloženo skoro tolik ter’angrialů, jako jich bylo ve Věži.“

„Myslela jsem, že vznešení páni nenávidí všechno, co má něco společného s jedinou silou,“ zašeptala Nyneiva nevěřícně.

„Ó, to ano, dítě. Nenávidí to a bojí se. Když objeví tairenskou dívku, která může usměrňovat, bez okolků ji do slunce západu posadí na loď do Tar Valonu, a to tak rychle, že se ani nestačí rozloučit s rodinou.“ Amyrlin mluvila hořce a z vlastní zkušenosti. „A přesto v tom svém milovaném Kameni drží jeden z nejmocnějších ohnisek síly, jaká kdy svět viděl. Já myslím, že proto za ta léta nasbírali tolik ter’angrialů – a jiných věcí, které mají něco společného se sílou – jako by tím mohli umenšit existenci té věci, když už se jí nemůžou zbavit, věci, která jim pokaždé, když vstoupí do Srdce Kamene, připomene jejich vlastní zkázu. Pevnost, která odolala stovkám vojsk, padne jako jedno ze znamení znovuzrození Draka. A dokonce to nebude jediné znamení, jen jedno z mnoha. To musí žrát ty jejich pyšné dušičky. Jejich pád dokonce ani nebude jediným hlavním znamením změny světa. A nemohou na to prostě zapomenout a do Srdce nechodit. Tam jsou páni země povyšováni na vznešené pány a tam musejí čtyřikrát do roka provést obřad strážby, kdy tvrdí, že stráží celý svět před Drakem tím, že drží Callandor. To je musí hryzat, jako by měli v břiše živé pilouny, a nic jiného si taky nezaslouží.“ Otřásla se, jako by si uvědomila, že řekla víc, než chtěla. „Je to všechno, dítě?“

„Ano, matko,“ odpověděla Nyneiva. Světlo, vždycky se to vrací zpátky k Randovi, co? Vždycky zpátky k Drakovi Znovuzrozenému. Pořád jí dávalo práci na něj myslet takhle. „To je všechno.“

Amyrlin si znovu upravila štólu a zamračila se na horečnatou činnost v kuchyni. „Tohle musím napravit. Potřebovala jsem s tebou bezodkladně mluvit, ale Laras je dobrá žena, a kuchyně i spíž zvládá skvěle.“

Nyneiva si odfrkla a oslovila své ruce otáčející rožněm. „Laras je žluklá hrouda tuku a s tou lžící zachází až moc šikovně.“ Myslela si, že to řekla dostatečně tiše, ale zaslechla, jak se amyrlin suše uchechtla.

„Ty vážně umíš skvěle odhadnout charakter, dítě. Jako vědma sis u vás na vsi musela vskutku vést velice dobře. To Laras zašla za Sheriam a chtěla vědět, jak dlouho má vás tři nechat u té nejšpinavější a nejtěžší práce. Říkala, že se nehodlá podílet na lámání něčího zdraví či ducha, bez ohledu na to, co řeknu já. Skvělý odhad, dítě.“

V té chvíli do dveří vstoupila Laras a zaváhala před vstupem na vlastní výsostné území. Amyrlin jí vyšla vstříc a pro změnu se usmívala.

„Všechno mi tu připadá v pořádku, Laras.“ Amyrlin hovořila dost hlasitě, aby ji v kuchyni slyšely všechny. „Nevidím tu nic špatného a všechno je, jak má být. Dostane se ti pochvaly. Myslím, že ze správkyně kuchyní udělám formální titul.“

Výraz Laras přešel od nejistoty k šoku a pak se jí obličej rozzářil radostí. Ale když se od odcházející amyrlin obrátila k pracovnicím v kuchyni, znovu se zachmuřila. Kuchtičky se vrhly do díla. Zamračený pohled Laras spočinul na Nyneivě.

Nyneiva zase otáčela rožněm, a teď se pokusila na velkou ženu usmát.

Laras se zamračila ještě víc a začala si lžící poklepávat na stehno, když zřejmě na chvíli zapomněla, že ji předtím použila k původnímu účelu. Na bílé zástěře lžíce zanechávala mastné šmouhy od polévky.

Budu se na ni usmívat, i kdyby mě to mělo zabít, pomyslela si Nyneiva, i když při tom zatínala zuby.

Objevily se Egwain s Elain, kroutily pusou a otíraly si ústa rukávem. Laras se na ně podívala a ony se vrhly k rožni a daly se do práce.

„Mýdlo,“ zamumlala nezřetelně Elain, „chutná hrozně!“

Egwain se při polévání masa třásla. „Nyneivo, jestli mi řekneš, že nám amyrlin nařídila zůstat tady, začnu ječet. Možná opravdu uteču.“

„Odcházíme, až domyjeme nádobí,“ oznámila oběma Nyneiva, „a hned, jak si vyzvedneme v pokoji věci.“ Přála si, aby také cítila nadšení, jež se jim mihlo v očích. Světlo dej, ať nespadneme do nějaké pasti, z niž bychom se nedostaly. Světlo dej.

30

První bod

Když Nyneiva s ostatními odešla, Mat strávil až na krátkou vycházku většinu dne v pokoji. Plánoval. A jedl. Snědl skoro všechno, co mu služebné donesly, a požádal o víc. Velice rády poslechly. Přinesly chléb, sýr a ovoce, o něž požádal, a on nacpal po zimě svraštělá jablka a hrušky, homole sýra a bochníky chleba do šatníku a nechal jen prázdné talíře, aby je odnesly.

V poledne musel přetrpět návštěvu jedné Aes Sedai – vzpomněl si, že se jmenuje Anaiya. Ta mu položila ruce na hlavu, až ho z toho rozrazila zima. Bylo to jedinou silou, usoudil, ne jenom tím, že se ho dotkla Aes Sedai. Anaiya byla prostá žena, i když měla hladké líce a vážnost typickou pro Aes Sedai.

„Vypadáš mnohem lépe,“ řekla mu s úsměvem. Její úsměv mu připomněl matku. „A dokonce hladovější, než bych čekala, jak jsem slyšela, ale to je dobře. Řekli mi, že se snažíš vyjíst spíže do poslední mrtě. Věř mi, když říkám, že ti dáme všechno jídlo, které potřebuješ. Nemusíš si dělat starosti, že ti budeme upírat jídlo, dokud nebudeš úplně v pořádku.“

Mat se na ni zazubil, jako se zubíval na matku, když potřeboval, aby mu věřila. „Já vím, že jo. A je mi o moc líp. Napadlo mě, že bych se odpoledne mohl porozhlídnout po městě. Jestli proti tomu nic nemáte. Taky bych třeba mohl večer zajít do krčmy. Není nic lepšího než večer v šenku, aby to člověku zvedlo náladu.“

Měl dojem, že se jí zachvěly koutky úst, jako by se chtěla usmát. „Nikdo se tě nebude snažit zastavit, Mate. Ale nepokoušej se odejít z města. Jenom by to rozčílilo stráže a ty by sis vysloužil pouze cestu zpátky pod dohledem.“

„To neudělám, Aes Sedai. Amyrlin říkala, že kdybych odešel, za pár dní bych umřel hlady.“

Anaiya kývla, jako by mu nevěřila jediné slovo. „Ovšem.“ Když se otáčela, padl jí zrak na hůl, kterou si přinesl ze cvičného dvora a pak ji opřel v rohu. „Tady se nepotřebuješ chránit, Mate. Jsi tu v bezpečí jako kdekoliv jinde. Skoro určitě ve větším.“

„No, to já vím, Aes Sedai. To vím.“ Když odešla, zamračil se na dveře a uvažoval, jestli se mu podařilo ji o něčem přesvědčit.

Už se schylovalo k večeru, když naposledy, jak doufal, odešel z pokoje. Obloha se zabarvovala do nachova a zapadající slunce dodalo mrakům na západě narudlý odstín. Oblékl si plášť a přes rameno si přehodil velký kožený vak, který našel při jedné ze svých dřívějších pátracích výprav, naditý chlebem, sýrem a ovocem, jež dokázal nashromáždit. Pohled do zrcadla mu prozradil, že to, co má v úmyslu, stejně nejde zakrýt. Zbytek šatů si svázal do uzlíku spolu s pokrývkou z postele a také si ho přehodil přes rameno. Hůl se hodila za vycházkovou hůl. Nic tu nenechal. Kapsy kabátce měl plné drobností a do váčku u opasku si zastrčil to nejdůležitější. Papír podepsaný amyrlininým stolcem. Elainin dopis. A pohárky s kostkami.

Cestou z Věže potkal několik Aes Sedai, některé si ho dokonce všimly, i když většinou jen nadzvedly obočí, ale žádná ho neoslovila. Anaiya byla jednou z nich. Jen se na něj pobaveně usmála a lítostivě potřásla hlavou. Mat v odpověď jen pokrčil rameny a zakřenil se, jak nejprovinileji dokázal, a ona šla mlčky dál stále potřásajíc hlavou. Strážní u brány do Věže se na něj jenom podívali.

Teprve když přešel rozlehlé náměstí a vnořil se do ulic města, zaplavila ho úleva. A pocit vítězství. Jestli nemůžeš zamaskovat, co hodláš udělat, udělej to tak, aby si všichni mysleli, že jsi trouba. Pak budou jenom postávat kolem a čekat, až zakopneš. Aes Sedai teď budou čekat, až mě stráže přivedou zpátky. Když se nevrátím do rána, začnou mě hledat. Nejdřív ne moc usilovně, protože si budou myslet, že jsem se schoval někde ve městě. Než si uvědomí svůj omyl, bude mít tenhle zajíc před honícími psy hezký náskok.

S lehkým srdcem si začal pobrukovat „Už jsme zase za hranicí“ a zamířil k přístavu, odkud budou vyplouvat lodi po řece do Tearu a všech vesnic na Erinin mezitím. Tak daleko samozřejmě nepopluje. Aringill, kde se vylodí, byl jen v polovině cesty k ústí. Dál pak do Caemlynu poputuje po souši.

Doručím ten tvůj zatracený dopis. Že to od ní ale byla drzost, myslet si, že bych ji to slíbil, a pak to neudělal. Tu zatracenou věc doručím, kdyby mě to mělo zabít.

Tar Valon se začínal halit do soumraku, ale stále ještě bylo dost světla, aby ozdobilo úžasné budovy a věže ještě úžasnějších tvarů, spojené vysoko položenými můstky klenoucími se nad hlubinou až sto sáhů. Ulice byly stále plné lidí v těch nejroztodivnějších oděvech, až měl Mat dojem, že tu je zastoupen snad každý národní kroj na světě. Podél hlavních tříd dvojice lampářů šplhaly po žebřících, aby zapálily lampy na vysokých stojanech. – Ale v té části Tar Valonu, již hledal, pocházelo jediné světlo z osvětlených oken.

Velké budovy a věže Tar Valonu vystavěli ogierové, ale jiné, novější čtvrti, byly zbudovány rukama lidí. Novější v některých případech znamenalo dva tisíce let staré. Poblíž Jižního přístavu se lidé snažili vyrovnat, když už ne přímo napodobit, s umnou prací ogierů. Hostince, kde hýřily lodní posádky, byly vyzdobeny takovým množstvím soch a reliéfu, že by to bohatě stačilo na palác. Krámy hokynářů a domy obchodníků krášlily sochy stojící ve výklencích, kupole, ozdobné římsy a jemně vypracované vlysy. Tady se přes ulice také klenuly mosty, ale ulice byly dlážděné kostkami, ne dlažebními kameny, a mnoho můstků bylo ze dřeva místo z kamene, a občas byly již ve druhém poschodí domů, které spojovaly, a nikdy výše než ve čtvrtém.

Tmavé ulice kypěly životem jako zbytek Tar Valonu. Rejdaři a ti, kteří nakupovali, co lodi přivezly, lidé, kteří cestovali po řece Erinin, a lidé, kteří na ní pracovali, ti všichni se tlačili v krčmách a šencích hostinců ve společnosti těch, kteří měli zálusk na peníze, jež takoví lidé mívali u sebe a jež hodlali získat poctivě i nečistými způsoby. Ulice plnila divoká hudba vyluzovaná na citary, flétny, harfy a dulcimery. V prvním hostinci, do něhož Mat vstoupil, se hrály hned tři hry v kostky najednou, muži se krčili v kruzích u zdí šenku a vykřikovali výhry a prohry.

Mat chtěl hrát jen asi hodinku, než si najde loď, jenom tak dlouho, aby si přivydělal trochu peněz, ale neustále vyhrával. Pokud se pamatoval, vždycky vyhrál víc než prohrál, a s Hurinem a v Shienaru vyhrál i šest či osm vrhů za sebou. Dnes večer však vyhrál každý vrh. Úplně každý.

Podle pohledů, jaké po něm vrhali hráči, byl rád, že kostky nechal ve váčku. Ty pohledy ho také přiměly jít dál. Překvapeně si uvědomil, že teď má skoro třicet stříbrňáků, ale od jednotlivých hráčů nevyhrál tolik, aby nebyli rádi, že mu vidí záda.

Až na jednoho tmavého námořníka s hustými kudrnami – kdosi říkal, že patří k Mořskému národu, i když Mat netušil, co by někdo z Atha’an Miere dělal tak daleko od moře – který ho sledoval až na potemnělou ulici a chtěl dostat možnost své ztráty nahradit. Mat chtěl jít do přístavu – třicet stříbrných marek bylo víc než dost – ale námořník se s ním dohadoval dál a Mat hrál teprve půl hodiny, takže se podvolil a vstoupil s mužem do příští taverny, kolem níž procházeli.

Vyhrál znovu a měl pocit, jako by ho zachvátila horečka. Vyhrál každý vrh. Šel od krčmy ke krčmě a nikde nezůstal tak dlouho, aby svými výhrami někoho rozzlobil. A stále vyhrával. U penězoměnce vyměnil stříbro za zlato. Hrál koruny, pětky i čistou řadu. Hrál s pěti kostkami, se čtyřmi, se třemi a dokonce i jenom se dvěma. Hrál hry, které předtím ani neznal, dřepěl v koutě či si přisedl ke stolu. A vyhrával. Někdy během noci se ten tmavý námořník – říkal, že se jmenuje Raab – odpotácel, zcela vyčerpán, ale s plným měšcem, jelikož se rozhodl sázet na Mata. Mat navštívil dalšího penězoměnce – nebo možná dva, ta horečka mu zřejmě zamlžovala mozek stejně, jako měl zamlžené vzpomínky na minulost – a vydal se k další hře. A vyhrál.

A tak se ocitl, ani nevěděl o kolik hodin později, v jedné zakouřené taverně – měl pocit, že se to tu jmenuje U tremalkingského uzlu – a hleděl na pět kostek. Na každé byla hluboko vyřezaná koruna. Většina stálých hostů se zajímala jenom o to, jak vypít co nejvíc, ale chřestění kostek a křik hráčů z druhého rohu téměř přehlušil ženský zpěv, doprovázený břeskně na dulcimer.

„Skočím si s dívkou s hnědýma očima,

třeba s dívkou s očima jak brčál.

Skočím si s dívkou s každýma očima,

ale ty máš ty nejhezčí oči, co jsem kdy znal.

Políbím dívku s černými vlasy,

třeba i dívku s vlasy jak med.

Políbím dívku s každými vlasy,

ale jen tebe chci držet teď hned."

Zpěvačka píseň pojmenovala „Co mi řekl". Mat ten nápěv znal jako „Skoč si se mnou v kole“ a s jinými slovy, ale v té chvíli dokázal myslet jen na kostky.

„Zase král,“ zamumlal jeden z mužů dřepících vedle Mata. Bylo to popáté za sebou, co Mat hodil krále.

Vyhrál zlatou marku a tentokrát mu ani nezáleželo na tom, že jeho andorská marka je těžší než illianská mince druhého muže. Jen sebral kostky do koženého kalíšku, prudce zamíchal a hodil je znovu na podlahu. Pět korun. Světlo, to není možné. Nikdo ještě nehodil krále šestkrát za sebou. Nikdo.

„To je Temnýho štěstí,“ zavrčel jiný muž. Byl to hranatý muž s mohutnými rameny, tmavými vlasy svázanými na temeni černou stužkou, jizvou na tváři a několikrát zlomeným nosem.

Mat si skoro neuvědomil, že se pohnul. Najednou držel velkého muže pod krkem, zvedl ho na nohy a praštil s ním o zeď. „To neříkej!“ prskal. „To už nikdy neříkej!“ Muž na něj ohromeně zamrkal. Byl o hlavu vyšší než Mat.

„To se jen tak říká,“ ozval se kdosi vzadu. „Světlo, to se jenom tak říká.“

Mat pustil zjizveného muže a couvl. „Nemám... nemám rád, když o mně někdo říká něco takovýho. Já nejsem žádnej temnej druh!“ Ať shořím, to nebylo Temného štěstí. To ne! Ó, Světlo, copak se mnou ta zatracená dýka opravdu něco provedla?

„To taky nikdo netvrdil,“ bručel muž se zlomeným nosem. Zřejmě se již vzpamatoval ze svého překvapení a snažil se rozhodnout, jestli se má rozzlobit nebo ne.

Mat si posbíral věci, které předtím naházel na hromadu za sebou, a vyšel z taverny, přičemž nechal peníze, kde byly. Ne že by se toho velkého chlapa bál. Prostě na něj zapomněl, a na ty mince také. Chtěl se jenom dostat ven na čerstvý vzduch, kde by mohl přemýšlet.

Na ulici se opřel o zeď krčmy kousek ode dveří a zhluboka vdechoval chladný vzduch. Tmavé ulice Jižního přístavu už byly téměř prázdné. Z krčem a hostinců se sice stále linula hudba a smích, ale do noci vycházelo jen málo lidí. Mat před sebou podržel hůl oběma rukama a sklonil hlavu na ruce. Snažil se tu hádanku promyslet ze všech stran.

Věděl, že má štěstí. Vzpomínal si, že měl vždycky štěstí. Ale ve vzpomínkách neměl v Emondově Roli nikdy takové štěstí, jaké se ho drželo od chvíle, kdy odešel. Určitě toho hodně zapomněl, ale pamatoval se také na to, že ho chytili při ledasjaké lumpárně, když si byl jist, že uspěje. Jeho matka nějak vždycky věděla, co má za lubem, a Nyneiva prohlédla veškeré výmluvy, na jaké se zmohl. Ale štěstí se ho nedrželo hned od chvíle, co z Emondovy Role odešel. Štěstí k němu přišlo v okamžiku, kdy vzal ze Shadar Logothu tu dýku. Vzpomínal si na hru v kostky doma, s jedním hubeňourem s pronikavým pohledem, který pracoval pro kupce, jenž přijel z Baerlonu nakoupit tabák. A také si vzpomínal na výprask, který mu uštědřil otec, když zjistil, že Mat tomu muži dluží stříbrnou marku a čtyři groše.

„Ale tý zatracený dýky jsem se už přece dávno zbavil,“ zamumlal si pro sebe. „Ty zatracený Aes Sedai to říkaly.“ Napadlo ho, kolik vlastně dneska vyhrál.

Když zalovil ve svých kapsách, měl je plné mincí, korun i marek, stříbrných i zlatých, které se zaleskly ve světle z nedalekého okna. Zřejmě měl teď dva váčky, a oba nacpané k prasknutí. Rozvázal šňůrky a našel další zlato. A ještě další měl nacpáno v měšci mezi pohárky s kostkami, pomačkaným Elaininým dopisem a amyrlininým dokumentem. Vzpomínal si, že služkám házel stříbrné groše jen proto, že se hezky usmívaly nebo měly hezké oči nebo hezké kotníky, a protože stříbrné groše nemělo cenu si nechávat.

Nemělo cenu si nechávat? Možná nemělo. Světlo, jsem boháč! Jsem zatracenej boháč! Možná to souvisí s něčím, co udělaly Aes Sedai. Něco, co udělaly, když mě léčily. Možná náhodou. To by mohlo být ono. Lepší než ta druhá možnost. Tohle mi musely udělat ty zatracený Aes Sedai.

Z krčmy vyšel jakýsi velký muž a rychle za sebou zavřel dveře, aby mu do tváře nedopadlo světlo.

Mat se přitiskl blíž ke zdi, nacpal váčky zpátky do kabátce a pevně uchopil hůl. Ať už jeho dnešní štěstí mělo jakýkoliv původ, nehodlal to zlato přenechat nějakému berkovi.

Muž se obrátil směrem k němu, zamžikal a trhl sebou. „S-studená noc,“ zablábolil opile. Připotácel se blíž a Mat viděl, že jeho tělo je z větší části tvořeno tukem. „Musím... musím...“ Klopýtaje se odpotácel ulicí a nesouvisle si pro sebe cosi vykládal.

„Hlupáku!“ zamumlal Mat, ale nebyl si jistý, zda tím myslel tlouštíka nebo sebe. „Je čas najít si loď, která mě odsud dostane.“ Zašilhal na černou oblohu a snažil se odhadnout, kolik času ještě zbývá do svítání. Usoudil, že tak dvě tři hodiny. „Už je pozdě.“ Zakručelo mu v žaludku. Matně si vzpomínal, že v některých hostincích i něco pojedl, ale nevzpomínal si co. – Tam ho držela pod krkem horečka způsobená kostkami. Když strčil ruku do rance, našel jen pár drobtů. „Hodně pozdě. Musím si pospíšit, nebo jedna z nich přijde, chňapne mě a strčí si mě do pytle.“ Odstrčil se ode zdi a vydal se k přístavu, kde kotvily lodě.

Nejdřív si myslel, že tiché zvuky za ním je jen ozvěna jeho vlastních kroků na kočičích hlavách. Pak si uvědomil, že ho někdo sleduje. A snaží se to dělat velice nenápadně. No, tohle jsou určitě berkové.

Potěžkal hůl, krátce rozvážil, že se jim postaví, ale byla tma a na nerovné dlažbě by mohl klopýtnout, a navíc neměl ponětí, kolik jich je. Jenom to, jak sis vedl dobře proti Gawynovi a Galadovi, z tebe ještě nedělá zatracenýho hrdinu z pohádek.

Zabočil do úzké křivolaké boční uličky a snažil se jít po špičkách a zároveň rychle. Tady byla ve všech oknech tma a hodně jich mělo zavřené okenice. Už byl skoro na konci uličky, když před sebou zahlédl pohyb. Dva muži nahlíželi na křižovatce do uličky. A za sebou pořád slyšel kroky, tiché vrzání kožených podrážek na kameni.

Vmžiku se vrhl do stinného výklenku, kde jeden dům stál o kousek vzadu. Pro tuto chvíli mu to připadalo nejlepší. Nervózně sevřel hůl a čekal.

Ve směru, kterým přišel, se objevil muž. Krčil se a pomaloučku postupoval dopředu. Pak se objevil další muž. Oba měli v ruce nože a pohybovali se, jako by sledovali kořist.

Mat se napjal. Jestli přijdou ještě o kousek blíž k místu, kde se skrýval v hlubokém stínu za rohem, mohl by je překvapit. Zoufale si přál, aby mu přestalo kručet v žaludku. Ty nože byly mnohem kratší než cvičné meče, ale zase byly z oceli a ne ze dřeva.

Jeden z mužů se zahleděl k protějšímu konci uličky a náhle se narovnal a křikl: „Nešel vaším směrem?“

„Viděl jsem jenom stíny,“ zazněla odpověď se silným cizím přízvukem. „Už bych to chtěl mít z krku. Dneska v noci tudy chodí divný stvoření.“

Ani ne čtyři kroky od Mata si oba muži vyměnili pohled, vrátili nože do pochev a odklusali směrem, kterým přišli.

Mat si dlouze pomalu vydechl. Štěstí. Ať shořím, jestli se nehodí i k něčemu jinýmu než jen ke kostkám.

Muže v ústí uličky už sice neviděl, ale věděl, že tam někde jsou pořád. A za ním byli další.

Budova, před níž se krčil, měla jen jedno poschodí a střecha vypadala docela rovně. A v místě, kde se stýkaly dva domy, vedl nahoru bílý kamenný vlys ve tvaru velkých listů vinné révy.

Mat opatrně zvedl hůl tak, až se dotýkala okraje střechy, a strčil do ní. Hůl na střešních taškách zarachotila. Mat nečekal, jestli to někdo zaslechl, a vylezl po vlysu nahoru. Velké listy tvořily snadné opěrky i pro muže v botách. Ve chvilce zase svíral hůl v ruce a klusal po střeše. Cestou spoléhal na své štěstí, že neuklouzne.

Ještě třikrát takhle přešplhal, pokaždé o poschodí výš. Mírně zešikmené taškové střechy se v této úrovni táhly dost daleko, a také tu vál studený větřík, až mu naskakovala husí kůže, a skoro v něm vzbuzoval dojem, že je sledován. – Přestaň s tím, troubo! Teď už jsou o tři ulice dál a hledají někoho jiného s naditým váčkem, mor na ně!

Na taškách mu to klouzalo, a tak se rozhodl, že by nemusel být špatný nápad vrátit se zpátky na ulici. Opatrně se vyklonil přes okraj střechy a vyhlédl dolů. O dobrých pět sáhů níž ležela pustá ulice. Ze tří krčem a z hostince se do kočičími hlavami vydlážděné ulice linulo světlo a hudba. Ale napravo vedl kamenný most z horního poschodí domu k domu na druhé straně ulice.

Most vypadal nebezpečně úzký a vedl temnotou nedotčen světly z krčem. Klenul se nad propastí, ale Mat hodil hůl dolů a rychle ji následoval, než si to rozmyslí. Dopadl na most a překulil se, jako když byl ještě malý kluk a padal ze stromu. Zachytil se zábradlí, které mu sahalo do pasu.

„Špatné zvyky se z dlouhodobého hlediska vyplácejí,“ řekl si, když se zvedl a sebral hůl.

Okno na druhé straně mostu bylo zavřené a okenicemi nepronikala ani jiskřička světla. Mat si nemyslel, že ten, kdo tam bydlel, by ocenil, kdyby se mu uprostřed noci objevil v bytě cizinec. Viděl hodně kamenické práce, ale pokud byl mostu na dosah nějaký chyt aspoň pro prst, tak ho halila tma. No, cizinec necizinec, jdu dovnitř.

Otočil se od zábradlí a náhle si uvědomil, že na mostě není sám. Byl tu muž a držel v ruce dýku.

Když mu muž namířil nožem na hrdlo, Mat ho chňapl za ruku. Jen tak tak muže zachytil za zápěstí, a pak se mu mezi nohy zapletla hůl a shodila ho na zábradlí. Málem přes ně přepadl, a muže si přitáhl na sebe. Snažil se udržet rovnováhu a kymácel se. Útočník mu cenil zuby do tváře. Mat si jasně uvědomoval hloubku pod sebou i měsíční světlo odrážející se od čepele mířící mu na hrdlo. Prsty, jimiž tiskl mužovo zápěstí, mu začínaly klouzat a druhou ruku měl zachycenou spolu s holí mezi sebou a útočníkovým tělem. Od chvíle, kdy toho muže poprvé spatřil, uplynulo několik vteřin, a během několika dalších vteřin zemře s nožem v hrdle.

„Je čas hodit kostky,“ řekl. Měl dojem, že se muž na okamžik zatvářil popleteně, ale ta chvíle bylo vše, co měl. Švihl nohama a oba je přehodil přes zábradlí.

Na dlouhý okamžik jako by neměl žádnou váhu. Kolem uší mu hvízdal vítr a čechral mu vlasy. Měl dojem, že slyší druhého muže křičet. Náraz mu vyrazil dech a před očima se mu zamihotaly stříbrné a černé tečky. A viděl rozmazaně.

Když znovu popadl dech – a zase začal vidět – uvědomil si, že leží na muži, jenž ho napadl a jehož tělo ztlumilo náraz. „Štěstí,“ zašeptal. Pomalu se zvedl a proklínal modřiny, které mu na žebrech způsobila hůl.

Čekal, že druhý muž bude mrtvý – spadl přece čtyři sáhy na dláždění a on sám ještě dopadl na něj – ale nečekal, že uvidí, jak má ten muž dýku vraženou po jílec do srdce. Snažil se ho zabít takový obyčejný člověk. Mat usoudil, že v místnosti, kde by bylo víc lidí, by si tohohle muže ani nevšiml.

„Tys štěstí neměl, kamaráde,“ řekl mrtvole roztřeseně.

Náhle se mu vrátilo všechno, co se stalo. Berkové v křivolaké uličce. Lezení po střechách. Tenhle chlapík. Pád. Zvedl zrak k mostu a roztřásl se. Musel jsem se zbláznit. Menší dobrodružství je jedna věc, ale po tomhle by nezatoužil ani Rogoš Orlozraký.

Uvědomil si, že stojí nad mrtvým mužem s dýkou v hrudi, jako by přímo čekal, až tudy někdo půjde a s křikem pak přivolá městskou hlídku s plamenem Tar Valonu na prsou. Amyrlinin papír by ho od nich mohl dostat, ale možná ne dost rychle, aby to nezjistila. Stále mohl skončit v Bílé věži bez toho dokumentu, a možná by ho pak ani nepustili z pozemků Věže.

Věděl, že už by měl být v přístavu a na palubě první lodi, která odrazí, i kdyby to byl rozklížený člun plný starých ryb, ale kolena se mu tak třásla, že skoro nemohl jít. Chtěl se jen na chvíli posadit. Jen na chvilku, než se mu přestanou třást kolena, a pak vyrazí k přístavu.

Krčmy byly blíž, ale on se vydal k hostinci. Šenk hostince byl přátelské místo, kde si mohl člověk chvíli odpočinout a nemusel se bát, že se mu někdo proplíží za záda. Z oken se šířilo dost světla, aby rozeznal znamení. Byla na něm žena s vlasy spletenými do copů a držela něco, co Mat považoval za olivovou ratolest. Pod tím stálo: „U ženy z Tanchika".

31

U ženy z Tanchika

Šenk hostince byl jasně osvětlen a tak pozdě večer nebyla obsazena ani čtvrtina stolů. Mezi muži procházelo několik služebných v bílých zástěrách roznášejících poháry vína či piva, a tichý hovor podbarvoval zvuky harfy. Někteří hosté měli v zubech fajfky a jedna dvojice se skláněla nad stolkem s dámou. Všichni vypadali na lodní důstojníky či menší obchodníčky z malých obchodních společností. Kabátce měli dobře střižené z jemného sukna, ale chybělo zlato, stříbro a výšivky, které by měli bohatší kupci. A pro jednou nebylo slyšet chřestění kostek. V dlouhých krbech na obou koncích šenku plápolal oheň, ale i tak mělo místo přívětivý nádech.

Harfeník stál na stole a do melodie vyhazované na harfu předříkával kus „Mara a tři hloupí králové". Nástroj, celý ze zlata a stříbra, by se byl hodil i do paláce. Mat toho muže znal. Jednou Matovi zachránil život.

Harfeník byl hubený muž, který by byl dost vysoký, kdyby se tak nehrbil, a když na stole občas přešlápl, bylo vidět, že kulhá. I tady měl svůj plášť, celý pokrytý povlávajícími záplatami stovky barev. Vždycky chtěl, aby každý hned poznal, že je kejklíř. Dlouhé kníry a husté obočí měl bílé jako sníh a stejně husté jako vlasy. Při recitování měl v očích zarmoucený výraz. To u něj bylo neobvyklé. Mata by nikdy nenapadlo, že Tom Merrilin je smutný muž.

Mat se posadil ke stolu a věci si položil na podlahu vedle. Objednal si dva pohárky. Hezoučká služtička s velkýma hnědýma očima na něj mrkla.

„Dva, mladý pane? Nepřipadáš mi na někoho, kdo tolik pije.“ V hlase se jí ozýval poťouchlý tón, div že se nesmála nahlas.

Mat se chvíli prohraboval v kapsách a pak vytáhl dva stříbrné grošíky. O jeden víc, než kolik stálo víno, ale ten jí dal kvůli tomu, jaké měla oči. „Připojí se ke mně přítel.“

Věděl, že si ho Tom všiml. Starý kejklíř se málem zakuckal, když Mat vstoupil. To bylo také nové. Toma dokázalo z míry vyvést jen máloco natolik, aby to vůbec dal najevo, a pokud Mat věděl, příběh by přerušil snad jedině kvůli trollokům. Když mu dívka přinesla víno a měďáky nazpátek, nechal cínové korbele stát a zaposlouchal se do konce příběhu.

„ ‚I stalo se, jak jsme předpovídali, že by se mělo stát,' pravil král Madel, snaže se vyprostit rybu ze svého dlouhého vousu.“ Tomův hlas jak by se rozléhal velkou síní, ne jen obyčejným šenkem. Harfa podtrhovala poslední hloupý čin tří králů. „ ‚I stalo se, jak jsme předpovídali, že se stane,' oznámil Orander. A jemu uklouzly nohy v blátě a on s převelikým šplouchnutím usedl. ‚I stalo se, jak jsme předpovídali, že se musí stát,' prohlásil Kadar, hledaje po lokty v řece svou korunu. ‚Ta žena neví, o čem to hovoří. To ona je hloupá!' Madel a Orander s ním hlasitě souhlasili. V té chvíli toho již měla Mara dosti. ‚Dala jsem jim všem šanci, kterou si zasloužili, i víc,' řekla si. Přidala Kadarovu korunu k druhým dvěma, vyšplhala na vůz, mlaskla na kobylku a společně zamířily zpátky do vesnice. A když Mara vypověděla, co všechno se událo, lidé z Heape pak již neměli žádného krále.“ Kejklíř znovu zabrnkal hlavní melodii královské hlouposti, a tentokrát sklouzl do crescenda, které znělo skoro jako smích, rozmáchle se uklonil a málem přitom spadl ze stolu.

Muži se smáli a dupali, i když každý z nich nejspíš slyšel příběh už mnohokrát, a volali po přídavku. Příběh o Maře byl vždy dobře přijímán, neměli ho rádi jenom králové.

Tom málem upadl znovu, když lezl ze stolu, a cestou k Matovu stolu se kymácel víc, než by se dalo přičíst ztuhlé noze. Nedbale položil harfu na stůl, sesul se na židli před druhým korbelem a upřel na Mata bezvýrazný pohled. Oči měl vždycky pronikavé jako šídla, ale teď měl zřejmě problém zaostřit zrak.

„Obyčejnej,“ bručel. Hlas měl stále hluboký, ale teď už tolik nezněl. „Ten příběh zní stokrát líp v prostým přednesu a tisíckrát ve vznešeným, ale oni chtějí obyčejnej.“ Bez dalšího slova zabořil nos do vína.

Mat si nevzpomínal, že by Tom někdy dohrál a okamžitě neuložil harfu do jejího tvrdého koženého pouzdra. A nikdy neviděl, že by byl Tom podnapilý. Úlevou bylo slyšel kejklířovy stížnosti na posluchače. Tom je nikdy nepovažoval za dostatečně na úrovni. Aspoň něco se na něm nezměnilo.

Služtička byla zpátky, ale tentokrát se neusmívala. „Ó, Tome,“ řekla tiše a pak se obrátila k Matovi. „Kdybych věděla, že tohle je přítel, na kterého čekáš, nepřinesla bych ti pro něj víno ani za sto stříbrných grošů.“

„Nevěděl jsem, že je opilý,“ namítal Mat.

Ale ona už upínala pozornost zase na Toma a opět mluvila jemně. „Tome, musíš si odpočinout. Oni tě nechají vyprávět ve dne v noci, jestli jim to dovolíš.“

Vedle Toma se objevila další žena a přetáhla si zástěru přes hlavu. Byla starší než ta první, ale o nic méně hezká. Ty dvě by mohly být sestry. „Hezký příběh, vždycky se mi líbil, Tome, a ty ho vyprávíš úžasně. Pojď, dala jsem ti do postele ohřívadlo a můžeš mi vykládat o dvoře v Caemlynu.“

Tom se podíval do korbele, jako by ho překvapilo, že je prázdný, a pak si foukl do knírů a podíval se z jedné ženy na druhou. „Hezká Mada. Hezká Saal. Už jsem vám říkal, že mě v životě milovaly dvě hezký ženy? To je víc, než může tvrdit většina mužů.“

„Už jsi nám o tom všechno vyprávěl, Tome,“ řekla smutně starší žena. Mladší se mračila na Mata, jako by to byla jeho vina.

„Dvě,“ mumlal Tom. „Morgasa byla vzteklá, ale já myslel, že to můžu přejít, a tak to skončilo tím, že mě chtěla zabít. Denu jsem zabil já. Skoro jako bych to udělal vlastní rukou. Není v tom moc velkej rozdíl. Měl jsem dvě šance, víc než většina lidí, a obě jsem je zahodil.“

„Já se o něj postarám,“ prohlásil Mat. Mada i Saal se na něj zamračily. Mat jim předvedl svůj nejlepší úsměv, ale tentokrát to nezabralo. Zakručelo mu v žaludku. „Nevoní tu pečený kuřata? Přineste tři nebo čtyři.“ Obě ženy zamrkaly a vyměnily si poplašené pohledy, když ještě dodal: „Chceš taky něco k jídlu, Tome?“

„Ocenil bych kapku tohohle skvělýho andorskýho vína.“ Kejklíř s nadějí zvedl korbel.

„Dneska v noci už žádné víno, Tome.“ Starší žena by mu byla korbel sebrala, kdyby ji nechal.

Téměř zároveň se ke starší připojila mladší se směsicí pevného odhodlání a zoufalé prosby: „Dostaneš kousek kuřete, Tome. Je moc dobré.“

A neodešly, dokud kejklíř neslíbil, že něco sní. Když odcházely, vrhly po Matovi tak zachmuřené pohledy, že ten jenom potřásl hlavou. Ať shořím, mysleli byste si, že ho nutím, aby pil dál! Ženský! Ale obě mají hezký oči.

„Rand tvrdil, žes to přežil,“ obrátil se k Tomovi, když byly Mada se Saal z doslechu. „Moirain vždycky říkala, že musíš být určitě naživu. Ale slyšel jsem, žes byl v Cairhienu a že chceš jet do Tearu.“

„Takže Rand je v pořádku?“ Tomovi se podařilo zaostřit pohled skoro tak, jak se Mat pamatoval. „Myslím, že jsem to ani nečekal. A Moirain je pořád s ním, co? Hezká ženská. Byla by hezká ženská, kdyby nebyla Aes Sedai. Zapleť se s takovýma, jako je ona, a dopadneš hůř, než že si jenom spálíš prsty.“

„Proč by Rand neměl být v pořádku?“ zeptal se Mat opatrně. „Víš snad o něčem, co by mu mohlo ublížit?“

„Vím? Já nevím nic, chlapče. Tuším víc, než je pro mě zdravý, ale nevím nic.“

Mat změnil téma. Nemá smysl utvrzovat ho v jeho tušení. Nemá smysl, aby se dozvěděl, že já vím víc, než je pro mě zdravý.

Starší žena – Tom ji oslovoval Mado – se vrátila se třemi kuřaty s křupavou hnědou kůrčičkou a ustaraně se na bělovlasého muže podívala. Než odešla, vrhla po Matovi varovný pohled. Mat si utrhl stehýnko a při řeči se do něj pustil. Tom se zamračil na svůj korbel a drůbeži nevěnoval nejmenší pozornost.

„Proč jsi tady, v Tar Valonu, Tome? Tohle je poslední místo, kde bych čekal, že tě uvidím, při tom, jakej máš na Aes Sedai názor. Slyšel jsem, žes v Cairhienu pěkně vydělával.“

„Cairhien,“ zamumlal starý kejklíř a život se mu z očí zase vytratil. „Zabít člověka způsobí hrozný potíže, i když si to ten člověk zaslouží.“ Půvabně máchl rukou a objevil se mu v ní nůž. Tom měl vždycky v šatech poschováváno několik nožů. Ať už byl jak chtěl opilý, čepel držel pevně. „Zabiješ chlapa, co si o to vyloženě říká, a občas za to musí zaplatit jiní. Otázka je, stálo to vůbec za to? Vždycky to je vyvážený, víš. Dobro a zlo. Světlo a Stín. Nebyli bychom lidmi, kdyby to nebylo vyvážený.“

„Dej to pryč,“ zavrčel Mat s plnými ústy. „Nechci se bavit o zabíjení.“ Světlo, ten chlapík pořád ještě leží uprostřed ulice. Ať shořím, už jsem měl být na lodi. „Jen jsem se zeptal, co děláš v Tar Valonu. Jestli jsi musel opustit Cairhien, že jsi tam někoho zabil, tak o tom nechci nic vědět. Krev a popel, jestli se z toho pití nedokážeš vzpamatovat aspoň natolik, abys mluvil jasně, tak odcházím.“

Tom s kyselým výrazem nechal nůž zmizet. „Co dělám v Tar Valonu? Jsem tady, protože je to to nejhorší místo, kde bych mohl být, až na Caemlyn, možná. A to si zasloužím, chlapče. Některý z červených adžah si mě pořád pamatují. Tuhle jsem zahlíd na ulici Elaidu. Kdyby věděla, že jsem tady, stáhla by mě zaživa z kůže, a pak by se teprve přestala chovat mile.“

„Nikdy jsem tě neviděl, že by ses litoval,“ prohodil Mat znechuceně. „To se hodláš utopit ve víně?“

„Co ty o tom víš, chlapče?“ prskl Tom. „Až budeš starší, uvidíš kus světa, možná se párkrát zamiluješ, pak to pochopíš. Možná, jestli budeš dost bystrej, aby ses učil. Áááá! Chceš vědět, co dělám v Tar Valonu? Co tady děláš ty? Vzpomínám si, jak se ti rozklepala kolena, když jsi zjistil, že Moirain je Aes Sedai. Málem sis ucvrkl pokaždý, když se o síle někdo jenom zmínil. Co ty děláš v Tar Valonu s Aes Sedai na každým rohu?“

„Já z Tar Valonu odjíždím. To tu dělám. Odjíždím!“ Mat se zašklebil. Kejklíř mu zachránil život a možná i víc. Byl do toho tenkrát zapletený mizelec. Proto měl Tom potíže s pravou nohou. Víno z celé lodi by nestačilo na to, aby byl takhle opilý. „Já jedu do Caemlynu, Tome. Jestli chceš z nějakýho hloupýho důvodu riskovat život, proč nejedeš se mnou?“

„Do Caemlynu?“ zamyslel se Tom.

„Do Caemlynu, Tome. Elaida se tam dřív nebo později vrátí, takže si s ní budeš moct dělat starosti. A pokud se dobře pamatuju, jestli tě dostane do rukou Morgasa, budeš si přát, aby tě radši dostala Elaida.“

„Caemlyn. Ano. Caemlyn se k mý náladě hodí jako rukavice na ruku.“ Kejklíř se zadíval na kuřata na talíři a trhl sebou. „Cos to udělal, chlapče? To sis je nacpal do rukávu?“ Ze tří ptáků zbyly jenom kosti a pár kousků masa.

„Občas dostanu hlad,“ zabručel Mat. Hrozně toužil olízat si prsty. „Tak jdeš se mnou, nebo ne?“

„Ó, to víš, že půjdu, chlapče.“ Jak se Tom zvedal na nohy, nepohyboval se zdaleka tak neohrabaně jako předtím. „Počkej tady – a dej pozor, ať nesníš i stůl – já si posbírám věci a rozloučím se.“ Cestou kulhal, ale nepotácel se.

Mat dopil víno a obral kosti dočista. Napadlo ho, že by si objednal další, ale Tom se vrátil rychle. Na zádech měl vedle svinutých pokrývek pověšena i pouzdra s flétnou a harfou. Měl s sebou i prostou vycházkovou hůl, která byla vysoká jako on. Doprovázely ho obě služtičky. Mat usoudil, že to budou sestry. Ke kejklíři vzhlížely dva páry stejných hnědých očí s naprosto stejným výrazem. Tom políbil nejdřív Saal, pak Madu, poplácal je po tváři a zamířil ke dveřím. Jen kývl na Mata, aby ho následoval. Byl venku dřív, než si Mat posbíral věci a hůl.

Mladší z obou žen, Saal, Mata cestou ke dveřím ještě zastavila. „Ať už jsi mu řekl cokoliv, tak ti odpouštím to víno, i když nám ho odvádíš. Takhle živého jsem ho neviděla celé týdny.“ Vtiskla Matovi cosi do dlaně, a když se na to mládenec podíval, oči se mu překvapením rozšířily. Dala mu stříbrnou tarvalonskou marku. „Ať už jsi mu řekl cokoliv. Kromě toho, ten, kdo tě krmí, to rozhodně nedělá dobře, ale stejně máš hezké oči.“ Zasmála se, když viděla, jak se tváří.

Mat se proti své vůli rozesmál také. Vyšel ze dveří a cestou obracel minci mezi prsty. Tak já mám hezký oči, jo? Smích mu odumřel na rtech, jako když krčmář zavře pípu. Na ulici byl Tom, ale ne mrtvola. Okna taveren v ulici vydávala dost světla, aby si tím mohl být jist. Městští strážní by mrtvého člověka neodnesli, aniž by se poptali v těch tavernách a U ženy z Tanchika také.

„Na co tak zíráš, chlapče?“ zeptal se Tom. „Tady nejsou ve stínu žádní trolloci.“

„Berkové,“ mumlal Mat. „Myslel jsem na berky.“

„V Tar Valonu nejsou ani kapsáři, ani pouliční rváči, chlapče. Když strážní nějakýho berku chytí – a co já vím, tak jich tu tenhle obchod moc neprovozuje – ale když nějakýho chytnou, odvlečou ho do Věže. Tam s ním Aes Sedai něco provedou a on hned druhej den uteče z Tar Valonu s očima vytřeštěnýma jako svedená holka. Slyšel jsem, že na ženy zlodějky jsou ještě tvrdší. Ne, tady můžeš o peníze přijít jedině tak, že ti někdo místo zlata zaplatí leštěnou mosazí nebo má cinknutý kostky. Ale žádní berkové tu nejsou.“

Mat se otočil na patě, prošel kolem Toma a zamířil k přístavu. Holí ťukal do země, jako by se pomocí ní mohl pohybovat rychleji. „Budeme na palubě první lodi, co vypluje, ať je jaká chce. Na první, Tome.“

Tom spěšně klapal za ním. „Zpomal, chlapče. Proč tak spěcháš? Tady je spousta lodí, vyplouvají ve dne v noci. Tak zpomal. Žádní berkové tu nejsou.“

„Na první zatracený lodi, Tome! I kdyby do ní teklo, my budeme na ní!“ Jestli to nebyli berkové, tak co byli zač? Museli to být zloději. Co jiného by mohli být?

32

První loď

Jižní přístav samotný, velký bazén postavený ogiery, byl ohromný a okrouhlý, obklopený vysokými hradbami ze stejného kamene se stříbrnými žilkami jako zbytek Tar Valonu. Nábřeží táhnoucí se kolem přístavu bylo téměř celé zastřešené, kromě místa, kde se otevírala široká vodní brána, aby mohly lodi vyplout na řeku. – U nábřeží kotvila plavidla všech velikostí, většinou uvázaná zádí, a přes časnou hodinu pospíchali kolem lodníci v hrubých halenách bez rukávů a nakládali a vykládali balíky a truhly, sudy a bedny, buď pomocí jeřábů a kladek, nebo jen tak na zádech. Ze střešních trámů visely lampy a osvětlovaly celé nábřeží a na černou vodu uprostřed přístavu vrhaly pás světla. Temnotou se míhaly malé otevřené čluny a díky svým hranatým lucernám, zavěšeným vysoko na zadních vazech, připomínaly světlušky poletující přístavem. Malé však byly jen ve srovnání s loďmi, neboť některé pohánělo ne méně než šest párů dlouhých vesel.

Když Mat vedl stále nabručeného Toma pod obloukem z leštěné krevele a po širokých schodech dolů na nábřeží, ani ne o dvacet kroků dál lodníci na jedné třístěžňové lodi právě odvazovali lana. Plavidlo patřilo k těm zdaleka největším na dohled, od ostré přídě k hranaté zádi mělo patnáct až dvacet sáhů a jeho plochá paluba byla téměř v jedné rovině s nábřežím. Nejdůležitější však bylo, že loď právě odplouvala. Na první loď, která vypluje.

Na nábřeží vystoupil šedovlasý muž. Tři kusy konopného lana, jež měl našity na rukávcích, ho označovaly jako správce přístavu. Podle širokých ramen mohl docela dobře začínat jako lodní dělník, který lana spíš tahal, než je nosil na oděvu. Lhostejně pohlédl Matovým směrem a zarazil se. Na ošlehané tváři se mu objevil překvapený výraz. „Podle těch ranců soudím, co máš za lubem, mladíku, ale klidně na to můžeš zapomenout. Jedna ze sester mi ukázala tvůj obrázek. Ty v Jižním přístavu na žádnou loď nenastoupíš. Radši se vrať, ať nemusím posílat někoho, kdo by na tebe dohlídl.“

„Co pro Světlo...?“ vrčel Tom.

„Všechno je jinak,“ prohlásil Mat pevně. Lodníci právě odvazovali poslední lano. Světlé trojúhelníkové plachty byly ještě stále svinuté a přivázané k dlouhým šikmým ráhnům, ale muži už připravovali opačiny. Mat vytáhl z měšce amyrlinin dokument a strčil ho správci pod nos. „Jak sám vidíš, mám pověření z Věže a dokonce jednám na rozkaz samotné amyrlin. A musím nasednout právě na tuhle loď.“

Správce si přečetl, co bylo na papíře napsáno, a pak ještě jednou. „Nic takového jsem v životě neviděl. Proč by Věž říkala, že nikam nesmíš, a pak ti dala... tohle?"

„Zeptej se amyrlin, jestli chceš,“ poradil Mat muži unaveným hlasem, který naznačoval, že nikdo přece nemůže být tak hloupý, aby to udělal, „ale jestli neodpluju na tý lodi, ona nechá stáhnout z kůže mě i tebe.“

„To už nestihneš,“ řekl správce, ale okamžitě si přiložil ruce k ústům a zvolal. „Vy na palubě Šedého Rackal Stát! Světlo vás spal, stůjte!“

Do půli těla obnažený chlapík u kormidelního vesla se ohlédl a pak promluvil se svým vysokým společníkem ve tmavém kabátci s nabíranými rukávy. Dlouhán ani na chvíli neodtrhl zrak od lodníků, kteří právě skláněli opačiny do vody. „Zároveň vpřed,“ zavolal a od opačin se vzpěnila voda.

„To zvládnu,“ štěkl Mat. Řekl jsem na první lodi, a první loď jsem taky myslel! „Pojď, Tome!“

Bez ohlížení se rozběhl po nábřeží, vyhnul se několika mužům a vozíkům naloženým zbožím. Mezera mezi zádí Šedého Racka a nábřežím byla stále větší, jak lodníci řádně zabírali. Mat zvedl hůl a hodil ji na záď napřed jako kopí, odrazil se a skočil, jak nejdál dokázal.

Tmavá voda pod ním vypadala ledově, ale on ve chvilce přelétl zábradlí a skulil se na palubu. Jak se zvedal, zaslechl za sebou zachrčení a nadávku.

Tom Merrilin se s další nadávkou přitáhl k zábradlí a přelezl na palubu. „Přišel jsem o hůl,“ vztekal se. „Tak chci jinou.“ Zamnul si pravou nohu, zadíval se dolů na stále se rozšiřující pruh vody za lodí a otřásl se. „Dneska už jsem se koupal.“ Kormidelník se s rozšířenýma očima díval z kejklíře na Mata a zpátky a svíral veslo, jako kdyby uvažoval, nemá-li ho snad použít na obranu proti těm šílencům.

Dlouhán vypadal stejně ohromeně. Světle modré oči mu málem vypadly z důlků a chvíli jenom bezhlesně hýbal rty. Tmavá bradka, přistřižená do špičky, se mu třásla vzteky a úzký obličej mu znachověl. „U Kamene!“ zařval nakonec. „Co to má znamenat? Na téhle lodi nemám místo ani pro lodní kočku, a pobudy, co mi klidně skočí na palubu, bych nevzal stejně. Sanore! Vaso! Hoďte tyhle trhany přes palubu!“ Dva zvláště mohutní muži, bosí a do pasu vysvlečení, přestali stáčet lana a vykročili na záď. Muži u opačin dál veslovali. Vždycky se sklonili, aby zvedli list vesla z vody, udělali tři dlouhé kroky po palubě, narovnali se a vrátili se zpátky, přičemž loď poháněli kupředu.

Mat jednou rukou zamával amyrlininým dokumentem vousatému dlouhánovi pod nosem – odhadl v něm kapitána – a druhou vylovil z váčku zlatou korunu, přičemž i ve spěchu dával pozor, aby si muž všiml, že tam má zlata mnohem víc. Hodil minci vousáči a mluvil rychle stále mávaje papírem. „Za tu nepříjemnost, co jsme ti způsobili při naloďování, kapitáne. Osobní rozkaz amyrlinina stolce. Je velice důležité, abychom okamžitě vypluli. Do Aringillu v Andoru. Co nejrychleji. Požehnání Bílé věže padne na každého, kdo nám pomůže, a hněv Věže na ty, kteří nám budou bránit.“

Mat doufal, že tou dobou už muž zahlédl plamen Tar Valonu na pečeti – a snad i trochu víc – a tak znovu papír složil a zase ho schoval. Nejistě se díval na oba vazouny, kteří se postavili vedle kapitána – Ať shořím, oba mají ruce jako Perrin! – a přál si, aby měl v rukou svou hůl. Viděl ji ležet o kus dál na palubě. Snažil se vypadat sebejistě, jako někdo, s kým není radno si zahrávat, jako někdo, kdo má za sebou všechnu moc Bílé věže. Hodně daleko za sebou, doufám.

Kapitán si Mata pochybovačně prohlížel a ještě podezřívavější pohled vrhal na Toma v kejklířském plášti a na nepříliš jistých nohou, nicméně však pokynul Sanorovi a Vasovi, aby zůstali, kde jsou. „Já bych Věž nahněvat nechtěl. Ať shoří moje duše, že mě říční obchod zavádí z Tearu do tohohle doupěte... Připlouvám příliš často, abych si mohl dovolit rozzlobit... kohokoliv.“ Na rtech se mu objevil napjatý úsměv. „Ale mluvil jsem pravdu. U Kamene, mluvil! Šest kajut mám pro pasažéry, a všechny plné. Za další zlatou korunu můžete spát na palubě a jíst s posádkou. Tu korunu za každého.“

„To je směšný!“ vybuchl Tom. „Mně je jedno, co udělala válka dole po řece, ale tohle je prostě směšný!“ Oba velcí lodníci přešlápli.

„To je cena,“ prohlásil kapitán pevně. „Nechci nikoho nahněvat, ale raději bych neměl nic společnýho s ničím, co můžete mít vy dva na práci na palubě mé lodi. Jako třeba když necháte někoho, aby vám zaplatil, takže vás může natřít horkým dehtem, tuhle práci myslím. Zaplaťte, nebo půjdete přes palubu a sušit vás může sama amyrlin. A tohle si nechám za ty nepříjemnosti, co jste mi způsobili, děkuju.“ Zlatou korunu, kterou mu Mat hodil, si strčil do kapsy kabátce s nabíranými rukávy.

„Kolik za jednu kajutu?“ zeptal se Mat. „Pro nás. Toho, kdo ji má, můžeš dát k někomu jinýmu.“ Nechtělo se mu spát na studené palubě. A jestli takového chlapa neohromíš, tak ti ukradne i spodky a bude tvrdit, že ti prokazuje laskavost. Hlasitě mu zakručelo v žaludku. „Taky budeme jíst to, co ty, ne s posádkou. A bude toho hodně!“

„Mate,“ ozval se Tom, „to já bych tady měl víst opilecký řeči.“ Obrátil se ke kapitánovi a mávl záplatovaným pláštěm, jak nejelegantněji dovedl s pokrývkami a pouzdry s nástroji přes rameno. „Jak sis možná všiml, kapitáne, jsem kejklíř.“ I tady venku jako by měl jeho hlas ozvěnu. – „A jako cenu za náš převoz budu s potěšením bavit tvoje cestující i posádku –“

„Moje posádka je tu na práci, kejklíři, ne kvůli zábavě.“ Kapitán si pohladil špičatou bradku a světlýma očima odhadl cenu Matova kabátce do posledního měďáku. „Takže ty chceš kajutu, co?“ Vyprskl smíchy. „A moje jídlo? No, můžeš mít moji kajutu i jídlo. Za pět zlatých korun za oba! A andorskou váhu!“ Ty byly nejtěžší. Začal se smát tak nahlas, až málem lapal po dechu. Sanor a Vasa vedle něj se zeširoka křenili. „Za deset korun si můžeš vzít moji kajutu i jídlo, a já se přestěhuju k cestujícím a budu jíst s posádkou. Ať shoří moje duše, to udělám! U Kamene, to přísahám! Za deset zlatých korun...“ Smích udusil zbytek.

Ještě se smál a lapal po dechu a utíral si oči, když Mat vytahoval jeden ze dvou měšců, ale smích ustal, když mu Mat do dlaně odpočítal pět korun. Kapitán nevěřícně zamrkal. Oba velcí lodníci vypadali jako opaření.

„Andorskou váhu, říkáš?“ zeptal se Mat. Bez vážek bylo těžké soudit, ale Mat na hromádku přidal ještě sedm mincí. Dvě byly dokonce andorské a ty ostatní by měly váhu víc než bohatě vyrovnat. Tomuhle chlapíkovi by to mělo stačit. Po chvíli přidal ještě dvě zlaté tairenské koruny. „To je pro toho, koho vyhodíš z kajuty, za kterou si zaplatil.“ Nemyslel, že z toho cestující uvidí byť měďák, ale občas se vyplácelo vypadat velkodušně. „Leda bys chtěl bydlet s nima. Ne, samozřejmě že ne. Měli by dostat něco za to, že se budou muset mačkat s ostatníma. A není nutný, abys jedl s posádkou, kapitáne. Rádi se s tebou s Tomem o jídlo podělíme ve tvý kajutě.“ Tom zíral stejně jako ostatní.

„Ty jsi...?“ Vousáč jen chraplavě šeptal. „Nejsi... čistě náhodou... mladý pán v převleku?“

„Já nejsem žádnej pán.“ Mat se zasmál. Měl k tomu důvod. Šedý Racek už byl daleko ve vodách přístavu a pruh světla z nábřeží nedaleko ukazoval černou mezeru, kde vodní brána ústila do řeky. Opačiny rychle poháněly loď do mezery. Muži už obraceli dlouhá šikmá ráhna a připravovali se ke spuštění plachet. A se zlatem v rukou se je už kapitán zřejmě nechystal hodit přes palubu. „Jestli ti to nevadí, kapitáne, nemohli bychom se podívat na naši kajutu? Totiž tvou kajutu. Je pozdě a já bych se chtěl trochu prospat.“ Znovu se ozval jeho žaludek. „A taky chci večeři!“

Loď se přídí zanořila do temnoty a vousáč je osobně vedl po žebříku a úzkou krátkou chodbičkou lemovanou po obou stranách dveřmi dost blízko sebe. Zatímco si kapitán sbíral v kajutě – táhla se po celé šířce zádi a postel i všechen ostatní nábytek až na dvě židle a pár truhlic byly zabudovány do stěn – svoje věci a Mat s Tomem se usazovali, zjistil Mat hodně věcí. Například to, že ten muž nebude stěhovat žádné cestující. Příliš si vážil peněz, které mu zaplatili, pokud už ne jich, než aby něco takového dovolil. Rozhodl se vzít si kajutu prvního důstojníka a ten zase druhého, a tak pořád dál, až jeho palubní skončí na přídi s posádkou.

Mat si nemyslel, že by mu tato informace k něčemu byla, ale pozorně naslouchal všemu, co ten muž vykládal. Vždycky bylo nejlepší vědět nejen kam jedete, ale s kým máte tu čest jednat, jinak by vám mohli sebrat kabát a boty a nechat vás jít domů bosky a v dešti.

Kapitán byl Tairen a jmenoval se Huan Mallia, a jakmile Mata s Tomem jednou odhadl ke své spokojenosti, byl velice výřečný. Říkal, že sice není urozeného rodu, ale také nechtěl, aby ho někdo měl za hlupáka. Mladý muž, který má víc zlata, než by měl každý slušný mladík správně mít, by mohl být zloděj, pokud by nebylo všeobecně známo, že z Tar Valonu nikdy žádný zloděj se svým lupem neunikl. A mladý muž oblečený jako sedlák, ale se způsoby a sebedůvěrou urozeného pána, což však popírá – „U Kamene, já neříkám, že jsi, když tvrdíš, že nejsi.“ Mallia mrkl, zahihňal se a zatahal se za bradku. Mladý muž s dokumentem s pečetí amyrlinina stolce a mířící do Andoru. Nebylo žádným tajemstvím, že královna Morgasa navštívila Tar Valon, i když její důvody tak zřejmé nebyly. Malliovi bylo jasné, že mezi Caemlynem a Tar Valonem se něco děje. A Mat s Tomem byli poslové – podle Matova přízvuku soudil, že Morgasini. Pokud by v tak velkém podniku mohl být něčím nápomocen, bude mu potěšením, ale ne že by se chtěl cpát někam, kam není zván.

Mat si vyměnil poplašený pohled s Tomem, který strkal pouzdra s nástroji pod stůl připevněný ke stěně. Místnost měla na obou stranách dvě malá okénka a ve spojených konzolách svítily dvě lampičky. „To je nesmysl,“ řekl Mat.

„Ovšem,“ opáčil Mallia, jenž zatím vytahoval šatstvo z truhlice v nohách postele. Teď se narovnal a poněkud usmál. „Ovšem.“ Ve skříni u zdi zřejmě byly mapy řeky, které potřeboval. „Už nic neřeknu.“

Ale chtěl strkat nos, kam by neměl, i když se to snažil zamaskovat, a proto žvanil ve snaze vypáčit z nich nějakou informaci. Mat poslouchal a na otázky odpovídal krčením ramen a zabručením, kdežto Tom neřekl ani to. Kejklíř při odkládání svých věcí neustále potřásal hlavou.

Mallia strávil celý život na řece, i když snil o tom, že jednou vypluje na moře. O jediné zemi kromě Tearu nemluvil jinak než s pohrdáním. Andor jako jediný tomu unikl, i když chvála, na kterou se nakonec zmohl, byla i přes jeho zřejmou snahu dosti ubohá. „Jak jsem slyšel, mají v Andoru dobré koně. Ne špatné. Ne tak dobré jako z tairenského chovu, ale docela dobré. Taky vyrábíte slušnou ocel a železné, bronzové a měděné zboží – často jsem s ním obchodoval, i když si účtujete dost vysoké ceny – ale vy taky máte ty doly v pohoří Oparů. A zlaté doly k tomu. My v Tearu si naše zlato musíme vydělat.“

Mayene pohrdal nejvíc. „To je ještě ubožejší země než Murandy. Jedno město a pár leguí pozemků. Srážejí ceny oleje z našich dobrých tairenských oliv jenom proto, že ty jejich lodi vědí, jak najít hejna olejovek. Ti vůbec nemají nárok říkat si stát.“

Illian nenáviděl. „Jednoho dne Illian vypleníme, poboříme každé město i vesnici a tu jejich špinavou zem osejeme solí.“ Malliovi se rozhořčením málem zježila bradka, když líčil, jak nečistá illianská země je. „Dokonce i jejich olivy jsou zkažené! Jednou vsadíme jedno každý illianský prase do řetězů! Tak to říká vznešený pán Samon.“

Mata napadlo, co si asi kapitán myslí, že by Tear udělal se všemi těmi lidmi, kdyby tuto představu vskutku naplnili. Illiánce by museli krmit a navíc by v řetězech určitě nepracovali. Nedávalo mu to smysl, ale Malliovi zářily oči, když o tom mluvil.

Jenom hlupáci si nechávají vládnout králem nebo královnou, jediným mužem či ženou. „Až na královnu Morgasu, samozřejmě,“ dodal spěšně. „Jak jsem slyšel, to je skvělá žena. Taky mi říkali, že je krásná.“ A všichni ti hlupáci se klaněli jednomu hlupáku. Vznešení páni vládli Tearu společně, rozhodnutí dosahovali v souladu, a tak by to mělo chodit všude. Vznešení páni věděli, co je správné a dobré a spravedlivé. Zvláště vznešený pán Samon. Nikdo nemohl udělat nic špatně, když poslouchal vznešené pány. Zvláště vznešeného pána Samona.

Za nenávistí ke králům a královnám, za nenávistí k Illianu, ležela ještě mnohem větší nenávist, kterou se sice Mallia pokoušel skrýt, ale tolik toho namluvil ve snaze zjistit, co mají v plánu, až se nechal unést zvukem vlastního hlasu, že mu uklouzlo víc, než zamýšlel.

Ve službách královny Morgasy museli hodně cestovat. Museli vidět hodně zemí. Snil o moři, protože pak by mohl navštívit země, o nichž jen slyšel, protože pak by mohl objevit mayenská hejna olejovek, mohl by překonat v obchodování Mořský národ i špinavé Illiánce. A moře bylo daleko od Tar Valonu. Musejí to pochopit, když už museli cestovat po zvláštních místech a se zvláštními lidmi, po místech a s lidmi, na které by neměli žaludek, kdyby nesloužili královně Morgase.

„Ten přístav jsem nikdy neměl rád, nikdy nevíte, kdo tam zrovna používá sílu.“ To slovo skoro vyplivl. Jelikož o tom slyšel mluvit vznešeného pána Samona, tak... „Ať shoří moje duše, mám z toho pocit, jako bych měl v žaludku čmeláky, když se na tu jejich Bílou věž jenom podívám a když vím, co mají v plánu.“

Vznešený pán Samon říkal, že Aes Sedai chtějí vládnout celému světu. Samon říkal, že chtějí rozdrtit každý stát a vložit nohu na hrdlo každého muže. Samon říkal, že Tear už nemůže udržovat jedinou sílu mimo své území a myslet si, že to stačí. Samon říkal, že Tearu má nadejít oprávněný den slávy, ale mezi Tearem a jeho slávou stojí Tar Valon.

„Nedá se s tím nic dělat. Dřív nebo později je bude nutné najít a zabít, jednu každou Aes Sedai. Vznešený pán Samon říká, že ty ostatní snad bude možné ušetřit – ty mladší, novicky a přijaté – pokud budou přivedeny do Kamene, ale ostatní musejí být vymýceny. To říká vznešený pán Samon. Bílá věž musí být zničena.“

Mallia chvíli stál uprostřed kajuty, náruč plnou šatů, knih a svinutých map, a hlavou se téměř dotýkal trámů nad hlavou. Světle modré oči upíral někam do dálky a Bílá věž se zatím hroutila jako domek z karet. Pak sebou trhl, jako by si uvědomil, co všechno právě řekl. Špičatá bradka se mu nejistě zakývala.

„To je... tohle říká. Já... si myslím, že to možná zachází příliš daleko. Vznešený pán Samon... On mluví tak, že to člověka unese. Jestli mohl s Věží uzavřít smlouvu Caemlyn, tak Tear může taky.“ Otřásl se a zřejmě si to ani neuvědomoval. „To říkám já.“

„Jak říkáš,“ prohodil Mat a cítil, jak v něm bublá neplecha. „Myslím, že tvůj návrh je správný, kapitáne. Ale já bych se nezastavoval u pár přijatých. Požádejte tak tucet Aes Sedai, ať přijdou, nebo dva tucty. Jen si pomysli, jaký by Tearský Kámen mohl být s dvěma tucty Aes Sedai uvnitř.“

Mallia se otřásl. „Pošlu si někoho pro truhličku s penězi,“ oznámil škrobeně a odkráčel.

Mat se zamračil na zavřené dveře. „Myslím, že to jsem asi říkat neměl.“

„Nechápu, jak tě jen něco takovýho mohlo napadnout,“ podotkl Tom suše. „Příště bys mohl navrhnout velícímu kapitánovi bělokabátníků, že by se měl oženit s amyrlin.“ Svraštil obočí jako dvě bílé chlupaté housenky. „Vznešený pán Samon. O žádným vznešeným pánovi Samonovi jsem v životě neslyšel.“

Tentokrát suše podotkl Mat: „No, ani ty nemůžeš vědět všechno o všech králích a královnách a šlechticích, co jich jen je, Tome. Jeden nebo dva možná unikli tvý pozornosti.“

„Znám jména všech králů a královen, chlapče, a jména všech vznešených pánů Tearu taky. Hádám, že asi povýšili nějakýho pána země, ale myslím, že pokud by jeden ze vznešených pánů zemřel, tak bych se to doslechl. Kdyby ses byl spokojil s tím, že bys z kajuty vyhodil nějaký ubožáky místo kapitána, tak jsme měli každej postel pro sebe, i když úzkou a tvrdou. Teď se budeme muset podělit o tu Malliovu. Doufám, že nechrápeš, chlapče. Chrápání nesnáším.“

Mat zaskřípal zuby. Pokud se pamatoval, chrápal Tom jako pila pracující na dubovém suku. Na to zapomněl.

Pro kapitánovu železem obitou pokladnici, která byla pod postelí, přišel jeden z těch vazounů – buď Sanor nebo Vasa, Mat si nepamatoval, který je který. Silák neřekl ani slovo, jen se krátce poklonil, a když si myslel, že se nedívají, tak se na ně zamračil. Vzal truhličku a odešel.

Mat už se začínal podivovat, jestli ho snad štěstí, které ho doprovázelo celou noc, neopouští. Bude se muset smířit s Tomovým chrápáním, a popravdě řečeno, nemuselo být zrovna nejlepší naskočit právě na tuto loď a mávat papírem od amyrlin s pečetí s plamenem Tar Valonu. – Z náhlého popudu vytáhl jeden z kožených pohárků s kostkami, sundal těsně padnoucí víčko a obrátil kostky na stůl.

Byly to ty s tečkami a na Mata zíralo pět jedniček. Oči Temného, tak se tomu někdy říkalo. Při některé hře se na tento hod vyhrávalo, při jiné prohrávalo. Ale jakou hru to tady hraju? Sebral kostky a hodil znovu. Pět jedniček. Další vrh, a opět na něj mrkalo oko Temného.

„Jestlis použil tyhle kostky, abys vyhrál všechno to zlato,“ podotkl tiše Tom, „tak není divu, žes musel vypadnout s první lodí.“ Svlékl se do košile a tu si právě přetahoval přes hlavu, když promluvil, takže jeho hlas zněl poněkud tlumeně. Kolena měl kloubnatá a nohy samou šlachu. Svaly na pravé noze měl trochu svraštělé. „Chlapče, i dvanáctiletá holka by ti jistě vyřízla srdce, kdyby zjistila, že proti ní používáš takovýhle kostky.“

„To není kostkama,“ zavrčel Mat. „To je štěstím.“ Štěstí Aes Sedai? Nebo Temného štěstí? Strčil zpátky kostky do pohárku a přirazil víčko.

„Hádám,“ prohodil Tom leza do postele, „že mi nehodláš prozradit, odkud to zlato máš.“

„Vyhrál jsem ho. Dneska v noci. S jejich kostkama.“

„Hmm. A hádám, že mi nehodláš vysvětlit ten papír, cos s ním tak mával kolem – viděl jsem tu pečeť, chlapče! – nebo mi povědět něco o záležitostech Bílý věže, ani proč měl správce přístavu od Aes Sedai tvůj popis."

„Nesu dopis pro Morgasu od Elain, Tome,“ řekl Mat trpělivěji, než se cítil. „A ten papír mi dala Nyneiva. Nevím, kde ho vzala.“

„No, jestli mi to nechceš povědět, tak jdu spát. Sfoukneš lampičky, viď?“ Tom se obrátil na bok a přetáhl si polštář přes hlavu.

Mat se svlékl do spodního prádla, sfoukl lampy a zalezl si pod pokrývky, ale nemohl usnout, i když měl Mallia dobrou matraci vycpávanou peřím. S Tomovým chrápáním měl pravdu a polštář také nepomáhal. Znělo to, jako by Tom rezavou pilou řezal sukovité dřevo. A Mat nedokázal přestat myslet. Jak dostala Nyneiva s Egwain a Elain ten papír od amyrlin? Zapletly se snad se samotným amyrlininým stolcem – do nějaké intriky, do jedné z těch pletich, jimiž byla Bílá věž proslulá – ale teď, když o tom tak přemýšlel, musely dívky něco zamlčet i před amyrlin.

„‚Prosím, dones ten dopis máti, Mate,'“ říkal si tiše a posměšně vysoko posazeným hlasem. „Hlupáku! Amyrlin by s dopisem od dědičky královně poslala strážce. Slepý hlupáku, tolik ses chtěl dostat z Věže, že sis to neuvědomil.“ Tomovo pochrupování jako by vytrubovalo na souhlas.

Ale ze všeho nejvíc Mat přemýšlel o štěstí a o bercích. Prvního nárazu do zádi si skoro nevšiml. Nevšímal si ani rány a šoupání na palubě nad sebou, ani tichých kroků. Plavidlo samo bylo dost hlučné a na palubě lodi přece musel někdo být, i když pluli po proudu. Ale tichoučké kroky v chodbičce vedoucí ke dveřím jejich kajuty se mu v duchu spojily s pomyšlením na berky, a tak nastražil uši.

Dloubl Toma loktem do žeber. „Vzbuď se,“ řekl tiše. „V chodbě někdo je.“ Sám už vstal z postele a doufal, že pod ním podlaha kajuty – Podlaha nebo paluba či co to zatraceně je! – nezavrzá. Tom zachrul, zamlaskal a klidně chrápal dál.

Mat neměl čas si s Tomem lámat hlavu. Ti tichošlápkové už byli těsně za dveřmi do jejich kajuty. Mat zvedl hůl, postavil se přede dveře a vyčkával.

Dveře se pomaloučku otevřely a ve slabém světle dopadajícím sem otevřeným poklopem nahoře nad žebříkem, po němž zřejmě slezli dolů, se objevili dva zahalení muži, jeden za druhým. Měsíční světlo bylo dost jasné, aby byly vidět obnažené čepele nožů. Oba muži zalapali po dechu. Očividně nečekali, že na ně bude někdo čekat.

Mat vyrazil holí dopředu a prvního muže udeřil těsně pod prsní kost. Když zaútočil, uslyšel hlas svého otce. Tohle je úder, který může zabít, Mate. Nikdy ho nepoužívej, pokud ti nehrozí smrt. Ale ty nože mu hrozily smrtí. A v kajutě nebylo dost místa, aby se mohl holí dostatečně rozmáchnout.

Muž zachrčel a složil se na podlahu. Zoufale se snažil nadechnout. Mat už ale vykročil a nad padlým vrazil druhému muži konec hole do krku. Hlasitě to zapraštělo. Muž pustil nůž a chytil se za hrdlo. Pak se zhroutil na svého společníka a oba kopali nohama a v hrdlech jim chřestilo několik posledních doušků vzduchu.

Mat tam stál a díval se na ně. Dva muži. Ne, ať shořím, tři! Myslím, že jsem doteď ještě nikdy neublížil jiné lidské bytosti, a teď jsem za jedinou noc zabil tři muže. Světlo!

V temné chodbě bylo ticho, ale Mat zaslechl dusot obutých nohou na palubě nahoře. Lodníci však všichni chodili bosí.

Mat se snažil nepřemýšlet o tom, co dělá. Jednomu z mrtvých strhl plášť, přehodil si ho přes ramena a zakryl tak světlý len svých spodků. Bosý prošel chodbou, vylezl po žebříku a opatrně vystrčil nos nad okraj paluby.

Bledé měsíční světlo se odráželo od napjatých plachet, ale noc stále halila palubu do stínů, a kromě šplouchání, jak voda narážela do trupu lodi, se neozývalo nic. Na palubě byl zřejmě pouze jediný muž u kormidelního vesla s kapuci staženou hluboko do čela, neboť bylo chladno. Muž přešlápl a podrážkou zašoupal po prknech paluby.

Mat, drže hůl nízko v naději, že si jí nevšimne, vylezl nahoru. „Je mrtvej,“ zamumlal tichým, drsným šeptem.

„Doufám, že cítil, když jsi mu podřezával krk.“ Hlas se silným cizím přízvukem si Mat pamatoval z ústí křivolaké uličky v Tar Valonu. „Ten kluk nám způsobil spousty potíží. Počkat! Kdo jsi?“

Mat vší silou švihl holí. Silné dřevo muže uhodilo do hlavy a kapuce jen částečně ztlumila zvuk připomínající meloun dopadající na zem.

Muž přepadl přes veslo, jež tím posunul, a loď v proudu poskočila, takže se Mat zapotácel. Koutkem oka zahlédl ve stínu u zábradlí zvedající se stín i záblesk čepele, a poznal, že hůl už nestačí otočit včas. Ale cosi jiného blýskavého prolétlo nocí a s tupým nárazem se spojilo s postavou. Zvedající se muž se vzápětí zhroutil téměř Matovi k nohám.

Jak se loď znovu zakymácela, protože se kormidelní veslo smýkalo spolu s mrtvolou, z podpalubí se ozvaly hlasy.

Od poklopu přikulhal Tom v plášti a spodcích a zvedl kryt na zastíněné lucerně. „Měl jsi štěstí, chlapče. Jeden z těch dole měl lucernu. Mohla od ní chytnout celá loď, jak tam tak ležela.“ Světlo dopadlo na jílec nože trčící z hrudi muže s mrtvýma očima doširoka otevřenýma. Mat ho nikdy neviděl. Byl si jist, že někoho s tak zjizveným obličejem by si určitě zapamatoval. Tom odkopl dýku, jež mrtvému vypadla z ruky, a sklonil se pro svůj nůž, který pečlivě otřel do pláště mrtvého. „Veliký štěstí, chlapče. Vážně veliký štěstí.“

Na zádi bylo k zábradlí uvázáno lano. Tom k němu přistoupil a posvítil lucernou dolů. Mat se k němu připojil. Na druhém konci lana se pohupoval jeden z těch malých člunů z Jižního přístavu. Hranatá lucerna na něm byla zhasnutá. Mezi vytaženými vesly stáli další dva muži.

„Ať si mě vezme Veliký pán, to je on!“ vyjekl jeden z nich. Ten druhý se vrhl k uzlu držícímu lano.

„Chceš zabít i tyhle dva?“ zeptal se Tom hlasem tak zvučným, jako by přednášel.

„Ne, Tome,“ řekl Mat tiše. „Ne.“

Muži v lodici museli zaslechnout jen otázku, odpověď už zřejmě ne, protože se přestali namáhat s uzlem a s hlasitým žbluňknutím skočili do vody. Se šploucháním plavali ke břehu.

„Hlupáci,“ zamumlal Tom. „Řeka se za Tar Valonem trochu zužuje, ale pořád tu musí mít víc než půl míle na šířku. Ve tmě to nikdy nezvládnou.“

„U Kamene!“ ozval se výkřik od poklopu. „Co se to tu děje? V chodbě jsou mrtví muži! A co dělá Vasa, že se tu tak válí na kormidle? Skončíme na mělčině!“ Oblečen pouze ve lněném prádle se Mallia vrhl k veslu, hrubě mrtvého odvalil a zatáhl za dlouhé veslo, takže loď znovu srovnal. „To není Vasa! Ať shoří moje duše, kdo jsou ti mrtví muži?“ Na palubu už šplhali další lodníci i poděšení cestující zabalení v pláštích a pokrývkách.

Tom tak, aby si toho nikdo nevšiml, zasunul nůž pod provaz a jedním tahem ho odřízl. – Člun zmizel v temnotě. „Říční banditi, kapitáne,“ řekl. „Tady s mladým Matem jsme ti zachránili loď před říčními piráty. Kdyby nebylo nás, mohli všem podříznout krk. Možná bys měl znovu uvážit poplatek za plavbu.“

„Piráti!“ vyjekl Mallia. „Kolem Cairhienu jich je plno, ale tak daleko na sever jsem o nich ještě neslyšel!“ Schoulení cestující začali tiše vykládat o banditech a o tom, jak mohli snadno skončit s podříznutými hrdly.

Mat ztuhle došel k poklopu. Za sebou zaslechl Malliu. „Ten tedy je chladnokrevný. Nikdy ještě jsem neslyšel, že by Andor zaměstnával zabijáky, ale ať shoří moje duše, tenhle je tedy chladnokrevný.“

Mat klopýtavě slezl po žebříku, překročil dvě těla v chodbičce a s prásknutím zavřel dveře kapitánovy kajuty. Došel do půli cesty k posteli, když ho přepadl záchvat třesu, a pak už se mohl jenom svézt na kolena. Světlo, v jaké hře to vlastně hraju? Musím ji znát, jestli mám vyhrát. Světlo, co je to za hru?

Hraje tiše „Krásná růže v sadu kvetla“ na flétnu, Rand pozoroval svůj ohýnek, nad nímž se na tyči opékal králík. V nočním vánku se plameny mihotaly. Rand si vůně králíka téměř nevšímal, i když si roztěkaně uvědomoval, že v příští vesnici či městečku, do kterého zavítá, bude muset sehnat sůl. „Krásná růže v sadu kvetla“ byla jedna z melodií, které hrál na těch svatbách.

Kolik dní už uplynulo? Opravdu jich bylo tolik, nebo jsem si to jenom představoval? Všechny ženy z té vesnice se najednou rozhodly vdát? Jak se to tam vůbec jmenovalo? Copak už šílím?

Na čele se mu perlil pot, ale on hrál dál tak tiše, že se skoro sám neslyšel, se zrakem upřeným do ohně. Moirain mu řekla, že je ta’veren. Každý říkal, že je ta’veren. Možná jím opravdu byl. A takoví lidé – měnili – věci kolem sebe. Takový ta’veren by mohl způsobit všechny ty svatby. Ale příliš se to podobalo něčemu jinému, nač nechtěl ani pomyslet.

Taky říkají, že jsem Drak Znovuzrozený. Všichni to říkají. Živí to říkají, i mrtvi. To ale ještě neznamená, že je to pravda. Musel jsem je nechat, aby mě prohlásili. Povinnost. Neměl jsem na vybranou, ale to ještě neznamená, že je to pravda.

Nějak se nemohl přimět přestat hrát tu jedinou melodii pořád dokola. Připomínala mu Egwain. Kdysi si myslel, že se vezmou. Egwain. Připadalo mu to tak dávno. To už bylo také pryč. Ale přicházela k němu ve snech. Mohla to být ona. Její obličej. Byl to její obličej.

Jenže těch obličejů bylo tolik, tváří, které znal. Tam a jeho matka, a Mat a Perrin. A všichni se ho snažili zabít. Samozřejmě to nebyli doopravdy oni. Jen jejich obličeje na zplozencích Stínu. Myslel si, že to ve skutečnosti nejsou oni. Dokonce i v jeho snech se zřejmě procházeli zplozenci Stínu. A byly to jenom sny? Některé sny byly skutečné, to věděl. A jiné byly jen sny, nočními můrami či sny plnými nadějí. Ale jak měl poznat rozdíl? Jedné noci se mu ve snu zjevila Min – a pokusila se mu vrazit nůž do zad. Ještě teď žasl nad tím, jak moc ho to bolelo. Byl tenkrát bezstarostný, nechal ji přijít příliš blízko, přestal si dávat pozor. S Min necítil potřebu dávat si příliš pozor, i přes věci, které viděla, když se na něj podívala. Být s ní bylo jako balzám na jeho rány.

A potom se mě pokusila zabít! Melodie vyskočila v neladné zapištění, ale on ji zase rychle ztlumil. Ona ne. Zplozenec Stínu s její tváří. A přitom Min byla jedna z mála, kdo by mu nikdy neublížil. Nechápal, jak na tento nápad přišel, ale byl si jist, že je to pravda.

Ve snech vídával tolik obličejů. Přišla i Seléné, chladná a záhadná a tak roztomilá, až mu při pouhém pomyšlení na ni vysychalo v ústech, a nabídla mu slávu, jako již předtím – teď mu to připadalo tak dávno – ale nyní říkala, že musí získat meč. A s mečem přijde i Seléné. Callandor. Ten byl v jeho snech pokaždé přítomen. Pokaždé. A zlomyslné tváře. Ruce strkající Egwain, Nyneivu a Elain do klecí, lapající je do sítí, zraňující je. Proč by měl plakat pro Elain víc než pro ty druhé dvě?

Zatočila se mu hlava. Bolela ho skoro tolik co bok a do očí mu stékal pot, když celou noc tiše hrál „Krásná růže v sadu kvetla", jelikož se bál usnout. Bál se, že se mu bude něco zdát.

33

Ve vzoru

Ze sedla se Perrin zamračil na plochý kámen u cesty napůl zarostlý plevelem. Silnice byla sice jen udusaná stezka, které se teď, když se blížili k řece Manetherendrelle a hranicím Lugardu, říkalo Lugardská silnice, ale kdysi byla dlážděná. Kdysi velice dávno, jak poznamenala Moirain přede dvěma dny, a kousky dlažebních kamenů se stále čas od času objevovaly na povrchu. Tenhle na sobě měl zvláštní značku.

Kdyby byli psi schopni udělat otisk tlapy na kameni, Perrin by byl řekl, že to je otisk tlapy velkého psa. Na holé zemi okolo, kde by se v měkčí prsti snadno uchovaly, nikde žádné psí stopy neviděl, ani žádného psa necítil. Jen ve vzduchu se vznášel slaboulinký pach spáleniny s nádechem síry, jaký po sobě zanechávaly některé rachejtle. Před nimi, tam, kde se cesta spojovala s řekou, stálo město. Možná sem zaběhla nějaká děcka s pár výrobky ohňostrůjců.

Ale pro děti by to bylo dost daleko. Viděl však nějaké statky. Mohly to být děti z některého z nich. Ať je to cokoliv, nemá to nic společného s tou značkou. Koně nelátají a psi nedělají stopy do kamene. Už jsem příliš unavený a nemyslí mi to.

Zívl a pobídl Tanečníka a šedák cvalem rychle dohnal ostatní. Moirain je od odjezdu z Jarry popoháněla a na nikoho, kdo se byť jen na malou chvilku zastavil, se nečekalo. Když si Aes Sedai jednou něco umanula, byla tvrdá jako kalená ocel. Loial dokonce přestal číst, když před šesti dny náhle zvedl hlavu a zjistil, že je skoro o míli pozadu a všichni už jsou málem z dohledu za dalším kopcem.

Perrin Tanečníkovi přitáhl otěže vedle ogierova velkého koně za Moiraininou bílou klisnou a znovu zazíval. Lan byl někde vepředu na výzvědách. Slunce bylo tak nízko, že do jeho západu zbývalo snad půl hodiny, ale strážce tvrdil, že do města jménem Remen na Manetherendrelle dorazí ještě před setměním. Perrin si nebyl jist, že chce vidět, co je tam čeká. Nevěděl, co by to mohlo být, ale dny po odjezdu z Jarry ho naučily ostražitosti.

„Nechápu, proč nemůžeš spát,“ řekl mu Loial. „Já jsem vždycky hrozně unavený už ve chvíli, kdy nám dovolí zastavit na noc, že usnu, jen si lehnu.“

Perrin jenom zavrtěl hlavou. Loialovi prostě nedokázal vysvětlit, že se neodvažuje usnout, protože dokonce i ten nejlehčí spánek je plný divokých snů. Jako ten zvláštní s Egwain a Hopsalem. No, není divu, že se mi o ní zdá. Světlo, rád bych věděl, jak se má. Teď už je v bezpečí ve Věži a učí se, jak se stát Aes Sedai. Verin na ni dohlédne, a na Mata taky. Nemyslel si, že by někdo musel dávat pozor na Nyneivu. Pokud se pamatoval, tak byla-li někde Nyneiva, museli se mít na pozoru ostatní.

Nechtěl ani pomyslet na Hopsala. Dařilo se mu nemyslet na živé vlky, i když z toho měl pocit, jako by ho narychlo ukul a vytvaroval neobratný kovář. A nechtěl vůbec pomyslet na možnost, že by se mu do snů mohl vplížit mrtvý vlk. Otřásl se a přinutil se otevřít oči. Nechtěl Hopsala ani vidět.

A spánek mu nenarušovaly jenom zlé sny. Nacházeli další stopy toho, že tudy Rand prošel. Mezi Jarrou a řekou Eldar Perrin nezahlédl nic, ale když překročili Eldar po kamenném mostě klenoucím se z jednoho útesu na druhý ve výšce deseti sáhů nad hladinou vody, nechali za sebou město jménem Sidon, celé v popelu. V troskách zůstalo jen několik kamenných stěn a komínů.

Umounění obyvatelé města říkali, že to způsobila lucerna, která někomu spadla ve stodole, a pak se oheň rozšířil a všechno šlo velice špatně. Polovina věder, která našli, byla úplně děravá. Jedna každá hořící stěna spadla ven místo dovnitř, takže od ní chytily domy po obou stranách. Plápolající trámy hostince se nějak zřítily a dokutálely se až ke studni na náměstí, takže z ní už nemohli tahat vodu na hašení požáru, a na ostatní tři studny popadaly domy. Dokonce i vítr se změnil a rozdmýchával plameny do všech stran.

Moirain se nebylo třeba ptát, zda to způsobil Rand. Její obličej, jako z kalené oceli, byl dostatečnou odpovědí. Vzor se tvaroval kolem Randa a šance byly zcela nevypočitatelné.

Za Sidonem projížděli čtyřmi městečky, kde pouze díky Lanovu stopování poznali, že je Rand stále před nimi. Rand teď byl opěšalý, pěšky šel už delší dobu. Jeho koně našli už v Jarře. Byl mrtvý a vypadalo to, že ho potrhali vlci nebo zdivočelí psi. Pro Perrina bylo těžké nespojit se s vlky, zvlášť když k němu Moirain podmračeně vzhlédla. Naštěstí Lan našel stopy Randových bot. Vedly od místa, kde ležel mrtvý kůň. Na jednom podpatku byla trojhranná dírka, zřejmě od kamene. Tím pádem byly stopy jasné. Ale ať pěšky či na koni, zřejmě si před nimi stále udržoval náskok.

V těch čtyřech osadách za Sidonem způsobil největší vzrušení Loial, když vjel do osady, a lidé zjistili, že je to skutečně ogier z masa a krve. Byli tím tak uneseni, že Perrinových očí si téměř nevšímali, a pokud ano... No, pokud byli skuteční ogierové, tak to už lidé mohli klidně mít oči jakékoliv barvy.

Ale pak dorazili do malé vísky Willar, a tam se slavilo. Pramen na návsi znovu vyrazil poté, co museli rok tahat vodu asi míli cesty od potoka, a když všechny pokusy vykopat studnu selhaly a polovina lidí se odstěhovala. Willar nakonec nezahyne. Rychle následovaly tři nedotčené osady, všemi projeli v jednom dni, až dojeli do Samahy, kde přes noc vyschly všechny studny a lidé tu hovořili o Temném. Pak přišel Tallan, kde veškeré staré nesváry, které se kdy ve vesnici objevily, vyvřely předešlého dne na povrch jako přetékající žumpa, a teprve tři vraždy všechny šokovaly natolik, že se jim vrátil zdravý rozum. A konečně Fyall, kde jařiny slibovaly tu nejubožejší úrodu, co se kdo pamatoval, ale starosta, kopající za domem novou jímku, našel zetlelý kožený vak plný zlata, takže nikdo by neměl umřít hlady. Silné mince ve Fyalle nikdo nepoznal. Na líci byla ženská hlava a na rubu orel. Moirain řekla, že byly raženy v Manetherenu.

Perrin se jí na to konečně zeptal, když jedné noci seděli kolem ohně. „Po Jarře jsem si myslel... Všichni byli po těch svatbách tak šťastní. Dokonce i ti bělokabátníci jim potom připadali jako hlupáci. Ve Fyalle to bylo v pořádku – s úrodou Rand nemohl mít nic společného, protože vypadala špatně dávno předtím, než přišel, a to zlato bylo určitě v pořádku, když ho potřebovali – ale všecko to ostatní... Vypálené město, vyschlé studny a... To je zlo, Moirain. A já nemůžu uvěřit, že by byl Rand zlej. Vzor se kolem něj může ovíjet, ale jak by mohl být vzor tak zlej? To nedává smysl, a věci musejí dávat smysl. Když vyrobíš nástroj, který je k ničemu, tak je to plejtvání železem. Vzor přece nemůže plejtvat.“

Lan se na něho suše podíval a zmizel do tmy, aby obešel tábor. Loial se už ukládal do pokrývek, ale teď zvedl hlavu a s nastraženýma ušima se zaposlouchal.

Moirain chvíli mlčela a ohřívala si ruce nad ohněm. Nakonec promluvila s pohledem upřeným do plamenů. „Stvořitel je dobrý, Perrine. Otec zla je zlý. Vzor věků, samotná krajka věků, není ani jedno, ani druhé. Vzor je to, co je. Kolo času vetkává všechny životy do vzoru, všechny činy. A vzor, který je celý jednobarevný, není vzorem. Pro vzor věků je dobro a zlo osnovou a útkem.“

I když o tři dny později projížděli slunným pozdním odpolednem, Perrina zamrazilo, jako když ji slyšel tohle říkat poprvé. Chtěl věřit, že je vzor dobrý. Chtěl věřit, že když lidé spáchají zlo, jdou proti vzoru, křiví ho. Pro něj byl vzor jemným a složitým výtvorem vyrobeným mistrem kovářem. To, že se v něm spojuje litina na hrnce, ba i něco horšího, s dobrou ocelí, a to zcela nahodile, byla představa, z níž mrazilo.

„Mně na tom záleží,“ zamumlal tiše. „Světlo, mně na tom záleží.“ Moirain se na něj ohlédla a Perrin se odmlčel. Nebyl si jist, jestli Aes Sedai, kromě na Randovi, záleží vůbec na něčem.

O chvíli později se vepředu objevil Lan a stočil svého černého válečného hřebce po bok Moiraininy klisny. „Remen je hned za tímhle vrškem,“ oznámil. „Zdá se, že v posledních dnech tam měli dost rušno.“

Loial zastříhal ušima. „Rand?“

Strážce zavrtěl hlavou. „To nevím. Možná to pozná Moirain, až to uvidí.“ Aes Sedai se na něj pátravě podívala a pak pobídla bílou klisnu do rychlejšího kroku.

Vyjeli na vrcholek kopce a Remen ležel pod nimi na břehu řeky. Manetherendrella tu byla široká víc než půl míle a nebyl tu žádný most, i když se přes řeku právě přepravovaly dva přívozy poháněné dlouhými vesly, a jeden, téměř prázdný, se vracel. Tři další kotvily u dlouhého kamenného přístaviště spolu s necelým tuctem obchodních plavidel. Některé říční lodi měly jeden, jiné dokonce dva stěžně. Přístaviště od samotného města oddělovalo několik rozlehlých skladišť z šedého kamene. Ve městě byly budovy většinou také z kamene, i když na střechách byly tašky nejrůznějších odstínů, od žluté přes červenou po temně nachovou, a z ústředního náměstí vedly ulice na všechny strany.

Moirain si stáhla kapuci pláště hlouběji do čela, aby, než vjedou do města, měla zakrytou tvář.

Jako obvykle lidé v ulicích zírali na Loiala, ale tentokrát Perrin zaslechl, jak v uctivé bázni mumlají: „Ogier.“ Loial se v sedle narovnal, uši měl vzpřímené a koutky širokých úst se mu zvedly v úsměvu. Očividně se snažil nedat najevo, jak je potěšen, ale tvářil se jako kočka, kterou někdo drbe za ušima.

Remen Perrinovi připadal jako jiná města – byl plný lidských a lidmi vytvořených pachů smíšených samozřejmě se silnou vůní řeky – a jeho napadlo, co mohl mít Lan na mysli, když vtom se mu zježily vlasy na hlavě, protože ucítil něco – špatného. Jakmile to zachytil, bylo to pryč, jako když koňský chlup dopadne na rozžhavené uhlíky, ale pamatoval si to. Ten stejný pach zachytil v Jarře, a tehdy zmizel stejně náhle. Nebyl to Pokřivený ani Nezrozený – trollok, ať shořím, ne Pokřivený! Ne Nezrozený! Myrddraal, mizelec, půlčlověk, cokoliv, jen ne Nezrozený! – ne trollok nebo mizelec, ale ten puch byl stejně ostrý a stejně ohavný. Ať už ho však zanechával kdokoliv, zřejmě nenechával trvalejší stopu.

Dojeli až na náměstí. Jeden z velkých kamenů dláždění přímo uprostřed náměstí byl vypáčen, aby tu mohla být vztyčena šibenice. Do hlíny byl zaražen jediný silný trám podpírající břevno, z něhož visela železná klec. Dno klece bylo celé čtyři lokte nad zemí. V kleci seděl muž oděný celý do šatů v odstínech šedé a hnědé a bradu si opíral o skrčená kolena. Víc místa stejně neměl. Tři malí hošíci po něm házeli kamení. Muž zíral přímo před sebe, a pokud se nějaký kámen dostal až mezi mříže, ani nemrkl. Obličej měl zbrocený krví. Lidé z města chodili kolem, a tomu, co chlapci dělají, nevěnovali o nic větší pozornost než ten muž, i když se každý do jednoho podíval na klec, většinou souhlasně, někteří však se strachem.

Moirain zavrčela, mohlo to být znechucení.

„Je toho víc,“ řekl Lan. „Pojďte. Už jsem nám zamluvil pokoje v hostinci. Myslím, že to shledáte zajímavým.“

Perrin se cestou za nimi ohlédl přes rameno na muže v kleci. Bylo na něm něco povědomého, ale nedokázal přijít na to, co.

„To neměli dělat.“ Loialův burácivý hlas skoro připomínal vrčení. „Ti chlapci, myslím. Dospělí by je měli zastavit.“

„To by měli,“ souhlasil Perrin, ale příliš pozornosti ogierovi nevěnoval. Proč mi připadá známý?

Na štítu nade dveřmi hostince blíž k řece, do něhož je Lan zavedl, stálo U cestářova perlíku, což Perrin považoval za dobré znamení, i když tady kovárnu nic nepřipomínalo, jen na znamení byl namalován muž v kožené zástěře s kladivem v ruce. Hostinec samotný byl velký, tříposchoďový dům z leštěných kvádrů šedého kamene, s nachovou střechou, velkými okny a dveřmi s vyřezávanými spirálami, a zdálo se, že prospívá. Přiběhli stájníci, aby převzali koně, a na první pohled se klaněli ještě hlouběji, když jim Lan hodil pár mincí.

Uvnitř zůstal Perrin hledět. Připadalo mu, že muži i ženy u stolů jsou všichni oblečeni ve sváteční parádě. Bylo tu víc vyšívaných kabátců, víc krajek na šatech, víc barevných stuh a šátků s třásněmi, než viděl za velice dlouhou dobu. Jen čtyři muži sedící u jednoho stolu na sobě měli prosté kabátce, a ti také byli jediní, kteří v očekávání nevzhlédli, když Perrin s ostatními vstoupil do šenku. Ti čtyři muži si dál tiše povídali. – Perrin zaslechl útržky z jejich hovoru, bavili se o tom, jaké přednosti mají ledové papričky jako náklad před kožešinami a co by mohly potíže v Saldeii udělat s cenami. Kapitáni obchodních lodí, usoudil Perrin. Ostatní byli nejspíš místní. Dokonce i obsluhující ženy na sobě zřejmě měly své nejlepší šaty, dlouhé zástěry zakrývaly vyšívané šaty s krajkami u krku.

V kuchyni se pracovalo. Perrin cítil skopové, jehněčí, kuřata i hovězí, jakož i nějakou zeleninu. A vůně perníku na chvíli způsobila, že zcela zapomněl na maso.

Hned za dveřmi je přivítal hostinský, obtloustlý plešatějící mužík se zářícíma hnědýma očima a hladkými růžovoučkými tvářemi. Neustále se klaněl a mnul si ruce. Kdyby nebyl přišel k nim, Perrina by ani nenapadlo, že je to majitel, protože místo očekávané bílé zástěry měl kabátec jako všichni ostatní, z pevného modrého sukna vyšívaného bílou a zelenou nití. Díky kabátci se silně potil.

Proč jsou všichni oblečení jako na slavnost? divil se Perrin.

„Á, mistr Andra,“ řekl hostinský, obraceje se na Lana. „A ogier, jak jsi říkal. Ne že bych o tvém slově pochyboval, samozřejmě. Ne po tom, co se všechno stalo, a o tvém slově nikdy, pane. Proč ne ogier? Á, příteli ogiere, mít tě v domě je pro mě větším potěšením, než si vůbec umíš představit. Tohle je prostě skvělé, a doplňuje to všechno ostatní. Á, a paní...“ Všiml si tmavomodrých hedvábných šatů a drahého vlněného pláště, sice uprášeného po cestě, ale stále honosného. „Odpusť, vznešená paní, prosím.“ Při úkloně vypadal jako podkova. „Mistr Andra mi neozřejmil tvoje postavení, vznešená paní. Nechtěl jsem být neuctivý. Jsi tu ovšem vítána ještě víc než tady přítel ogier, vznešená paní. Prosím, neurážej se kvůli ubohému žvanění Gainora Furlana.“

„Neurazila jsem se.“ Moirain klidně přijala titul, jímž ji Furlan obdařil. Ani zdaleka to nebylo poprvé, co Aes Sedai vystupovala pod jiným jménem, či co předstírala, že je něco, čím ve skutečnosti nebyla. A také to nebylo poprvé, co Perrin slyšel, jak si Lan nechává říkat Andra. Hluboká kapuce Moirain stále zakrývala hladké rysy Aes Sedai, a navíc si u těla přidržovala plášť, jako by jí byla zima. Samozřejmě si dávala pozor, aby nebyla vidět ruka s prstenem s Velkým hadem. „Ve městě se událo něco podivného, pane hostinský, jak jsem pochopila. Doufám, že to nemá vliv na bezpečnost poutníků.“

„A, vznešená paní, opravdu to bylo podivné. Tvoje zářná přítomnost činí poctu tomuto pokornému domu, vznešená paní, a navíc s sebou přivádíš ogiera, ale máme v Remenu také hledače. Přímo tady u Cestářova perlíku přebývají. Hledači Valerského rohu se vydali z Illianu za dobrodružstvím. A dobrodružství také našli, vznešená paní, tady v Remenu, nebo jen o míli dvě dál po řece, bojovali ze všech lidí právě s Aielany. Umíš si představit ty černě zahalené aielské divochy v Altaře, vznešená paní?“

Aiel. Teď Perrin věděl, co mu připadalo tak známé na muži v kleci. Kdysi už Aiela viděl, jednoho z těch zuřivých, téměř bájných, obyvatelů drsné země nazývané Pustina. Ten muž se hodně podobal Randovi. Byl vyšší než většina ostatních, měl šedé oči a narudlé vlasy a byl oblečený přesně stejně jako muž v kleci, celý v hnědé a šedé, kteréžto odstíny splývaly s kamením a křovím, a měl vysoké měkké boty přivázané ke kolenům. Perrin téměř znovu uslyšel Minin hlas. Aielan v kleci. To je bod zlomu ve tvém životě, nebo aspoň něco velice důležitého, co se stane.

„Proč jste...?“ Zarazil se, aby si odkašlal a nemluvil tak ochraptěle. „Jak se stalo, že máte Aiela v kleci na náměstí?“

„Á, mladý pane, to je spíš příběh pro..." – Furlan se odmlčel a prohlédl si ho od hlavy k patě, přičemž bral v úvahu prosté venkovské šaty a dlouhý luk. Pohledem se zastavil u sekery u pasu a u toulce na druhé straně. Když však tlouštík při prohlídce dorazil až k Perrinovu obličeji, trhl sebou, jako by si díky přítomnosti vznešené paní a ogiera jeho žlutých očí všiml až teď. „On je tvůj sluha, mistře Andro?“ zeptal se opatrně.

„Odpověz mu,“ bylo vše, co Lan řekl.

„Ehm. Ehm. Ovšem, mistře Andro. Ale je tu někdo, kdo to může vypovědět líp než já. Tuhle vznešený pán Orban sám. Proto jsme se tu sešli, abychom to slyšeli.“

Po schodech na jedné straně šenku scházel mladší tmavovlasý muž v červeném kabátci s obvazem kolem hlavy. Při chůzi se opíral o vycpané berle a levou nohavici měl odstřiženou, protože měl celé lýtko od kotníku až ke koleni ovázané silnou vrstvou obvazů. Místní začali hlučet, jako by zahlédli něco úžasného. Lodní kapitáni dál vedli svůj tichý rozhovor. Už se dostali ke kožešinám.

Furlan si možná myslel, že muž v červeném kabátci ten příběh vypoví ještě lépe, nicméně sám pokračoval ve vyprávění. „Vznešený pán Orban a vznešený pán Gann sami čelili dvacítce zuřivých Aielanů jen s deseti družiníky. Ehm, boj to byl zuřivý a tvrdý, mnoho ran bylo uštědřeno i obdrženo. Šest dobrých družiníků zahynulo a každý muž byl zraněn, vznešení páni Orban a Gann nejhůře ze všech, ale pobili všechny Aiely až na ty, kteří uprchli, a toho jednoho, co zajali. To je ten, co ho uvidíte venku na náměstí, kde už nebude obtěžovat okolí svými divošskými způsoby o nic víc než mrtvola.“

„Vy jste tady v kraji měli nějaké potíže s Aiely?“ zeptala se Moirain.

Perrin sám uvažoval o stejné věci s nemalým úžasem. Pokud někteří lidé stále používali výraz „černě zahalený Aiel“ pro někoho s násilnickým chováním, bylo to svědectví dojmů, jaký v lidech zanechala aielská válka, ale ta se odehrála již před dvaceti lety, a Aielové od té doby, ani předtím, ze své Pustiny nevyšli. Ale už jsem viděl jednoho na téhle straně Páteře světa, a teď jsem spatřil dalšího.

Hostinský si zamnul lysou hlavu. „Ehm. Ehm, ne, vznešená paní, ne tak přesně. Ale měli bychom, tím si můžeš být jistá, když tu pobíhalo dvacet těch divochů jen tak. No, všichni si pamatují, jak zabíjeli, loupili a pálili cestou přes Cairhien. Muži právě z téhle vesnice bojovali v bitvě pod Zářícími hradbami, kdy se státy spojily, aby je zahnaly. Já jsem v té době trpěl houserem, takže jsem sám jít nemohl, ale dobře se na to pamatuju, stejně jako všichni. Jak sem přišli, tak daleko ze své vlastní země, nebo proč, to nevím, ale vznešení páni Orban a Gann nás před nimi zachránili.“ Lidé ve slavnostních oděvech hlasitě vyjadřovali souhlas.

Orban sám dokulhal přes šenk a kromě hostinského si nikoho nevšímal. Perrin ucítil zkyslé víno dávno předtím, než k nim muž došel. „Kam se poděla ta stará ženská se svýma bylinkama, Furlane?“ zeptal se Orban hrubě. „Ganna ty rány hrozně bolí a já mám pocit, že mi praskne hlava.“

Furlan se uklonil tak hluboko, až se hlavou málem dotýkal podlahy. „Ehm, ehm, matka Leicha bude ráno zpátky, vznešený pane Orbane. Je u porodu, vznešený pane. Ale říkala, že ti rány zašila a namazala a vznešenému pánovi Gannovi taky, tak si nemusíš dělat starosti. Ehm, vznešený pane Orbane, jsem si jistý, že hned ráno za vámi zajde.“

Obvázaný muž si tiše zabručel – tiše pro každého kromě Perrina – že musí čekat na nějakou selku, „až vrhne svý potomstvo", a ještě něco o tom, „že je sešněrovaný jak pytel žrádla". Zvedl mrzutý, rozzlobený pohled a poprvé si zřejmě uvědomil přítomnost nových hostí. Perrina okamžitě zavrhl, což mládence v nejmenším nepřekvapilo. Při pohledu na Loiala se mu oči trochu rozšířily – Už ogiera viděl, napadlo Perrina, ale nikdy ho nenapadlo, že nějakého uvidí tady – u Lana oči zase přimhouřil – Pozná bojovníka, když nějakého uvidí, a nerad je potkává – a rozzářily se mu, když se sklonil, aby dohlédl pod Moiraininu kapuci, i když nebyl dost blízko, aby jí viděl do tváře.

Perrin se rozhodl, že na to prostě nebude myslet, ne vzhledem k Aes Sedai, a doufal, že ani Moirain nebo Lan si o tom také nic myslet nebudou. Světlo ve strážcových očích mu prozradilo, že doufá marně.

„Vás dvanáct porazilo dvacet Aielů?“ zeptal se bezvýrazným hlasem Lan.

Orban sebou trhl a narovnal se. Pracně ledabylým tónem řekl: „Jo, něco takovýho musíš čekat, když hledáš Valerský roh. Pro mě s Gannem to nebylo první takový střetnutí, a ani poslední, než najdeme roh. Pokud nám Světlo posvítí.“ Mluvil, jako by Světlo prostě nemohlo udělat nic jiného. „Samozřejmě jsme nebojovali pořád jenom s Aiely, ale vždycky se najdou lidi, co by chtěli hledače zastavit, kdyby mohli. Mě s Gannem ale tak snadno zastavit nejde.“ Další pochvalné mumlání od místních. Orban se narovnal o trochu víc.

„Ztratili jste šest mužů a získali jednoho zajatce.“ Z Lanova hlasu nebylo jasné, zda to považuje za dobrou výměnu či za špatnou.

„Jo,“ řekl Orban, „zbytek jsme pobili, teda až na ty, co utekli. Nepochybně teď ukrývají svý mrtvý. Slyšel jsem, že to dělávají. Bělokabátníci už je hledají, ale nikdy je nenajdou.“

„Tady jsou bělokabátníci?“ zeptal se ostře Perrin.

Orban na něj mrkl a znovu ho zavrhl. Opět se obrátil k Lanovi. „Bělokabátníci vždycky strkají nos tam, kde je nikdo nechce a nepotřebuje. Jsou to neschopní hulváti, všichni do jednoho. Jo, celý dny budou jezdit po kraji, ale já pochybuju, že najdou aspoň svý vlastní stíny.“

„To asi ne,“ odtušil Lan.

Obvázaný muž se zamračil, jako by si nebyl jist, co přesně měl Lan na mysli, ale pak se znovu obrátil k hostinskému. „Najdi tu stařenu, slyšíš! Hlava se mi může rozskočit.“ Ještě se naposled podíval na Lana a odkulhal. Vyšplhal se po schodech a nahoru ho následovalo obdivné mumlání nad hledačem rohu, který pobil Aielany.

„Zdá se, že tohle je dost rušné město.“ Loialův hluboký hlas přitáhl k ogierovi pozornost všech v místnosti. Až na ony kapitány, kteří zjevně právě projednávali lana, pokud jim Perrin dobře rozuměl. „Všude, kam přijdu, vy lidé něco děláte, spěcháte a pobíháte, pořád se vám něco děje. Jak vydržíte tolik vzrušení?“

„Ehm, příteli ogiere,“ ozval se Furlan, „tak to u nás lidí chodí, že po vzrušení prahneme. Tolik lituju, že jsem nemohl táhnout k Zářícím hradbám. No, povím ti –“

„Naše pokoje.“ Moirain sice nijak nezvedla hlas, ale její slova hostinského zarazila jako ostrý nůž. „Andra nám tu zamluvil pokoje, ne?“

„Ehm, ano vznešená paní, odpusť. Ano, mistr Andra vám tady opravdu zamluvil pokoje. Odpusť mi, prosím, vznešená paní. Tudy, prosím. Kdybys mě laskavě následovala.“ Furlan se cestou do schodů neustále klaněl, šoupal nohama a bez přestání se omlouval a žvanil.

Nahoře se Perrin zastavil a ohlédl se. Slyšel zdola tiché „vznešená paní“ a „ogier“ a cítil, že se za nimi dívají, ale připadalo mu, že cítí zvláště jeden pohled. Někdo se nedíval na Moirain a na Lana, ale na něho.

Rychle ji našel. Například stála stranou od ostatních, a navíc to byla jediná žena v místnosti, která na sobě neměla ani kousek krajky. Její tmavošedé, téměř černé šaty měly prostý střih, jako šaty kapitánů, s širokými rukávci a úzkou suknicí, bez jediného volánu či ozdobného stehu výšivky. Když se pohnula, Perrin si všiml, že má suknici rozstřiženou pro jízdu na koni, a zpod suknice jí vykukovaly špičky vysokých bot z měkké kůže. Byla mladá – nejspíš nebyla o mnoho starší než on – a na ženu dost vysoká, s černými vlasy na ramena. A kdyby byl její nos jen o kousek větší, byl by na ženu příliš velký a výrazný. Měla plné rty, vysedlé lícní kosti a tmavé, mírně zešikmené oči. Perrin se nemohl rozhodnout, jestli mu připadá krásná či nikoliv.

Jakmile se zadíval dolů, žena se obrátila k jedné ze služek a na schodiště se již ani nepodívala, ale Perrin si byl jist, že měl pravdu. Zírala na něho.

34

Jiný tanec

Když jim Furlan ukazoval pokoje, bez ustání brebentil, i když ho Perrin příliš neposlouchal. Horečně uvažoval, zda ta černovlasá dívka náhodou neví, co žluté oči znamenají. Ať shořím, dívala se na mě. Pak zaslechl, jak hostinský říká: „prohlásil se za Draka v Ghealdanu", – a měl pocit, že se mu uši vytáhly do špiček, jaké měl Loial.

Moirain se zastavila na prahu svého pokoje. „Takže je tu další falešný Drak, hostinský? V Ghealdanu?“ Kapuce jí stále zakrývala tvář, ale mluvila, jako by jí to otřáslo do hloubi duše. Dokonce i když Perrin poslouchal, co hostinský odpovídá, nemohl se na ni přestat dívat. Ucítil něco, co se velice podobalo strachu.

„Ehm, vznešená paní, neboj se. Do Ghealdanu je to sto leguí, a tady tě nikdo obtěžovat nebude, ne když jsou tady mistr Andra a vznešení páni Orban a Gann. Proč –“

„Odpověz jí!“ štěkl Lan ostře. „Je v Ghealdanu falešný Drak?“

„Ehm. Ehm, ne, mistře Andro, ne tak docela. – Říkal jsem, že v Ghealdanu je muž, který se prohlásil za Draka, jak jsme slyšeli před pár dny. Mohli byste říct, že jsme slyšeli kázat o jeho příchodu. Taky jsme slyšeli mluvit o tom v Tarabonu. I když někteří tvrdí, že to bylo v Arad Domanu, ne v Tarabonu. Ale ať tak nebo tak, odsud je to stejně lán světa. No, každopádně čekám, že se o tom bude mluvit víc než o čem jiném, možná až na ty divoké povídačky, že se vrátila vojska Jestřábího křídla –“ Lanovy chladné oči mohly docela dobře být čepelemi dýk, podle toho, jak Furlan polkl a začal si rychleji mnout ruce. „Já jenom vím, co jsem slyšel, mistře Andro. Tohle vykládal ten chlapík, co by tě dokázal pohledem připíchnout na místě, a taky vykládal všelijaké nesmysly o tom, že Drak přichází, aby nás zachránil, a že my ho všichni musíme následovat, a že dokonce i šelmy budou bojovat za Draka. Ani nevím, jestli ho už zavřeli nebo ne. Ale nejspíš ano. Ghealdaňané s lidmi, co vedou takové řeči, dělávají krátký proces.“

Masema, uvědomil si užasle Perrin. Tohle je ten zatracený Masema.

„Máš pravdu, hostinský,“ řekl Lan. „Ten chlapík nás tady nejspíš obtěžovat nebude. Znal jsem kdysi člověka, který vykládal právě takové hlouposti. Vzpomínáš si na něj, paní Alys, viď? Na Masemu?“

Moirain sebou trhla. „Masema. Ano, ovšem. Už jsem na něj zapomněla.“ Její hlas nabyl na síle. „Až Masemu zase uvidím, bude si přát, aby ho někdo předtím stáhl z kůže a udělal si z ní boty.“ Práskla za sebou dveřmi tak prudce, že se ozvěna nesla chodbou.

„Ticho!“ ozval se z protějšího konce tlumený výkřik. „Praskne mi hlava!“

„Ehm.“ Furlan si stále mnul ruce, chvíli jedním směrem, hned zas druhým. „Ehm, odpusť, mistře Andro, ale paní Alys je dost prudká žena.“

„Jen k těm, kdo se jí znelíbí,“ odtušil Lan zdvořile. „A kouše mnohem hůř než štěká.“

„Ehm. Ehm. Ehm. Vaše pokoje jsou támhle. Ehm, příteli ogiere, když mi mistr Andra řekl, že přijdeš, nechal jsem přinést starou ogieří postel z podkroví, kde se na ní přes tři sta let jen usazoval prach. No, tohle...“

Perrin přestal vnímat, co hostinský vykládá, zůstalo jen bzučení v pozadí. Ta černovlasá mladá žena mu dělala starosti. A ten Aiel v kleci.

Jakmile se dostal do svého pokoje – toho malého až vzadu, jelikož Lan neudělal nic, aby hostinskému vymluvil představu, že Perrin je sluha – pohyboval se jako loutka, stále hluboce zamyšlen. Sundal tětivu z luku a ten postavil do kouta – když byla tětiva nasazena příliš dlouho, kazil se tím luk i tětiva – stočené pokrývky a sedlové brašny položil vedle stojanu s umyvadlem a plášť hodil na ně. Řemeny s toulcem a sekerou pověsil na kolík na stěně a málem si lehl do postele, když mu zívnutí, při němž mu zalupalo v kloubech, připomnělo, jak by to mohlo být nebezpečné. Postel byla úzká a slamník hrudkovatý. Vypadalo to na tu nejpřívětivější postel, co kdy viděl. Perrin se místo toho posadil na třínožku a zamyslel se. Vždycky si rád všechno důkladně promyslel.

Po chvíli zabušil na dveře Loial a strčil dovnitř hlavu. Ogierovi se uši doslova třásly vzrušením a zubil se od ucha k uchu. „Perrine, tomu nebudeš věřit! Moje postel je z výzpěvného dřeva! No, musí být stará víc než tisíc let. Aspoň tak dlouho už žádný Stromový zpěvák nevyzpíval nic tak velkého. Já sám bych to ani nezkoušel, a to mám teď nadání silnější než většina ostatních. No, abych řekl pravdu, už nás mnoho s tímto nadáním nezbývá. Ale já jsem jedním z nejlepších, co umějí vyzpívat dřevo.“

„To je opravdu zajímavý,“ utrousil Perrin. Aiel v kleci. Tak to Min říkala. Proč se na mě ta holka dívala?

„Myslel jsem, že je.“ Loial mluvil trochu zklamaně, že Perrin nesdílí jeho nadšení, ale Perrin chtěl jenom klid k přemýšlení. „Dole už je připravená večeře, Perrine. Uvařili to nejlepší pro případ, že by hledači něco chtěli, ale můžeme z toho taky trochu dostat.“

„Jen běž, Loiale. Já nemám hlad.“ Vůně vařeného a pečeného masa, linoucí se sem z kuchyně, ho nezajímala. Skoro si nevšiml, když Loial odešel.

S rukama na kolenou neustále zíval a snažil se rozmyslet. Připadalo mu to jako jedna z těch skládaček, které vyrábíval pantáta Luhhan. Kovové kousky byly zdánlivě nerozpojitelné. Ale vždycky existoval nějaký trik, jak železné smyčky a spirály rozdělat, a tady muselo být něco podobného.

Ta dívka se na něj dívala. Mohlo to sice být kvůli jeho očím, ale hostinský si jich nevšímal a ostatní je zřejmě nevnímali vůbec. Lidé v šenku se mohli dívat na ogiera a hledače rohu, přibyvší vznešenou paní a na Aiela v kleci na náměstí. Nic tak nepatrného jako barva něčích očí nemohlo upoutat jejich pozornost. Nic zajímavého na sluhovi se nemohlo vyrovnat tomu ostatnímu. Tak proč se ona dívala na mě?

A ten Aiel v kleci. Co Min viděla, bylo vždycky důležité. Ale jak? Co by měl udělat? Mohl jsem aspoň zarazit ty děti, aby po něm přestaly házet kamením. Měl jsem. Nemělo smysl říkat si, že by mu dospělí určitě řekli, aby si šel po svých, že je v Remenu cizí a že mu po Aielovi nic není. Měl jsem se pokusit.

Žádná odpověď ho nenapadala, tak se vrátil zpátky na začátek a trpělivě to celé probral znovu, pak ještě jednou a ještě. Pořád nemohl na nic přijít, jen cítil lítost za to, co neudělal.

Po nějaké době si uvědomil, že už padla tma. V pokoji se setmělo, jenom jediným okénkem dovnitř dopadalo měsíční světlo. Vzpomněl si na lojovou svíčku a křesadlo, které zahlédl na krbové římse, ale pro jeho oči zde bylo světla až dost. Musím přece něco udělat.

Připjal si sekeru a zarazil se. Udělal to bez přemýšlení. Nosit sekeru se mu stalo druhou přirozeností. Nelíbilo se mu to. Ale opasek si nechal a vyšel ven.

Ze schodiště dopadalo do chodby dost světla, takže po šeru v jeho pokoji vypadala skoro jasně osvětlená. Z šenku se sem nahoru nesl hovor a smích a vůně připravovaných pokrmů z kuchyně. Perrin prošel chodbou k Moiraininu pokoji, zaklepal a vstoupil. A s hořícími tvářemi ztuhl na místě.

Moirain si přitáhla světle modré roucho, které jí viselo na ramenou, blíž k tělu. „Chtěl jsi něco?“ zeptala se chladně. V ruce držela stříbrný kartáč a tmavé vlasy, které jí ve vlnách spadaly na záda, se leskly, jako by si je právě česala. Pokoj měla lepší než on, s leštěným dřevěným obložením stěn a stříbrem vykládanými lampami. Ve velkém cihlovém krbu také hořel oheň. Ve vzduchu bylo cítit růžové mýdlo.

„Myslel... myslel jsem, že tu bude Lan,“ podařilo se Perrinovi ze sebe vypravit. „Vy dva máte pořád hlavy dohromady, a tak mě napadlo, že... myslel jsem, že...“

„Co chceš, Perrine?“

Perrin se zhluboka nadechl. „Je tohle Randova práce? Já vím, že ho sem Lan sledoval, a všechno je takový divný – hledači a ten Aiel – ale udělal to on?“

„To nemyslím. Víc budu vědět, až mi Lan poví, co v noci objeví. S trochou štěstí najde pomoc při volbě, kterou musí neodkladně učinit.“

„Volbě?“

„Rand mohl překročit řeku a je na cestě do Tearu po souši. Nebo se mohl nalodit na loď do Illianu a tam by mohl chytit další do Tearu. Cesta je tak sice o mnoho leguí delší, ale zato mnohem rychlejší.“

„Já myslím, že ho nechytíme, Moirain. Nevím, jak to dělá, ale i pěšky má před náma pořád náskok. Jestli má Lan pravdu, tak je pořád o půl dne napřed.“

„Už mě napadlo, že se snad naučil cestovat,“ řekla Moirain trochu podmračeně, „až na to, že kdyby se to naučil, byl by vyrazil rovnou do Tearu. Ne, má v sobě krev lidí, kteří dokážou ujít a uběhnout ohromné vzdálenosti. Ale my bychom se stejně měli vydat po řece. Jestli už ho nechytím, alespoň budu v Tearu těsně za ním. Nebo tam na něj počkám.“

Perrin nejistě přešlápl. V jejím hlase se ozýval chladný příslib. „Jednou jsi mi řekla, že dokážeš vycítit temného druha, přinejmenším takového, co do Stínu zabředl opravdu hluboko, a Lan taky. Necítila jsi tu něco takovýho?“

Moirain si hlasitě odfrkla a obrátila se zase zpátky k vysokému stojacímu zrcadlu s jemně vypracovaným stříbrným rámem na nožičkách. Jednou rukou si přidržovala šaty a druhou si začala česat vlasy. „Jen pár lidí zašlo až tak daleko, Perrine, dokonce i mezi těmi nejhoršími z temných druhů.“ Kartáč se zarazil v půli cesty. „Proč se ptáš?“

„Dole v šenku byla jedna taková dívka a zírala na mě. Ne na tebe nebo na Loiala, jako všichni ostatní, ale na mě.“

Kartáč se dal znovu do pohybu a Moiraininy rty se zvlnily v úsměvu. „Občas zapomínáš, Perrine, že jsi docela pohledný mladý muž. Některým děvčatům se líbí široká ramena.“ Perrin zavrčel a přešlápl. „Bylo v tom snad něco jiného, Perrine?“

„Ehm... ne.“ S Mininým viděním mu stejně nemohla pomoci, a stejně by mu řekla jen to, co už věděl, že bylo důležité. A on jí nechtěl vykládat, co přesně Min viděla. Nebo že Min vůbec něco viděla.

V chodbě za zavřenými dveřmi se na chvíli opřel o stěnu. Světlo, jen tak k ní vrazit, a ona... Moirain byla hezká žena. A určitě dost stará, aby mohla být moje matka, nebo starší. Napadlo ho, že Mat by ji nejspíš pozval do šenku na tanec. Ne, to by neudělal. Dokonce ani Mat není tak hloupý, aby se snažil okouzlit Aes Sedai. Moirain tancovala. Jednou s ní dokonce tancoval sám. A při každém kroku málem zakopl o vlastní nohy. Přestaň na ni myslet jako na vesnickou holku jenom proto, žes viděl... Je to zatracená Aes Sedai! Ty teď máš starosti kvůli tomu Aielovi. Otřásl se a sešel dolů.

Šenk byl nacpaný k prasknutí, všechny židle byly obsazené, dokonce i stoličky a lavice, které sem přinesli odjinud, a ti, kteří si neměli kam sednout, postávali u stěn. Černovlasou dívku nikde neviděl a nikdo jiný se po něm neohlédl, když spěchal přes místnost.

Orban měl stůl sám pro sebe a zavázanou nohu měl položenou na židli a podloženou polštářem. Na noze měl měkký střevíc a v ruce stříbrný pohár, který mu služebná dolévala vínem. „Jo,“ říkal právě na celý šenk, „věděli jsme, že Aielové jsou zuřiví válečníci, já a Gann, ale na váhání nebyl čas. Tasil jsem meč, pobodl Lva do slabin...“

Perrin sebou trhl, než si uvědomil, že muž hovoří o svém koni jménem Lev. On by byl klidně schopný tvrdit, že jel na opravdovém lvu. Cítil se trochu zahanbeně. Jenom proto, že ho nemá rád, neměl ještě důvod předpokládat, že hledač by ve svém chvástání zašel tak daleko. Bez ohlížení rychle vyšel z místnosti.

Ulice před hostincem byla stejně přecpaná jako šenk, a lidé, kteří nemohli najít místo uvnitř, se tlačili v oknech a dvakrát tolik se jich mačkalo u dveří, aby si mohli vyslechnout Orbanovo vyprávění. Na Perrina se nikdo nepodíval podruhé, i když si cestou vysloužil několik stížností i hrubších slov od lidí, které odstrčil trochu dál ode dveří.

Každý, kdo byl v noci venku, musel být u hostince, protože cestou na náměstí nezahlédl živou duši. Občas se za osvětleným oknem mihl stín, ale to bylo vše. Přesto měl pocit, že je sledován, a neklidně se rozhlížel kolem sebe. Nic, jen tmou zahalené ulice tečkované zářícími okny. Ve většině oken na náměstí byla tma, svítilo se jen v několika oknech pod střechou.

Šibenice tu stála, přesně jak si ji pamatoval, a ten muž – Aiel – byl stále v kleci visící mimo jeho dosah. Aiel byl zřejmě vzhůru –přinejmenším držel hlavu nahoře – ale na Perrina se ani nepodíval. Pod klecí byly roztroušeny kameny, které po něm předtím házely děti.

Klec visela na silném provaze, který byl přivázaný ke kruhu na jedné z horních mříží a vedl přes těžkou kladku na břevnu dolů ke dvěma kolíkům umístěným ve výši pasu po obou stranách trámu. Přebytečný kus provazu ležel ledabyle smotaný vedle šibenice.

Perrin se rozhlédl kolem sebe a pátral po tmavém náměstí. Stále měl ten podivný pocit, že je sledován, ale pořád nic neviděl. Zaposlouchal se, ale nic neuslyšel. Cítil kouř z komínů a připravované jídlo z domů, lidský pot a starou krev od muže v kleci. Necítil však od něj žádný strach.

Jeho váha a pak ještě ta klec, uvažoval Perrin, když se přiblížil k šibenici. Nevěděl, kdy se k tomu rozhodl, ani jestli už se opravdu rozhodl, ale věděl, že to udělá.

Zahákl se nohou kolem trámu, zvedl provaz a zatáhl, čímž získal menší průvěs. Podle toho, jak sebou provaz trhl, poznal, že se muž v kleci konečně pohnul, ale příliš spěchal, aby se zastavoval a vysvětloval vězni, co má v plánu. Průvěs mu dovolil odmotat provaz z kolíků. Stále zapřený nohou o trám spustil rychle klec na dláždění.

Aiel se teď díval na něj a mlčky si ho prohlížel. Perrin neříkal nic. Když se pořádně podíval na klec, stiskl rty. Když už bylo něco vyrobeno, i něco takového, mělo by to být uděláno dobře. Celou přední stranu klece tvořila dvířka na hrubých závěsech vyrobených ve spěchu. Dvířka držel dobrý železný zámek pověšený na řetěze stejně špatně ukutém, jako mříže klece. Chvíli si prohlížel řetěz, až našel nejhorší článek, a pak do něj vsunul silný trn sekery. Prudce otočil zápěstím a článek praskl. Ve chvilce článek roztáhl, vytáhl řetěz z klece a otevřel dvířka.

Aiel tam seděl s koleny pod bradou a díval se na něj.

„Tak co?“ zašeptal Perrin drsně. „Otevřel jsem to, ale rozhodně tě nehodlám nosit.“ Rychle se rozhlédl po setmělém náměstí. Pořád se nikde nic nehýbalo, ale on na sobě stále cítil něčí oči.

„Jsi silný, muži z mokřin.“ Aiel se kromě toho, že nahrbil ramena, nepohnul. „Chtělo to tři muže, aby mě vytáhli nahoru. A tys mě sundal dolů. Proč?“

„Nerad se koukám na lidi v klecích,“ zašeptal Perrin. Chtěl odejít. Klec byla otevřená a ty oči ho stále sledovaly. Avšak Aiel se nehýbal. Když už něco děláš, dělej to pořádně. „Hodláš odtamtud vůbec vylízt, než někdo přijde?“

Aiel se chytil za mříž nad hlavou a jediným pohybem se vytáhl ven a zvedl se na nohy. Pak tam zůstal stát a opíral se o mříž. Kdyby se úplně narovnal, byl by skoro o hlavu vyšší než Perrin. Teď se podíval Perrinovi do očí – Perrin věděl, že mu v měsíčním světle musejí zářit jako leštěné zlato – ale nezmínil se o nich. „Byl jsem tam od včerejška, muži z mokřin.“ Mluvil jako Lan. Ne že by měli podobný hlas či přízvuk, ale hovořil se stejným nepohnutým chladem, s tou stejnou klidnou jistotou. „Chvíli potrvá, než mě zase nohy unesou. Jsem Gaul z klanu Imran Shaarad Aielů, muži z mokřin. Jsem Shae’en M’taal, Kamenný pes. Moje voda je také tvoje.“

„No, já jsem Perrin Aybara. Z Dvouříčí. Jsem kovář.“ Muž byl z klece venku, takže by mohl odejít. Až na to, že než bude moci Gaul chodit, mohl by sem někdo přijít, takže by skončil zase zpátky v kleci, pokud by ho nezabili, a to by v obou případech pokazilo Perrinovo dílo. „Kdyby mi to myslelo, tak jsem přinesl láhev s vodou nebo měch. Proč mi říkáš ‚muž z mokřin'?“

Gaul ukázal k řece. V měsíčním světle si ani Perrin nebyl zcela jist, ale měl dojem, že Aiel poprvé vypadá nejistě. „Před třemi dny jsem se díval na dívku, jak si hraje ve velké vodní tůni. Musela mít aspoň dvacet loktů napříč. Ona... se v ní protahovala.“ Jednou rukou neohrabaně napodobil pohyb při plavání. „Chrabré děvče. Přejít tyhle... řeky... mě málem zbavilo odvahy. Nikdy by mě nenapadlo, že existuje něco takového jako příliš mnoho vody, ale ani mě nenapadlo, že na světě existuje tolik vody, kolik jí máte vy, lidi z mokřin.“

Perrin potřásl hlavou. Věděl, že na Aielské pustině je vody pomálu – byla to jedna z těch mála věcí, které o Aielské pustině vůbec věděl – ale nenapadlo ho, že by tam mohla být tak vzácná, aby to vyvolalo takovou reakci. „Jsi daleko od domova, Gaule. Proč jsi tady?“

„Pátráme,“ vykládal Gaul pomalu. „Hledáme Toho, kdo přichází s úsvitem.“

Perrin už to jméno kdysi slyšel za okolností, kdy si nebyl jist, co vlastně znamená. Světlo, vždycky se to vrátí zpátky k Randovi. Jsem k němu připoutaný jako zlý kůň připravený k okování. „Hledáš na špatném místě, Gaule. Já ho hledám taky, a on je na cestě do Tearu.“

„Tear?“ Aiel mluvil překvapeně. „Proč...? Ale tak to musí být. V proroctví se praví, že až padne Tearský Kámen, konečně opustíme Trojí zemi.“ To bylo aielské jméno pro Pustinu. „Říká se v něm, že se změníme a znovu najdeme, co bylo naše a co bylo ztraceno.“

„To je možný. Já ta vaše proroctví neznám, Gaule. Už můžeš odejít? Někdo by mohl každou chvíli přijít.“

„Už je pozdě utíkat,“ řekl Gaul a hluboký hlas zařval: „Divoch je volný!“ Přes náměstí přibíhalo deset či dvanáct mužů v bílých pláštích. Měli tasené meče a kónické přilbice se jim v měsíčním světle leskly. Děti Světla.

Jako by mu patřil všechen čas na světě, Gaul klidně zvedl tmavou látku, kterou měl kolem krku, a omotal si ji kolem hlavy, čímž vytvořil hustý černý závoj, jenž mu zakrýval obličej, až mu byly vidět pouze oči. „Tancuješ rád, Perrine Aybaro?“ zeptal se. S tím vyrazil od klece. Přímo k blížícím se bělokabátníkům.

Ti na okamžik překvapeně strnuli, ale okamžik zřejmě Aielovi docela stačil. Prvnímu z mužů, k němuž se přiblížil, vykopl meč z ruky a pak rukou s nataženými prsty jako dýkou udeřil bělokabátníka do krku. Ještě než ten dopadl na zem, Aiel už proklouzl kolem něj. Paže dalšího muže hlasitě křupla, když mu ji Gaul zlomil, zraněného strčil do cesty třetímu a čtvrtého kopl do obličeje. Bylo to jako tanec. Aiel pokračoval od jednoho bělokabátníka k druhému, aniž se zastavil nebo aspoň zpomalil, i když muž, jehož srazil, se opět zvedal, a ten se zlomenou rukou si přehodil meč do druhé ruky. Gaul mezi nimi tančil.

Perrin se nechal ohromením přemoci jen na chviličku, protože ne všichni bělokabátníci věnovali pozornost výhradně Aielovi. Jen tak tak stihl uchopit topor sekery oběma rukama a odrazit bodnutí mečem, pak se rozmáchl... a chtělo se mu vykřiknout, když půlměsíčná čepel muži rozervala hrdlo. Ale na křik neměl čas, ani na lítost. Než se první zcela zhroutil, řítili se na Perrina další bělokabátníci. Perrin nenáviděl zející rány, které sekera zanechávala, nenáviděl způsob, jakým prosekávala osníře, aby se dostala ke svalům pod nimi, jak roztínala přilbice i lebky s téměř stejnou lehkostí. Nenáviděl to všechno. Ale nechtěl zemřít.

Čas jako by se smršťoval a zase roztahoval, a navíc obojí zároveň. – Perrin měl pocit, že bojuje již celé hodiny, a škrábalo ho v hrdle, jak sípěl. Muži se pohybovali jakoby skrz rosol. Jako by v jediné chvíli proskočili od místa, kde začínali, k místu, kde padli. Perrinovi po obličeji stékal pot, a přesto měl pocit, jako kdyby ho namočili do ledové vody. Bojoval o svůj život a nedokázal říci, zda to trvalo jen pár vteřin či celou noc.

Když se konečně zastavil, lapaje po dechu a téměř ohlušen, zadíval se na tucet bíle oděných mužů ležících na dláždění náměstí, a připadalo mu, že měsíc na obloze se ani nepohnul. Někteří muži sténali, jiní leželi mlčky a nehybně. Mezi nimi stál Gaul, stále se zahalenou tváří a prázdnýma rukama. Většina těch na zemi byla jeho práce. Perrin si přál, aby je byl Aiel složil všechny, a cítil se zahanben. Pach krve a smrti byl pronikavý a nahořklý.

„S oštěpy netančíš špatně, Perrine Aybaro.“

Perrinovi se točila hlava, a tak jen zamumlal: „Nechápu, jak mohlo dvanáct chlapů bojovat s dvacítkou takových, jako jsi ty, a vyhrát, i když dva z nich byli hledači.“

„Tak to říkali?“ zasmál se tiše Gaul. „Byli jsme se Sarienem neopatrní. Byli jsme už tak dlouho v těchto měkkých zemích, a vítr vál ze špatné strany, tak jsme nic neucítili. Padli jsme na ně dřív, než jsme si to uvědomili. No, Sarien je mrtev a mne strčili do klece jako hlupáka, takže jsme snad zaplatili dost. Teď je čas běžet, muži z mokřin. Tear, budu si to pamatovat.“ Konečně si stáhl černý závoj. „Kéž vždy nalezneš vodu a stín, Perrine Aybaro.“ Obrátil se a odběhl do noci.

Perrin se taky rozběhl, ale pak si uvědomil, že v rukou stále ještě drží zakrvácenou sekeru. Spěšně otřel čepel do pláště jednoho z mrtvých. Je mrtvý, ať shořím, a už tak je celý od krve. Musel se přinutit vrátit sekeru do smyčky u pasu, než vyrazil.

Při druhém kroku ji spatřil, štíhlou postavu na kraji náměstí v tmavé úzké sukni. Otočila se, že uteče, a Perrin viděl, že má sukni rozstřiženou k jízdě na koni. Vrhla se do uličky a zmizela.

Než dorazil k místu, kde předtím stála, potkal Lana. Strážce si všiml prázdné klece, stojící pod šibenicí, i bílých hromádek ve stínu, o něž se občas otřelo měsíční světlo, a pohodil hlavou, jako by hodlal vybuchnout. Hlasem napjatým a tvrdým jako nová obruč u kola řekl: „Tohle je tvoje práce, kováři? Světlo mě spal! Je tu snad někdo, kdo by tě s tím mohl spojit?“

„Dívka,“ odvětil Perrin. „Myslím, že to viděla. Nechci jí ublížit, Lane! Mohla to vidět spousta dalších lidí. Všude kolem jsou rozsvícená okna.“

Strážce popadl Perrina za rukáv kabátce a postrčil ho směrem k hostinci. „Viděl jsem odtud utíkat nějakou holku, ale myslel jsem... To je jedno. Vytáhni ogiera ven a dostaň ho do stáje. Po tomhle budeme potřebovat, aby byli koně v přístavu co nejdřív. Světlo samo ví, jestli dneska v noci nějaká loď vyplouvá. Možná si budeme muset nějakou najmout. Na nic se neptej, kováři! Udělej to! Honem!"

35

Sokolice

Strážce díky delším nohám Perrina předběhl, a ve chvíli, kdy se mládenec tlačil návalem v šenku, Lan už kráčel do schodů a zřejmě při tom nijak nespěchal. Perrin se přinutil jít stejně pomalu. Ode dveří se za ním ozývaly nabručené poznámky o lidech, kteří se cpou před jiné lidi.

„Znovu?“ říkal právě Orban drže stříbrný pohár nahoře, aby mu mohli dolít. „Jo, no dobře. Nastražili léčku kousek od cesty, po níž jsme putovali, a já léčku tak blízko Remenu nečekal. S řevem na nás vyrazili z hustého křoví. Vmžiku byli mezi námi, bodali oštěpy, a hned zabili dva z mých nejlepších mužů a jednoho z Gannových. Jo, poznám Aiela, když nějakýho uvidím, a...“

Perrin spěchal do schodů. No, Orban je teď zná.

Z Moirainina pokoje se ozývaly hlasy. Perrin nechtěl slyšet, co k tomu může Aes Sedai říci. Rychle prošel kolem a strčil hlavu do Loialova pokoje.

Ogierova postel byla nízká, masivní, dvakrát delší a o polovinu širší než všechny lidské postele, které kdy Perrin viděl. Zabírala většinu pokoje a ten byl stejně velký a vybavený jako Moirainin. Perrin se nejasně upamatoval, jak Loial vykládal cosi o tom, že postel je z výzpěvného dřeva, a kdykoliv jindy by se byl zastavil a obdivoval rozmáchlé křivky, díky nímž onen kus nábytku vypadal, jako by vyrostl na místě, kde stál. Kdysi dávno se v Remenu opravdu museli zastavit ogierové, protože hostinský našel také dřevěné čalouněné křeslo, které bylo i pro Loiala dost velké. Sám Loial seděl pohodlně v křesle jen v košili a spodcích a při psaní do velké, v kůži vázané knihy, kterou měl položenou na lenochu křesla, se nepřítomně škrábal palcem u nohy na kotníku.

„Odjížíme!“ řekl Perrin.

Loial nadskočil a málem převrátil kalamář a skoro upustil knihu. „Odjíždíme? Právě jsme dorazili,“ zaburácel.

„Ano, odjíždíme. Sejdeme se ve stájích, jak nejrychleji to půjde. A ať tě nikdo nevidí odcházet. Myslím, že je tu zadní schodiště, co vede dolů kolem kuchyně.“ Jídlo na konci chodby vonělo příliš silně, aby tomu tak nebylo.

Ogier se lítostivě podíval na postel a začal si natahovat vysoké boty. „Ale proč?“

„Bělokabátníci,“ sdělil mu Perrin. „Víc ti povím později.“ A zavřel dveře dřív, než se Loial stačil ještě na něco zeptat.

Sám si ani nevybalil. Jakmile si připjal toulec, natáhl si kabátec, hodil si na rameno pokrývky a sedlové brašny a zvedl luk, nezůstalo v pokoji ani stopy po tom, že tu někdy byl. Složené pokrývky v nohou lůžka byly dokonale poskládané a v trochu popraskaném umyvadle nezůstala ani kapka vody. Uvědomil si, že dokonce i lojovice má stále čistý knot. Musel jsem vědět, že tu nezůstanu. V poslední době za sebou nějak nezanechávám žádné stopy.

Jak uhodl, vedlo dolů do chodby za kuchyní úzké schodiště. Opatrně do kuchyně nahlédl. Pes klusal ve velkém proutěném kole a otáčel dlouhým rožněm, na němž byla nabodnuta jehněčí kýta, velký kus hověziny, pět kuřat a husa. Z kotle s polévkou, zavěšeného na pevném rameni nad druhým ohništěm, stoupala voňavá pára. Ale kuchař v dohledu nebyl, kromě psa tu nebylo živé duše. Perrin, vděčný Orbanovi za jeho lži, vyběhl do noci.

Stáj byla velká stavba ze stejného kamene jako samotný hostinec, i když jenom kameny kolem dveří byly leštěné. Na stojanu visela jediná lucerna vydávající matné světlo. Tanečník i ostatní koně stáli ve stáních u dveří. Loialův velký oř to své málem dokonale vyplňoval. Vůně sena a koní byla známá a uklidňující. Perrin dorazil jako první.

Ve službě byl jen jeden stájník, chlapík s úzkou tváří, ve špinavé košili a s odrostlými prošedivělými vlasy, jenž chtěl vědět, kdo si Perrin myslí, že je, aby mu nařizoval, že má osedlat čtyři koně, a kdo je jeho pán a co dělá sbalený na cestu uprostřed noci venku, a ví vůbec mistr Furlan, že takhle vyklouzl, a co má schovaného v těch sedlových brašnách a co že to má s očima, není nemocný? Vzduchem zpoza Perrina proletěla mince a ve světle lucerny se zaleskla zlatem. Stájník ji švihem ruky obratně zachytil a kousl do ní.

„Osedlej je,“ nařídil mu Lan. Hlas měl hebký a studený, jako je hebké železo, a stájník se mu několikrát uklonil a rychle začal připravovat koně.

Moirain s Loialem dorazili ke stájí, právě když byli jejich koně připraveni, stačilo jim jen převzít otěže. Potom vyvedli koně za Lanem a ulicí, vedoucí za stájí, se vydali k řece. Tichý klapot podkov na dláždění připoutal pozornost jen na kost vychrtlého psa, který na ně jednou štěkl a honem utekl.

„Tohle přivolává vzpomínky, což, Perrine?“ ozval se Loial, na sebe dost tiše.

„Mluv tišeji,“ napomenul ho šeptem Perrin. „Jaký vzpomínky?"

„No, je to jako za starých časů.“ Ogierovi se opravdu podařilo ztlumit hlas. Teď zněl jako čmelák pouze o velikosti psa, a ne koně. „Vyklouznout takhle do noci, s nepřáteli za zády a možná i před sebou, ve vzduchu se vznáší nebezpečí a studená příchuť dobrodružství.“

Perrin se na Loiala zamračil přes Tanečníkovo sedlo. Bylo to docela snadné. On sám nad sedlem pohodlně viděl a Loial na druhé straně čněl o hlavu a hruď nad svým koněm. „O čem to mluvíš? Mám takový dojem, že se ti začíná nebezpečí líbit! Loiale, ty ses musel zbláznit!“

„Jenom si snažím zapamatovat tu náladu,“ řekl Loial a znělo to velice formálně. Nebo se možná jenom bránil. „Pro svou knihu. Musím to tam všechno dát. Myslím, že se mi to začíná líbit. Dobrodružství. Ovšemže se mi to moc líbí.“ Dvakrát prudce zastříhal ušima. „Musí se mi to líbit, když o tom chci psát.“

Perrin jen zavrtěl hlavou.

U kamenného přístaviště kotvily bachraté přívozní čluny v bezpečí na noc, nehybné a tmavé, jakož i většina lodí. V přístavu se však kolem jedné dvoustěžňové lodi i na její palubě pohybovali lidé a lucerny. Ve vzduchu byl cítit hlavně dehet a konopné provazy, taktéž i ryby, i když cosi vzadu u nejbližšího skladiště vydávalo ostrou, kořeněnou vůni, která ty ostatní téměř překryla.

Lan našel kapitána, malého štíhlého mužíka, který zvláštním způsobem nakláněl hlavu na stranu, když poslouchal. Vyjednávání brzy skončilo a pomocí ráhen a popruhů dostali na palubu koně. Perrin dával dobrý pozor na svého oře a neustále na něj mluvil. Koně nemají rádi nic, co se vymyká obvyklému, jako třeba když je někdo zvedne do vzduchu, ale dokonce i strážcova hřebce jeho tiché domlouvání uklidnilo.

Lan dal kapitánovi zlato a stříbro dvěma námořníkům, kteří bosí odběhli do skladiště pro pytle s ovsem. Další lodníci uvázali koně mezi stěžni do jakési malé provazové ohrádky a celou dobu bručeli, co za špínu budou muset uklízet. Perrin si nemyslel, že to bylo určeno pro cizí uši, ale jemu jejich námitky neunikly. Ti muži prostě nebyli zvyklí na koně.

Zakrátko byla Sněžná husa připravená k vyplutí, jen o chvíli dříve, než kapitán – jmenoval se Jaim Adarra – plánoval. Lan odvedl Moirain do podpalubí dřív, než byla odvázána lana, a Loial je se zíváním následoval. Perrin zůstal stát u zábradlí nedaleko přídě, i když každé ogierovo zívnutí následovalo jeho vlastní. Napadlo ho, zda Sněžná husa předhoní cestou po řece vlky, předhoní jeho sny. Muži začali připravovat opačiny a odstrkovali loď od přístavního mola.

Když bylo poslední lano hozeno na břeh a zachyceno, vyrazila ze stínu mezi dvěma skladišti dívka v úzké, rozstřižené sukni, s rancem v rukou a tmavým pláštěm, který za ní jen vlál. Skočila na palubu právě ve chvíli, kdy muži u opačin začali veslovat.

Adarra vyrazil ze svého místa u kormidelního vesla, ale ona klidně položila ranec na palubu a rázně řekla: „Popluji s vámi... ehm... řekněme tak daleko, jako pluje on.“ Kývla směrem k Perrinovi, aniž se na něj podívala. „Nemám nic proti spaní na palubě. Zima a mokro mi nevadí.“

Následovalo kratší dohadování. Dívka kapitánovi předala tři stříbrné marky, zamračila se na měďáky, které dostala nazpátek, pak si je nacpala do měšce a vydala se pomalu k místu, kde stál Perrin.

Šířila se kolem ní vůně bylinek, lehká, svěží a čistá. Prohlédla si Perrina tmavýma zešikmenýma očima nad vysedlými lícními kostmi a pak se obrátila zpátky k pobřeží. Bude asi v jeho věku, usoudil Perrin, ale pořád se nemohl rozhodnout, jestli je její nos akorát, nebo jejímu obličeji vévodí. Ty jsi ale trouba, Perrine Aybaro. Proč by ti mělo záležet na tom, jak vypadá?

Mezera mezi nábřežím a lodí již byla dobrých deset sáhů. Opačiny silně zabíraly a v černé vodě vyorávaly bílé brázdy. Perrina napadlo, že by ji mohl hodit přes palubu, ale rychle tento nápad zavrhl.

„No,“ řekla po chvíli dívka, „nikdy by mě nenapadlo, že mě cesta zavede zpátky do Illianu tak brzy.“ Hlas měla vysoko posazený a mluvila monotónním, ale ne nepříjemným způsobem. „Vy putujete do Illianu, viď?“ Perrin stiskl rty. „Nemrač se,“ řekla mu. „Nechali jste tam po sobě s tím Aielanem pěknou spoušť. Když jsem odcházela, ta správná vřava právě začínala.“

„Tys jim to neřekla?“ zeptal se užasle Perrin.

„Lidi z města si myslí, že ten Aielan překousal řetěz, nebo ho možná přetrhl holýma rukama. Než jsem odešla, tak se ještě nerozhodli.“ Vydala zvuk, který se nebezpečně podobal zahihňání. „Orban dost hlasitě vyjadřoval znechucení nad tím, že mu jeho zranění brání pronásledovat Aielana osobně.“

Perrin si odfrkl. „Jestli ještě někdy uvidí Aiela, tak se zatraceně pozvrací.“ Odkašlal si a zamumlal: „Promiň.“

„To nevím,“ prohlásila dívka, jako by jeho poznámka nebyla nijak výjimečná. „Viděla jsem ho v zimě v Jehannahu. Porazil čtyři chlapy najednou, dva zabil a dva donutil se vzdát. Samozřejmě ten boj začal, takže to tomu trochu ubírá na půvabu, ale oni věděli, co dělají. Nevybral si zrovna chlapy, kteří by se neuměli bránit. Stejně je to hlupák. Má takové zvláštní představy o Velkém Černém lese. Někteří ho nazývají Les stínů. Už jsi o něm slyšel?“

Perrin se na ni úkosem podíval. Mluvila o boji a zabíjení tak klidně, jako by jiná žena hovořila o pečení. O žádném Velkém Černém lese sice v životě neslyšel, ale Les stínů ležel kousek na jih od Dvouříčí. „Sleduješ mě? Tam v hostinci jsi na mě zírala. Proč? A proč jsi jim neřekla, cos viděla?“

„Ogier,“ začala vyprávět s pohledem upřeným na řeku, „je očividně ogier, a co jsou zač ostatní, nebylo těžké uhodnout. Podařilo se mi nahlédnout pod kapuci paní Alys mnohem hlouběji než Orbanovi, a vzhledem k ní musí být ten chlapík s kamennou tváří strážce. Světlo mě spal, ale rozhodně bych nechtěla, aby se na mě naštval. To se tak tváří vždycky, nebo měl k poslednímu jídlu kamení? No, takže jsi zůstal jenom ty. Nemám ráda věci, s kterými nemůžu počítat.“

Perrin znovu zauvažoval o tom, že ji hodí přes palubu. Tentokrát zcela vážně. Ale Remen už byl jen skvrnou světla hodně daleko ve tmě a nedalo se poznat, jak je to daleko na břeh.

Dívka zřejmě jeho mlčení vzala jako pobídku, aby mluvila dál. „Takže tady mám –“ rozhlédla se kolem sebe a pak ztišila hlas, i když nejbližší lodník pracoval u vesla dobrých pět sáhů daleko –„Aes Sedai, strážce, ogiera – a tebe. Venkovana, podle prvního dojmu.“ Naklonila hlavu na stranu, upřeně se mu podívala do žlutých očí – Perrin odmítl odvrátit zrak – a usmála se. „Jenže ty osvobodíš z klece Aielana, dost dlouho si s ním povídáš a pak mu pomůžeš rozsekat tucet bělokabátníků do vuřtů. Předpokládám, že to děláš pravidelně, rozhodně to vypadalo, jako by to pro tebe nebylo nic neobvyklého. Ze skupinky poutníků, jako jste vy, cítím něco zvláštního, a hledači si vybírají zvláštní stopy.“

Perrin zamrkal, ten důraz mu nemohl uniknout. „Hledač? Ty? Ty nemůžeš být hledač. Jsi holka.“

Její úsměv byl natolik nevinný, že od ní Perrin málem rovnou odešel. Dívka o krok ustoupila, půvabně máchla rukama a náhle držela dva nože. Celé to provedla stejně uhlazeně, jako by to byl udělal Tom Merrilin. Jeden z mužů u opačin se zakuckal a další dva se zarazili. Vesla do sebe narazila a zapletla se a Sněžná husa trochu poskočila, než kapitánův křik věci zase urovnal. Tou dobou už nechala černovláska nože zase zmizet.

„Hbitý prsty a hbitý jazyk tě dostanou mnohem dál než ostrý meč a svaly. Taky bystrý zrak, ale já naštěstí všechny tyhle věci mám.“

„A taky skromnost,“ zamumlal Perrin. Ona si toho zřejmě nevšimla.

„Složila jsem přísahu a přijala požehnání na Tammazově velkém náměstí v Illianu. Možná jsem byla nejmladší, ale v tom davu, se všemi těmi trubkami a bubny a cimbály a křikem... I šestileté dítě tam mohlo složit přísahu, a nikdo by si toho nebyl všiml. Bylo nás tam přes tisíc, možná dva tisíce, a každý měl představu, kde hledat Valerský roh. Já mám svoji – pořád to může být ta správná – ale žádný hledač si nemůže dovolit pominout zvláštní stopu. Roh určitě leží na konci zvláštní stopy, a já ještě nikdy neviděla nic zvláštnějšího než stopu, kterou tvoříte vy čtyři. Kam máte namířeno? Do Illianu? Někam jinam?“

„Jaká je ta tvoje představa?“ zeptal se Perrin. „O tom, kde je roh?“ V bezpečí v Tar Valonu, doufám, a Světlo dej, ať už ho nikdy v životě neuvidím. „Ty myslíš, že je v Ghealdanu?“

Dívka se na něj zamračila – měl pocit, že se nevzdá pachu, který jednou zachytí, ale byl připraven jí nabídnout tolik vedlejších stop, kolik jich bude ochotná přijmout – a pak podotkla: „Už jsi někdy slyšel o Manetherenu?“

Perrin se málem rozkašlal. „Už jsem o něm slyšel,“ připustil opatrně.

„Každá královna Manetherenu byla Aes Sedai a král strážce s ní spojený. Takové místo si neumím představit, ale v knihách se to píše. Byla to velká země – zabírala většinu Andoru a Ghealdanu a ještě pár dalších zemí kolem – ale hlavní město samotné leželo v pohoří Oparů. A já si myslím, že roh je tam. Leda byste mě k němu dovedli vy čtyři.“

Perrinovi se zježily vlasy. Poučovala ho, jako by byl nevzdělaný vesnický klacek. „Ty roh ani Manetheren nenajdeš. Město bylo zničeno za trollockých válek, když poslední královna natáhla příliš mnoho jediné síly, aby zničila hrůzopány, kteří jí zabili manžela.“ Moirain jim řekla i jména toho krále a královny, ale on je zapomněl.

„Ne v Manetherenu, sedláku,“ utrousila klidně, „i když taková země by byla skvělou skrýší. Ale v pohoří Oparů byly další státy, jiná města, tak stará, že si je nepamatují dokonce ani Aes Sedai. A já myslím na všechny ty staré příběhy, kde se vypráví, jaké neštěstí provází toho, kdo do hor vstoupí. Jaké by bylo lepší místo, kde schovat Valerský roh, než do jednoho z těch zapomenutých měst?“

„Slýchával jsem příběhy o tom, že v horách je něco schovaný.“ Uvěří mu? Lhaní mu nikdy moc nešlo. „Neříkalo se v nich, co to je, ale měl by to být největší poklad na světě, tak je to možná roh. Ale pohoří Oparů se táhne celý stovky leguí. Jestli ho chceš najít, neměla bys marnit čas tím, že budeš sledovat nás. Ty budeš potřebovat všechen čas, abys našla roh dřív než Orban s Gannem.“

„Říkala jsem ti, že ti dva mají takovou zvláštní představu, že je roh ukrytý ve Velkém Černém lese.“ Usmála se na něj. Když se usmívala, vůbec neměla příliš velká ústa. „A já ti říkám, že hledač musí jít po zvláštních stopách. Máš štěstí, že Orban s Gannem byli zranění v boji se všemi těmi Aielany, jinak se mohli klidně nalodit taky. Já se vám aspoň nebudu plést do cesty, ani se snažit vás převézt nebo začít rvačku se strážcem.“

Perrin znechuceně zavrčel. „My jsme jenom poutníci na cestě do Illianu, holka. Jak se vlastně jmenuješ? Když už se s tebou mám celý dny dělit o loď, tak ti nemůžu říkat holka.“

„Říkám si Mandarb.“ Perrin nedokázal zcela zabránit výbuchu smíchu. Ty zešikmené oči ho rozhorleně pozorovaly. „Něco tě naučím, sedláku.“ Hlas měla klidný. Téměř. „Ve starém jazyce znamená mandarb ‚čepel'. To je jméno hodné hledače rohu!“

Perrinovi se podařilo zvládnout smích, a když ukázal na provazovou ohrádku mezi stěžni, jen trochu sípal. „Vidíš toho černýho hřebce? On se jmenuje Mandarb.“

Žár se z jejích očí vytratil a na tvářích jí naskočil ruměnec. „Aha. Narodila jsem se jako Zarin Bashereová, ale Zarin není jméno pro hledače. V příbězích se hledači vždycky jmenovali nějak jako Rogoš Orlozraký.“

Vypadala tak schlíple, že Perrin spěšně dodal: „Mně se jméno Zarin líbí. Hodí se k tobě.“ V očích jí zase zaplápolal oheň, a Perrin měl na chvíli pocit, že hodlá znovu vytáhnout nůž. „Je pozdě, Zarin. Chci se trochu prospat.“

Obrátil se k ní zády a vykročil k poklopu vedoucímu do podpalubí. V zádech ho svrbělo. Lodníci stále přecházeli sem a tam po palubě a opírali se do vesel. Troubo. Holka by po mně nehodila nožem. Ne když se všichni tihle lidi dívají. Nebo ano? Právě když dorazil k poklopu, zavolala za ním.

„Sedláku! Třeba bych si mohla říkat Faile. Táta mi tak říkával, když jsem byla malá. Znamená to ‚sokolík'.“

Perrin ztuhl a málem minul první schod vedoucí do podpalubí. Shoda okolností. Přinutil se sejít dolů, aniž se ohlédl. Musí to být souhra náhod. V chodbě byla tma, ale za ním sem dopadalo dost měsíčního světla, aby viděl na cestu. V jedné kajutě někdo hlasitě chrápal. Min, proč jsi to musela vidět?

36

Dcera noci

Když si Perrin uvědomil, že nemá ponětí, která kajuta by měla být jeho, strčil hlavu hned do několika. Byla tam tma a ve všech spali dva muži na úzkých lůžcích u stěn, až v jedné seděl na podlaze mezi dvěma lůžky Loial – vlezl se tam jen tak tak – a ve světle lampy zavěšené na volném kroužku škrábal do knihy s koženou vazbou své poznámky. Ogier si chtěl popovídat o tom, co se přes den událo, ale Perrin musel zatínat zuby, jak se snažil potlačit zívání, i když loď už musela odplout dost daleko po proudu, aby mohl bezpečně usnout. Bezpečně snít. I kdyby se snažili, nemohli vlci udržet krok s opačinami a proudem.

Nakonec našel jednu kajutu bez oken, ve které nikdo nebyl, což mu docela vyhovovalo. Chtěl být nyní docela sám. Shoda okolností ve jméně, to je všechno, říkal si, když rozsvěcel lampičku na stěně. A stejně, ve skutečnosti se jmenuje Zarin. Ale dívka s vysedlými lícními kostmi a tmavýma zešikmenýma očima nebyla to, nač myslel nejvíc. Odložil luk a ostatní věci na uzoučkou postel, plášť hodil přes ně a posadil se na druhé lůžko, aby si mohl stáhnout boty.

Elias Machera objevil způsob jak žít s tím, čím byl, člověkem nějak spojeným s vlky, a nezešílet. Když se nad tím Perrin zpětně zamyslel, byl si jist, že Elias tak žil celá léta, než se vůbec potkali. On chtěl, aby tomu tak bylo. Rozhodně to přijal. To nebylo řešení. Perrin tak žít nechtěl, nechtěl se s tím smířit. Ale když máš kus surového železa, který se hodí na nůž, tak se s tím prostě smíříš a vyrobíš nůž, i když by se ti víc líbila sekera. Ne! Můj život je víc než železo, které je kováno do tvaru.

Opatrně se myslí natáhl k vlkům a našel – nic. Získal jenom nejasný dojem z vlků někde v dálce, ale i ten slábl. Poprvé za velice dlouhou dobu byl sám. Požehnaně sám.

Sfoukl lampu a poprvé za mnoho dní si lehl. Jak to, pro Světlo, Loial na něčem takovém zvládne? Všechny ty noci beze spánku na něj padly a vyčerpáním mu ochably svaly. Uvědomil si, že dokázal vyhnat z hlavy i toho Aiela. A bělokabátníky. Světlem prokletá sekera! Ať shořím, přál bych si, abych ji nikdy neuviděl, byla jeho poslední myšlenka, než usnul.

Obklopovala ho hustá šedá mlha, dole natolik hutná, že si neviděl na vlastní boty, a všude kolem tak těžká, že nedohlédl na deset kroků před sebe. Poblíž sice určitě nic nebylo, ale v té mlze se mohlo skrývat cokoliv. A ta mlha nějak nebyla správná, nebyla vůbec mokrá. Položil ruku na opasek hledaje útěchu ve vědomí, že by se mohl bránit, a trhl sebou. Jeho sekera byla pryč.

V mlze se cosi pohnulo, šeď zavířila. Něco se k němu blížilo.

Napjal se a uvažoval, bude-li lepší uprchnout nebo zůstat stát a bojovat holýma rukama, uvažoval, jestli vůbec má proti čemu bojovat.

Hopsale?

Vlk zaváhal, ale pak se mu postavil po boku. Byl to Hopsal – tím si byl jist – ale něco na tom, jak vlk stál, jak k němu krátce zdvihl žluté oči, vyžadovalo mlčení, mysli stejně jako těla. Ty oči se dožadovaly, aby se tím řídil také.

Položil ruku vlkovi na hlavu a v té chvíli Hopsal vyrazil kupředu. Nechal se vlkem vést. Srst pod jeho rukou byla hustá a zježená. Na omak byla skutečná.

Mlha začala houstnout, a jen díky tomu, že měl ruku položenou na vlkově těle, věděl, že tu Hopsal stále ještě je, protože když se podíval dolů, neviděl skoro vlastní hruď. Klidně mohl být po prsa zabalen do čerstvě ostříhané vlny, nic víc neviděl. Uvědomil si, že ani nic neslyší. Dokonce ani zvuk vlastních kroků. Zahýbal prsty u nohou a ulevilo se mu, když ucítil boty.

Šeď ztmavla a s vlkem teď kráčeli černočernou tmou. Když si sáhl na nos, neviděl ani vlastní ruku. Nos ostatně také ne. Zkusil na chvíli zavřít oči, ale žádný rozdíl v tom nebyl. Stále se nic neozývalo. Cítil, že má ruku položenou na drsné srsti na Hopsalově hřbetě, ale nebyl si jist, jestli pod nohama vůbec něco cítí.

Náhle se Hopsal zastavil a přinutil ho taky zastavit. Rozhlédl se kolem sebe... a prudce zavřel oči. Teď tu maličký rozdíl byl. A také něco cítil, nepříjemně se mu stahoval žaludek. Přiměl se otevřít oči a podívat se dolů.

To, co spatřil, tu nemohlo být, leda by s Hopsalem stáli ve vzduchu. Z vlka ani ze sebe neviděl ani kousíček, jako by vůbec neměli těla – při tomto pomyšlení jako by se mu v žaludku objevil kus ledu – ale pod sebou, jasně, jako osvětlenou tisícovkou luceren, viděl rozsáhlou sbírku zrcadel, která zdánlivě visela v černé prázdnotě, ale uspořádána byla, jako kdyby stála na podlaze ve velikánské síni. Zrcadla se táhla do dálky všemi směry, ale přímo pod nohama měl volné místo. A tam byli lidé. Náhle slyšel jejich hlasy, jako kdyby stál přímo mezi nimi.

„Veliký pane,“ ptal se tiše jeden z mužů, „kde je tohle místo?“ Rozhlédl se kolem sebe a trhl sebou, když uviděl svůj tisíckrát znásobený odraz, a pak už se díval jenom před sebe. Ostatní se kolem něj choulili zřejmě ještě vyděšenější. „Spal jsem doma v Tar Valonu, Veliký pane. Spím v Tar Valonu! Kde je tohle místo? Copak jsem zešílel?“

Někteří z mužů kolem něj měli zdobené, bohatě vyšívané kabátce, jiní prostší šat a někteří byli dokonce nazí či jen ve spodním prádle.

„Já taky spím,“ málem zavřískl jeden z naháčů. „V Tearu. Vzpomínám si, jak jsem uléhal s manželkou!“

„A já spím v Illianu.“ To byl muž v červené a zlaté a hovořil značně otřeseným hlasem. „Vím, že spím, ale tak to být nemůže. Vím, že sním, ale to je nemožné. Kde je tohle místo, Veliký pane? Opravdu jsi ke mně přišel?“

Tmavovlasý muž, který stál před nimi, byl celý v černém, se stříbrnou krajkou kolem krku a na zápěstích. Čas od času si položil ruku na prsa, jako by ho něco bolelo. Dole bylo všude světlo, které jako by vycházelo odnikud, ale ten muž pod Perrinem byl zahalen ve stínu. Temnota se kolem něj válela a laskala ho.

„Ticho!“ Muž v černém nemluvil nijak hlasitě, ale ani nemusel. Než dořekl to jediné slovo, zvedl hlavu. Jeho oči a ústa byly otvory vedoucími přímo do zuřící ohnivé výhně, samý plamen a ohnivá záře.

Tehdy ho Perrin poznal. Ba’alzamon. Shlížel dolů na samotného Ba’alzamona. Zasáhl ho strach jako kovové ostří. Byl by utekl, ale necítil nohy.

Hopsal přešlápl. Perrin ucítil pod rukou hustou srst a pevně ji stiskl. Něco skutečného. Něco mnohem skutečnějšího, jak doufal, než to, co viděl. Ale věděl, že skutečné je obojí.

Lidé choulící se k sobě se ještě víc přikrčili.

„Dostali jste úkoly,“ řekl Ba’alzamon. „Některé z těch úkolů jste splnili. V jiných jste neuspěli.“ Občas jeho oči a ústa zmizely v plamenech a zrcadla se zaleskla odraženým ohněm. „Ti, kteří byli určeni na smrt, musejí zemřít. Ti, kteří byli určeni pro mě, se mi musejí poklonit. Zklamat Velikého pána Temnoty je neodpustitelné.“ Z očí mu vyšlehly plameny a temnota kolem něj se vlnila a vířila. „Ty.“ Prstem ukázal na muže, jenž prve hovořil o Tar Valonu, na chlapíka oblečeného jako kupec v prostém kabátci z nejjemnějšího sukna. Ostatní od něj ustoupili, jako by měl černý mor, a nechali ho krčit se samotného. „Tys tomu chlapci dovolil uniknout z Tar Valonu."

Muž zaječel a začal se klepat, jako kus železa na kovadlině. Vypadal stále méně hmotně a jeho křik slábl s ním.

„Všichni sníte,“ pravil Ba’alzamon, „ale co se stane v tomto snu, je skutečné.“ Vřískající muž už byl jenom uzlíčkem mlhy ve tvaru člověka, jeho křik byl stále vzdálenější, a pak zmizel dokonce i ten opar. „Obávám se, že on se už nikdy nevzbudí.“ Ba’alzamon se zasmál a z jeho úst vyrazil oheň. „Vy ostatní mě znovu nezklamte. Odejděte! – Vzbuďte se a poslechněte!“ Ostatní muži zmizeli.

Ba’alzamon tam chvíli stál sám a pak s ním najednou byla žena, celá oděná v běli a stříbře.

Perrinem to otřáslo. Na ženu tak krásnou nedokázal zapomenout. Byla to žena z jednoho snu, ta, která ho poháněla ke slávě.

Za ženou se objevil zdobený stříbrný trůn a ona se posadila a pečlivě si upravila hedvábné suknice. „Klidně používáš moji říši,“ podotkla.

„Tvoji říši?“ podivil se Ba’alzamon. „Tak ty ji považuješ za svou? Copak ty už nesloužíš Velikému pánu Temnoty?“ Temnota kolem něj na okamžik zhoustla, a jako by vřela.

„Sloužím,“ pospíšila si ta krásná žena s odpovědí. „Sloužím pánu Soumraku dlouho. Také jsem dlouho za své služby pobývala ve vězení, v nekonečném, bezesném spánku. Jen šedým mužům a myrddraalům jsou odepřeny sny. Dokonce i trolloci mohou snít. Sny vždy patřily mně, abych je používala a procházela se v nich. A teď jsem opět volná a použiji, co je mé.“

„Co je tvé,“ řekl Ba’alzamon. Černota vířící kolem něj vypadala pobaveně. „Ty ses vždycky považovala za někoho většího, než kým jsi, Lanfear.“

To jméno Perrina ranilo jako čerstvě nabroušený nůž. Jeden ze Zaprodanců byl v jeho snech. Moirain měla pravdu. Někteří z nich byli volní.

Ta žena v bílém teď stála, trůn zmizel. „Jsem tak velká, jaká jsem. Co se stalo s tvými plány? Tři tisíce let, i víc, jsi našeptával lidem a tahal za provázky korunované loutky jako Aes Sedai!“ Do tohoto jména vložila veškeré opovržení, jehož byla schopna. „Tři tisíce let, a přesto Luis Therin znovu chodí po světě a tyhle Aes Sedai ho málem mají na vodítku. Dokážeš ho ovládat? Dokážeš ho obrátit? Byl můj dávno předtím, než na něj padla ta žába s vlasy jako sláma, Iliena! A zase bude můj!“

„Ty teď sloužíš sobě, Lanfear?“ Ba’alzamon sice mluvil tiše, ale plameny v jeho očích i ústech zuřily bez ustání. „Porušila jsi snad přísahy Velikému pánu Temnoty?“ Na okamžik ho temnota téměř pohltila, vidět byly jen ty tři ohně. „Ty se nedají tak snadno zlomit jako přísahy Světlu, jež jsi zaprodala, když jsi prohlásila svého nového pána v samotné síni Služebníků. Tvůj pán si tě žádá navěky, Lanfear. Budeš sloužit, nebo sis vybrala věčnou bolest, nekonečné umírání bez možnosti úlevy?“

„Sloužím.“ I přes to, co říkala, tu stála vzpřímená a plná vzdoru. „Sloužím Velikému pánu Temnoty a nikomu jinému. Navždy!“

Zrcadla začala mizet, jako by se přes ně valily černé vlny, stále blíž a blíž středu. Příliv se převalil i přes Ba’alzamona a Lanfear. Zůstala jen čerň.

Perrin cítil, jak se Hopsal pohnul, a velice rád ho následoval, veden pouze hmatem. Teprve když se pohnul, tak si uvědomil, že se pohnout může. Snažil se rozluštit, co právě viděl, ale bez úspěchu. Ba’alzamon a Lanfear. Jazyk se mu přilepil na patro. Z nějakého důvodu ho Lanfear děsila víc než Ba’alzamon. Možná proto, že se mu o ní v horách zdálo. Světlo! Jeden ze Zaprodanců byl v mých snech! Světlo! A pokud mu něco neuniklo, tak vzdorovala Temnému. Říkali mu a učili ho, že Stín nad vámi nemá žádnou moc, pokud ho popřete a odmítnete, ale jak mohla temná družka – a ne jen tak nějaká temná družka, ale jedna ze Zaprodanců! – odmítnout Stín? Musel jsem zešílet, jako Simionův bratr. Ty sny mě dohnaly k šílenství!

Černota se pomalu změnila v mlhu a ta postupně řídla, až vyšel s Hopsalem na louku v kopcích, zalitou jasným denním světlem. Z houštiny na úpatí kopce se ozýval ptačí zpěv. Perrin se ohlédl. Až k obzoru se táhla zvlněná pláň posetá mnoha hájky. Po mlze nebylo nikde ani památky. Velký prošedivělý vlk tu stál a pozoroval ho.

„Co to bylo?“ chtěl vědět Perrin a snažil se v duchu otázku přetvořit tak, aby mu vlk mohl rozumět. „Proč jsi mi to ukázal? Co to bylo?“

Hlavou mu táhla záplava pocitů a obrazů a on si k nim přiřazoval příslušná slova. Co jsi vidět musel. Buď opatrný, Mladý býku. Toto místo je nebezpečné. Buď opatrný jako vlče lovící dikobraza. Ten vypadal jako něco podobného Malému trnitému zadku, ale on v duchu zvíře pojmenoval tak, jak mu říkali lidé. Jsi příliš mladý, příliš nezkušený.

„Bylo to skutečné?“

Všechno je skutečné, co je vidět, i to, co vidět není. To byla zřejmě jediná odpověď, kterou mu Hopsal hodlal poskytnout.

„Hopsale, jak ses tu ocitl? Viděl jsem tě umírat. Cítil jsem tě umírat!“

Všichni jsou tady. Všichni bratři a sestry, kteří jsou, všichni, kteří byli, všichni, kteří budou. Perrin věděl, že se vlci neumějí smát, ne tak jako lidé, ale na okamžik měl dojem, že se na něj Hopsal usmívá. Tady se vznáším jako orel. Vlk se přikrčil a skočil vysoko do vzduchu. Neslo ho to stále nahoru, až byl jen tečkou na obloze, a k Perrinovi doplula poslední myšlenka. Létat.

Perrin se za ním díval s otevřenými ústy. On to dokázal. Náhle ho začaly pálit oči. Odkašlal si a podrbal se na nose. Příště se rozbrečím jako holka. Bez přemýšlení se rozhlédl kolem sebe, jestli ho snad někdo nezahlédl, a tím se všechno rychle změnilo.

Stál na výšince a všude kolem byly zastíněné, nezřetelné dolíky a pahorky. V dálce se nějak příliš brzy ztrácely. Pod ním stál Rand. Rand a nerovný kruh myrddraalů a mužů a žen, na které se nemohl dívat delší dobu. Někde v dálce vyli psi. Vzduch byl plný pachu myrddraalů a hořící síry. Perrinovi se zježily vlasy.

Kruh lidí a myrddraalů se přiblížil k Randovi a všichni šli jako ve snu. A Rand je začal zabíjet. Z rukou mu vylétly ohnivé koule a dva z lidí pohltily. Shora sjel blesk a sežehl další. Z prstů mu létaly pruhy světla jako doběla rozžhavené železo a zabily další. A ti, co přežili, se neustále pomalu blížili, jako by nikdo z nich neviděl, co se děje. Jeden po druhém umírali, až nikdo nezůstal, a Rand klesl na kolena a lapal po dechu. Perrin si nebyl jist, jestli se směje nebo pláče, nějak to vypadalo, že oboje.

Na výšince se objevily stíny, přicházeli další lidé a další myrddraalové, a všichni se sápali na Randa.

Perrin přiložil ruce k ústům. „Rande! Rande, přicházejí další!“

Rand vzhlédl, ohrnul rty a zavrčel. Obličej se mu leskl potem.

„Rande, oni –!“

„Shoř!“ zavyl Rand.

Perrinovi se do očí vpálilo světlo a vše pohltila bolest.

Se zasténáním se na lůžku stočil do klubíčka a za zavřenými víčky ho stále pálilo to světlo. Bolel ho hrudník. Zvedl ruku a trhl sebou, když pod košilí ucítil spáleninu, ne větší než stříbrný groš.

Kousek po kousku přinutil stažené svaly, aby se uvolnily. Natáhl nohy a pak ležel bez hnutí v temné kajutě. Moirain. Tentokrát o tom musím povědět Moirain. Jenom musím počkat, dokud ta bolest nepřejde.

Ale s tím, jak ho přestávalo bolet tělo, přicházela únava. Ještě si stačil pomyslet, že musí vstát, než ho zase přemůže spánek.

Když oči znovu otevřel, ležel a díval se na trámy nad hlavou. Světlo nad a pode dveřmi mu prozradilo, že se zatím rozednilo. Položil si ruku na prsa, aby se přesvědčil, že si to jen představoval, představoval si to tak dokonale, že doopravdy cítí spáleninu...

Jeho prsty se dotkly popáleného místa. Takže jsem si to nepředstavoval. Nejasně se rozpomínal na pár dalších snů, které se mu vytrácely z paměti už při tom, kdy na ně pomyslel. Obyčejné sny. Dokonce měl pocit, že se v noci dobře vyspal. A ještě bych se trochu prospat potřeboval. Ale to znamenalo, že může spát. Přinejmenším do tě doby, než kolem zase budou nějací vlci.

Vzpomněl si, jak se při tom krátkém procitnutí ze sna o Hopsalovi rozhodl, a po chvilce usoudil, že se rozhodl správně.

Musel zaklepat na patery dveře, a dvakrát se nechat proklít –obyvatelé druhých dvou kajut již odešli na palubu – než našel Moirain. Byla zcela oblečená, ale se zkříženýma nohama seděla na jedné posteli a ve světle lucerny si četla v poznámkách. Perrin si všiml, že si prohlíží začátek, poznámky, které si musela zapsat ještě dřív, než vůbec dorazila do Emondovy Role. Lanovy věci byly úhledně složené na druhém lůžku.

„Něco se mi zdálo,“ řekl jí Perrin a pokračoval ve vyprávění. Řekl jí všechno. Dokonce si vytáhl košili, aby jí ukázal malé kolečko na hrudi, bylo zarudlé a vycházely z něj rudé vlnovky. Předtím jí nevykládal všechno a tušil, že ani v budoucnu se jí nebude svěřovat se vším, ale tohle mohlo být příliš důležité, aby si to nechával pro sebe. Nýtek je nejmenší součástkou nůžek a nejsnáze se vyrábí, ale bez něj nůžkami žádnou látku neustřihnete. Když skončil, jen tam tak stál a čekal.

Moirain si ho bezvýrazně prohlížela, ale těm jejím tmavým očím neuniklo jediné slovo, které vypustil z úst. Všechno zvážila, změřila a prohlédla ve světle. Teď seděla stejně, jenom nyní zkoumala, zvažovala a prohlížela ve světle jeho.

„No, je to důležitý?“ chtěl vědět Perrin nakonec. „Myslím, že to byl jeden z těch vlčích snů, cos mi o nich vykládala – jsem si jistý, že byl, musel být! – ale to ještě neznamená, že to, co jsem viděl, bylo skutečný. Já jenom, žes říkala, že by někteří ze Zaprodanců mohli být volní, a on jí říkal Lanfear a... Je to důležitý, nebo tady ze sebe dělám blbce?“

„Existují ženy,“ začala Moirain pomalu, „které by udělaly, co by bylo v jejich silách, aby tě zkrotily, kdyby slyšely, co jsi právě sdělil mně.“ Perrinovi jako by zamrzly plíce, nemohl se ani nadechnout. „Já tě neobviňuji, že jsi schopen usměrňovat,“ pokračovala Aes Sedai a led v Perrinovi roztál, „ani že by ses to někdy mohl naučit. Kdyby se tě pokusily zkrotit, nijak by ti to neublížilo, jen by sis užil drsného zacházení červených adžah, než by si uvědomily, jakou udělaly chybu. Takoví muži jsou vzácní, a dokonce ani červené sestry se vším svým lovením nenašly za posledních deset let víc než tři. Přinejmenším předtím, než se roztrhl pytel s těmi falešnými Draky. Snažím se ti tu objasnit, že podle mého názoru jsi náhle nezačal vládnout jedinou silou. Toho se bát nemusíš.“

„No, za to ti teda pěkně děkuju,“ zavrčel Perrin hořce. „Nemuselas mě vyděsit k smrti, jen abys mi řekla, že se nemám čeho bát!“

„Ó, ale ty se máš čeho bát. Nebo bys aspoň měl být opatrný, jak ti radil ten vlk. Červené sestry, nebo i jiné, by tě mohly zabít dřív, než by si uvědomily, že na tobě není nic ke krocení.“

„Světlo! Světlo mě spal!“ Zamračeně se na ni díval. „Snažíš se mě zase vodit za nos, Moirain, ale já nejsem tele a v nose nemám kroužek. Červený adžah, nebo kterýkoliv jiný, by na krocení ani nepomyslely, pokud by v tom, co se mi zdálo, nebylo něco opravdovýho. Takže to znamená, že Zaprodanci jsou opravdu volní?“

„Už jsem ti řekla, že by mohli být. Někteří z nich. Tvoje... sny jsem ale nečekala, Perrine. Snílkové psali o vlcích, ale tohle jsem nečekala.“

„No, já myslím, že to bylo skutečný. Myslím, že jsem viděl něco, co se doopravdy stalo. Něco, co jsem vůbec vidět neměl.“ Co musíš vidět. „Myslím, že nejmíň Lanfear je volná. Co s tím hodláš dělat?"

„Já pojedu do Illianu. A pak do Tearu. A budu doufat, že se tam dostanu dříve než Rand. Remen jsme museli opustit příliš rychle, takže Lan nestačil zjistit, jestli překročil řeku nebo jestli se vydal po řece. Ale než dorazíme do Illianu, měli bychom to vědět jistě. Pokud se vydal tudy, tak narazíme na znamení.“ Sklopila zrak ke knize, jako by hodlala pokračovat ve čtení.

„To je všechno, co uděláš? Když je Lanfear volná a Světlo ví, kolik dalších?“

„Nezpytuj má rozhodnutí,“ zarazila ho chladně Moirain. „Ani nevíš, jak se ptát, a kdybych ti odpověděla, nerozuměl bys ani polovině odpovědí. A já ti stejně odpovídat nehodlám.“

Perrin pod jejím upřeným pohledem přešlapoval, až bylo jasné, že už mu k tomu víc neřekne. Košile se mu stále bolestivě otírala o spáleninu na hrudi. Nevypadalo to na vážné poranění – Na to, že mě zasáhl blesk, to nic vážného není! – ale jak k němu přišel, to byla jiná otázka. „Ehm... Nevyléčila bys mi to?“

„Takže tobě už nyní nevadí, když se na tebe použije jediná síla, Perrine? Ne, já to v žádném případě nevyléčím. Není to nic vážného, a aspoň ti to bude připomínat, že máš být víc opatrný.“ Opatrný, když na ni chce tlačit, pochopil Perrin, stejně jako by měl být opatrný ve snech a při tom, komu o nich povídá. „Ještě něco, Perrine?“

Perrin vykročil ke dveřím, ale ještě se zastavil. „Ještě jedna věc. Kdybys věděla, že se nějaká žena jmenuje Zarin, znamenalo by to něco?“

„Proč se, pro Světlo, ptáš na něco takového?“

„Holka,“ začal neohrabaně. „Mladá žena. Potkal jsem ji včera v noci. Je to jedna z cestujících.“ Nechá ji, aby si sama zjistila, že Zarin ví, že je Aes Sedai. A že si zřejmě myslí, že bude-li je sledovat, dovede ji to k Valerskému rohu. Nehodlal si pro sebe nechávat nic, co považoval za důležité, ale když mohla být tajnůstkářská Moirain, tak on taky.

„Zarin. To je saldejské jméno. Žádná žena tak nepojmenuje svou dceru, pokud nečeká, že z ní vyroste veliká kráska, která bude lámat mužská srdce. Taková, která lehává na polštářích v paláci, obklopená služebníky a nápadníky.“ Usmála se, krátce, ale pobaveně. „Možná máš další důvod k opatrnosti, Perrine, jestli tahle Zarin cestuje s námi.“

„Hodlám se mít na pozoru,“ ujistil ji Perrin. Aspoň věděl, proč se Zarin její jméno nelíbí. Pro hledačku rohu se rozhodně nehodilo. Pořád ale lepší, než aby si říkala „sokolík".

Když se vrátil na palubu, byl tam Lan a prohlížel Mandarba. A Zarin seděla u zábradlí na stočeném lanu, brousila si nůž a pozorovala ho. Velké trojúhelníkové plachty byly napjaté a Sněžná husa plula po proudu.

Zarin sledovala Perrina, jenž zamířil k ní na příď. Voda po obou stranách přídě se dělila jako hlína, obracející se pod radlicí pluhu. Perrin se připomněl sny, Aielana, Mininy vidiny a sokola. Bolelo ho na prsou. Život nikdy nebyl tak zamotaný.

Rand se probral z vyčerpávajícího spánku a posadil se. Plášť, jejž používal místo pokrývky, spadl na zem. Bolel ho bok, ve staré ráně z Falme mu cukalo. Oheň už mu dohořel skoro na uhlíky, jen pár malých plamínků se ještě mihotalo, ale i to stačilo, aby se stíny kolem pohybovaly. To byl Perrin. Byl! Byl to on, a ne sen. Nějak. Skoro jsem ho zabil! Světlo, musím být opatrný!

Roztřeseně zvedl dubovou větev a strčil ji do uhlíků. Stromů bylo na murandských vršcích, stále poměrně blízko Manetherendrelly, pomálu, ale on našel dost spadaných větví na oheň. Dřevo bylo vyschlé právě akorát, ale ještě ne zetlelé. Než se však větev dotkla uhlíků, Rand se zarazil. Blížili se koně, deset nebo dvanáct jich bylo. Musím být opatrný. Nesmím udělat další chybu.

Koně zamířili k jeho pohasínajícímu ohýnku, vstoupili do okruhu slábnoucího světla a zastavili se. Jejich jezdce halily stíny, ale většinu z nich zřejmě tvořili muži s ošlehanými tvářemi se zvoncovými přilbicemi a dlouhými koženými kazajkami pošitými kovovými kolečky jako rybími šupinami. Jedním z jezdců byla žena s šedivějícími vlasy a vážným výrazem. Tmavé šaty měla z prostého sukna, ale jemně tkaného, a zdobené stříbrnou broží ve tvaru lva. Připadala mu jako obchodnice. Už takové ženy viděl, přicházívaly do Dvouříčí nakoupit tabák a vlnu. Obchodnice a její stráž.

Musím být opatrný, říkal si Rand vstávaje. Žádné chyby.

„Vybral sis dobré místo k táboření, mladý muži,“ pravila ta žena. „Často ho cestou do Remenu používám sama. Nedaleko je malý pramen. Nebude ti, doufám, vadit, když se k tobě připojím?“ Její stráže už sesedaly. Muži si posouvali opasky s meči a uvolňovali podpínky.

„Vůbec ne,“ řekl Rand. Opatrně. Dva kroky a byl dost blízko. Vyskočil do vzduchu, otočil se – Chmýří bodláku letí vzduchem – čepel s volavkou vyrobená z ohně mu vlétla do rukou a on ženě srazil hlavu dřív, než jí z výrazu zmizelo překvapení. Ona z nich byla nejnebezpečnější.

Když se ženina hlava skulila přes zadek koně na zem, zachvátilo ho nadšení. Strážní začali pokřikovat a sápali se po mečích. Když si uvědomili, že jeho čepel pálí, začali ječet strachy. On mezi nimi tančil figury, které ho naučil Lan, a věděl, že by mohl zabít všech deset i obyčejnou ocelí, ale čepel, kterou držel, byla jeho součástí. Padl poslední muž, a jemu to tolik připomínalo cvičení, že začal vracet meč do pochvy pohybem nazývaným Skládání vějíře, když si uvědomil, že nemá pochvu a že i kdyby nějakou měl, tato čepel by ji stejně proměnila v popel, kdyby se jí dotkla.

Nechal meč zmizet a obrátil se ke koním. Většina jich utekla, ale někteří se zastavili opodál, a ženin vysoký valach tu stál, koulel očima a nejistě ržál. Bezhlavý trup, ležící na zemi, stále svíral otěže a držel zvířeti hlavu dole.

Rand koně osvobodil a jen posbíral své věci – ostatně moc jich nebylo – a vyhoupl se do sedla. Musím být opatrný, řekl si, když shlédl na mrtvé. Žádné chyby.

Stále byl plný jediné síly, proudil jím saidín, sladší než med a odpornější než shnilé maso. Náhle usměrňoval – aniž zcela chápal, co vlastně udělal, ani jak, jen mu to tak připadalo správné. A fungovalo to, protože mrtvoly se zvedly. Rand je seřadil čelem k sobě a nechal je pokleknout a sklonit hlavu k zemi. Tedy ty, kteří ještě nějakou hlavu měli. Nechal je kleknout před sebou.

„Jestli jsem Drak Znovuzrozený,“ oznámil jim, „tak takhle by to mělo být, ne?“ Pustit saidín bylo těžké, ale zvládl to. Kdybych ho svíral příliš, jak bych pak udržel šílenství stranou? Hořce se zasmál. Nebo už je na to příliš pozdě?

Zamračil se a podíval se na řadu mrtvol. Byl si jist, že jich bylo jen deset, ale teď tu klečelo jedenáct mrtvých mužů, a jeden z nich neměl žádné brnění, ale v dlani stále tiskl dýku.

„Vybral sis špatnou společnost,“ sdělil mu Rand.

Obrátil valacha, pobídl ho patami a tryskem vyrazil do noci. Do Tearu bylo ještě daleko, ale on se tam hodlal dostat tou nejkratší cestou, i kdyby měl uštvat koně nebo je krást. Skoncuji s tím. S těmi posměšky. Se štvanicí. Skoncuji s tím! Callandor. Volal ho.

37

Ohně v Cairhienu

Egwain půvabně přikývla v odpověď na uctivou úklonu jednoho z lodníků, který kolem ní bos procházel a cestou tahal za lano, které již bylo i tak dost napjaté, takže zřejmě trošičku měnil nastavení jedné z velkých čtverhranných plachet. Jak klusal zpět, kde vedle kormidelníka stál kapitán, znovu se uklonil a Egwain opět kývla. Potom obrátila pozornost zpátky k zalesněnému cairhienskému břehu, jejž od Modrého jeřába dělilo necelých dvacet sáhů vody.

Kolem klouzala vesnice, nebo to, co kdysi vesnicí bývalo. Z poloviny domů zbyly jenom kouřící hromady trosek, z nichž trčely holé komíny. Na jiných domech práskaly ve větru dveře a rozbahněná ulice byla posetá kusy nábytku, šatstvem a nádobím, jako by to tu někdo zahodil. Na ulici se nic živého nehýbalo, objevil se jen jeden hladem polomrtvý pes, který si proplouvající lodi nevšímal a odklusal z dohledu za pobořené zdi stavení, které snad bývalo hostincem. Egwain se vždycky při pohledu na něco takového sevřel žaludek, ale snažila se udržet odtažitou vážnost, kterou považovala za vhodnou pro Aes Sedai. Příliš to nepomáhalo. Za vesnicí stoupal k obloze hustý sloup kouře. Tak tři čtyři míle daleko, odhadla.

Tohle nebyl první takový sloup dýmu, jaký spatřila od chvíle, kdy Erinin začala tvořit hranici Cairhienu, ani první taková vesnice. Tentokrát aspoň nebyla v dohledu žádná těla. Kapitán Ellisor občas musel kvůli mělčinám připlout blíž ke cairhienskému břehu – říkal, že se v této části řeky mělčiny posouvají – ale ať připlul, jak chtěl blízko, Egwain nespatřila jedinou živou duši.

Vesnice i chochol kouře se pomalu odsunuly za loď, avšak před nimi se již na dohled dostával další sloup dýmu, o kousek dál od řeky. Les prořídl, jasany, kaliny a černý bez ustupovaly vrbám, lípám a olším a dalším stromům, které nepoznala.

Její plášť zachytil vítr, ale ona ho nechala jen tak volně povlávat a vychutnávala chladnou svěžest větru, vychutnávala volnost, kdy mohla nosit hnědou místo bílé, i když by si právě hnědou sama nevybrala. Přesto měla šaty i plášť z nejlepšího sukna, skvěle střiženy i ušity.

Kolem proklusal další lodník a cestou se uklonil. Egwain si slíbila, že se naučí aspoň část z toho, co muži na lodi dělali. Nerada si připadala jako hlupák. To, že nosila prsten s Velkým hadem na pravé ruce, mělo za následek, že se jí kapitán i posádka, většinou pocházející z Tar Valonu, neustále klaněli.

Tento spor s Nyneivou vyhrála, i když si Nyneiva byla jistá, že jen ona sama je z nich tří dost stará na to, aby lidé uvěřili, že je Aes Sedai. Ale Nyneiva se mýlila. Egwain byla ochotná připustit, že si s Elain při naloďování na Modrého jeřába toho odpoledne v Jižním přístavu vysloužily několik poplašených pohledů, a kapitán Ellisor zvedl obočí tak vysoko, až by se mu téměř dotýkalo vlasů, kdyby ovšem nějaké měl, ale jinak se neustále usmíval a klaněl.

„Je mi ctí, Aes Sedai. Tři Aes Sedai poplují na palubě mé lodi? To je opravdu čest. Slibuji rychlou cestu, kam si jenom budete přát. A žádné potíže s cairhienskými bandity. U toho břehu už nepřistávám. Ovšem pokud byste si to nepřály, Aes Sedai. Andorští vojáci drží pár měst na cairhienské straně. Je mi ctí, Aes Sedai.“

Obočí zase zvedl, když ho požádaly jen o jednu kajutu – dokonce ani Nyneiva nechtěla zůstat sama přes noc, pokud nemusela. Kapitán je ujistil, že můžou mít každá kajutu jenom pro sebe a bez příplatku. Neměl žádné jiné cestující a náklad už měl naložený, takže pokud mají Aes Sedai nějaké naléhavé vyřizování po řece, nebude čekat ani hodinku na někoho, kdo by snad mohl chtít přepravu. Ony ho opět ujistily, že jedna kajuta jim bude stačit.

Překvapilo ho to a z jeho výrazu bylo zřejmé, že tomu nerozumí, ale Chin Ellisor, narozený a vychovaný v Tar Valonu, nebyl člověk, který by přezkoumával rozhodnutí Aes Sedai, pokud se jednou jasně vyjádřily. Jestli dvě z nich vypadaly příliš mladé, dobrá, některé Aes Sedai byly mladé.

Opuštěné trosky zmizely za Egwain. Sloup dýmu se přiblížil a o velký kus dál od břehu byl vidět další. Les tu přecházel do nízkých zatravněných vršků, na nichž tu a tam vyrostla houština. Stromy, kvetoucí na jaře, teď byly obsypané květy, břestovce maličkými bílými kvítky a jilmy jasně rudými. Jeden strom, který neznala, byl pokryt kulatými bílými květy většími než obě její dlaně dohromady. Občas se mezi sytě zeleným či narudlým novým listím ve větvích objevila záplava bílých nebo žlutých květů popínavých šípkových růží. Všechno bylo v příliš ostrém protikladu k popelu a rumu, aby to mohlo být příjemné na pohled.

Egwain zatoužila, aby tu měla Aes Sedai, která by ji dokázala ujistit, že jedná správně. Aes Sedai, které by mohla věřit. Přejela prsty po váčku a uvnitř ucítila zkroucený kamenný prsten ter’angrialu.

Kromě dvou to zkoušela každou noc od vyplutí z Tar Valonu, ale nikdy to nefungovalo dvakrát po sobě stejně. Ano, vždycky se ocitla v Tel’aran’rhiodu, ale jediná aspoň trochu užitečná věc, kterou tam spatřila, bylo znovu Srdce Kamene, tentokrát však již bez Silvie, aby jí poradila. Rozhodně nespatřila nic, co by se týkalo černých adžah.

Její vlastní sny, ty bez ter’angrialu, byly plné nějakých obrazů, které jí chvílemi připomínaly záblesky neviděného světa. Rand držící meč, který září jako slunce, takže skoro nerozeznávala, že se jedná o meč, vlastně skoro nerozeznávala, že je to Rand. – Rand ohrožován nejrůznějšími způsoby, z nichž žádný nevypadal skutečně. V jednom snu byl na velké kamenné šachovnici, bílé a černé kameny byly velké jako balvany, a on před nimi uhýbal, jak s nimi pohybovaly olbřímí ruce, až hrozilo, že ho ty kameny rozdrtí. Mohlo to něco znamenat. Nejspíš taky znamenalo, ale kromě toho, že Randa někdo ohrožuje, možná jich bylo víc – to považovala za jasné – kromě toho nic nepoznala. Teď mu nemůžu pomoci. Mám vlastní povinnosti. Dokonce ani nevím, kde je, jen že je nejspíš v bezpečí dobrých pět set leguí odsud.

Zdálo se jí o Perrinovi s vlkem a se sokolicí a jestřábicí – a sokolice s jestřábicí spolu zápasily – o Perrinovi, jak prchá před kýmsi smrtelně nebezpečným, a o Perrinovi, jak dobrovolně skáče z vysokánského útesu se slovy: „Musí to být. Musím se naučit létat, než dopadnu na zem.“ Jednou se jí také zdálo o jakémsi Aielovi. Měla dojem, že to má také něco společného s Perrinem, ale nebyla si jistá. A také se jí zdálo o tom, jak Min spouští ocelovou past, ale nějak jí prochází, aniž by si jí vůbec všimla. Zdálo se jí i o Matovi. O Matovi, kolem něhož kroužily kostky – měla pocit, že ví, odkud tato představa pochází – o Matovi, jehož pronásleduje muž, který tam vůbec není – tomu pořád nerozuměla. Byl tu jakýsi muž, možná víc než jeden, ale nějakým způsobem tam nikdo nebyl – o Matovi zoufale ujíždějícím směrem k čemusi neviděnému v dálce, kam však musí dojet, a o Matovi se ženou, která jako by si pohazovala ohňostrojovými rachejtlemi. Egwain usoudila, že to bude někdo z ohňostrůjců, ale stejně to nedávalo o nic větší smysl než všechno to ostatní.

Zdálo se jí tolik snů, že o nich začínala pochybovat o všech. Možná to mělo také něco společného s tím, že tak často používala ter’angrial, nebo snad s tím, že ho vůbec měla při sobě. Možná se konečně učila, co by měli znát snílkové. Zmatené sny, hektické sny. Muži i ženy se v nich osvobozovali z klecí a pak si nasazovali koruny. Jakási žena si hrála s loutkami a v dalším snu vedly provázky od loutek k rukám větších loutek a jejich provázky zase k ještě větším loutkám a tak pořád dál, až poslední provázky mizely v nepředstavitelné výšce. Umírající králové, plačící královny, zuřící bitvy. Bělokabátníci pustošící Dvouříčí. Dokonce se jí znovu zdálo o Seanchanech. Víc než jednou. Ty odsunula do nejtemnějšího koutku mysli, odmítala na ně vůbec pomyslet. A každou noc se jí zjevovala matka s otcem.

Aspoň u toho posledního si byla jistá významem, nebo si to přinejmenším myslela. Znamená to, že jsem na lovu černých adžah, a nevím, co moje sny znamenají, ani jak přimět ten hloupý ter’angrial, aby dělal, co má, a jsem vyděšená a... A stýská se mi po domově. Na okamžik si představila, jaké by to bylo nádherné, kdyby ji maminka zase posílala nahoru do postele s vědomím, že ráno bude všechno lepší. Jenže maminka už za mě nemůže řešit problémy a táta mi nemůže slíbit, že všechny příšery zažene, a já bych mu to stejně nevěřila. Teď to musím zvládnout sama.

Jak dávno tomu bylo. Nechtěla to zpátky, ne doopravdy, ale byly to hezké časy a jí to připadalo tak dávno. Bylo by nádherné, kdyby rodiče mohla znovu vidět, slyšet jejich hlasy. Až budu moci nosit tento prsten na kterémkoliv prstě podle práva.

Nakonec nechala Nyneivu i Elain jednu noc spát s kamenným prstenem – překvapilo ji, jak nerada ho dává z rukou – a ony se probudily a tvrdily, že byly určitě v Tel’aran’rhiodu, ale ani jedna neviděla víc než záblesk Srdce Kamene, nic, co by jim bylo k něčemu dobré.

Hustý sloup dýmu teď byl v jedné rovině s Modrým jeřábem. Asi pět nebo šest mil od řeky, pomyslela si Egwain. Ten druhý už byl jen nejasnou šmouhou na obzoru. Docela dobře to mohl být mrak, ale ona s jistotou věděla, že není. Místy rostlo na břehu husté křoví, jinde tráva sahala až k hladině, pouze občas se podemletý břeh utrhl.

Na palubu vyšla Elain a připojila se k ní u zábradlí. I jí povlával tmavý plášť ve větru. Ona byla také v prosté vlně. To byla jedna z hádek, které Nyneiva vyhrála. Jejich šaty. Egwain tvrdila, že Aes Sedai vždycky chodí v tom nejlepším, i když jsou na cestách – myslíc přitom na hedvábí, jež nosila v Tel’aran’rhiodu – ale Nyneiva poukázala na to, že dokonce i s takovým množstvím zlata, které jim amyrlin nechala v jejím šatníku, a že to byl pěkně naditý měšec, pořád nemají představu, jak bude dole po řece draho. Sluhové říkali, že Mat měl ohledně války v Cairhienu pravdu, i v tom, co to udělalo s cenami. K Egwaininu překvapení Elain poukázala na to, že hnědé sestry nosí vlnu častěji než hedvábí. Podle Egwain se Elain tolik chtěla dostat z kuchyně, že byla ochotná chodit i v hadrech.

Zajímalo by mě, co dělá Mat? Nepochybně zkouší obehrát nějakého kapitána na lodi, na které pluje.

„Strašné,“ zamumlala Elain. „Je to tak strašné.“

„Copak je strašné?“ zeptala se nepřítomně Egwain. Doufám, že s tím papírem, který jsme mu daly, nemává lidem pod nosem příliš často.

Elain se na ni překvapeně podívala a zamračila se. „Tohle!“ Ukázala ke vzdálenému sloupu kouře. „Jak si toho můžeš nevšímat?“

„Můžu si toho nevšímat, protože nedokážu ani pomyslet na to, čím ti lidé procházejí, protože s tím nemůžu nic udělat a protože musíme dorazit do Tearu. Protože to, po čem jdeme, je v Tearu.“

Prudkost vlastní odpovědi ji ohromila. Nemůžu s tím nic dělat. A černé adžah jsou v Tearu.

Čím víc o tom uvažovala, tím jistější si byla, že budou muset najít způsob, jak se dostat do Srdce Kamene. Možná tam nesměl vstoupit nikdo kromě vznešených pánů Tearu, ale ona začínala být přesvědčená, že klíč k tomu, jak lapit černé adžah do pasti a rozdrtit je, leží v Srdci Kamene.

„To všechno já vím, Egwain, ale to mi ještě nebrání soucítit s Cairhienem.“

„Slyšela jsem v hodinách o válkách, které Andor s Cairhienem vybojoval,“ podotkla Egwain suše. „Bennae Sedai říkala, že vy a Cairhien jste bojovali častěji než kterékoliv dva jiné státy kromě Tearu a Illianu.“

Druhá žena se na ni úkosem podívala. Elain si nikdy nezvykla na to, že Egwain odmítá přiznat svou vlastní andorskou příslušnost. Přinejmenším podle čar na mapách bylo Dvouříčí součástí Andoru, a Elain na mapy dala.

„Bojovali jsme proti nim, Egwain, ale od škod, které napáchala aielská válka, jim Andor prodal skoro tolik obilí co Tear. Teď se obchod zastavil. Když každý cairhienský rod bojuje s každým o Sluneční trůn, kdo by nakupoval obilí, nebo se staral o to, aby ho rozdělili mezi lid? Jestli jsou boje tak zlé, jako to, co jsme viděli na březích... No, nemůžeš dvacet let krmit lidi a necítit s nimi, když musejí trpět hladem.“

„Šedý muž,“ řekla Egwain a Elain nadskočila a snažila se dívat zároveň všemi směry. Okamžitě ji obklopila záře saidaru.

„Kde?“

Egwain se po palubě rozhlédla pomaleji a ujistila se, že poblíž není nikdo, kdo by je mohl nepozorovaně vyslechnout. Kapitán Ellisor stál pořád na zádi vedle polonahého muže svírajícího kormidelní veslo. Další lodník byl až na samé přídi a sledoval hladinu kvůli mělčinám a dva další přecházeli po palubě a tu a tam poopravili nastavení plachet. Zbytek posádky byl v podpalubí. Jeden z těch dvou se zastavil, aby překontroloval veslici uvázanou dnem vzhůru na palubě. Egwain počkala, až přejde, než znovu promluvila.

„Huso hloupá!“ zamumlala tiše. „Já, Elain, ne ty, tak se na mě tolik nemrač.“ Šeptem pokračovala. „Šedý muž jde po Matovi, Elain. To musel znamenat ten sen, ale já to nikdy nepochopila. Já jsem ale hloupá husa!“

Záře kolem Elain pohasla. „Nebuď na sebe tak tvrdá,“ uklidňovala šeptem Egwain. „Možná to znamená tohle, ale já to v tom neviděla a Nyneiva taky ne.“ Odmlčela se a rudozlaté kudrny zavířily, jak zavrtěla hlavou. „Ale to nedává smysl, Egwain. Proč by měl šedý muž jít po Matovi? V mém dopise máti není nic, co by nám mohlo uškodit.“

„Nevím proč.“ Egwain se zamračila. „Musí k tomu být nějaký důvod. Jsem si jistá, že právě tohle ten sen znamenal.“

„I kdybys měla pravdu, Egwain, tak není nic, co bys s tím ty mohla udělat.“

„To vím,“ prohlásila Egwain hořce. Dokonce ani nevěděla, jestli je Mat před nimi nebo za nimi. Předpokládala, že před nimi. Mat musel nejspíš odejít bez odkladu. „Ať tak nebo tak,“ řekla si, „není to k ničemu. Konečně vím, co jeden z mých snů znamená, a je mi to platný jak mrtvýmu kabát!“

„Ale jestli znáš význam jednoho,“ řekla jí Elain, „možná teď pochopíš i ostatní. Kdybychom se posadily a promluvily si o nich, třeba –“

Modrý jeřáb sebou trhl a náraz srazil Elain na palubu. Egwain přistála na ní. Když se konečně postavila, břeh už neubíhal. Loď stála se zdviženou přídí a palubou nakloněnou na stranu. Plachty ve větru hlasitě pleskaly.

Chin Ellisor se vyškrábal na nohy a rozběhl se na příď. Kormidelníka nechal, ať se zvedne sám. „Ty slepý sedlácký červe!“ zařval na muže na přídi, který se veškerou silou držel zábradlí, aby nepřepadl dolů do vody. „Ty špinavá hlavo skopová! Copak už nejsi na řece dost dlouho, abys poznal, jak se voda čeří nad mělčinou?“ Popadl muže na zábradlí za ramena a vytáhl ho na palubu, ale vzápětí ho odhodil stranou, aby se mohl podívat přes zábradlí sám. „Jestli jsi mi udělal díru do trupu, vycpu ji tvýma střevama!“ Ostatní lodníci se také zvedali a další šplhali nahoru z podpalubí. Všichni se seběhli kolem kapitána.

Na žebříku vedoucím ke kajutám cestujících se objevila Nyneiva a urovnávala si suknice. Prudce se zatahala za cop a zamračila se na hlouček mužů na přídi. Pak vykročila k Egwain a Elain. „Do něčeho jsme narazili, že ano? Po všech těch řečech, jak zná řeku jako vlastní ženu. Té ženě se od něj nejspíš nedostane ani úsměvu.“ Znovu se zatahala za cop a prošla dopředu. Protlačila se mezi lodníky až ke kapitánovi. Všichni napjatě sledovali hladinu.

Nemělo smysl chodit za ní. Dostal by nás odsud rychleji, kdyby to bylo jen na něm. Nyneiva mu nejspíš vykládá, jak má dělat svou práci. Elain zřejmě měla stejný dojem, podle toho, jak se s lítostivým zavrtěním hlavou podívala na kapitána a lodníky, kteří se uctivě obraceli k Nyneivě, místo aby se věnovali tomu, co bylo pod přídí.

Muži se náhle zatvářili podrážděně. Na okamžik byly vidět kapitánovy ruce. Odmítavě jimi mával nad hlavami mužů a Nyneiva od nich odešla – teď jí uhýbali a klaněli se – a Ellisor spěchal vedle ní a utíral si kulatý obličej velkým červeným kapesníkem. Když se přiblížili, byl slyšet jeho nervózní hlas.

„... dobrých patnáct mil do nejbližší vesnice na andorském břehu, Aes Sedai, a nejméně pět nebo šest po proudu na cairhienském břehu! Je pravda, že ten teď drží andorští vojáci, ale nejsou všude!“ Otíral si obličej, jako by byl zlitý potem.

„Potopená loď,“ oznámila Nyneiva oběma ženám. „Podle kapitána je to práce říčních pirátů. Chce se pokusit couvnout pomocí vesel, ale zřejmě si nemyslí, že to bude fungovat.“

„Když jsme narazili, pluli jsme dost rychle, Aes Sedai. Chtěl jsem, abyste se k cíli dostaly rychle.“ Ellisor si obličej otíral stále rychleji. Egwain si uvědomila, že se bojí, aby mu to Aes Sedai nedávaly za vinu. „Narazili jsme tvrdě. Ale myslím, že vodu nenabíráme, Aes Sedai. Není třeba dělat si starosti. Brzy tudy popluje další loď. Dvě sady vesel nás určitě osvobodí. Není třeba, abyste vystupovaly. Přísahám, při Světle.“

„Ty chceš opustit loď?“ zeptala se Egwain. „Myslíš, že je to moudré?“

„Ovšem, je to –!“ Nyneiva se zarazila a zamračila se na ni. Egwain její pohled opětovala zcela klidně. Nyneiva pokračovala klidněji, i když stále měla tón dost napjatý. „Kapitán říkal, že než se objeví další loď, která by měla dost vesel, aby nám to k něčemu bylo, může to trvat hodinu. Nebo den. Možná taky dva. A já myslím, že si nemůžeme dovolit ztratit den nebo dva čekáním. Do té vesnice – jak jsi říkal, že se jmenuje, kapitáne? Jurene? – můžeme dojít tak za dvě hodiny, možná dřív. Jestli kapitán Ellisor uvolní loď tak rychle, jak doufá, můžeme se tam znovu nalodit. Říkal, že se tam zastaví, aby se přesvědčil, jestli tam nejsme. Ale jestli se neuvolní, můžeme se v Jurene nalodit na jinou loď. Dokonce by tam nějaká mohla čekat. Kapitán říkal, že se tam kvůli andorským vojákům často zastavují kupci.“ Zhluboka se nadechla, ale hlas měla stísněnější. „Už jsem vám to vysvětlila dostatečně? Nebo chcete vědět ještě něco?“

„Mně je to jasné,“ pospíšila si Elain dřív, než stačila Egwain promluvit. „A zní to jako dobrý nápad. Taky si myslíš, že je to dobrý nápad, viď, Egwain?“

Egwain zdráhavě přikývla. „Asi ano.“

„Ale, Aes Sedai,“ protestoval Ellisor, „aspoň vystupte na andorský břeh. Je válka, Aes Sedai. Jsou tu piráti a nejrůznější chamraď, a vojáci nejsou o moc lepší. Ten vrak pod naší přídí dokazuje, co je to za lidi.“

„Na cairhienském břehu jsme nezahlédly živou duši,“ řekla Nyneiva, „a na každý pád nejsme ani zdaleka bezbranné, kapitáne. A já nepůjdu patnáct mil, když můžu jít jenom šest.“

„Ovšem, Aes Sedai.“ Ellisor se teď opravdu potil. „Nechtěl jsem naznačovat... Ovšemže nejste bezbranné, Aes Sedai. To jsem na mysli neměl.“ Zuřivě si otíral obličej, ale stejně se mu pořád leskl.

Nyneiva otevřela ústa, podívala se na Egwain a zřejmě se rozhodla změnit to, co právě chtěla říci. „Půjdu si dolů pro věci,“ oznámila vzduchu někde v polovině cesty mezi Egwain a Elain, a pak se obrátila k Ellisorovi. „Kapitáne, nech připravit veslici.“ Ellisor se uklonil a odspěchal dřív, než se Nyneiva obrátila k poklopu. Než sešla dolů, už křičel na muže, aby spustili člun.

„Když jedna z vás řekne ‚nahoru',“ zabručela Elain, „druhá řekne ‚dolů'. Jestli toho brzy nenecháte, tak se do Tearu nikdy nedostaneme.“

„Dostaneme se do Tearu,“ ujistila ji Egwain. „A mnohem rychleji, až si Nyneiva konečně uvědomí, že už není vědmou. Všechny jsme –“ neřekla přijaté, protože kolem chvátali dva muži – „na tom stejně.“ Elain si povzdechla.

Zakrátko je veslice přepravila z lodi a za chvíli už stály na břehu s holemi v rukou, ranci na zádech a měšci u pasu. Kolem se rozkládala zvlněná travnatá pláň s roztroušenými hájky, i když pár mil od řeky se zvedaly zalesněné kopce. Opačiny Modrého jeřába už čeřily vodu, ale uvolnit loď se jim nedařilo. Egwain se obrátila a bez ohlížení vyrazila k jihu. Dřív, než se mohla Nyneiva ujmout vedení.

Když ji druhé dvě ženy dohnaly, Elain se na ni káravě podívala. Nyneiva šla s pohledem upřeným přímo před sebe. Elain sdělila Nyneivě, co Egwain říkala o Matovi a šedém muži, ale starší žena ji jen mlčky vyslechla a utrousila: „Bude se o sebe muset postarat sám,“ aniž zpomalila krok. Po chvíli se dědička vzdala pokusů zatáhnout obě do hovoru, a tak šly dál mlčky.

Modrého jeřába brzy zakrylo mlází rostoucí tu a tam na břehu, hustý porost olší a vrbiček. Houštinami neprocházely, byť byl porost sebemenší, protože ve stínu pod větvemi se mohlo skrývat ledacos. Místy rostly na břehu nízké keře, ale byly tak řídké, že by se v nich neschovalo ani dítě, natož lupič, a rostly daleko od sebe.

„Jestli uvidím nějaký bandity,“ oznámila Egwain, „tak se budu bránit sama. Tady nám přes rameno nekouká žádná amyrlin.“

Nyneiva teď stiskla rty ještě pevněji. „Kdyby to bylo nutný,“ oznámila vzduchu před sebou, „můžeme každýho banditu zahnat stejně, jako jsme to udělaly s těmi bělokabátníky. Kdybychom nepřišly na jiný způsob.“

„Přála bych si, abyste přestaly mluvit o banditech,“ ozvala se Elain. „Velice ráda bych dorazila do té vesnice bez toho –“

Zpoza keře, který stál osaměle téměř přímo před nimi, se zvedla postava celá v hnědé a šedé.

38

Děvy oštěpu

Egwain sáhla po saidaru ve chvíli, kdy zaječela, a kolem Elain také zahlédla záři. Na okamžik zauvažovala, jestli Ellisor jejich křik nezaslechl a nepřispěchá jim na pomoc. Modrý jeřáb nemohl být dále než míli proti proudu. Pak myšlenku na pomoc zavrhla a už splétala vlákna vzduchu a ohně do blesku. Skoro jako by stále slyšela, jak křičely.

Nyneiva tam stála s rukama zkříženýma na prsou a odhodlaným výrazem ve tváři, ale Egwain si nebyla jista, je-li to proto, že se ještě nehněvá dost, aby dosáhla na pravý zdroj, nebo proto, že už si všimla toho, co si Egwain uvědomila teprve nyní. Osoba před nimi byla žena o málo starší než sama Egwain a o něco vyšší.

Saidar však nepustila. Muži byli občas tak hloupí, že ženu považovali za neškodnou jen proto, že je to žena. Egwain takovými předsudky netrpěla. Koutkem oka zahlédla, že Elain už záře neobklopuje. Dědička zřejmě pořád chovala hloupé představy. Ona ale nikdy nebyla zajatkyní Seanchanů

Egwain si však pomyslela, že jen málokterý muž by byl natolik hloupý, aby ženu, jež stála před nimi, nepovažoval za nebezpečnou osobu, i když měla prázdné ruce a nikde nebylo vidět zbraň. Žena měla modrozelené oči a narezlé vlasy přistřižené nakrátko, jen jeden pramen jí visel až na ramena. Na sobě měla měkké boty, po kolena přivázané řemínkem, a těsný kabátec a nohavice ve všech možných odstínech hlíny a kamení. Takové barvy a oděv jí jednou kdosi popsal. Tato žena byla Aielanka.

Při pohledu na ni pocítila Egwain k té ženě zvláštní náklonnost. Nechápala to. Vypadá jako Randova sestřenice, proto. A přesto ten pocit – téměř přátelství – nedokázal potlačit její zvědavost. Co, pro Světlo, tady dělá Aielanka? Aielani přece nikdy neopouštějí Pustinu. Ne od aielské války. Celý život slýchávala o tom, jak smrtelně nebezpeční Aielové jsou – a Děvy oštěpu o nic méně než členové mužských válečných společenstev – ale teď žádný mimořádný strach necítila, spíš podráždění, že se předtím tolik lekla. Když do ní teď skrze saidar proudila jediná síla, nemusela se bát nikoho. Možná až na plně vycvičenou sestru, připustila. Ale rozhodně ne jedné ženy, i když to je Aielanka.

„Jmenuji se Aviendha,“ oznámila jim aielská žena, „z klanu Hořká voda Taardad Aielů.“ Obličej měla stejně vyrovnaný a bezvýrazný jako hlas. „Jsem Far Dareis Mai, Děva oštěpu.“ Na chvíli se odmlčela a prohlížela si je. „Sice na to nevypadáte, ale viděly jsme vaše prsteny. Ve vaší zemi máte ženy podobné našim moudrým, ženy, kterým říkáte Aes Sedai. Jste ženami z Bílé věže, nebo ne?“

Egwain na okamžik pocítila neklid. My? Opatrně se kolem sebe rozhlédla, ale na dvacet kroků kolem keře nikoho nespatřila.

Pokud tu byl někdo další, musel se skrývat houštině, která byla dobrých dvě stě kroků před nimi, nebo v houštině ve dvojnásobné vzdálenosti za nimi. Příliš daleko, aby je mohl ohrozit. Pokud nemají luky. Ale to by s nimi musely umět opravdu dobře zacházet. Doma o Bel Tinu a na Letnice dokázali dál než dvě stě kroků střelit jen ti nejlepší lukostřelci.

Přesto se cítila lépe, že dokáže vrhnout blesk po komkoliv, kdo by se o takový výstřel pokusil.

„Jsme ženy z Bílé věže,“ odvětila klidně Nyneiva. Dávala si záležet, aby se nepodívala po ostatních Aielankách. Dokonce i Elain se rozhlížela. „Pokud nás však chceš považovat za moudré, to je jiná záležitost,“ pokračovala Nyneiva. „Co od nás chceš?“

Aviendha se usmála. Egwain si uvědomila, že je opravdu velice hezká, jen to zatím zakrýval její zachmuřený výraz. „Mluvíš jako to dělají moudré. K věci a s neláskou k hlupákům.“ Její úsměv pohasl, ale dál mluvila klidně. „Jedna z nás je vážně zraněná, možná umírá. Moudré často vyléčí ty, kdo by bez nich zcela jistě zahynuli, a já jsem slyšela, že Aes Sedai dokážou víc. Pomůžete jí?“

Egwain div že zmateně nezavrtěla hlavou. Její přítelkyně že umírá? Mluví, jako by nás žádala, jestli jí půjčíme měřici ječné mouky!

„Pomůžu jí, jestli ovšem budu moct,“ řekla pomalu Nyneiva. „Víc ti slíbit nemůžu, Aviendho. I přes mou pomoc však může zemřít.“

„Smrt si přijde pro nás pro všechny,“ odtušila Aielanka. „My se můžeme jen rozhodnout, jak jí budeme čelit, až přijde. Odvedu tě za ní.“

Ani ne o dvacet kroků dál, z maličkého dolíku, v němž by se podle Egwain neschoval ani menší pes, a z trávy, která jí sahala do půli lýtek, se zvedly dvě ženy v aielském odění. Vstávajíce si snímaly černé závoje – Egwain dostala další ránu. Byla si jistá, že jí Elain vykládala, že si Aielové zakrývají obličeje jen tehdy, když by mohlo dojít k zabíjení – a stáhly si pruh látky, jejž měly omotaný kolem hlavy, na ramena. Jedna z žen měla stejně narezlé vlasy jako Aviendha a šedé oči, ta druhá měla tmavomodré oči a vlasy barvy ohně. Ani jedna nebyla starší než Egwain či Elain a obě se tvářily, že jsou připravené použít krátké oštěpy, které nesly.

Žena s ohnivými vlasy podala Aviendze zbraně. Dlouhý nůž s těžkou čepelí a toulec ježící se šípy na opasku, který si Aviendha připjala kolem pasu. Tmavý zakřivený luk z matně se lesknoucí rohoviny v pouzdře, takže si ho mohla přehodit na záda. A čtyři krátké oštěpy s dlouhými hroty, jež Aviendha nesla v ruce spolu s malým kulatým štítem. Aviendha nosila zbraně stejně přirozeně, jako by žena z Emondovy Role nosila šátek, u jejích společnic tomu nebylo jinak. „Pojďte,“ řekla a vykročila k houštině, kterou již minuly.

Egwain konečně uvolnila saidar. Vytušila, že by ji všechny tři Aielanky dokázaly probodnout oštěpem, kdyby se k tomu rozhodly, dřív, než by se vzmohla natolik, aby s tím něco udělala. A navíc usoudila, že to neudělají. A co jestli Nyneiva jejich přítelkyni vyléčit nedokáže? Přála bych si, aby se zeptala dřív, než udělá nějaké takové rozhodnutí, které se týká nás všech!

Cestou k lesíku Aielanky obhlížely krajinu kolem, jako by čekaly, že pustá země by mohla skrývat nepřátele stejně schopné se tu schovávat, jako to uměly ony. Aviendha šla první a Nyneiva s ní držela krok.

„Jsem Elain z rodu Trakandů,“ promluvila Egwainina přítelkyně, jako by se snažila navázat hovor, „dědička Morgasy, královny Andoru.“

Egwain klopýtla. Světlo, copak zešílela? I já vím, že Andor bojoval v aielské válce. Možná to bylo už před dvaceti lety, ale říká se, že Aielové mají dlouhou paměť.

Ale Aielanka s ohnivými vlasy, která šla vedle ní, řekla: „Jsem Bain, z klanu Černá skála Shaarad Aielů.“

„A já jsem Chiad,“ připojila se menší, světlejší žena na druhé straně, „z klanu Kamenná řeka Goshien Aielů.“

Bain a Chiad se pak ohlédly na Egwain. Výraz jejich tváře se nezměnil, ale Egwain měla pocit, že se chová neslušně.

„Jsem Egwain z al’Vereů,“ sdělila jim. Zřejmě čekaly víc, a tak připojila: „Dcera Marin z Emondovy Role ve Dvouříčí.“ To je zřejmě aspoň částečně uspokojilo, nicméně by se Egwain vsadila, že tomu nerozumějí o nic víc než ona všem těm klanům a kmenům. Asi to jistým způsobem znamená rodiny.

„Vy jste první sestry?“ Bain zřejmě hovořila ke všem třem najednou.

Egwain si řekla, že to musí znamenat sestra ve významu, v jakém se používal pro Aes Sedai, a proto řekla: ‚Ano,“ ve chvíli, kdy Elain řekla: „Ne.“

Chiad a Bain si vyměnily velice rychlý pohled, který naznačoval, že hovoří se ženami, jež možná nejsou zcela při smyslech.

„První sestry,“ obrátila se k Egwain Elain, jako by jí přednášela, „znamená ženy, které mají stejnou matku. Druhé sestry znamená, že jejich matky byly sestry.“ Obrátila se k Aielankám. „My toho žádná o vašich lidech mnoho nevíme. Prosím, abyste omluvily naši neznalost. Občas Egwain považuji za svou první sestru, ale nejsme pokrevně spřízněny.“

„Tak proč se nevyslovíte před vašimi moudrými?“ zeptala se Chiad. „Bain a já jsme se staly prvními sestrami.“

Egwain zamrkala. „Jak se můžete stát prvními sestrami? Buď máte stejnou matku, nebo ne. Nechtěla jsem se nikoho dotknout. Většina toho, co o Děvách oštěpu vím, pochází z toho mála, co mi řekla Elain. Vím, že bojujete ve válkách a nestaráte se o muže, ale víc toho není.“ Elain kývla. To, jak Děvy oštěpu popsala, se dost podobalo ženským křížencům mezi strážci a červenými adžah.

Aielankám se po tvářích mihl výraz, jako by si nebyly zcela jisty, nakolik jsou Egwain a Elain duševně zdravé.

„My že se nestaráme o muže?“ zabručela Chiad, jako by ji to udivilo.

Bain zamyšleně svraštila obočí. „Co říkáš, se sice dost blíží pravdě, ale vlastně je to úplný opak. Když se sezdáváme s oštěpem, zavazujeme se, že se nebudeme vázat na žádného muže nebo dítě. Některé z nás se sice kvůli muži nebo dítěti oštěpu nakonec vzdají –“ podle jejího výrazu to však sama pochopit nedokázala –„ale jakmile se ho jednou vzdáš, už si ho nemůžeš vzít zpátky.“

„Nebo pokud se rozhodneš jít do Rhuideanu,“ připojila Chiad. „Moudré se nemohou sezdat s oštěpem.“

Bain se na ni podívala, jako by Chiad právě oznámila, že obloha je modrá nebo že déšť padá z mraků. Pohled, jenž pak vrhla po Egwain s Elain, však říkal, že ony to možná nevědí. „Ano, to je pravda. I když se některé snaží tomu vzdorovat.“

„Ano, to snaží.“ Chiadin tón naznačoval, že s Bain mají nějaké tajemství.

„Ale to jsem hodně odbočila,“ pokračovala Bain. „Děvy spolu netančí s oštěpy, i když to dělají naše kmeny, ale Shaarad Aielové a Goshien Aielové spolu vedou krevní mstu už přes čtyři sta let, tak jsme měly s Chiad pocit, že pouhý závazek nestačí. Proto jsme se vyslovily před moudrými našich kmenů – ona kvůli mně riskovala život a já zas kvůli ní – a byly jsme spojeny jako první sestry. A jak je správné pro první sestry, které jsou Děvami, hlídáme jedna druhé záda a žádná z nás nedovolí, aby k ní přišel nějaký muž, aniž by u toho nebyla i ta druhá. Neřekla bych, že se o muže nestaráme.“ Chiad kývla s náznakem úsměvu. „Už je ti pravda jasná, Egwain?“

„Ano,“ řekla Egwain slabě. Mrkla na Elain a v jejích modrých očích spatřila úžas. Věděla, že ona se musí tvářit stejně. Červené adžah ne. Možná zelené. Kříženci mezi strážci a zelenými adžah, a já z toho nerozuměla jediné věci. „Pravda mi je teď už jasná, Bain, děkuji.“

„Jestli vy dvě máte pocit, že jste prvními sestrami,“ dodávala Chiad, „měly byste zajít za vašimi moudrými a vyslovit se. Ale vy jste moudré, i když mladé. Nevím, jak by se to dalo zařídit v tomto případě.“

Egwain nevěděla, má-li se smát či se červenat. Už několikrát si představovala, jak se s Elain dělí o stejného muže. Ne, to je jenom pro první sestry, které jsou Děvami oštěpu, ne? Elain na lících naskočily rudé skvrny a Egwain si byla jistá, že Elain myslí na Randa. Ale my se o něj nedělíme, Elain. Jeho nemůže mít ani jedna z nás.

Elain si odkašlala. „Nemyslím, že je to třeba, Chiad. My si s Egwain už tak hlídáme záda.“

„Jak to?“ zeptala se Chiad pomalu. „Nejste sezdány s oštěpem. A jste moudré. Kdo by zvedl ruku proti moudrým? To mě mate. Proč byste si vy dvě měly navzájem hlídat záda?“

Egwain před vymýšlením vhodné odpovědi zachránilo to, že dorazily na místo určení. Pod stromy, hluboko v houští blízko vody, byly další dvě Aielanky. Jolien z klanu Solné mělčiny Nakai Aielů, modrooká žena s rudozlatými vlasy téměř shodné barvy, jako měla Elain, dohlížející na Dailin ze stejného klanu a kmene, jako byla Aviendha. Dailin měla vlasy slepené potem, takže měly tmavší odstín červeni, a šedé oči otevřela jen jednou, když se přiblížily, a pak je zase zavřela. Její kabátec a košile ležely vedle ní a kolem pasu měla omotané zakrvácené obvazy.

„Zasáhli ji mečem,“ vysvětlovala Aviendha. „Někteří z těch hlupáků, kterým narušitelé přísah a zabijáci stromů říkají vojáci, si mysleli, že jsme další z těch lupičských tlup, které zamořují tuhle zemi. Musely jsme je pobít, abychom je přesvědčily o opaku, ale Dailin... Dokážeš ji vyléčit, Aes Sedai?“

Nyneiva poklekla vedle zraněné ženy a nadzvedla obvazy, aby mohla nahlédnout pod ně. Při tom pohledu sebou trhla. „Hýbaly jste s ní potom, co ji zranili? Má tam strup, ale napůl stržený.“

„Chtěla zemřít u vody,“ řekla Aviendha. Ohlédla se na řeku a rychle odvrátila zrak. Egwain měla dojem, že se také zachvěla.

„Husy hloupé!“ Nyneiva se začala hrabat v pytlíku s bylinkami. „Mohly jste ji zabít! Hýbat s někým takhle zraněným. Chtěla zemřít u vody!“ vrčela znechuceně. „To, že nosíte zbraně jako muži, ještě neznamená, že musíte taky myslet jako oni.“ Z vaku vytáhla velký dřevěný pohár a strčila ho Chiad do ruky. „Dones vodu. Potřebuju namíchat bylinky, aby to mohla vypít.“

Chiad s Bain odešly na břeh a spolu se vrátily. Jejich výrazy se nezměnily, ale Egwain měla pocit, že skoro čekaly, že se řeka zvedne a stáhne je dolů.

„Kdybychom ji nebyly přinesly sem k té... řece, Aes Sedai,“ poznamenala Aviendha, „nikdy bychom tě nebyly potkaly a ona by byla stejně zemřela.“

Nyneiva si odfrkla a potom začala sypat rozdrcené byliny do poháru s vodou. Přitom si vykládala: „Turan posiluje krev a užanka napomáhá hojení ran, a taky všehoj, samozřejmě, a...“ Po chvíli už mluvila tak docela tiše, že ji nebylo slyšet. Aviendha se na ni mračila.

„Moudré používají byliny, Aes Sedai, ale já nikdy neslyšela, že je Aes Sedai používají též.“

„Já používám, co používám!“ odsekla příkře Nyneiva a vrátila se k mísení prášků a mumlání.

„Opravdu mluví jako moudrá,“ prohodila Chiad k Bain tiše a druhá žena krátce přikývla.

Dailin byla jediná Aielanka beze zbraní v rukou, a ty ozbrojené vypadaly, že jsou připravené zbraně bez mrknutí oka použít. Nyneiva tedy rozhodně nikoho neuklidnila, pomyslela si Egwain. Přiměj je mluvit. O čemkoliv. Nikdo se necítí na boj, když mluví o něčem mírumilovném.

„Neurazte se,“ začala opatrně, „ale všimla jsem si, že vás řeka znervózňuje. Nebývá divoká, pokud neprší. Kdybyste chtěly, mohly byste si zaplavat, i když dál od břehu je proud silnější.“ Elain jen potřásla hlavou.

Aielanky se tvářily zaraženě. Aviendha řekla: „Viděla jsem muže – Shienarce – dělat tohle plavání... jednou.“

„Tomu nerozumím,“ divila se Egwain. „Vím, že v Pustině moc vody není, ale tys říkala, že jsi ‚z klanu Kamenná řeka', Jolien. V té vaší Kamenné řece se přece určitě dá plavat, ne?“ Elain se na ni dívala, jako by se Egwain zbláznila.

„Plavat,“ vydechla opatrně Jolien. „To znamená... jít do vody? Do vší té vody? Když se nemáš čeho držet?“ Otřásla se. „Aes Sedai, než jsme překročily Dračí stěnu, nikdy jsme neviděly tekoucí vodu, která by se nedala snadno jedním krokem překročit. Kamenná řeka... Někteří vykládají, že na tom místě kdysi tekla voda, ale to se jenom chvástají. Jsou tam akorát kameny. V nejstarších záznamech moudrých a kmenových náčelníků stojí, že od prvního dne, kdy se náš klan odtrhl od klanu Horská pláň a tu zemi zabral, nebylo tam nic než kamení. Plavat!“ Sevřela oštěpy, jako by chtěla bojovat už jen s tím slovem. Chiad a Bain od řeky ještě o krok ustoupily.

Egwain si povzdechla. A zrudla, když se setkala s Elaininým pohledem. No, já nejsem dědička, abych všechno tohle věděla. Ale naučím se to. Když si tak prohlížela Aielanky, uvědomila si, že místo aby je uklidnila, ještě víc je rozrušila. Jestli se o něco pokusí, zadržím je vzduchem. Neměla ponětí, zda by dokázala zadržet čtyři lidi najednou, ale otevřela se saidaru, spletla vlákna vzduchu a měla je připravená. Síla v ní tepala a ona dychtila po tom, aby ji mohla použít. Elain však záře neobklopovala a Egwain napadlo, proč asi. Elain se jí podívala do očí a zavrtěla hlavou.

„Aes Sedai bych nikdy neublížila,“ ozvala se náhle Aviendha. „Čekala bych, že to víte. Ať už Dailin přežije nebo zemře, není v tom žádný rozdíl. Nikdy bych nepoužila tohle –“ zvedla o trochu jeden krátký oštěp – „proti ženě. A vy jste Aes Sedai.“ Egwain měla náhle pocit, že se ta žena snaží uklidnit je.

„Já to vím,“ řekla Elain, jako by mluvila k Aviendze, ale očima sdělovala Egwain, že vlastně hovoří k ní. „Nikdo toho o vašich lidech moc neví, ale učili mě, že Aielové nikdy neublíží ženě, pokud není – jak tomu říkáte? – sezdána s oštěpem.“

Bain si zřejmě myslela, že Elain zase nevidí pravdu zcela jasně. „Tak přesně to zase není, Elain. Kdyby se na mě vrhla i žena nesezdaná se zbraní, zpráskala bych ji, až by dostala rozum. Muž... muž by si mohl myslet, že žena z vaší země je sezdána, pokud by u sebe měla zbraně. Já nevím. Muži bývají zvláštní.“

„Ovšem,“ řekla Elain. „Ale dokud vás nenapadneme se zbraněmi, nepokusíte se nám ublížit.“ Všechny čtyři Aielanky se zatvářily zhrozeně a Elain na Egwain významně mrkla.

Egwain si saidar stejně podržela. Jenom to, že se Elain něco naučila, ještě neznamenalo, že to je pravda, i když Aielanky tvrdily to stejné. A měla ze saidaru příjemný pocit.

Nyneiva zvedla Dailin hlavu a začala jí lít svůj lektvar do úst. „Pij,“ řekla pevně. „Vím, že to chutná hrozně, ale musíš to vypít všechno.“ Dailin polkla, zakuckala se, a polkla znovu.

„Ani pak ne, Aes Sedai,“ řekla Elain Aviendha. Oči však upírala na Dailin a Nyneivu. „Říká se, že jednou, před Rozbitím světa, jsme sloužili Aes Sedai, i když se v žádném příběhu nevypráví jak. V té službě jsme neuspěli. Možná to byl ten hřích, jenž nás poslal do Trojité země. Já nevím. Nikdo neví, co to bylo za hřích. Možná to vědí moudré nebo kmenoví náčelníci, ale ti nic neřeknou. Povídá se, že jestli Aes Sedai zklameme znovu, zničí nás.“

„Vypij to všechno,“ zavrčela Nyneiva. „Meče! Meče a svaly a žádný mozek!“

„My vás rozhodně nezničíme,“ prohlásila Elain pevně a Aviendha kývla.

„Jak říkáš, Aes Sedai. Ale staré příběhy o jedné věci hovoří jasně. Nikdy nesmíme bojovat s Aes Sedai. Jestli na mě svrhnete své blesky a odřivous, zatančím si s nimi, ale vám neublížím.“

„Bodat do lidí,“ vztekala se Nyneiva. Položila Dailin hlavu na zem a dala jí ruku na čelo. Dailin zase zavřela oči. „Bodat ženy!“ Aviendha přešlápla a znovu se zamračila, a nebyla z Aielanek sama.

„Odřivous,“ řekla Egwain. „Aviendho, co je to ten odřivous?“

Aielanka se zamračila na ni. „Ty to nevíš, Aes Sedai? Ve starých příbězích ho Aes Sedai ovládali. Hovoří se o něm jako o strašlivé věci, ale víc nevím. Říká se, že jsme zapomněli hodně z toho, co jsme kdysi věděli.“

„Možná i Bílá věž toho hodně zapomněla,“ podotkla Egwain. V tom... snu, nebo co to bylo, jsem to věděla. Bylo to stejně skutečné jako Tel’aran’rhiod. I s Matem bych se o to vsadila.

„Nemají právo!“ vyštěkla Nyneiva. „Nikdo nemá právo takhle ničit lidský tělo! Není to správný!“

„Ona se zlobí?“ ptala se nervózně Aviendha. Chiad, Bain a Jolien si vyměnily ustarané pohledy.

„To je v pořádku,“ uklidňovala je Elain.

„Je to ještě lepší,“ dodala Egwain. „Ona se opravdu zlobí, a to je moc dobře.“

Nyneivu náhle obklopila záře saidaru – Egwain se předklonila, aby lépe viděla, a Elain taky – a Dailin se prudce posadila, otevřela oči a zaječela. Nyneiva ji okamžitě pokládala zpátky a záře pohasla. Dailin zavřela oči a lapala po dechu.

Viděla jsem to, pomyslela si Egwain. Myslím, že jsem to viděla. Nebyla si jistá, jestli vůbec rozeznala všechny ty prameny, natož způsob, jakým je Nyneiva spletla dohromady. Připadalo jí, že za tu chviličku Nyneiva jako by se zavázanýma očima utkala zároveň čtyři koberce.

Nyneiva použila zakrvácené obvazy, aby Dailin otřela břicho. Setřela jasně rudou novou krev i černé strupy zaschlé staré krve. Pod vším tím nebyla žádná rána, žádná jizva, jen zdravá kůže o několik odstínů světlejší než pleť Dailina obličeje.

Nyneiva s odporem sebrala zakrvácenou látku, vstala a hodila ji do řeky. „Umyjte ji,“ řekla, „a zase ji oblíkněte. Je jí zima. A budete ji muset nakrmit. Bude mít hrozný hlad.“ Klekla si k vodě, aby si mohla umýt ruce od krve.

39

Vlákna ve vzoru

Jolien položila rozechvělou ruku na místo, kde předtím měla Dailin ránu. Když se dotkla neporušené kůže, vydechla, jako by nevěřila vlastním očím.

Nyneiva se narovnala a otřela si ruce do pláště. Egwain musela připustit, že dobrá vlna byla lepší osuškou než hedvábí či samet. „Řekla jsem, abyste ji omyly a natáhly na ni nějaký šaty,“ štěkla Nyneiva.

„Ano, moudrá,“ pospíšila si Jolien a Chiad a Bain honem chvátaly poslechnout.

Aviendha se krátce zasmála smíchem téměř na pokraji slz. „Slyšela jsem, že moudrá z klanu Zubatá věž dokáže něco takového, a ještě jedna z klanu Čtyři díry, ale vždycky jsem to považovala za chvástání.“ Zhluboka se nadechla a vzpamatovala se. „Aes Sedai, jsem tvou dlužnicí. Moje voda je tvou a stín sídla mého klanu tě přivítá. Dailin je moje druhá sestra.“ Všimla si, jak se Nyneiva tváří nechápavě, a dodala: „Je dcerou sestry mé matky. Blízká pokrevní příbuzná, Aes Sedai. Dlužím ti dluh krve.“

„Kdybych někdy hodlala prolívat krev,“ prohodila suše Nyneiva, „proliju ji sama. Jestli se mi už chceš odvděčit, tak mi řekni, jestli v Jurene kotví nějaká loď. V té vesnici na jih odsud?“

„V té vesnici, kde jsou vojáci s korouhví se stříbrným lvem?“ optala se Aviendha. „Byla tam loď, když jsem to tam včera obhlížela. Ve starých příbězích se mluví o lodích, ale opravdu jednu uvidět byl pro mě zvláštní zážitek.“

„Světlo dej, ať tam ještě je.“ Nyneiva začala poklízet papírové kornouty s drcenými bylinami. „Udělala jsem pro to děvče, co se dalo, Aviendho, a my budeme muset jít dál. Ona teď potřebuje jídlo a odpočinek. A snažte se zabránit tomu, aby do ní lidé vráželi meče.“

„Co se stane, stane se, Aes Sedai,“ opáčila Aielanka.

„Aviendho,“ ozvala se Egwain, „když máte takové obavy z řek, jak se přes ně dostáváte? Jsem si jistá, že mezi Erinin a Pustinou je nejmíň jedna stejně široká řeka.“

„Alguenya,“ řekla Elain. „Leda byste ji obcházely.“

„Máte mnoho řek, ale některé mají stavby zvané mosty tam, kde jsme potřebovaly přejít, a jiné se daly přebrodit. Co se těch ostatních týče, Jolien si vzpomněla, že dřevo plave.“ Plácla do kmene vysoké olše. „Tyhle jsou velké, ale plavou stejně jako větve. Když jsme potřebovaly překročit velkou řeku, našly jsme si suché kmeny a vyrobily si... loď... lodičku, ze dvou tří svázaných dohromady.“ Říkala to zcela věcně.

Egwain na ni užasle zírala. Kdyby se ona něčeho bála tolik, jako se tyhle Aielanky očividně bály řek, dokázala by se přinutit čelit tomu tak, jako ony? To si nemyslela. A co černé adžah, zeptal se jí v duchu slaboučký hlásek. Copak ses jich přestala bát? To je něco jiného, sdělila tomu hlásku. Na tom není nic chrabrého. Buď půjdu já po nich, nebo zůstanu sedět jako zajíc čekající na orla. Ocitovala si staré rčení. „Je lepší být kladivem než podkovákem."

„Už bychom měly jít,“ poznamenala Nyneiva.

„Za chviličku,“ zarazila ji Elain. „Aviendho, proč jste vůbec šly takovou dálku a podstoupily takové útrapy?“

Aviendha znechuceně zavrtěla hlavou. „Vůbec jsme se nedostaly daleko. Nás vyslali mezi posledními. Moudré po mně poštěkávaly jako divocí psy obíhající kolem telete a tvrdily, že mám jiné povinnosti.“ Náhle se zazubila a ukázala na ostatní Aielanky. „Tyhle zůstaly doma, aby mě poštívaly v mé bídě, tak to říkaly, ale já si myslím, že by mě moudré nenechaly odejít, kdyby tam nebyly, aby mě doprovázely.“

„Hledáme toho, jenž byl předpovězen,“ řekla Bain. Držela spící Dailin, aby jí mohla Chiad přetáhnout přes hlavu hnědou lněnou košili. „Toho, kdo přichází s úsvitem.“

„On nás vyvede z Trojité země,“ dodala Chiad. „V proroctvích se praví, že se zrodí z Far Dareis Mai."

Elain vypadala překvapeně. „Myslela jsem, že jste říkaly, že Děvy oštěpu nesmějí mít děti. Určitě jsem se to takhle učila.“ Bain s Chiad si zase vyměnily ten pohled, jako kdyby se Elain opět přiblížila k pravdě, a přesto jí pravda znovu unikla.

„Když Děva porodí dítě,“ vysvětlovala opatrně Aviendha, „předá ho moudrým svého klanu a ty děcko dají jiné ženě tak, aby nikdo nevěděl, čí je to dítě.“ Ona také mluvila tónem, jako by vysvětlovala, že kámen je tvrdý. „Každá žena se chce ujmout takového dítěte v naději, že vychová Toho, kdo přichází s úsvitem.“

„Nebo se může vzdát oštěpu a toho muže si vzít,“ ozvala se Chiad a Bain dodala: „Někdy jsou důvody k tomu, že se Děva musí oštěpu vzdát.“

Aviendha se na ni významně podívala, ale pokračovala, jako by druhé dvě Aielanky nebyly promluvily. „Jenže teď moudré tvrdí, že ho najdeme tady, za Dračí stěnou. ‚Krev naší krve smíšenou se starou krví, vychovanou prastarou krví, jež není naší.' Já tomu sice nerozumím, ale moudré mluví tak, že to nenechává pochybnosti.“ Odmlčela se, zřejmě se snažila volit vhodně slova. „Položily jste mnoho otázek, Aes Sedai. Já bych se chtěla zeptat na jedno. Musí vám být jasné, že hledáme znamení. Proč tři Aes Sedai procházejí pěšky zemí, kde jediná ruka, jež nesvírá nůž, je taková, která je příliš oslabená hladem, aby udržela jílec? Kam jdete?“

„Do Tearu,“ odpověděla rázně Nyneiva, „leda bychom tady zůstaly a povídaly si, dokud se Srdce Kamene nerozpadne v prach.“ Elain si začala upravovat ranec a váčky na cestu a Egwain ji po chvíli následovala.

Aielanky se na sebe podívaly a Jolien ztuhla uprostřed zapínání Dailina šedohnědého kabátce. „Do Tearu?“ ujišťovala se opatrně Aviendha. „Tři Aes Sedai procházejí ohroženou zemí cestou do Tearu. To je zvláštní věc. Proč jdete do Tearu, Aes Sedai?“

Egwain se podívala na Nyneivu. Světlo, před chvílí se smály, a teď jsou napjatější než kdy dřív.

„Honíme několik špatných ženských,“ vysvětlovala opatrně Nyneiva. „Temné družky.“

„Stínuzvědi.“ Jolien zkřivila rty, jako by kousla do nahnilého jablka.

„Stínuzvědi v Tearu,“ řekla Bain, a jako by dokončovala její větu, Chiad připojila: „A tři Aes Sedai hledající Srdce Kamene.“

„Já jsem neřekla, že jdeme do Srdce Kamene,“ namítla ostře Nyneiva. „Jenom jsem řekla, že tu nechceme zůstat, dokud se nerozpadne v prach. Egwain, Elain, jste připravené?“ Bez toho, že by počkala na odpověď, vyrazila z houští, holí bušila do země a dlouhými kroky zamířila k jihu.

Egwain a Elain se chvatně rozloučily a vydaly se za ní. Čtyři Aielanky stály a dívaly se za nimi.

Když byly kus za stromy, Egwain řekla: „Skoro se mi zastavilo srdce, když ses prohlásila. Copak ses nebála, že by tě mohly zabít, nebo tě zajmout? Aielská válka přece nebyla tak dávno, a ať už říkají cokoliv o tom, že by neublížily ženě, která nenosí oštěp, mně to připadalo, že jsou připravené ty oštěpy použít na kohokoliv.“

Elain lítostivě zavrtěla hlavou. „Právě jsem zjistila, kolik toho o Aielech nevím, ale učili mne, že oni aielskou válku za válku vůbec nepovažují. Podle toho, jak se ke mně chovaly, bych řekla, že přinejmenším tohle je z mého učení pravda. Nebo to možná bylo proto, že mě považovaly za Aes Sedai.“

„Vím, že jsou zvláštní, Elain, ale nikdo nemůže třem letem bojů říkat jinak než válka. Mně je jedno, jak moc mezi sebou bojují, ale válka je válka.“

„Pro ně ne. Tisíce Aielů překročily Páteř světa, ale zřejmě se při tom považovali spíš za lovce zlodějů či katy. Šli si pro krále Lamana z Cairhienu za zločin, který spáchal, když nechal podetnout avendoralderu. Pro Aiely to nebyla válka, ale poprava.“

Avendoraldera podle toho, co je učila Verin, byla podnož samotného stromu života, kterou Aielové do Cairhienu přinesli asi před čtyřmi sty lety jako do té doby neslýchanou nabídku ke smíru, již předali spolu s právem přecházet Pustinu. – Právem, které jinak měli pouze formani, kejklíři a Tuatha’ani. Většina cairhienského bohatství pocházela z obchodu se slonovinou, voňavkami, kořením a hlavně hedvábím ze zemí za Pustinou. Dokonce ani Verin neměla ponětí, jak se Aielové ke stromku avendesory dostali – protože jednou z věcí, v níž se staré knihy jasně shodovaly, bylo, že strom života netvoří semena. Navíc nikdo nevěděl, kde strom života roste. Jen pár příběhů se o tom okrajově zmiňovalo, ale ty se očividně mýlily. Strom života ale rozhodně nemohl mít nic společného s Aiely – a Aes Sedai neměla ani ponětí, proč Aielové nazývali Cairhieňany rozdělovači vody, nebo proč trvali na tom, že kupecké karavany mají putovat pod vlajkou s vyobrazeným trojlístkem avendesory.

Egwain si znechuceně pomyslela, že chápe, proč začali válku – i když ji za takovou nepovažovali – poté, co král Laman podťal jejich dar, aby získal trůn, jakému se žádný na světě nevyrovnal. Lamanův hřích – tak to slyšela nazývat. Podle Verin s válkou nejenže skončil cairhienský obchod přes Pustinu, ale ti Cairhieňané, kteří teď do Pustiny zavítali, zmizeli. Podle Verinina tvrzení se povídalo, že „jsou prodáváni jako zvířata“ do zemí za Pustinou, ale ani ona zřejmě nechápala, jak by mohli být muž nebo žena prodáni.

„Egwain,“ řekla Elain, „víš, kdo musí být Ten, kdo přichází s úsvitem, viď?“

S pohledem upřeným na záda Nyneivy, která neustále kráčela o hodný kus před nimi, Egwain zavrtěla hlavou – Copak s námi chce do Jurene závodit? – a pak se málem zastavila. „Nemyslí snad –?“

Elain kývla. „Myslím, že je to on. Já toho o Dračích proroctvích moc nevím, ale několik citátů jsem slyšela. Na jeden se pamatuji: ‚Na svazích Dračí hory bude zrozen, zrozen z panny nesezdané s mužem.' Egwain, Rand vypadá jako Aiel. No, vypadá i jako portréty Tigrain, které jsem viděla, ale ona zmizela dřív, než se narodil, a já si stejně myslím, že ona by jeho matkou být nemohla. Myslím, že Randovou matkou byla Děva oštěpu.“

Egwain se při chůzi zamyšleně zamračila a rychle si promítla, co o Randově zrození věděla. Poté, co Kari al’Thorová zemřela, vychoval ho Tam al’Thor sám, ale jestli to, co Moirain říkala, byla pravda, tak Tam a Kari nemohli být jeho skutečnými rodiči. Nyneiva se občas tvářila, že zná nějaké tajemství týkající se Randova narození. Ale vsadila bych se, že bych to z ni nedostala ani páčidlem!

Zachmuřeně s Elain dohonily Nyneivu. Ta se dívala přímo před sebe směrem k Jurene a té lodi, a Elain se na ně na obě mračila, jako by byly malá děcka, která trucují kvůli tomu, kdo má dostat větší kousek koláče.

Po chvíli mlčenlivé chůze Elain prohodila: „To jsi vážně zvládla skvěle, Nyneivo. To léčení i to ostatní. Podle mne určitě nepochybovaly o tom, že jsi Aes Sedai. Ani že jsme všechny Aes Sedai, už podle toho, jak ses chovala ty.“

„Odvedla jsi dobrou práci,“ připojila po hodné chvíli Egwain. „To bylo poprvé, kdy jsem opravdu viděla, co se děje během léčení. Moje blesky vedle toho vypadají snadný jako vaření ovesný kaše.“

Na Nyneiviných rtech se objevil překvapený úsměv. „Děkuju,“ zamumlala a natáhla ruku, aby Egwain trochu zatahala za vlasy, jako to dělávala, když byla Egwain ještě malá holčička.

Už dávno nejsem malá holka. Chvilka uvolnění pominula stejně rychle, jako přišla, a ony dál kráčely opět mlčky. Elain si hlasitě povzdechla.

Rychle ušly další míli, možná víc, i přesto, že musely uhnout od řeky a obcházet houštiny u břehu. Nyneiva trvala na tom, že se budou držet dál od stromů. Egwain sice považovala představu, že by se v hájcích skrývali další Aielové, za hloupost, ale moc daleko si tak nezašly, protože žádný porost nebyl příliš rozsáhlý.

Elain však stromy pozorovala a byla to ona, kdo náhle vykřikl: „Pozor!“

Egwain se otočila. Z porostu vystupovali muži a kolem hlav jim vířily praky. Natáhla se pro saidar a něco ji udeřilo do hlavy a pak vše pohltila temnota.

Egwain cítila, jak se kymácí, cítila, jak se pod ní cosi pohybuje. Hlava jí třeštila bolestí. Pokusila se zvednout ruku ke spánku, ale cosi se jí zarylo do zápěstí a ruka se ani nehnula.

„– lepší, než ležet tam celý den a čekat na tmu,“ říkal drsný mužský hlas. „Kdo ví, jestli by se přiblížila nějaká další loď? A já člunům nevěřím. Teče do nich.“

„Měl bys radši doufat, že Adden uvěří tomu, žes ty prsteny uviděl dřív, než ses rozhodl,“ řekl jiný muž. „Myslím, že by chtěl radši bohatý náklad než ženské.“ První muž zamumlal cosi hrubého o tom, co si může Adden se svým rozklíženým člunem i nákladem.

Egwain otevřela oči. Před nimi jí tančily stříbrné tečky. Měla pocit, že začne zvracet na zem houpající se pod ní. Byla přivázaná na zadku koně, zápěstí a kotníky měla spoutané provazem, který je pak spojoval pod břichem zvířete, a vlasy jí visely dolů.

Stále ještě byl den. Natáhla krk, aby se mohla porozhlédnout kolem sebe. Byla obklopena tolika hrubě oblečenými muži na koních, že přes ně ani neviděla, jestli lapili i Nyneivu a Elain. Někteří z mužů měli kousky brnění – tu otlučenou přilbici, tam pancíř, celý zubatý, nebo kazajku pošitou kovovými šupinami – ale většina měla jen kabátce, které nikdo celé měsíce nevyčistil, pokud vůbec někdy. Podle zápachu se ani sami muži již celé měsíce nemyli. Všichni však měli u pasu či na zádech meč.

Přepadl ji vztek a strach, ale ze všeho nejvíc zuřivost. Nebudu zajatec. Nebudu svázaná! Nebudu! Natáhla se po saidaru a bolestí jí málem upadla hlava. Jen tak tak potlačila ston.

Kůň se na okamžik zastavil. Byl slyšet křik a skřípání rezivých závěsů. Pak popojeli ještě kousek a muži začali sesedat. Když se rozestoupili, zahlédla Egwain kousek okolí. Kolem byla palisáda postavená na vrcholku hliněného valu a několik mužů hlídalo na dřevěném ochoze vysokém právě tak, aby viděli přes nahrubo přitesané kmeny palisády. V nasypané hlíně pod stěnou byl zabudován nízký srub bez oken. Žádná další stavba tu nebyla, jen několik přístavků. Kromě mužů a koní, kteří právě vjeli, tu byli přivázaní další koně, hemžili se tu nemytí muži a hořely tu ohně na vaření. Musela tu být tak stovka lidí. Kozy, vepři a slepice v klecích plnili vzduch mečeních, chrochtáním a kvokáním, které se mísilo s hrubým pokřikem a smíchem, až Egwain z toho hluku začalo bušit v hlavě.

Zahlédla Nyneivu a Elain, přivázané hlavami dolů na neosedlaných koních, stejně jako byla ona sama. Ani jedna se nehýbala. Koneček Nyneivina copu se vláčel ve špíně. V Egwain pohasla i sebemenší naděje, že by jedna z nich byla volná a tudíž schopná pomoci těm lapeným uprchnout. Světlo, nesnesu být zase zajatkyní. Už ne. Opatrně se znovu pokusila dosáhnout na saidar. Tentokrát nebyla bolest hlavy tak strašná – jen jako by jí někdo hodil na hlavu skálu – ale i tak roztříštila prázdnotu dřív, než Egwain stačila pomyslet na růžové poupě.

„Jedna je vzhůru!“ zařval kdosi zděšeně.

Egwain se snažila viset zcela bezvládně, aby vypadala bezmocně. Jak pro Světlo můžu vypadat hrozivě, když jsem přivázaná jako pytel mouky! Ať shořím, musím získat čas. Musím! „Já vám neublížím,“ řekla upocenému chlapíkovi, který se k ní rozběhl. Nebo se mu to snažila říci. Nebyla si jistá, kolik toho opravdu řekla, než ji něco znovu uhodilo do hlavy a spolu s vlnou nevolnosti se přes ni převalila temnota.

Podruhé se probouzela snáze. Hlava ji stále bolela, ale ne tolik jako předtím, i když myšlenky jí hlavou zmateně vířily. Aspoň že mám žaludek v... Světlo, radši na to nemyslet. V ústech cítila chuť vína a něčeho hořkého. Vodorovnými škvírami v nahrubo sbité stěně prosvítalo světlo lampy, ale ona ležela ve tmě na zádech. Na zemi, pomyslela si. Dveře také nepadly příliš dobře, ale vypadaly docela pevně.

Zvedla se na kolena a překvapilo ji, že není spoutaná. Až na jednu stěnu z neloupaných klád byly ostatní tři z drsného kamene. Světlo pronikající škvírami dostačovalo, aby uviděla na Nyneivu a Elain ležící na zemi. Dědička měla na tváři krev. Ani jedna žena se nehýbala, jen hruď se jim při dýchání zdvihala a klesala. Egwain váhala, zda je má hned vzbudit, či se přesvědčit, co je na druhé straně té zdi. Jen se podivám, říkala si. Aspoň se podívám, co nás tu hlídá, než je probudím.

Přesvědčovala se, že to nedělá proto, že by se snad bála, jestli je ještě vůbec někdy vzbudí. Když přiložila oko ke škvíře u dveří, připomněla si krev na Elainině obličeji a snažila se rozpomenout, co přesně udělala Nyneiva pro Dailin.

Vedle byla velká místnost – táhla se po celé délce toho srubu, který viděla předtím – a bez oken, ale jasně osvětlená zlatými a stříbrnými lustry visícími na hácích vražených do stěn a klád tvořících vysoký strop. Nebylo tu žádné ohniště. Na udusané hliněné podlaze stály obyčejné venkovské stoly a židle spolu s pozlacenými truhlicemi vykládanými slonovinou. Před velkou postelí s nebesy, s hromadou špinavých pokrývek a polštářů, s umně vyřezávanými a zlacenými sloupky, ležel koberec s vetkanými pávy.

Po místnosti postávalo a posedávalo na tucet mužů, ale všichni upírali své oči na velkého světlovlasého muže, který by mohl být i hezký, kdyby měl čistší obličej. Ten muž stál a hleděl na stolek s vroubkovanými nohami a pozlacenými vyřezávanými spirálami. Jednu ruku měl položenou na jílci meče a prstem druhé posunoval do kolečka po stole něco, nač Egwain neviděla.

Otevřely se vnější dveře, takže bylo docela dobře vidět, že venku se zatím setmělo, a dovnitř vstoupil vyzáblý muž, jemuž chybělo levé ucho. „Ještě nepřišel,“ oznámil ochraptěle. Také mu chyběly dva prsty na levé ruce. „A jednání s takovýma stejně nemám rád.“

Plavovlasý obr mu nevěnoval pozornost, jen dál cosi posouval po stole. „Tři Aes Sedai,“ zamumlal a pak se zasmál. „Za Aes Sedai se dobře platí, když máte žaludek na jednání s tím správným kupcem. Když jste připravení riskovat, že vám vyrve střeva, kdybyste se mu pokusili prodat zajíce v pytli. Není to tak bezpečný jako podřezávat krky na obchodních lodích, co, Coke? Ne tak snadný, co říkáš?“

Ostatní muži se začali nejistě vrtět a oslovený, podsaditý muž s vrtkavýma očima, se nervózně předklonil. „Ony jsou Aes Sedai, Addene.“ Ten hlas poznala, byl to onen muž, který za jízdy činil hrubé návrhy. „Musejí být, Addene. Ty prsteny to dokazují, to ti povídám!“ Adden zvedl cosi ze stolu, malý kroužek, který se ve světle lamp zlatě zaleskl. Egwain zalapala po dechu a sáhla si na prst. Sebrali mi prsten!

„Nelíbí se mi to,“ zamumlal hubeňour s chybějícím uchem. „Aes Sedai. Klidně nás mohly zabít. Ať se picnu! Ty jsi hlupák jako vyšitej, Coke, a já bych ti měl podříznout krk. Co když se jedna probudí dřív, než přijde on?“

„Neproberou se ještě celý hodiny.“ To byl tlusťoch s chraplavým hlasem a opovržlivým úšklebkem, v němž mu chyběly zuby. „To mě naučila moje bába, co jsme do nich nacpali. Budou spát až do slunka východu, a on přijde dávno předtím.“

Egwain si olízla patro a uvědomila si pachuť zkyslého vína a čehosi hořkého. Ať už to bylo cokoliv, tvoje bába ti lhala. Měla tě uškrtit už v kolíbce! Než dorazí ten tajemný muž, který kupuje Aes Sedai – jako zatracený Seanchan! – postaví Nyneivu s Elain na nohy. Doplazila se k Nyneivě.

Pokud viděla, Nyneiva opravdu vypadala, jako že spí, a tak začala prostě tím, že s ní zatřásla. K Egwaininu překvapení Nyneiva prudce otevřela oči.

„Co –?“

Rychle Nyneivě přitiskla ruku na ústa, aby ji umlčela. „Jsme tu v zajetí,“ šeptala. „Na druhé straně té zdi je tucet chlapů a venku jsou další. Je jich tam spousta. Dali nám něco na spaní, ale moc to nezabralo. Už si vzpomínáš?“

Nyneiva odstrčila Egwaininu ruku stranou. „Vzpomínám si.“ Mluvila tiše a ponuře. Zaškaredila se a olízla si patro, pak náhle vyprskla tichým smíchem. „Kořen spalníčku. Ti hlupáci nám dali kořen spalníčku rozmíchaný ve víně. Víno podle chuti skoro zkyslo na ocet. Rychle, nevzpomínáš si na nic, co jsem tě učila? Co dělá kořen spalníčku?“

„Ulevuje bolestem hlavy, takže můžeš spát,“ odříkávala Egwain stejně tiše. A téměř stejně ponuře, dokud si neuvědomila, co vlastně říká. „Jsi po něm trochu ospalá, ale to je všechno.“ Ten tlusťoch neposlouchal, co mu jeho bába říkala. „Oni nám vlastně vyléčili tu bolest po ráně do hlavy.“

„Právě,“ uculila se Nyneiva. „A až vzbudíme Elain, poděkujeme se jim tak, že na to do smrti nezapomenou.“ Vstala a hned si dřepla ke zlatovlásce.

„Myslím, že když nás nesli dovnitř, viděla jsem jich venku přes stovku,“ šeptala Egwain k otočené Nyneivě. „Jsem si jistá, že ti nebude vadit, když tentokrát jedinou sílu jako zbraň použiju já. A někdo nás zjevně přijde koupit. Hodlám s tím chlapíkem taky něco provést, aby kráčel ve Světle až do konce svých dnů!“ Nyneiva se stále ještě krčila nad Elain, a ani jedna žena se nehýbala. „Co se děje?“

„Je ošklivě zraněná, Egwain. Myslím, že má proraženou lebku a skoro nedýchá. Egwain, ona umírá stejně jako Dailin.“

„Nemůžeš něco udělat?“ Egwain se snažila rozpomenout na všechny ty prameny, které Nyneiva spletla, aby vyléčila Aielanku, ale nevzpomněla si na víc než na každé třetí vlákno. „Musíš!“

„Vzali mi bylinky,“ mumlala ohnivě Nyneiva a hlas se jí třásl. „Nemůžu nic dělat! Ne bez těch bylinek!“ Egwain si zděšeně uvědomila, že Nyneiva má slzy na krajíčku. „Ať všichni shoří, nemůžu dělat nic bez –!“ Náhle popadla Elain za rameno, jako by chtěla dívku v bezvědomí zvednout a zatřást s ní. „Světlo tě spal, holka,“ chraptěla. „Nepřivedla jsem tě až sem, abys tady umřela! Měla jsem tě nechat drhnout hrnce! Měla jsem tě svázat do pytle a předat Matovi, aby tě odevzdal mámě! Nedovolím ti umřít! Slyšíš mě? Nedovolím to!“ Náhle se kolem ní rozzářil saidar a Elain doširoka otevřela oči i ústa.

Egwain přitiskla Elain ruce na rty právě včas, aby ztlumila její výkřik. Aspoň si to myslela, ale když se zlatovlásky dotkla, smršť Nyneivina léčení ji zachytila, jako by byla slámka na okraji vodního víru. Rozrazil ji mráz a zároveň jí tělem projel žár, který jako by ji měl sežehnout na popel. Svět zmizel v pocitech padání, letu, víření a točení.

Když to konečně ustalo, lapala po dechu a dívala se na Elain, která k ní vzhlížela přes ruce, jež jí Egwain stále tiskla na obličej. Poslední bolest hlavy zmizela. Dokonce stačila jenom zpětná vlna toho, co Nyneiva udělala, aby ji to vyléčilo. Mumlání za zdí bylo stále stejně tiché. Pokud Elain vydala nějaký zvuk – nebo ona sama – Adden a ostatní si toho zřejmě nevšimli.

Nyneiva klečela. Hlavu měla skloněnou a poněkud jí třepala. „Světlo!“ mumlala. „Dělat to takhle... bylo jako stahovat... vlastní kůži. Ó, Světlo!“ Vzhlédla k Elain. „Jak se cítíš, holka?“ Egwain se konečně odtáhla.

„Unavená,“ šeptala Elain. „A mám hlad. Kde to jsme? Byli tam nějací muži s praky...“

Egwain jí chvatně vypověděla, co se stalo. Elain potemněly tváře dávno předtím, než Egwain skončila.

„A teď,“ připojila Nyneiva ocelovým hlasem, „ukážeme těm lumpům, co to znamená zaplíst se s náma.“ Znovu kolem ní zazářil saidar.

Elain se sice zvedla roztřeseně, ale i kolem ní to zářilo. Egwain se po pravém zdroji natáhla téměř vesele.

Když znovu vyhlédly škvírami, aby se přesvědčily, čemu vlastně musejí čelit, byli v místnosti tři myrddraalové.

Černočerné odění na nich viselo nepřirozeně nehybně. Stáli kolem stolu, a kromě Addena se všichni muži odsunuli co nejdál, až zády narazili na stěnu, a všichni upírali oči na zem. Za stolem Adden před myrddraaly sice očima neuhnul, ale špínou na jeho tvářích si razily cestičky čůrky potu.

Mizelec zvedl ze stolu jeden prsten. Egwain konečně viděla, že je to těžší zlatý kroužek, než byly jejich prsteny s Velkým hadem.

S tváří vtisknutou mezi klády Nyneiva tiše zalapala po dechu a sáhla si na krk.

„Tři Aes Sedai," sykl půlčlověk a jeho, jak bylo zřejmé, pobavený hlas připomínal mrtvé živočichy rozpadající se na prach, „a jedna měla tohle.“ Prsten těžce zaduněl, když ho myrddraal hodil zpátky na stůl.

„To jsou ty, co hledám,“ zachrčel jiný z mizelců. „Dostane se ti skvělé odměny, člověče.“

„Musíme je překvapit,“ řekla tiše Nyneiva. „Jaký je na těch dveřích zámek?“

Egwain na zámek právě tak dohlédla. Byl železný, na řetěze, který by snadno zadržel rozzuřeného býka. „Připravte se,“ řekla.

Zmenšila pramen země, až byl tenčí než vlas, v naději, že tak malého usměrňování si půllidé nevšimnou, a vpletla ho do železného řetězu, do jeho nejmenších součástek.

Jeden z myrddraalů zvedl hlavu. Jiný se naklonil k Addenovi. „Svědí mě to, člověče. Jsi si jist, že spí?“ Adden ztěžka polkl a kývl.

Třetí myrddraal se obrátil ke dveřím do místnosti, kde se krčila Egwain s ostatními.

Řetěz dopadl na podlahu a myrddraal zírající na něj zaprskal. Vnější dveře se rozlétly a dovnitř se ze tmy vřítila černě zahalená smrt.

Místnost vybuchla výkřiky a jekem, jak se muži sápali po mečích, aby se měli čím bránit aielským oštěpům. Myrddraalové tasili čepele černější než jejich odění a také bojovali o život. Egwain kdysi viděla rvačku šesti koček dohromady, a tohle bylo ještě stokrát horší. A přesto ve chvilce zavládlo ticho. Nebo téměř ticho.

Všichni lidé, kteří neměli černý závoj, leželi na zemi probodení oštěpy. Jeden oštěp přibodl ke zdi Addena. Také dva Aielové leželi bez hnutí mezi změtí převráceného nábytku a mrtvých. Tři myrddraalové stáli zády k sobě uprostřed místnosti s černými meči v rukou. Jeden si tiskl bok, jako by byl zraněn, i když pokud ano, nebylo to na něm jinak vidět. Nekrvácel totiž. Kolem přikrčeně obcházelo pět Aielů, kteří zůstali naživu. Zvenčí se sem nesl řev a řinčení kovu o kov, které prozrazovalo, že v noci bojuje Aielů víc, ale místností se ozýval tišší zvuk.

Jak tak kroužili kolem myrddraalů, Aielové bušili oštěpy o své malé kožené štíty. Bum-bum-BUM-bum... bum-bum-BUM-bum... bum-bum-BUM-bum... Myrddraalové se otáčeli společně s nimi a v bezokých obličejích měli nerozhodný výraz. Zneklidněli, protože strach, který jejich bezoký pohled vyvolával v každém lidském srdci, se těchto lidí zřejmě nedotkl.

„Zatanči si se mnou, Stínovče,“ zavolal náhle jeden z Aielů posměšně. Znělo to jako od mladého muže.

„Zatanči si se mnou, bezoký.“ Tohle byla žena.

„Zatanči si se mnou.“

„Zatanči si se mnou.“

„Myslím,“ poznamenala Nyneiva a narovnala se, „že je čas.“ Rozrazila dveře a do místnosti vstoupila trojice žen zahalená září saidaru.

Vypadalo to, jako by pro myrddraaly přestali Aielové existovat, a taktéž myrddraalové pro Aiely. Aielové zírali na Egwain a ostatní, jako by si nebyli jisti, co vlastně vidí. Egwain zaslechla, jak se jedna z žen hlasitě nadechla. Bezoký pohled myrddraalů byl teď jiný. Egwain z něj téměř cítila, jak si jsou půllidé jistí vlastní smrtí. Půlčlověk poznal ženu spojenou s pravým zdrojem, když nějakou uviděl. Egwain si byla jistá, že od nich cítí i touhu po její smrti, kdyby svou smrtí mohli vykoupit tu její, a ještě silnější touhu vytáhnout jí duši z těla a obojí nabídnout jako hračky Stínu, touhu...

Právě vstoupila do místnosti, ale připadalo jí, že do těch bezokých tváří hledí už celé hodiny. „Tohle už dýl nesnesu,“ zavrčela a vypustila pramen ohně.

Plameny vyskočily na všech třech myrddraalech a šířily se všemi směry, jak půllidé vřískali. Jejich řev připomínal zvuk, jaký vydává mlýnek na maso, když se ucpe drcenými kostmi. Přesto Egwain zapomněla, že tu není sama, že tu jsou i Elain a Nyneiva. Půllidi už pohlcovaly plameny, když tu jako by je sám vzduch vyzvedl nad zem a začal je drtit v kouli ohně a černi, která se stále zmenšovala. Jejich vřískot se Egwain zarýval až do páteře a z Nyneiviných rukou vylétlo cosi – tenký paprsek bílého světla, vedle něhož i slunce v poledne vypadalo nejasné – proud ohně, vedle něhož roztavený kov vypadal studený, spojující Nyneiviny ruce s myrddraaly. A oni přestali existovat, jako by tu nikdy nebyli. Nyneiva překvapeně nadskočila a záře kolem ní zmizela.

„Co... co to bylo?“ zeptala se Elain.

Nyneiva zavrtěla hlavou. Vypadala stejně ohromeně jako Elain. „Nevím. Byla jsem... strašně rozzlobená, a taky jsem se bála toho, co chtěli... Nevím, co to bylo.“

Odřivous, napadlo Egwain. Nevěděla, jak to poznala, ale byla si tím naprosto jistá. Váhavě propustila saidar. Přinutila ho, aby propustil ji. Nevěděla, co bylo těžší. A já neviděla vůbec nic z toho, co udělala!

Aielové si sundávali závoje. Trochu moc rychle, pomyslela si Egwain, jako by jim chtěli dát jasně najevo, že už nejsou připraveni k boji. Tři z nich byli muži, jeden postarší s šedými prameny v rusých vlasech. Byli vysocí, tihle Aielani, a ať mladí či staří, měli ten klid v očích a nebezpečný půvab v pohybech, které si spojovala se strážci. Na jejich ramenou jezdila smrt, a oni věděli, že tam je, a nebáli se jí. Jedna z žen byla Aviendha. Řev a křik venku pomalu utichal.

Nyneiva se zadívala na padlé Aiely.

„Není třeba, Aes Sedai,“ ozval se ten starší muž. „Zasáhla je ocel Stínovce.“

Nyneiva se přesto sklonila a odhrnula jim závoje, aby se jim mohla podívat pod víčka a zkusit tep. Když se narovnala od druhého, byla bílá jako křída. Mrtvá byla Dailin. „Světlo tě spal! Světlo tě spal!“ Nebylo jasné, zda tím myslela Dailin či muže s prošedivělými vlasy, Aviendhu nebo všechny Aiely. „Nevyléčila jsem ji proto, aby mohla takhle umřít!“

„Smrt si přijde pro všechny z nás,“ začala Aviendha, ale když se k ní Nyneiva otočila, odmlčela se. Aielové si vyměnili pohledy, jako by si nebyli zcela jisti, zda jim Nyneiva neudělá to, co provedla myrddraalům. V jejich očích však nebyl strach, jen ostražitost.

„Ocel Stínovce zabíjí,“ promluvila znovu Aviendha, „nezraňuje.“ Starší muž se na ni podíval s lehkým překvapením v očích – Egwain usoudila, že, jako Lan, pro tohoto muže je mrknutí totéž, co pro jiného užasle otevřená ústa – a Aviendha dodala: „Oni toho o těchto věcech moc nevědí, Rhuarku.“

„Omlouvám se,“ ozvala se jasným hlasem Elain, „že jsme přerušily váš... tanec. Asi jsme neměly zasahovat.“

Egwain se na ni překvapeně podívala a pak si uvědomila, co dělá. Snaží se je uklidnit a poskytnout Nyneivě čas, aby vychladla. „Zvládali jste to docela dobře,“ dodala. „Snad jsme vás neurazily, když jsme se do toho zapletly.“

Šedivějící muž – Rhuark – se uchechtl. „Aes Sedai, já aspoň jsem vděčen za to... co jste udělaly.“ Na okamžik se zatvářil, jako by si tím nebyl tak zcela jist, ale vzápětí se mu vrátila dobrá nálada. Měl hezký úsměv a hranatý obličej, z něhož vyzařovala síla. Byl pohledný, i když starší. „Byli bychom je pobili, ale tři Stínovci... Určitě by byli zabili ještě dva, možná i tři z nás, možná všechny, a já si nejsem jist, zda bychom je dorazili všechny. Pro mladé je smrt nepřítel, s nímž si chtějí změřit síly. Pro ty z nás, co jsme trochu starší, je smrt starým přítelem, dávnou milenkou, ale nikdo z nás nedychtí setkat se s ní příliš brzy.“

Nyneiva se při jeho slovech uvolnila, jako by setkání s Aielem, jenž právě netouží po tom dát se zabít, zřejmě zmírnilo její napětí. „Měla bych vám poděkovat,“ řekla. „Přiznávám se ale, že jste mě trochu překvapili. Aviendho, tys věděla, že tu budeme? Jak?“

„Sledovala jsem vás.“ Aielanka se netvářila nikterak rozpačitě. „Abych věděla, co uděláte. A viděla jsem, jak vás ti muži zajali, ale byla jsem příliš daleko, takže jsem vám nemohla pomoci. Byla jsem si jistá, že kdybych se příliš přiblížila, všimly byste si mě, a tak jsem se držela sto kroků za vámi. Než jsem pochopila, že samy nic nezmůžete, bylo příliš pozdě, abych se o něco pokoušela samotná.“

„Určitě jsi udělala, cos mohla,“ vydechla slabě Egwain. Byla jen sto kroků za námi? Světlo, ti banditi ji ani nezahlédli.

Aviendha její poznámku pochopila jako pobídku k dalšímu vyprávění. „Věděla jsem, kde musí být Coram, a on věděl, kde jsou Dhael a Luaine, a ti věděli...“ Odmlčela se a zamračila se na staršího muže. „Nečekala jsem, že mezi přišedšími najdu některého z kmenových náčelníků, natož svého vlastního. Kdo teď vede Taardad Aiely, Rhuarku, když ty jsi tady?“

Rhuark pokrčil rameny, jako by na tom nezáleželo. „Budou se v tom střídat náčelníci klanů, a aspoň zjistí, jestli se opravdu chtějí po mé smrti odebrat do Rhuideanu. Nebyl bych přišel, ale Amys, Bair, Melaine a Seana se za mnou plížily jako rysice za divokou kozou. Sny jim řekly, že musím jít. Pořád se mne ptaly, jestli opravdu hodlám zemřít starý a tlustý v posteli.“

Aviendha se zasmála, jako by to byl skvělý vtip. „Slyšela jsem, že muž lapený mezi manželkou a moudrou často raději zatouží po boji s tuctem starých nepřátel. A muž lapený mezi manželkou a třemi moudrými, zvlášť když je jeho žena moudrou, musí začít uvažovat o zabití samotného Oslepitele.“

„Taky mě to napadlo.“ Zamračil se na cosi na podlaze. Egwain si všimla, že tam leží tři prsteny s Velkým hadem a mnohem těžší zlatý prsten vyrobený pro větší mužskou ruku. „Není to špatný nápad. Všechno se musí jednou změnit, ale pokud se mi podaří tomu vyhnout, této změny se účastnit nebudu. Tři Aes Sedai putující do Tearu.“ Ostatní Aielové se dívali jeden na druhého, jako by nechtěli, aby si toho Egwain a její společnice všimly.

„Mluvil jsi o snech,“ řekla Egwain. „Vědí ty vaše moudré, co jejich sny znamenají?“

„Některé ano. Jestli chceš vědět víc, musíš si promluvit s nimi. Aes Sedai to třeba prozradí. Mužům to neprozradí, jen jim jejich sny řeknou, že musejí něco podniknout.“ Mluvil unaveně. „A to je obvykle něco, čemu bychom se rádi vyhnuli, kdybychom mohli.“

Sehnul se a zvedl mužský prsten. Na něm se vznášel jeřáb nad kopím a korunou. Teď to Egwain věděla. Vídávala ho často, Nyneiva jej nosila pověšený na krku na koženém řemínku. Nyneiva překročila ostatní prsteny a ten mužský mu vytrhla z ruky. Obličej měla nachový vzteky a spoustou dalších pocitů, které si Egwain nedokázala tak rychle přebrat. Rhuark ale prsten zpátky nechtěl, jen mluvil dál tím stejným unaveným hlasem.

„A jedna z nich nosí prsten, o němž jsem jako kluk slýchával vyprávět. Prsten malkierských králů. Ti za časů mého otce vyjížděli se Shienarci do boje proti Aielům. Byli v tanci oštěpů dobří. Ale Malkier padl do područí Morny. Říká se, že přežil jen maličký král a že se teď dvoří smrti, která si vzala jeho zemi, jako se jiní muži dvoří krásným paním. Je to vskutku zvláštní věc, Aes Sedai. Ze všech zvláštních věcí, které jsem mohl spatřit, když mě Melaine vyštvala z mé vlastní držby přes Dračí stěnu, nemohlo být nic zvláštnějšího než tohle. Nikdy by mě nenapadlo, že vkročím na stezku, na niž mě posíláš.“

„Já tě nikam neposílám,“ vyjela ostře Nyneiva. „Já chci jenom pokračovat v cestě. Ti muži měli koně. Vybereme si z nich tři a odjedeme.“

„V noci, Aes Sedai?“ podivil se Rhuark. „To je vaše poslání vážně tak naléhavé, že chceš putovat těmito nebezpečnými končinami potmě?“

Nyneiva se musela viditelně přemáhat, když řekla: „Ne.“ Pevnějším hlasem dodala: „Ale hodlám vyrazit při východu slunce."

Aielové vynesli mrtvé za palisádu, ale ani Egwain, ani jejím společnicím, nechtělo použít špinavého lože, v němž spával Adden. Sebraly tedy své prsteny a vyspaly se pod širým nebem zabaleny do plášťů a pokrývek, jež jim poskytli Aielové.

Když se na východě objevily první sluneční paprsky, Aielové jim obstarali snídani. Egwain zpočátku váhala pozřít tuhé sušené maso, dokud jí Aviendha neprozradila, že je to skopové. Chlebové placky se kousaly stejně špatně jako šlachovité maso. Modrou plísní prorostlý sýr měl nakyslou příchuť a byl tak tvrdý, až Elain zabručela, že Aielové se na něj musejí cvičit žvýkáním kamení. Ale dědička snědla tolik, co Egwain s Nyneivou dohromady. Když Aielové vybrali tři nejlepší koně pro tři Aes Sedai, ostatní propustili – Aviendha Egwain vysvětlila, že sami nejezdí, pokud nemusejí, a ona sama by zřejmě raději běžela s nohama plnýma puchýřů, než sedla na koně. Zvířata banditů byla vysoká, skoro stejně velká jako váleční oři, s pyšně klenutými krky a ohnivýma očima. Černý hřebec pro Nyneivu, prokvetlá klisna pro Elain a bílá pro Egwain.

Egwain se rozhodla, že svou kobylku pojmenuje Rosa, v naději, že jemné jméno ji uklidní, a opravdu, když nad obzorem vykouklo rudé slunce, Rosa se lehkým krokem nesla k jihu.

Všichni Aielové, kteří přežili boj, je doprovázeli pěšky. Kromě těch dvou, co je zabili myrddraalové, zemřeli ještě další tři. Dohromady jich teď tedy bylo devatenáct. S koňmi snadno udrželi krok. Nejdřív se Egwain snažila Rosu brzdit, ale Aiely to velice pobavilo.

„Dám si s tebou závod na deset mil,“ řekla Aviendha, „a uvidíme, kdo zvítězí, jestli tvůj kůň nebo já.“

„Já si dám závod na dvacet mil!“ zavolal se smíchem Rhuark.

Egwain měla dojem, že to snad i myslí vážně, a když s ostatními popustila koni uzdu, Aielové rozhodně nezačali zaostávat.

Když se na dohled objevily doškové střechy Jurene, Rhuark řekl: „Buďte zdrávy, Aes Sedai. Kéž vždy najdete vodu a stín. Třeba se ještě setkáme, než dojde ke změně.“ Znělo to nevesele. Když pak Aielové zahnuli k jihu, Aviendha, Chiad a Bain zvedly na pozdrav ruce. Ani teď, když už neběželi podle koní, Aielové nijak nezpomalili. Spíš trochu zrychlili. Egwain tušila, že stejné tempo udrží do doby, než dorazí na místo, kam mají namířeno.

„Co tím myslel?“ zeptala se. „‚Třeba se ještě setkáme, než dojde ke změně'?“ Elain zavrtěla hlavou.

„To je přece jedno,“ zabručela Nyneiva. „Já jsem sice ráda, že včera přišli, ale taky jsem ráda, že už odešli. Doufám, že je tu ta loď."

Jurene samotné byla malá víska, všechny domy byly ze dřeva a jediný neměl víc než jedno poschodí. Nicméně nad vsí na vysoké žerdi vlála zástava se stříbrným lvem Andoru a hlídalo ji padesát královniných gardistů v červených kabátcích se širokými bílými límci pod zářícím brněním. Kapitán jim vysvětlil, že je sem umístili, aby zaručili bezpečí uprchlíkům, kteří si přáli utéci do Andoru, ale těch s každým dnem přicházelo méně a méně. Většinou teď odcházeli do vesnic dál po proudu řeky poblíž Aringillu. Bylo dobře, že trojice žen přišla právě nyní, neboť každým dnem očekával rozkazy, že se má se svými muži vrátit do Andoru. Těch pár obyvatel Jurene nejspíš půjde s nimi, a co zbude, zůstane banditům a cairhienským vojákům ze znesvářených rodů.

Elain měla obličej neustále zakrytý kapuci pláště z pevného sukna, ale žádný z vojáků zřejmě dívku s rudozlatými vlasy s dědičkou nespojoval. Někteří ji požádali, aby zůstala. Egwain si nebyla jista, zda to Elain potěšilo či pohoršilo. Ona sama mužům, kteří požádali ji, odpovídala, že na ně nemá čas. Zvláštním způsobem jí však bylo milé, že ji požádali. Rozhodně se s žádným z nich nehodlala líbat, ale potěšilo ji, že přinejmenším někteří muži ji považují za stejně hezkou, jako byla Elain. Nyneiva jednomu z vojáků vlepila políček. Egwain to málem rozesmálo a Elain se smála docela otevřeně. Egwain měla dojem, že ten muž Nyneivu štípl, a přes to, jak se mračila, ani Nyneiva nevypadala přespříliš znechuceně.

Svoje prsteny teď nenosily. Nyneiva je ani nemusela příliš přesvědčovat, že jedno z míst, kde určitě nechtějí, aby v nich viděli Aes Sedai, je Tear, zvláště jestli tam jsou černé adžah. – Egwain měla svůj prsten ve váčku s kamenným ter’angrialem. Často se ho dotýkala, aby se ujistila, že tam stále ještě je. Nyneiva měla ten svůj navlečený na řemínku spolu s Lanovým těžkým prstenem a zastrčený za výstřihem.

V Jurene kotvila loď. Byla přivázaná u jediného kamenného mola vyčnívajícího do Erinin. Zjevně to nebyla loď, kterou předtím zahlédla Aviendha, ale přesto to byla loď. Egwain při jejím spatření pocítila zklamání. Byla dvakrát širší než Modrý jeřáb a jméno Štika bylo v rozporu s přídí stejně baňatou, jako měl její kapitán teřich.

Počestný chlapík na Nyneivu zamrkal a poškrábal se za uchem, když se ho otázala, je-li jeho plavidlo rychlé. „Rychlé? Mám naloženo plno vzácných dřev ze Shienaru a koberců z Kandoru. K čemu bych s takovým nákladem potřeboval rychlou loď? Ceny můžou jít jenom nahoru. Ano, hádám, že za mnou jsou rychlejší lodi, ale ty tady ke břehu nepřirazí. Já bych tu taky nezakotvil, kdybych v mase nenašel červy. Byl to hloupý nápad, uvěřit, že v Cairhienu mají na prodej slušný maso. Modrý jeřáb? Jo, Ellisora jsem ráno proti proudu zahlíd, jak visí na čemsi ve vodě. Podle mýho se odtamtud hned tak nedostane. Takhle dopadnete s rychlou lodí.“

Nyneiva zaplatila poplatky – a dvakrát tolik navrch za koně – s takovým výrazem, že na ni ani Egwain, ani Elain nepromluvily, dokud se Štika neodvalila kus za Jurene.

40

Hrdina za noci

Opíraje se o zábradlí sledoval Mat, jak se blíží opevněné město Aringill. Opačiny Šedého racka se propracovávaly k dlouhým přístavním molům ze smolou napuštěných trámů. Chráněno vysokými kamennými větrolamy, zasahujícími daleko do řeky, se přístaviště hemžilo lidmi, a mnozí další vystupovali z lodí nejrůznějších velikostí, které kotvily u mol. Někteří lidé tlačili káry nebo táhli smyky či vozíky s velkými koly, vysoko naložené nábytkem a přivázanými truhlicemi, ale většina lidí nesla vaky na zádech, pokud vůbec něco měli. Ne všichni spěchali. Mnoho mužů i žen se nejistě choulilo k sobě a plačící děti jich držely jako klíšťata. Vojáci v červených kabátcích a lesklých pancířích je popoháněli ven z přístavu do města, ale většina lidí byla tak vyděšená, že se ani nedokázala pohnout.

Mat se obrátil a zastínil si oči, jak se zadíval na řeku, kterou opouštěli. Tady na Erinin panoval nejčilejší provoz na jih od Tar Valonu. Jen na dohled byl skoro tucet plavidel, od dlouhé brigy s ostrou přídí, která se hnala proti proudu poháněna dvěma trojúhelníkovými plachtami, až k širokému bachratému korábu s hranatými plachtami, který se kymácel podél vlnolamu na severu.

Skoro polovina lodí, které viděl, však neměla nic do činění s říčním obchodem. Přes řeku k menšímu městu na protějším břehu se pomalu vlekly dvě široké lodi s prázdnými palubami a tři další se propracovávaly zpátky k Aringillu, s palubami přecpanými lidmi jako sud slanečky. Zapadající slunce, stále ještě kousek nad obzorem, vrhalo stíny na zástavu vlající nad oním městem. Břeh patřil Cairhienu, ale Mat nepotřeboval na praporec vidět, aby věděl, že se na něm skví stříbrný lev Andoru. V těch několika andorských vesnicích, kde se Šedý racek krátce zastavil, se hodně mluvilo.

Mat zavrtěl hlavou. Politika ho nezajímala. – Dokud se mi nebudou zase snažit namluvit, že jsem Andořan, kvůli kousku nějaké mapy. Ať shořím, snad by mě i mohli nutit bojovat v tom jejich zatraceným vojsku, jestli se jim ta cairhienská záležitost vymkne z rukou. Poslouchat rozkazy. Světlo! Otřásl se a otočil se zpátky k Aringillu. Bosí muži na Šedém racku připravovali lana, aby je mohli hodit mužům na přístavním molu.

Kapitán Mallia si ho prohlížel od kormidelního vesla. Ten chlapík se neustále snažil získat jejich přízeň a pokoušel se zjistit, co důležitého mají za úkol. Mat mu nakonec ukázal zapečetěný dopis a prozradil mu, že ho nese od dědičky ke královně. Osobní zpráva dědičky své matce. Nic víc. Mallia však zřejmě slyšel jen slova „královna Morgasa".

Mat se zazubil. V hluboké kapse kabátce měl dva měšce, které teď byly naditější, než když se naloďoval. A měl dost dalších mincí, aby bohatě naplnil další dva takové. Štěstí už sice neměl takové jako tu první, podivnou noc, kdy jako by se kostky i všechno ostatní zbláznilo, nicméně mu zatím vydrželo. Po třetí noci se Mallia vzdal a přestal své přátelství předvádět při hazardu, ale to už byla jeho pokladnička značně odlehčená. A po Aringillu bude ještě lehčí. Mallia potřeboval doplnit zásoby potravin – Mat se díval na lidi hemžící se v přístavu – pokud to bude jen trochu možné, tak tady a za každou cenu.

Úsměv však Matovi zmizel ze rtů, když si znovu připomněl onen dopis. Stačila chvilka práce s horkým nožem a pečeť se zlatou lilií odstranil. – Nic nezjistil. Elain tvrdě studovala, dělala pokroky a chtěla se učit dál. Byla poslušná dcera a amyrlinin stolec ji potrestal za to, že utekla, a bylo jí sděleno, že už se o tom nebude dál hovořit, tak by měla máti pochopit, proč nemůže prozradit více. Tvrdila, že byla povýšena mezi přijaté, a není to nádhera, že tak brzo, a teď jí navíc byl svěřen důležitý úkol, a tak bude muset opustit Tar Valon, ale jen nakrátko, ve službě samotné amyrlin. Máti si nemá dělat starosti.

Pro ni bylo v pořádku, že řekla Morgase, aby si nedělala starosti. Ale jeho předhodila vlkům. Ten hloupý dopis musel být důvodem, proč ho ti muži pronásledovali, ale dokonce ani Tom v něm nedokázal nic najít, i když zamumlal cosi o „šifrách“ a „kódech“ a „hře rodů".

Mat měl teď dopis bezpečně schovaný v podšívce kabátu, pečeť byla opět na místě, a on se byl ochoten vsadit, že to nikdy nikdo nepozná. Pokud ho někdo tolik chtěl kvůli dopisu zabít, mohl by to zkusit znovu. Řekl jsem ti, že ho doručím, Nyneivo, a to taky zatraceně udělám, ať už se mě snaží zastavit kdokoliv. Přesto až příště potká ty tři protivné ženské – Pokud vůbec. Světlo, to mě nikdy nenapadlo – tak si s nimi bude muset vážně promluvit o něčem, co nebudou chtít slyšet.

Jak lodníci vyhazovali silná lana na břeh, přišel na palubu Tom. Pouzdra s nástroji měl na zádech a ranec v ruce. I přes své kulhání se cestou k zábradlí nesl jako páv, lehce povíval pláštěm, aby se barevné záplaty rozvlnily, a důležitě si foukal do dlouhých knírů.

„Nikdo se nedívá, Tome,“ utrousil Mat. „A já si nemyslím, že by chtěli vidět kejklíře, leda by měl plný ruce jídla.“

Tom se zadíval na přístav. „Světlo! Slyšel jsem, že je to zlý, ale tohle jsem nečekal! Ubozí troubové. Polovina z nich vypadá, že umírá hladem. Dnešní noc by nás mohla stát jeden z těch tvých měšců. A jídlo další, jestli to hodláš víst dál jako doteď. Skoro se mi při pohledu na tebe dělá špatně. Jestli se budeš cpát stejně tam, kde na tebe zdejší lidi uvidí, mohli by ti vyrazit mozek z hlavy.“

Mat se na něj jenom usmál.

Mallia s dupáním sestoupil na palubu a tahal se za špičatou bradku. Šedého racka mezitím připoutali k molu. Lodníci běželi přistavit lávku a Sanor se u ní postavil na stráž. Mohutné paže měl zkřížené na prsou pro případ, že by se dav z přístavu pokusil dostat na palubu. Nikdo se o to nepokusil.

„Takže mě tady opustíte,“ řekl Mallia Matovi. Kapitánův úsměv nebyl tak pohotový jako dřív. „Určitě nechcete, abych vám ještě s něčím pomohl? Ať shoří moje duše, doteď jsem nikdy neviděl takovou chamraď! Ti vojáci by měli doky vyčistit – v případě nutnosti i s mečem v ruce! – aby mohli slušní kupci obchodovat. Možná by vám mohl Sanor udělat cestu tou sběří, abyste se dostali v pořádku do hostince."

Aby ses dozvěděl, kde se ubytujeme? Zatraceně, to ne. „Než půjdeme na břeh, chtěl jsem se trochu najíst, a možná si zahrát, aby uběhl čas.“ Mallia zbělel ve tváři. „Ale myslím, že bych už pomalu při jídle uvítal pevnou půdu pod nohama. Takže tě teď opustíme, kapitáne. Byla to příjemná cesta.“

V kapitánovi se stále ještě svářela úleva s ohromením, když Mat zvedl své věci z paluby, hůl použil jako vycházkovou a s Tomem vykročil k lávce. Mallia je sledoval až tam a cestou vyjadřoval lítost nad jejich odchodem, která byla chvíli opravdová, chvíli hraná, a tak dokola. Mat si byl jist, že kapitánovi nejvíc vadí, že přišel o možnost naklonit si vznešeného pána Samona tím, kdyby mu oznámil podrobnosti paktu mezi Andorem a Tar Valonem.

Když se Mat s kejklířem konečně tlačili mezi lidmi v přístavu, Tom zabručel: „Vím, že je ten chlap protivnej jako noc, ale proč sis z něj musel utahovat? Copak ti nestačilo, žes snědl i ten poslední drobek z jídla, co si myslel, že mu vystačí až do Tearu?“

„Tolik jsem nejedl už skoro dva dny.“ K jeho velké úlevě Mata jednoho rána hlad prostě přešel. Bylo to, jako by Tar Valon uvolnil i poslední pouto, jímž ho držel. „Většinu jsem hodil přes palubu. Nejtěžší na tom bylo zařídit, aby si toho nikdo nevšiml.“ Mezi vyhublými tvářemi bylo mnoho dětí, tak mu to už nepřipadalo tak vtipné. „Mallia si to zasloužil. Co třeba ta loď včera? Ta, co uvízla na mělčině nebo co. Mohl se zastavit a pomoct jim, ale on se ani nepřiblížil, i když křičeli jako blázni.“ Před nimi byla žena s dlouhými tmavými vlasy, která by mohla být i hezká, jen kdyby nebyla vyhublá na kost, a každého kolemjdoucího muže si pozorně prohlédla, jako by někoho hledala. Držel se jí hošík, jenž jí sahal kousek nad pas, a dvě menší holčičky, a všechna děcka plakala. „Pořád jenom žvanil o říčních pirátech a pastech. Mně to teda jako past nepřipadalo.“

Tom se vyhnul vozu s vysokými koly – na plachtou zakryté hromadě byla přivázána klec se dvěma kvičícími vepříky – a málem zakopl o káru taženou mužem a ženou. „Copak ty se obtěžuješ lidem pomáhat? Zvláštní, že mi to uniklo.“

„Já pomůžu každýmu, kdo může zaplatit,“ prohlásil Mat pevně. „Jenom hlupáci v příbězích dělají něco zadarmo.“

Děvčátka vzlykala mámě do sukní, ale chlapec se slzami statečně bojoval. Žena na chvíli spočinula hluboko zapadlýma očima na Matovi a prohlédla si jeho obličej, ale pak uhnula pohledem. Podle toho, jak se tvářila, by se byla také nejraději rozplakala. Mat z náhlého popudu vylovil z kapsy hrst volných mincí a vtiskl je ženě do dlaně, aniž se podíval, co jsou zač. Žena sebou překvapeně trhla a nechápavě zírala na zlato a stříbro v dlani. Rychle se však usmála a otevřela ústa. Do očí jí vhrkly slzy vděčnosti.

„Kup jim něco k jídlu,“ řekl Mat rychle a spěchal dál, než se žena vzmohla na slovo. Všiml si, že ho Tom pozoruje. „Na co tak zíráš? Peníze vydělám vždycky, dokud najdu někoho, kdo bude ochotnej hrát.“ Tom pomalu kývl, ale Mat si nebyl jist, jestli je kejklíři jeho gesto jasné. Ten zatracenej dětskej pláč mi šel na nervy, to je všechno. A ten hloupý kejklíř teď nejspíš čeká, že dám zlaťáčky každému trhanovi, kterého potkáme. Hlupák! Chvíli měl nepříjemný pocit, protože si nebyl jist, jestli tím hlupákem myslel sebe nebo Toma.

Sebral se a vyhýbal se delšímu pohledu na lidské tváře, až u východu z přístavu konečně zahlédl člověka, kterého hledal. Voják bez přílby v červeném kabátci a pancíři, popohánějící lidi do města, byl prošedivělý a vypadal jako velitel menšího oddílu tak o deseti mužích. Jak tak šilhal do zapadajícího slunce, připomněl Matovi Una, i když měl obě oči zdravé. Vypadal skoro stejně znaveně jako lidé, které sekýroval. „Tak pohyb,“ hulákal již ochraptělým hlasem. „Tady proklatě zůstat nemůžete. Hněte sebou. Do města s váma.“

Mat se postavil přímo před vojáka a nasadil úsměv. „Omlouvám se, kapitáne, ale potřeboval bych vědět, kde najdu slušný hostinec. A stáj s dobrými koňmi na prodej. Ráno nás čeká dlouhá cesta.“

Voják si ho prohlédl od hlavy k patě, prozkoumal i Toma a jeho kejklířský plášť, a vrátil se pohledem k Matovi. „Tak kapitán, jo? No, chlapče, budeš mít Temnýho štěstí, jestli najdeš stáj, kde bys mohl přespat. Většina týhle sebranky spí pod keřema. A jestli najdeš koně, kterýho ještě neporazili na maso, nejspíš se budeš muset s jeho majitelem porvat, aby ti ho prodal.“

„Jíst koně!“ zavrčel znechuceně Tom. „To to na tyhle straně řeky opravdu došlo tak daleko? Copak sem královna neposílá jídlo?“

„Je to zlé, kejklíři.“ Voják se tvářil, jako by si chtěl odplivnout. „Přicházejí sem rychleji, než dokážou mlýny namlít mouku, rychleji, než sem vozy ze statků stačí vozit jídlo. No, už moc dlouho to trvat nebude. Dostali jsme rozkaz. Od zítra nenecháme nikoho přejít, a když to někdo zkusí, pošleme ho šupem zpátky.“ Zamračil se na lidi potulující se po přístavu, jako by to všechno byla jejich vina, a pak se stejně tvrdě podíval na Mata. „Zabíráš tu místo, poutníku. Hni sebou.“ Zesílil hlas, až zase křičel, a pobízel všechny na doslech. „Tak dál! Nemůžete tu zatraceně zůstat! Hněte sebou!“

Mat s Tomem se připojili k menšímu zástupu lidí, vozů a kár mířících k bráně v městské hradbě a do Aringillu.

Hlavní ulice tu byly dlážděny šedými kamennými deskami, ale bylo tu tolik lidí, že bylo těžké zahlédnout kámen pod nohama. Většina lidí se motala zcela bezcílně, protože neměli kam jít, a ti, kteří se již vzdali, dřepěli sklíčeně na kraji ulice. Ti šťastnější měli před sebou rance svých věcí, nebo něco drželi v náručí. Mat viděl tři muže takhle držet hodiny a tucet i víc se stříbrnými kalichy či talíři. Ženy si k prsům většinou tiskly děti. Vzduchem se nesl šum hlasů, tichý ustaraný hukot beze slov. Mat se zamračeně tlačil davem a hledal vývěsní štít, který by mohl označovat hostinec. Budovy tu byly různé, dřevěné, cihlové i kamenné, stály těsně vedle sebe a střechy měly z tašek, došků i břidlice.

„Tohle se Morgase nepodobá,“ poznamenal po chvíli Tom napůl pro sebe. Huňaté obočí měl stažené jako bílou šipku ukazující mu na nos.

„Co se jí nepodobá?“ zeptal se Mat nepřítomně.

„Zakázat lidem příchod. Posílat je zpátky. Ona sice byla vždycky prudká jako blesk, ale taky měla měkký srdce a nad chudáky a hladovějícími se vždycky slitovala.“ Potřásl hlavou.

Tehdy Mat zahlédl vývěsní štít – U poříčného, stálo na něm pod namalovaným bosým chlapíkem bez košile, tančícím gigu – a zamířil tím směrem, přičemž se dral proti proudu lidí pomocí své hole. „No, musela to být ona. Kdo jiný by to mohl být? Zapomeň na Morgasu, Tome. Do Caemlynu je ještě dlouhá cesta. Nejdřív zjistíme, kolik je třeba zlata, aby sis mohl koupit na noc postel.“

Šenk u Poříčného byl na pohled stejně přecpaný jako ulice, a když hostinský uslyšel, co Mat žádá, zasmál se, až se mu roztřásla druhá brada. „Teď tu lidi spějí čtyři na jedný posteli. Kdyby přišla na návštěvu moje vlastní matka, nemohl bych jí dát ani peřinu k ohni.“

„Jak sis docela jistě všiml,“ ozval se Tom svým zvučným hlasem, „jsem kejklíř. Určitě by se tu našly aspoň kavalce v rohu oplátkou za to, že ti budu bavit hosty vyprávěním a žonglováním, polykáním ohně a kouzelnickými triky.“ Hostinský se mu však vysmál do očí.

Když ho Mat vytáhl zpátky na ulici, Tom normálním hlasem zavrčel: „Ani jsi mi nedal možnost zeptat se na tu stáj. Určitě bych nám vyjednal aspoň místo na seníku.“

„Ve stájích a stodolách jsem se od chvíle, co jsem opustil Emondovu Roli, naspal až dost,“ prskal Mat, „a taky pod keřema. Chci postel.“

Ale v dalších čtyřech hostincích, které našel, mu majitelé odpovídali stejně jako ten první. Nejméně dva další ho skoro doslova vyhodili, když jim navrhl, že si o postel zahrají. A když jim majitel pátého sdělil, že by nemohl dát kavalec ani samotné královně – tady se to jmenovalo U dobré královny – Mat si povzdechl a zeptal se: „A co takhle tvoje stáj? Za peníze bychom určitě mohli přespat aspoň na seníku, ne?“

„Moje stáje jsou pro koně,“ prohlásil muž s kulatým obličejem, „teda ne že by jich ve městě ještě moc zůstalo.“ Při řeči leštil stříbrný pohár. Teď otevřel dvířka příborníku, stojícímu na široké nízké skříni s přihrádkami, a uložil pohár k ostatnímu nádobí. Ani dva kusy nádobí však nebyly stejné. Na skříni, těsně mimo dosah dvířek příborníku, stál pohárek z rýhované kůže s hracími kostkami. „Nedávám tam lidi, aby mi nevyděsili koně. Navíc by mi s nima mohli zmizet. Ti, co mi zaplatili za ustájení, chtějí, aby bylo o jejich zvířata dobře postaráno, a taky tam mám dva svoje vlastní. V mý stáji pro vás postel není.“

Mat si zamyšleně prohlížel pohárek s kostkami. Vytáhl z kapsy zlatou andorskou korunu a položil ji na truhlici. Další mince byla stříbrná tarvalonská marka, pak zlatá a ještě zlatá tairenská koruna. Hostinský hleděl na mince a olizoval si tlusté rty. Mat přidal dvě stříbrné illianské marky a další zlatou andorskou korunu a vzhlédl k tlouštíkovi. Hostinský váhal. Mat sáhl po penězích. Hostinský byl rychlejší.

„Třeba když budete jenom dva, koně by to tolik nerušilo.“

Mat se na něj usmál. „Když už mluvíme o koních, kolik by stáli ti dva tvoji? Samozřejmě se sedlem a uzdou?“

„Já svoje koně neprodám,“ zatvrdil se hostinský a přitiskl si mince k hrudi.

Mat zvedl pohárek s kostkami a zatřásl jím. „Dvakrát tolik proti koním, sedlům a uzdám.“ Zatřepal kapsou, až mince zazvonily, aby ukázal, že má čím pokrýt sázku. „Můj jeden hod proti lepšímu z tvých dvou.“ Skoro se zasmál, když se hostinskému chamtivostí úplně rozsvítil obličej.

Když Mat došel do stájí, ze všeho nejdřív zkontroloval půl tuctu stání s koňmi, hledaje pár hnědých valachů. Zvířata to nebyla ničím výjimečná, ale byla jeho. Zoufale potřebovala vyhřebelcovat, ale jinak vypadala v dobrém stavu, zvláště vzhledem k tomu, že všichni podomci až na jednoho utekli. Hostinský mluvil s nesmírným opovržením o tom, jak si neustále stěžovali, že už nevyžijí z toho, co jim platí, a zřejmě považoval málem za zločin, že ten, který mu zůstal, měl tu drzost oznámit mu, že se jde domů vyspat, protože je unaven, jelikož musí sám pracovat za tři.

„Pět šestek,“ zamumlal za ním Tom. Pohledy, které kolem sebe vrhal ve stáji, nebyly tak nadšené, jak by měly být, vzhledem k tomu, že spaní ve stáji sám navrhl jako první. V posledních paprscích zapadajícího slunce, pronikajících tam velkými dveřmi, se třpytila zrnka prachu a provazy, s jejichž pomocí se nahoru vytahovaly balíky sena, visely z kladek na střešních trámech jako liány. V seníku pod střechou bylo již dosti šero. „Když podruhé hodil čtyři šestky a pětku, myslel si, že už to má zaručeně v kapse, a já taky. V poslední době jsi nevyhrával úplně pořád.“

„Vyhrál jsem dost.“ Matovi se docela ulevilo, že už nevyhrává každý hod. Štěstí bylo jedna věc, ale při vzpomínce na onu noc ho pokaždé zamrazilo. Přesto v jedné chvíli, kdy míchal kostky, málem s jistotou věděl, co hodí. Když vyhodil hůl nahoru na seník, zahřmělo. Mat vylezl po žebříku a zavolal na Toma: „Tohle byl dobrej nápad. Řekl bych, že budeš rád, že dneska nemusíš spát v dešti venku.“

Většina sena byla ještě v balících naskládaná u vnějších stěn, ale volného tu bylo dost, aby si Mat mohl pohodlně ustlat. Nahoře se objevil i Tom a z torby vytáhl dva bochníky chleba a hroudu zeleně prorostlého sýra. Hostinský – jmenoval se Jeral Florry – se s jídlem rozloučil jen za tolik peněz, za kolik by bylo normálně možné koupit jednoho z jeho koní. Najedli se a do střechy zatím bubnoval déšť. Jídlo spláchli vodou z lahvic – Florry víno prostě neměl – a když dojedli, Tom vytáhl krabičku s troudem a nacpal si fajfku s dlouhou troubelí a usadil se, aby si v klidu zakouřil.

Mat si lehl na záda a zadíval se na střechu ztrácející se ve stínech. Uvažoval, jestli do rána přestane pršet – chtěl mít ten dopis z krku co nejdřív – když zaslechl, jak ve stáji vrže náprava. Překulil se na okraj seníku a vyhlédl dolů. Ještě bylo dost světla, aby viděl.

Od oje vozíku s vysokými koly, který právě dotáhla z nečasu venku, se narovnávala štíhlá žena. Sundala si plášť, a jak z něj vytřepávala dešťové kapky, cosi si pro sebe mumlala. Vlasy měla spletené do spousty malý cůpků a hedvábné šaty – Mat měl dojem, že jsou světle zelené – měla na prsou bohatě vyšívané. Šaty kdysi byly nádherné, ale teď byly celé potrhané a špinavé. Žena se protáhla, a stále si tiše mumlajíc odběhla ke dveřím do stáje a vykoukla ven do deště. – Stejně spěšně vyběhla ven a přitáhla křídla velkých vrat, takže se stáj ponořila do tmy. Zdola se ozvalo šustění, cinknutí a cáknutí a náhle v lampičce v jejích rukou vykvetl ohýnek. Žena se rozhlédla kolem sebe a na sloupku našla háček, na nějž lampičku zavěsila. Vzápětí se jala lovit cosi pod plachtou, jíž byl vůz zakrytý.

„To zvládla rychle,“ podotkl Tom tiše přes fajfku. „Mohla klidně podpálit celou stáj, když takhle potmě křesala oheň.“

Žena vytáhla skývu chleba, kterou pak ožužlávala, jako by byl tvrdý a ona neměla příliš velký hlad.

„Nezůstalo tu ještě kousek toho sýra?“ zašeptal Mat. Tom zavrtěl hlavou.

Žena začala čichat a Mat si uvědomil, že nejspíš ucítila kouř z Tomova tabáku. Už chtěl vstát a ohlásit se, když se dveře stáje otevřely znovu.

Žena se přikrčila, připravena prchnout, když do stáje z deště vstoupila čtveřice mužů. Když si odložili pláště, byly vidět světlé kabátce s širokými rukávci, na prsou vyšívané, a baňaté vyšívané spodky. Šaty možná měli honosné, ale byli to všechno velcí muži a tvářili se zachmuřeně.

„Tak vidíš, Aludro,“ to promluvil muž ve žlutém kabátci, „neutíkalas tak rychle, jak sis myslela, co?“ Matovi zněl jeho přízvuk divně.

„Tammuzi,“ řekla ta žena, jako by to byla nadávka. „Copak nestačí, že mě kvůli tvé neobratnosti vyloučili z cechu, ty příšerný tupče, ale ještě mě pronásleduješ?“ Mluvila stejně zvláštně jako muž. „Snad si nemyslíš, že tě tu vidím ráda?“

Muž, oslovený jako Tammuz, se zasmál. „Ty jsi velice velmi hloupá, Aludro, což jsem věděl vždycky. Kdybys byla prostě jen odešla, byla bys mohla prožít dlouhý život na nějakém tichém místě. Ale tys nemohla zapomenout na naše tajemství, co? Vážně sis myslela, že se nedoslechneme, jak se snažíš vydělat si peníze na cestu tím, co má právo dělat pouze cech?“ Náhle se mu v ruce objevil nůž. „Bude mi velkým potěšením ti podříznout krk, Aludro.“

Mat si ani neuvědomil, že stojí, dokud nedržel v ruce jeden z provazů na vytahování sena a nevrhl se ze seníku. Ať shořím, že jsem takový zatracený trouba!

Měl čas jen na tu jednu zoufalou myšlenku, a pak už letěl mezi muži v pláštích, které rozhodil jako kuželky. Provaz mu proklouzl mezi prsty a on upadl a překulil se na slámou pokryté podlaze. Z kapes se mu vysypaly peníze. On sám skončil na opačném konci stáje. Když se vyškrábal na nohy, muži se již zvedali také. A všichni teď měli v rukou nože. Světlem zaslepený hlupče! Ať shořím! Ať shořím!

„Mate!“

Vzhlédl a Tom mu hodil hůl. Mat ji sebral ještě ze vzduchu a právě včas, aby stačil Tammuzovi vyrazit čepel z ruky. Vzápětí muže s ostrým lupnutím udeřil z boku do hlavy. Tammuz se zhroutil, ale ostatní tři byli hned za ním, a na jednu šílenou chvíli měl Mat co dělat, aby vířící holí stačil odrážet nože. Nepřátele zasahoval do kolen, kotníků i žeber, až mohl konečně zasadit další ránu do hlavy. Když padl i poslední muž, Mat na ně chvíli hleděl, a pak vzhlédl k ženě. „Vybrala sis tuhle stáj, aby tě tu zabili?“

Žena vrátila dýku se štíhlou čepelí zpátky do pochvy za pasem. „Byla bych ti pomohla, ale bála jsem se, že by sis mě mohl splést s jedním z těch velkých kašparů, kdybych se přiblížila s ocelí v ruce. A tuhle stáj jsem si vybrala, protože déšť je mokrý a já taky a nikdo tady nehlídal.“

Byla starší, než si myslel, nejméně o deset či patnáct let starší než on, ale stále byla hezká. Měla velké tmavé oči a malá ústa s plnými rty, které jako by stále špulila. Nebo jako by byla připravená k polibku. Mat se uchechtl a opřel se o hůl. „No, co se stalo, stalo se. Hádám, že jsi nás nechtěla dostat do potíží.“

Ze seníku už šplhal Tom, kvůli zraněné noze dost neobratně, a Aludra se na něj podívala. Kejklíř už měl zase svůj plášť. Zřídkakdy se nechával vidět bez něj, zvláště napoprvé. „Tohle vypadá jako příběh,“ prohodila Aludra. „Kejklíř a mladý hrdina mě zachránili –“ zamračila se na muže ležící na podlaze – „před těmi, co měli za matky svině!“

„Proč tě chtěli zabít?“ zeptal se Mat. „Říkal něco o tajemství.“

„Tajemství,“ promluvil Tom málem jako by přednášel, „výroby ohňostrojů, pokud se nemýlím. Ty jsi ohňostrůjkyně, není-liž pravda?“ Krátce se poklonil a umně mávl pláštěm. „Jsem Tom Merillin, kejklíř, jak sis jistě všimla.“ Jako by ho to napadlo až teď, dodal: „A tohle je Mat, mladý muž se schopností vyhledávat potíže.“

„Byla jsem ohňostrůjkyně,“ opáčila Aludra škrobeně, „ale tohle prase Tammuz zničil představení pro krále Cairhienu a téměř zničil i kapitulu. Jenomže já byla správkyní kapituly, takže cech pohnal k zodpovědnosti mne.“ Teď se bránila. „Já žádná tajemství cechu nikdy neprozradila, ať už Tammuz vykládá co chce, ale nehodlám umřít hlady, když umím vyrábět rachejtle. Už nejsem v cechu, takže se na mne pravidla cechu nevztahují.“

„Galldrian,“ řekl Tom a mluvil téměř stejně ztuhle jako Aludra. „No, teď je to jenom mrtvý král a žádný další ohňostroje už neuvidí.“

„Cech,“ ozvala se Aludra a mluvila unaveně, „mi málem dává za vinu válku v Cairhienu, jako by Galldrian zemřel kvůli té jedné strašlivé noci.“ Tom se zaškaredil. „Vypadá to, že už tu nemohu déle setrvat,“ pokračovala dále. „Tammuz a ti ostatní oslové se brzy proberou. Tentokrát by mohli vojákům namluvit, že to, co jsem si sama vyrobila, jsem ukradla.“ Prohlédla si Toma i Mata, zamračila se nad nějakým nápadem, a potom se zřejmě rozhodla. „Musím vás odměnit, ale nemám peníze. Mám však něco, co je možná stejně dobré jako zlato. Možná dokonce lepší. Uvidíme, co si o tom budete myslet.“

Když se znovu začala hrabat pod plachtou na svém voze, Mat s Tomem si vyměnili pohled. Pomůžu každému, kdo může zaplatit. Měl dojem, že se Tomovi v očích objevilo zamyšlené světélko.

Aludra oddělila jeden balíček od několika jemu podobných. Byla to svinutá látka napuštěná olejem, tak tak se jí celý soudek vešel do náručí. Položila ho na slámu, rozvázala šňůrky a rozbalila látku na podlaze. Po celé délce látky byly čtyři řady kapsiček, řady byly od nejmenší do největší. V každé kapsičce byl voskem pokrytý papírový váleček právě tak dlouhý, že koneček s tmavou šňůrou vyčuhoval z kapsičky.

„Rachejtle,“ řekl Tom. „Věděl jsem to. Aludro, tohle nemůžeš. Tohle bys mohla prodat za tolik, aby ti to stačilo nejmíň na deset dní ve slušným hostinci a dobrý jídlo každý den. No, alespoň kdekoliv mimo Aringill.“

Aludra, klečící u dlouhého pruhu naolejované látky, se ušklíbla. „Buď zticha, staroušku.“ Ale neznělo to nelaskavě. „Já že nesmím projevit vděčnost? Myslíš si, že bych ti to dávala, kdybych neměla další na prodej? Dávej pozor.“

Mat si k ní užasle přidřepl. Dvakrát v životě viděl ohňostroj. Formani je přivezli do Emondovy Role a vesnická rada se pokaždé hodně plácla přes kapsu. Když bylo Matovi deset, pokusil se jednu rachejtli otevřít, aby se dozvěděl, co je uvnitř, a vyvolal tím hotový výbuch. Bran al’Vere, starosta obce, ho zpohlavkoval. Doral Barranová, která tehdy byla vědmou, ho ztřískala proutkem. A když se konečně dostal domů, jeho otec ho zmydlil. Nikdo ve vsi s ním měsíc nepromluvil slovo, až na Randa a Perrina, a ti mu většinou jen říkali, jakou hroznou hloupost udělal. Natáhl ruku k válečkům. Aludra ho přes ni okamžitě plácla.

„Nejdřív pořádně poslouchej, povídám! Tyhle malé udělají velkou ránu, ale nic víc.“ Byly asi velikosti Matova malíku. „Tady ty větší způsobí větší ránu a jasné světlo. Tyhle udělají rámus, světlo a spoustu jisker. Ty poslední –“ ty byly silnější než jeho palec –„udělají to všechno, ale jiskry jsou barevné. Skoro jako noční květ, ale ne nahoře na obloze.“

Noční květ? zamyslel se Mat.

„Na ty musíte dávat obzvláštní dobrý pozor. Vidíte, zápalná šňůra je hodně dlouhá.“ Všimla si jeho nechápavého pohledu a zašermovala mu před očima dlouhými tmavými šňůrami. „Tohle, tohle!“

„Kde se to zapaluje,“ zabručel. „To přece vím.“ Tom si odkašlal a hřbetem ruky si pohladil kníry, jako by zakrýval smích.

Aludra zavrčela. „Kde se to zapaluje. Ano. Nezůstávejte blízko žádné z nich, ale od těch největších musíte utéci, když zapálíte šňůru. Rozumíte mi?“ Hbitě dlouhý pruh látky svinula. „Můžete je prodat, jestli chcete, nebo je použít. A nezapomeňte, nesmíte to nikdy dát k ohni. Oheň by je odpálil všechny. Tolik rachejtlí najednou by možná mohlo zničit i dům.“ Zaváhala, než znovu zavázala šňůry, a ještě dodala: „A ještě jedna věc, kterou jste taky možná už slyšeli. Neotevírejte je, jako to dělají někteří hlupáci, aby se podívali, co je uvnitř. Občas když se to, co je uvnitř, setká se vzduchem, vybuchne to i bez ohně. Můžete přijít o prsty nebo dokonce o ruku.“

„To jsem taky slyšel,“ odtušil suše Mat. Aludra se na něj zamračila, jako by uvažovala, zda to snad nehodlá i přesto zkusit, ale pak postrčila zavázaný balíček směrem k Matovi. „Na. Už musím jít, než se ti kozí syni proberou.“ Ohlédla se ke stále ještě otevřeným dveřím, za nimiž nocí šuměl déšť, a povzdechla si. „Třeba najdu nějaké jiné suché místo. Myslím, že zítra vyrazím do Lugardu. Tahle prasata budou čekat, že se vydám do Caemlynu, viďte?“

Do Lugardu bylo ještě dál než do Caemlynu, a Mat se náhle rozpomněl na tu poslední skývu. A říkala, že nemá další peníze. Za ohňostroje si žádné jídlo nekoupí, dokud nenajde někoho, kdo si je může dovolit. A na zlato a stříbro, které se mu vysypalo z kapes do slámy, když upadl, se ani nepodívala, přestože se ve světle lampičky lesklo a třpytilo. Eh, Světlo, asi bych ji neměl nechávat jít hladovou. Sebral tolik, nač tak rychle dosáhl.

„Ehm... Aludro? Já mám dost, víš. Myslel jsem, že bys třeba...“ Natáhl k ní ruku s mincemi. „Vždycky si můžu vyhrát další.“

Aludra se zarazila s pláštěm na ramenou, potom se usmála na Toma a plášť si přehodila přes ramena a zapjala si ho. „On je ještě mladý, co?“

„Je mladý,“ souhlasil Tom. „A ani zpoloviny tak špatný, jak si o sobě rád myslí. Alespoň občas takový není.“

Mat se na oba mračil a stáhl napřaženou ruku. Aludra zvedla oje vozu, obrátila jej a vydala se ke dveřím. Cestou ještě nakopla Tammuze do žeber. Omámeně zasténal.

„Rád bych něco věděl, Aludro,“ ozval se Tom. „Jak jsi tak rychle potmě zapálila tu lampičku?“

Aludra se zastavila ve dveřích a přes rameno se na něj usmála. „Chtěl bys, abych ti prozradila jedno ze svých tajemství? Jsem vděčná, ale ne zamilovaná. To tajemství nezná dokonce ani cech, protože jsem je objevila úplně sama. Tolik ti prozradím. Až budu vědět, jak na to, aby to pracovalo správně a jenom tehdy, když chci já, vydělají mi ty hůlky hotové bohatství.“ Zapřela se do vozu a vyjela s ním do deště. Vzápětí ji pohltila noc.

„Hůlky?“ podivil se Mat. Napadlo ho, jestli to nemá v hlavě trochu popletené.

Tammuz znovu zasténal.

„Asi bychom měli udělat to samý, chlapče,“ řekl Tom. „Jinak si můžeme vybrat mezi tím, že podříznem čtyři krky, a tím, že to budeme dalších pár dní vysvětlovat královniným gardistům. Tihle podle mýho vypadají na to, že by je na nás okamžitě poštvali.“ Jeden z Tammuzových společníků se začal cukat, jako by přicházel k sobě, a cosi si nesrozumitelně mumlal.

Než si posbírali věci a nasedlali koně, Tammuz už klečel. Hlavu sice ještě neudržel zvednutou, ale ostatní muži se již také hýbali a sténali.

Mat se vyhoupl do sedla a zadíval se na déšť za otevřenými dveřmi. Pršelo hustěji než předtím. „Zatracenej hrdina,“ řekl. „Tome, jestli ještě někdy budu vypadat na to, že hodlám províst něco hrdinskýho, nakopni mě.“

„A co bys byl udělal jinak?“

Mat se na něj zamračil, pak si stáhl kapuci do čela a plášť rozložil přes velký balíček, přivázaný za vysokou zadní rozsochou svého sedla. I přes naolejovanou látku další ochrana před deštěm neuškodí. „Prostě mě nakopni!“ Pobodl koně do žeber a odcválal do deštivé noci.

41

Přísaha hledače

Jak se Sněžná husa, se svinutými plachtami, poháněná vesly, blížila kamennému přístavišti v Illianu, Perrin stál na zádi a pozoroval velké množství ptáků s dlouhýma nohama, brodících se vysokou mokřadní trávou, která rostla všude kolem přístavu. Poznal menší bílé jeřáby a uhodl i jejich větší modré bratry, ale množství ptáků s korunkami na hlavách – s pírky červenými i růžovými, z nichž někteří měli ploché zobáky širší než kachna – vůbec neznal. Ze samotného přístavu vzlétlo a vysoko nad hladinou zakroužilo na tucet nejrůznějších druhů racků. Těsně nad vodou zase letěl černý pták s dlouhým ostrým zobákem, kterým čeřil hladinu. Po celém přístavu se pohupovaly zakotvené lodi tři i čtyřikrát větší než Sněžná husa a čekaly, až budou moci přirazit ke břehu, či na příliv, aby se mohly otočit a vyplout za dlouhý vlnolam. Poblíž mokřadů a v křivolakých průplavech vinoucích se vysokou sítinou pracovali rybáři na malých rybářských člunech, vždy dva až tři muži tahali sítě na dlouhých tyčích vysunutých po obou stranách člunu.

Vítr přinášel pronikavou vůni soli a sluneční žár příliš neumenšoval. Slunce již bylo v polovině cesty z nadhlavníku k obzoru, ale horko bylo jako v poledne. Vzduch byl vlhký, jinak na něj Perrin myslet nedokázal. Vlhký. Ze člunů se k němu nesl pach čerstvých ryb, od mokřin pach starých ryb a bahna a cítil také nakyslý pach dehtu z velké jirchárny, která byla na ostrově beze stromů, stojící v mokřadní trávě.

Kapitán Adarra si za ním cosi tiše zabručel, kormidelní veslo zaskřípalo a Sněžná husa maličko změnila kurz. Bosí muži u opačin se pohybovali, jako by nechtěli způsobit nejmenší hluk. Perrin si jich nevšímal.

Místo toho věnoval pozornost jirchárně. Díval se, jak muži oškrabují kůže napnuté na řadách dřevěných rámů. Jiní muži na dlouhých tyčích zvedali kůže z hlubokých kádí zapuštěných v zemi. – Další nakládali kůže na vozy a odváželi je do dlouhé nízké budovy na kraji ostrova. Některé kůže se vracely zpátky do kádí a muži k nim z velkých kamenných nádob přilévali další tekutiny. Tady nejspíš vyrobili víc kůží za den než v Emondově Roli za celé měsíce, a na dalším ostrůvku hned za tím prvním viděl druhou koželužnu.

Ne že by ho lodě nebo rybářské bárky či jirchárny zajímaly, dokonce ani ptáci ne – i když se zahloubal nad tím, co asi mohou ti světle červení ptáci s plochými zobáky lovit, a občas, pokud se nedržel, ho napadalo, že vypadají chutně – ale všechno bylo lepší než dívat se na scénu za sebou na palubě Sněžné husy. Proti tomu mu sekera u pasu nemohla nijak pomoci. Ani kamenná zeď by nestačila, pomyslel si.

Moirain ani nepotěšilo, ani nenazlobilo, že Zarin – Nebudu ji oslovovat Faile, i když ona si tak chce říkat! Ona není sokolice! – ví o její příslušnosti k Aes Sedai, i když ji trochu rozčílilo, že jí to neřekl. Trochu rozčílilo. Nazvala mě hlupákem, ale to bylo všechno. Tehdy. Moirain zřejmě nezajímalo, že je Zarin hledačem Valerského rohu. Ale jakmile zjistila, že si dívka myslí, že ji k Valerskému rohu dovedou, a jakmile zjistila, že to Perrin věděl a neřekl jí to – Zarin byla v obou otázkách podle Perrinova mínění až příliš otevřená – potom její beztak už dost chladný modrý zrak dostal tak mrazivý nádech, až měl Perrin pocit, jako by ho nacpali do sudu se sněhem uprostřed nejtřeskutější zimy. Aes Sedai sice nic neřekla, ale od té doby na něj nějak příliš často upírala příliš tvrdý pohled, než aby byl klidný.

Ohlédl se přes rameno a rychle se vrátil pohledem k pobřeží. Zarin seděla se zkříženýma nohama na palubě kousek od koní spoutaných mezi stěžni, ranec i tmavý plášť měla položené vedle sebe a úzké, rozstřižené suknice úhledně rozložené. Předstírala, že pozoruje střechy a věže blížícího se města. Moirain si Illian prohlížela také, stojíc před muži pracujícími u opačin, ale tu a tam po dívce střelila tvrdým pohledem zpod hluboké kapuce svého pláště z jemného šedého sukna. Jak v tom může vydržet? On sám měl rozepjatý i kabátec a košili u krku rozvázanou.

Zarin každý Moirainin pohled opětovala úsměvem, ale pokaždé, když se Aes Sedai otočila, polkla a otřela si čelo.

Perrin ji docela obdivoval, že se jí daří usmívat se, když se na ni Moirain dívá. Bylo to mnohem víc, než nač se zmohl on sám. Ještě nikdy neviděl, že by Aes Sedai opravdu popustila uzdu svému hněvu, ale on si skoro přál, aby křičela či zuřila, cokoliv, jen aby na něj tak nezírala. Světlo, možná ne cokoliv! Možná byl ten pohled nakonec snesitelný.

Lan seděl mezi Moirain a přídí – měňavý plášť měl stále v sedlových brašnách u svých nohou – a navenek se zdál zcela pohlcen prohlídkou svého meče, ale příliš se nesnažil skrýt své pobavení. Občas se mu maličko zvedly koutky úst, skoro jako v úsměvu. Perrin si nebyl jist. Kdysi by si myslel, že je to jen stín. Ve stínu mohlo i kladivo vypadat, že se usmívá. Každá z obou žen si očividně myslela, že zdrojem strážcova pobavení je právě ona, ale Lanovi zřejmě podmračené pohledy, které si od obou vysloužil, nijak nevadily.

Před pár dny Perrin zaslechl, jak se Moirain Lana ptá hlasem jako led, zda mu tady připadá něco k smíchu. „Tobě bych se nikdy nesmál, Moirain Sedai,“ odpověděl strážce klidně, „ale jestli mě opravdu chceš poslat Myrelle, musím si na úsměv zvyknout. Slyšel jsem, že Myrelle svým strážcům vypráví vtipy. Gaidin se musí smát žertíkům té, s níž je svázán. Tys mi přece často poskytovala možnost se zasmát, nebo ne? Třeba bys nakonec byla raději, kdybych s tebou zůstal.“ Moirain po něm vrhla pohled, který by každého jiného muže přibodl ke stěžni, ale strážce ani nemrkl. Vedle Lana vypadala i chladná ocel měkká jako cín.

Když byly na palubě Moirain i Zarin, posádka se své práci věnovala v naprosté tichosti. Kapitán Adarra naklonil hlavu a vypadal, jako by slyšel něco, co nechce poslouchat. Rozkazy předával šeptem, místo toho, aby křičel, jako zpočátku. Teď již všichni věděli, že Moirain je Aes Sedai, a všichni také věděli, že je nespokojená. Perrin se nechal zatáhnout do hlasité hádky se Zarin a nebyl si jist, kdo z nich slova „Aes Sedai“ vyslovil, ale celá posádka to věděla. Zatracená ženská! Nebyl si jistý, zda tím myslí Zarin či Moirain. Jestli je ona sokolice, tak kdo má potom být jestřábice? To budu mít na krku dvě takové ženské? Světlo! Ona není ta sokolice, a tím to končí! Jediná dobrá věc, kterou na celé situaci shledal, bylo to, že jelikož měla posádka starosti s rozzlobenou Aes Sedai, nikdo se mu nepodíval do očí dvakrát.

Loial právě nebyl nikde v dohledu. Kdykoliv byly Moirain a Zarin spolu nahoře, ogier zůstával ve své kajutě – tvrdil, že pracuje na svých poznámkách. Na palubu chodíval jen v noci, aby si zakouřil. Perrin nechápal, jak snese to horko. Dokonce i Moirain a Zarin tu bylo lépe než v podpalubí.

Perrin si povzdechl a dál upíral oči na Illian. Město, k němuž se loď blížila, bylo obrovské – velké jako Cairhien nebo Caemlyn, jediná dvě velkoměsta, jaká kdy viděl – a zvedalo se z rozlehlých slatin, které se táhly na míle daleko jako pláně vlnící se trávy. Illian neměl žádné hradby, vypadal, že je postaven ze samých věží a paláců. Budovy byly všechny ze světlého kamene, jen některé vypadaly omítnuté bílou omítkou, ale kámen byl buď bílý, nebo ve světlých odstínech šedé a narůžovělé barvy, někdy dokonce i lehce nazelenalý. Střešní tašky se ve slunci třpytily stovkami různých odstínů. V protáhlém přístavu kotvilo množství lodí. Sněžná husa vedle většiny z nich vypadala jako trpaslík. Po celém přístavu se hemžili lidé, nakládali a vykládali lodní náklad. Na vzdálenějším konci města byly loděnice, kde byly vidět velké lodě v různém stadiu stavby, od koster se silnými dřevěnými žebry po lodě, které byly téměř připraveny k vyplutí.

Snad je Illian dost velký, aby to vlky udrželo dál. V těch mokřadech rozhodně lovit nebudou. Sněžná husa předhonila vlky, kteří ho sledovali od hor. Nejistě se po nich natáhl a ucítil – nic. Na to, že právě tohle chtěl, to byl dost zvláštní pocit prázdnoty. Od oné první noci sny patřily jen jemu – většinou. Moirain se ho na ně optala chladným hlasem a on jí řekl pravdu. Dvakrát se ocitl v tom podivném druhu vlčího snu. V obou případech se objevil Hopsal a zahnal ho řka, že je ještě příliš mladý, příliš nový. Perrin neměl ponětí, co si z toho Moirain přebrala, jen mu poradila, aby se měl raději na pozoru.

„S tím souhlasím,“ zavrčel. Skoro si začínal zvykat na to, že ve vlčích snech Hopsal mrtvý je a zároveň není. Za sebou zaslechl kroky kapitána Adarry. Kapitán se blížil po palubě a cosi si mumlal. Perrina polekalo, že někdo promluvil nahlas.

Z lodi vyhodili poutací lana. Ještě nebyla všechna přivázaná k pacholatům u mola a štíhlý kapitán už obcházel posádku a cosi jim zuřivě šeptal. Nechal připravit kladky, aby mohli vyložit koně, skoro stejně rychle, jako lávku pro pěší. Lanův černý válečný oř kopal a málem zlomil ráhno, na němž visel. Loialova velkého koně s dlouhými rousy museli zavěsit na dvě.

„Je mi ctí,“ pošeptal Adarra Moirain s úklonou, když Aes Sedai vkročila na širokou lávku vedoucí na přístaviště. „Je mi ctí, že jsem ti mohl posloužit, Aes Sedai.“ Moirain vystoupila na břeh bez ohlédnutí, s tváří zakrytou velkou kapuci.

Loial se objevil, až když byli všichni lidé i koně na suché zemi. Ogier zdusal po lávce a cestou se snažil dostat do dlouhého kabátce, přičemž si přes ruku nesl své velké sedlové brašny, pruhovanou pokrývku a plášť. „Nevěděl jsem, že jsme už dorazili,“ burácel bez dechu. „Četl jsem si...“ Moirain po něm vrhla pohled a ogier hned zmlkl. Vypadala, že se soustředí na Lana sedlajícího Aldíb, ale ogier přesto stříhal ušima jako nervózní kočka.

Jeho poznámky, řekl si v duchu Perrin. Brzy se budu muset podívat, co o tom všem říká. Něco ho zašimralo zezadu na krku a on nadskočil, než si uvědomil, že mezi kořením, dehtem a zápachem z přístavu cítí čistou vůni bylin.

Zarin mu s úsměvem zatřepala prsty před očima. „Když dokážu tohle jen tím, že se tě dotknu prstem, sedláčku, tak by mě zajímalo, jak vysoko bys vyskočil, kdybych –?“

Perrina začínalo trochu unavovat přemítání nad výrazem těch tmavých šikmých očí. Možná je hezká, ale dívá se na mě, jako bych si já prohlížel nástroj, který jsem ještě nikdy neviděl, a snažil se zjistit, jak ho vyrobili a k čemu by měl sloužit.

„Zarin.“ Moirainin hlas byl klidný, ale nevzrušený.

„Jmenuji se Faile,“ odpověděla Zarin pevně a na okamžik, s tím svým drze zdviženým nosíkem, opravdu jako sokolice vypadala.

„Zarin,“ prohlásila Moirain pevně, „nastal čas, abychom se rozešli. Hledat můžeš jinde, bude to pro tebe lepší a bezpečnější."

„Myslím, že ne,“ odtušila Zarin stejně pevným hlasem. „Hledač musí sledovat stopy, které zahlédne, a žádný hledač by nepominul stopu, jakou zanecháváte vy čtyři. A jsem Faile.“ Trochu to pokazila, protože ztěžka polkla, ale před Moirain očima neuhnula a ani nemrkla.

„Jsi si jistá?“ zeptala se Moirain tiše. „Opravdu nezměníš názor... Sokolice?"

„Nezměním. Neexistuje nic, co bys mohla ty nebo ten tvůj kamenně se tvářící strážce udělat, abyste mě zastavili.“ Zarin zaváhala a pomalu dodala, jako by se rozhodla být zcela upřímná. „Přinejmenším ty nemůžeš udělat nic. Něco o Aes Sedai vím. Vím, že přes všechny příběhy jsou jisté věci, které bys nikdy neudělala. A já nevěřím, že ten tvrďák by byl ochoten udělat, co by udělat musel, kdyby se mě chtěl zbavit.“

„Jsi si tím natolik jistá, abys to riskovala?“ zeptal se tiše Lan. Jeho výraz se nijak nezměnil, ale Zarin přesto znovu polkla.

„Není třeba jí vyhrožovat, Lane,“ ozval se Perrin. Překvapeně si uvědomil, že na strážce zahlíží.

Moirain však jeho i strážce umlčela pohledem. „Tak ty si myslíš, že víš, co by Aes Sedai neudělala, ano?“ mluvila ještě tišším hlasem než předtím. A usmívala se docela mile. „Jestli chceš jít s námi, tak musíš udělat tohle.“ Lanovi se překvapením zachvěla víčka. Obě ženy se na sebe dívaly, jako sokol pozorující myš, jenom Zarin teď nebyla tím sokolem. „Zapřísáhneš se přísahou hledače, že uděláš, co ti řeknu, že mě budeš poslouchat a neopustíš nás. Jakmile se dozvíš víc, než bys vědět měla, o tom, co děláme, nedovolím, abys padla do špatných rukou. A věz, že to je pravda, děvče. Zapřísáhneš se, že budeš konat jako jedna z nás a neučiníš nic, co by ohrozilo naše záměry. Nebudeš klást žádné otázky ohledně směru či důvodu naší cesty. Spokojíš se s tím, co se ti rozhodnu prozradit. Všechno tohle odpřísáhneš, nebo zůstaneš tady v Illianu. A tuhle bažinu neopustíš, dokud se nevrátím a nepropustím tě, i kdyby to mělo trvat do konce tvého žití. To přísahám já."

Zarin znepokojeně obrátila hlavu a Moirain si prohlížela koutkem oka. „A když to odpřísáhnu, můžu jít s vámi?“ Aes Sedai kývla. „A budu jednou z vás, stejně jako Loial a tvrďák. Ale nesmím klást otázky. Oni se ptát můžou?“ Z Moirainina výrazu se vytratil poslední zbyteček trpělivosti. Zarin se o trochu víc narovnala a vysoko zvedla hlavu. „Tedy dobrá. Přísahám podle přísahy, kterou jsem složila jako hledač. Poruším-li jednu, poruším tím obě. To přísahám!“

„Hotovo,“ prohlásila Moirain a dotkla se dívčina čela. Zarin se zachvěla. „Protože jsi ji k nám přivedl, Perrine, budeš za ni mít zodpovědnost.“

„Já!“ vyjekl Perrin.

„Za mě nemá zodpovědnost nikdo kromě mě!“ vybuchla rozhořčeně Zarin.

Aes Sedai klidně pokračovala, jako by Perrin se Zarin ani neotevřeli ústa. „Zdá se, žes našel Mininu sokolici, ta’veren. Snažila jsem se ji odradit, ale vypadá to, že ti hodlá sedět na rameni bez ohledu na to, co udělám. Vzor pro tebe zřejmě tká budoucnost. Pamatuj na tohle. Jestli budu muset, odříznu tvoje vlákno od vzoru. A jestli to děvče ohrozí, co se musí stát, budeš sdílet její osud.“

„Já se jí neprosil, aby s náma šla!“ namítal Perrin. Moirain klidně nasedla na Aldíb a upravovala si plášť na sedle. „Já se jí o to neprosil!“ Loial pokrčil rameny a pohnul rty. Určitě se ho snažil varovat před nebezpečím, hrozícím od rozhněvané Aes Sedai.

„Ty jsi ta’veren?" vydechla nevěřícně Zarin. Přejela pohledem jeho bytelné venkovské šaty a skončila u jeho žlutých očí. „No, asi ano. Ale bez ohledu na to, co jsi, tě děsí úplně stejně jako mě. A kdo je to Min? Co tím myslela, že ti hodlám sedět na rameni?“ Rysy jí ztuhly. „Jestli se za mě pokusíš převzít zodpovědnost, uřežu ti uši. Slyšíš?“

Perrin se ošklíbl a zasunul nenapjatý luk pod podpínku sedla svého Tanečníka. Pak se vyšplhal do sedla. Šedák, odpočatý po několikadenní plavbě, dostál svému jménu. Perrin mu musel řádně přitáhnout otěže a poplácat ho po krku, aby se uklidnil.

„Na to není co odpovědět,“ zavrčel. Min jí to zatraceně řekla! Světlo tě spal, Min! A tebe taky, Moirain! I Zarin! Nepamatoval se, že by se Rand či Mat nechali šikanovat ženskými z obou stran. Ani on sám si to nenechal líbit, dokud neopustil Emondovu Roli. Nyneiva byla jediná. – A samozřejmě panímáma Luhhanová. Ta proháněla jeho i pantátu Luhhana všude kromě kovárny. A Egwain to také uměla, i když to většinou zkoušela na Randa. Panímáma al’Vereová, Egwainina matka, se sice pořád usmívala, ale všechno většinou skončilo tak, jak chtěla ona. A ženský kroužek se každému díval na prsty.

Perrin s vrčením natáhl ruku a uchopil Zarin za paži. Ta vyjekla, když ji vytahoval do sedla, a málem pustila ranec. Díky rozstřiženým suknicím se mohla v Tanečníkově sedle pohodlně usadit obkročmo. „Moirain ti bude muset koupit koně,“ zamumlal. „Celou cestu jít pěšky nemůžeš.“

„Jsi silný, kováři,“ ucedila Zarin a mnula si ruku, „jenže já nejsem kus železa.“ Poposedla si a nacpala mezi ně ranec a plášť. „Koně si můžu koupit sama, až budu nějakého potřebovat. Celou cestu kam?“

Lan už vyjížděl z přístavu s Moirain a Loialem v závěsu. Ogier se ohlédl na Perrina.

„Žádný otázky, pamatuješ? A jmenuju se Perrin, Zarin. Ne ‚dlouhán' nebo ‚kovář' nebo něco podobnýho. Perrin. Perrin Aybara.“

„A já se jmenuju Faile, huňáči.“

S něčím, co se hodně podobalo opovržlivému odfřknutí, pobídl Perrin Tanečníka za ostatními. Zarin se ho musela rychle chytit kolem pasu, aby nepřepadla přes šedákův zadek. – Perrin měl dojem, že se směje.

42

U jezevčího kopání

Změť hlasů ve městě Zarinin smích rychle pohltila – pokud to tedy byl smích. Hluk tu byl podle Perrina stejný jako v Caemlynu a Cairhienu, ale zvuky byly jiné, pomalejší, jinak postavené, ale zároveň byly jaksi stejné. Dusot vysokých bot, podkov a dunění kol na drsných, nerovných dlažebních kamenech, vrzání náprav povozů i kár, hudba, zpěv a smích linoucí se z hostinců a taveren. A hlasy. Hukot hlasů připomínající obrovský úl. Velké město, plné života.

Z boční uličky zaslechl zvonění kladiva o kovadlinu a nepřítomně se narovnal. Kladivo a kleště mu chyběly, stejně jako doběla rozžhavený kov, z něhož odletují jiskry, když dostává tvar. Zvuky z kovárny pomalu utichaly za nimi, pohřbené pod hrkotáním vozů a žvaněním kramářů a lidí v ulicích. Pod všemi těmi pachy lidí a koní, vaření a pečení a stovky dalších pachů i vůní, které byly ve městech obvyklé, byly cítit mokřady a slaná voda.

Perrina překvapilo, když poprvé ve městě dorazili k mostu – nízkému kamennému oblouku nad kanálem necelých deset sáhů napříč – ale u třetího takového můstku si uvědomil, že Illian křižuje stejně tolik kanálů jako ulic. Lidé tu pomocí bidel postrkovali naložené bárky po vodě stejně často, jako práskali biči za koňskými spřeženími táhnoucími těžké povozy. Davem v ulicích se proplétala nosítka a občas i lakovaný kočár s nějakým bohatým kupcem či šlechticem, s korunkou či rodovým znakem namalovaným na dvířkách. Mnoho mužů tu nosilo zvláštně zastřižený plnovous, kdy horní ret zůstával holý, kdežto ženy zřejmě dávaly přednost kloboukům se širokými krempami a připevněnými šálami, které měly ovinuté kolem krku.

Jednou přešli velké náměstí v rozloze několika honů, obklopené ohromnými sloupy z bílého mramoru nejméně patnáct sáhů vysokými a dva sáhy v průměru, které však kromě věnce vytesaných olivových ratolestí na vrcholku každého z nich nic nepodpíraly. Na obou koncích náměstí stál velikánský bílý palác se sloupořadím a vznosnými balkony, štíhlými věžemi a purpurovou střechou. Oba byly tvarem naprosto shodné, ale Perrin si všiml, že jeden je maličko menší než druhý, s věžemi ani ne o loket nižšími.

„Královský palác,“ ozvala se za ním Zarin, „a velká radnice. Vykládá se, jak první král Illianu prohlásil, že rada devíti může mít jakýkoliv palác si bude přát, pokud nebude větší než jeho vlastní. Tak rada přesně okopírovala královský palác, jen ho postavili o loket menší. Tak tomu je v Illianu od té doby se vším. Král a rada devíti spolu bojují a shromáždění zase bojuje s nimi, a tak zatímco oni se věnují svým sporům, lidé si žijí většinou podle svého a nikdo se jim příliš nedívá na prsty. Není to špatný způsob, když už musíš setrvat v jednom městě. Taky bys možná rád věděl, kováři, že toto je Tammuzovo náměstí, kde jsem složila přísahu hledače. Myslím, že tě nakonec naučím dost, aby si nikdo nevšiml, že ti z bot čouhá sláma.“

Perrin silou vůle udržel jazyk za zuby a rozhodl se, že už nebude tak zírat.

Na Loialovi většina lidí zřejmě neshledávala nic zvláštního. Několik se jich po něm otočilo a pár malých dětí se chvíli šouralo za nimi, ale ogierové očividně nebyli v Illianu věcí neznámou. Nikdo si ale také nevšímal horka a vlhka.

Loial pro jednou nevypadal, že ho lidský nezájem těší. Dlouhé obočí svěsil až k lícím, i uši měl svěšené, ačkoliv Perrin si nebyl jist, zda to není jen tím vzduchem. Košile se mu potem a vlhkostí ze vzduchu lepila k tělu.

„Bojíš se, že tu najdeš jiné ogiery, Loiale?“ zeptal se. Cítil, jak se za ním Zarin zavrtěla a v duchu si vynadal. Chtěl té ženě prozradit ještě míň, než co jí Moirain zjevně hodlala sdělit. Třeba by se pak začala nudit natolik, že by odešla. Jestli ji teď ale Moirain nechá odejít. Ať shořím, nechci, aby mi na rameni dřepěla nějaká sokolice, i když je hezká.

Loial kývl. „Občas sem zavítají naši kameníci.“ Mluvil šeptem, a to nejen na ogiera, ale i na člověka. Dokonce i Perrin ho jen tak tak zaslechl. „Totiž z Državy Šangtaj. To kameníci z naší državy postavili část Illianu – palác shromáždění, velkou radnici a některé další budovy – a vždycky pro nás posílají, když je třeba něco opravit. Perrine, jestli tu jsou nějací ogierové, tak se budu muset vrátit do državy. Mělo mne to napadnout dřív. Ten palác mě vyvádí z míry, Perrine.“ Nervózně zastříhal ušima.

Perrin pobídl Tanečníka blíž, natáhl ruku a poplácal Loiala po rameni. Musel se hodně natáhnout, až nad hlavu. Vědom si Zarin za zády, opatrně volil slova. „Loiale, já si nemyslím, že by je Moirain nechala, aby tě odvedli. Jsi s náma už dlouho, a ona podle všeho chce, abys s náma zůstal. Nedovolí jim, aby tě odvedli, Loiale.“ Proč ne? napadlo ho náhle. Mě si drží, protože si myslí, že bych mohl být důležitý pro Randa, a možná i proto, že nechce, abych někomu vykládal to, co vím. Možná proto chce, aby zůstal i on.

„Ovšemže ne,“ řekl Loial trochu silnějším hlasem a narovnal uši. „Koneckonců, jsem velice užitečný. Možná bude znovu potřebovat vyrazit na Cesty, a to by beze mne nezvládla.“ Zarin si za Perrinem opět poposedla a on zavrtěl hlavou, snaže se zachytit Loialův pohled. Ale Loial se na něj nedíval. Jako by si teprve nyní uvědomil, co vlastně řekl, štětičky na uších mu trochu poklesly. „Doufám, že k tomu nedojde, Perrine.“ Ogier se rozhlédl po městě kolem a znovu svěsil uši. „Tohle místo se mi nelíbí, Perrine.“

Moirain popojela k Lanovi a tiše k němu hovořila, ale Perrinovi se přesto podařilo její slova zachytit. „V tomhle městě není něco v pořádku.“ Strážce kývl.

Perrina zasvrbělo mezi lopatkami. Aes Sedai mluvila ponuře. Nejdřív Loial, teď ona. Co mi uniká? Slunce svítilo na lesklé střešní tašky a odráželo se ode zdí ze světlého kamene. Zdálo se, že uvnitř těch budov by mohl být chládek. Byly čisté a veselé, a stejně takoví byli i lidé. Lidé.

Nejdřív mu na nich nepřipadalo nic neobvyklého. Muži a ženy šli za svými záležitostmi, odhodlaně, ale pomaleji, než byl zvyklý dál na severu. Myslel si, že je to tím horkem a jasným sluníčkem. Pak zahlédl pekařského pomocníka, jak utíká uličkou s velkým podnosem čerstvě napečených bochníků na hlavě. Mládenec měl ve tváři výraz, který se téměř podobal opovržlivému úšklebku. Žena před plátenickou dílnou vypadala, jako by chtěla muže, jenž jí předváděl štůčky zářivých barev, kousnout. Žonglér na rohu skřípal zuby a mračil se na lidi, kteří mu házeli mince do čepice ležící na zemi, jako by je nenáviděl. Ne všichni se tak tvářili, ale Perrinovi připadalo, že přinejmenším jeden z pěti lidí vypadá nahněvaně a nenávistně. A měl pocit, že si to ti lidé ani neuvědomují.

„Co se děje?“ optala se Zarin. „Jsi tak napjatý, že je to jako držet se skály.“

„Něco není v pořádku,“ řekl jí. „Nevím co, ale něco je špatně.“ Loial smutně pokýval hlavou a zabručel něco o tom, že ho určitě pošlou zpátky.

Budovy se začaly měnit, jak jeli dál, a když se dostali přes řeku Illian, stálo jim v cestě víc mostů než na druhém břehu. Světlý kámen domů teď byl stejně často neopracovaný, jako leštěný. Věže a paláce zmizely, místo nich tu stály hostince a skladiště. Mnoho mužů a některé ženy na ulici se při chůzi lehce kolébali. A všichni byli bosí, což si Perrin spojoval s námořníky. Ve vzduchu byl silněji cítit dehet a konopí, a také dřevo, čerstvě nařezané i vyschlé, a přes obojí bylo cítit nakyslé bahno. Také pach stoupající z kanálů se změnil, a Perrina z toho začal svrbět nos. Nočníky, pomyslel si. Nočníky a staré záchody. Dělalo se mu z toho nevolno.

„Květinový most,“ oznámil Lan, když překročili další můstek. Zhluboka se nadechl. „A teď jsme ve Voňavé čtvrti. Illianci jsou poeticky založení lidé.“

Zarin za Perrinem dusila smích.

Jako by ho náhle pomalý chod Illianu rozčílil, strážce je rychle provedl ulicemi k hostinci, dvouposchoďovému stavení z drsného, zelenými žilkami protkaného kamene, se střechou ze světle zelených tašek. Blížil se večer a světlo zapadajícího slunce bylo měkké. Žár trochu polevil, ale ne moc. Chlapci sedící před hostincem na kamenech k nasedání seskočili a přebrali koně. Jeden asi desetiletý černovlasý hoch se zeptal Loiala, jestli je ogier, a když mu Loial řekl, že je, chlapec pravil: „Myslel jsem, že budeš,“ a spokojeně kývl. Odvedl Loialova velkého koně a cestou si pohazoval měďákem, který mu Loial dal.

Než se Perrin vydal za ostatními, chvíli se mračil na znamení hostince. Na něm byl vyobrazen jezevec stojící na zadních nohou spolu s mužem, který měl něco, co vypadalo jako stříbrná motyka.

U jezevčího kopání, stálo tam. To musí být příběh, který jsem nikdy neslyšel.

Šenk měl podlahu posypanou pilinami a vzduch byl plný tabákového kouře. Také tu bylo cítit víno a z kuchyně pečené ryby a vznášela se tu těžká květinová vůně. Holé trámy vysokého stropu nebyly ohoblované a byly zčernalé stářím. Tak časně zvečera nebyla obsazena ani čtvrtina stolů. Většinu hostů tvořili dělníci v prostých kabátcích a kazajkách a někteří byli bosí jako námořníci. Všichni seděli co nejblíže stolu, kde hezoučká tmavovlasá dívka, od níž se nesla ona květinová vůně, zpívala na melodii dvanáctistrunné citary a tančila na stole, víříc suknicemi. Na volné bílé jupce měla ohromně hluboký výstřih. Perrin poznal melodii – „Tančící panenka" – ale slova, která dívka zpívala, byla jiná, než znal.

„Lugardská dívčina do města zavítá,

vidět chce, co vidět smí.

Mrkáním očima, úsměvem na rtících

lapila mládence, či tři, či tři.

Kotníček uzoučký, pleť světlounká,

našla si rejdaře s lodí, s lodí.

S tichým povzdechem, s veselým smíchem,

volná šla životem s chutí. S chutí."

Vrhla se do další sloky, a když si Perrin uvědomil, co zpívá, zrudl. Poté, co viděl tančit cikánské dívky, si myslel, že už ho nic nemůže uvést do rozpaků, ale jejich tanec věci pouze naznačoval. Tahle dívka to zpívala na plné kolo.

Zarin pokyvovala hlavou do rytmu a zubila se. Když jí zrak padl na Perrina, usmála se ještě víc. „Ale, sedláčku, nenapadlo by mě, že někdy potkám muže tvého věku, který se ještě bude umět červenat.“

Perrin se na ni zamračil a jen tak tak se zarazil, aby neřekl něco, o čem věděl, že by to byla hloupost. Tahle zatracená ženská mě přinutí skočit dřív, než si to rozmyslím. Světlo, vsadím se, že si myslí, že jsem ještě nikdy nepolíbil dívku! Snažil se už neposlouchat, o čem dívka zpívá. I kdyby se dokázal přestat červenat, Zarin by ho určitě přiměla k dalšímu ruměnci.

Když vstoupili, mihlo se majitelce hostince po tváři leknutí. Byla to velká kulatá žena s vlasy na temeni staženými do pevného uzlu a bylo z ní cítit mýdlo. Překvapení rychle potlačila a spěchala k Moirain.

„Paní Mari,“ říkala, „nikdy by mě nenapadlo, že tě tu dneska uvidím.“ Zaváhala a přelétla pohledem Perrina a Zarin a mrkla na Loiala, ale ne tak pátravě, jako na ně dva. Při pohledu na ogiera se jí oči dokonce rozzářily, ale jinak pozornost cele věnovala „paní Mari". Ztišila hlas. „Copak mý holubi nedorazili?“ Lana zřejmě brala jako přívažek Moirain.

„To určitě dorazili, Niedo,“ řekla Moirain. „Byla jsem dlouho pryč, ale Adine určitě zaznamenala všechno, cos oznámila.“ Dívku zpívající na stole si prohlédla, aniž dala najevo nesouhlas či cokoliv jiného. „U jezevce bylo rozhodně klidněji, když jsem tu byla naposled.“

„Jo, paní Mari, to teda bylo. Ale vypadá to, že ta chamraď se ještě nevzpamatovala po zimě. U jezevce nebyla rvačka dobrejch deset let, až do konce týhle zimy.“ Kývla směrem k jedinému muži, který neseděl poblíž zpěvačky. Chlapík to byl ještě větší než Perrin, opíral se o zeď, silné ruce měl založené a podupával si do rytmu. „Dokonce i Bili měl co dělat, aby je uklidnil, a tak jsem najala tu holku, aby začali myslet na něco jinýho a nevztekali se pořád. Přišla odněkud z Altary.“ Nieda naklonila hlavu a na chvíli se zaposlouchala do písně. „Hezkej hlas, ale já zpívávala líp – jo, taky jsem tancovala líp – když jsem byla v jejím věku.“

Perrinovi při představě, jak tato mohutná ženština křepčí na stole a zpívá tuto píseň – dívka se právě dostala k místu: „Nebudu mít spodničku vůbec žádnou. Vůbec žádnou." – málem spadla brada, až ho Zarin praštila pěstí do žeber. Perrin zachrčel.

Nieda se podívala jeho směrem. „Namíchám ti na ten krk trochu medu se sírou, mládenče. Než se oteplí, určitě by ses nechtěl nachladit, zvlášť když máš po ruce takovou pěknou panenku.“

Moirain se na něj významně podívala naznačujíc, aby se do toho radši nepletl. „Zvláštní, že se tu u vás lidé perou,“ prohodila. „Dobře si vzpomínám, jak tvůj synovec rvačky vždycky včas zarazil. Stalo se něco, že jsou lidé podrážděnější?“

Nieda se na chvíli zamyslela. „Asi jo. Těžko říct. Mladí panáčkové vždycky chodívali do přístavu za holkama a hýřit, což by jim neprošlo tam, kde to tolik nesmrdí. Možná teď chodějí častěji, tak od půlky zimy. Možná. A taky ostatní na sebe víc štěkají. Byla to tvrdá zima. To jsou pak chlapi rozzlobenější, a ženský taky. Pořád pršelo a byla zima. No, já se dvakrát vzbudila a našla jsem v umývadle led. Nebylo to samozřejmě tak zlý jako loni v zimě, ale to taky byla tisíciletá zima. Skoro jsem kvůli tomu začala věřit na ty vyprávěnky poutníků o tom, jak z nebe padá zmrzlá voda.“ Zahihňala se, aby ukázala, že tomu stejně nevěří. Od tak velké ženy to znělo divně.

Perrin potřásl hlavou. Ona nevěří na sníh? Ale jestli jí tohle počasí připadá studené, tak jí docela věřil.

Moirain zamyšleně naklonila hlavu. Kapuce jí stínila tvář.

Dívka u stolu se jala zpívat novou sloku a Perrin se přistihl, že proti své vůli poslouchá. Ještě nikdy neslyšel, že by žena mohla dělat něco, co by jen vzdáleně připomínalo to, o čem dívka zpívala, ale znělo to vskutku zajímavě. Všiml si, že ho Zarin pozoruje, jak poslouchá, a snažil se předstírat, že to nedělá.

„Co se v Illianu stalo v poslední době neobvyklého?“ zeptala se nakonec Moirain.

„Hádám, že bys mohla říct, že vzestup pána Brenda do rady devíti je neobvyklý,“ odvětila Nieda. „Ať se picnu, nevzpomínám si, že bych před zimou kdy jeho jméno slyšela, ale přišel do města – podle toho, co se povídá, odněkud z nějakýho místa poblíž hranice s Murandy – a do týdne ho povýšili. Vypráví se, že je to dobrej člověk, nejsilnější z devíti – prej všichni dělají, co jim řekne, i když je nejnovější a neznámej – ale občas se mi o něm zdávají divný sny.“

Moirain otevřela ústa – podle Perrina chtěla Niedě určitě sdělit, že měla na mysli posledních pár nocí – ale zaváhala a místo toho řekla: „Jaké zvláštní sny, Niedo?“

„Ále, jenom hlouposti, paní Mari. Jenom hlouposti. Vážně to chceš slyšet? Zdává se mi o pánu Brendovi na zvláštních místech, chodí po mostech, co visí ve vzduchu. Všude je v těch snech plno mlhy, ale přicházejí skoro každou noc. Už jsi někdy o něčem takovým slyšela? Hlouposti, ať se picnu! Jsou ale divný. Bili taky říkal, že se mu zdají stejný sny. Jenže Bili podle mě občas není z nejbystřejších."

„Možná k němu nejsi spravedlivá,“ vydechla Moirain.

Perrin hleděl na její tmavou kápi. Mluvila otřeseně, dokonce otřeseněji, než když si myslela, že v Ghealdanu povstal nový falešný Drak. Necítil sice strach, ale... Moirain byla vyděšená. A to bylo mnohem děsivější pomyšlení, než že se zlobí. Nedokázal přijmout, že by se mohla bát.

„Já tady tak plácám,“ řekla Nieda a uhladila si drdůlek. „Jako by mý hloupý sny byly důležitý.“ Znovu se zahihňala. Jen krátce. Tohle nebylo tak hloupé jako představa sněhu. „Vypadáš unaveně, paní Mari. Ukážu vám pokoje. A pak ti donesu dobrý čerstvě chycený růžichy.“

Růžich? Asi to bude ryba, řekl si Perrin. Cítil z kuchyně ryby.

„Pokoje,“ řekla Moirain. „Ano. Vezmeme si pokoje. Jídlo může počkat. Lodě. Niedo, které lodi vyplouvají do Tearu? Brzy po ránu. To, co musím udělat, zvládnu přes noc.“ Lan se na ni podíval a zamračil se.

„Do Tearu, paní Mari?“ zasmála se Nieda. „No, do Tearu žádná. Devítka zakázala plout lodím do Tearu už je to dobře měsíc, ani z Tearu nesmí nikdo připlout sem, i když podle mě tomu Mořskej národ moc pozornosti nevěnuje. Ale v přístavu žádná loď Mořskýho národa nekotví. Z rozkazu devítky, chci říct, a král k tomu mlčí, když se předtím vždycky hrozně vztekal, jestli udělali něco, aby to nevymyslel on. Nebo to možná není tak přesný. Všichni mluvějí o válce s Tearem, ale lodníci a povozníci, co vozejí zásoby vojsku, vykládají, že vojáci všichni furt pošilhávají na sever po Murandy.“

„Stezky Stínu jsou propletené,“ řekla Moirain stísněným hlasem. „Uděláme, co je potřeba. Ty pokoje, Niedo. A pak si dáme něco k jídlu.“

Perrin dostal pokoj mnohem pohodlnější, než čekal, vzhledem k tomu, jak vypadal ostatek Jezevce. Postel byla široká, slamník měkký. Dveře byly z nakloněných lišt, a když otevřel okno, zavál do místnosti vítr přinášející pachy přístavu. A také něco od kanálů, ale aspoň byl chladný. Perrin pověsil plášť na kolík vedle toulce a sekery a luk postavil do rohu. Všechno ostatní nechal sbalené v pokrývce a sedlových brašnách. V noci by nemusel být klid.

Jestli Moirain mluvila poplašeně předtím, nebylo to nic proti tomu, jak mluvila, když říkala, že v noci musí něco podniknout. Na okamžik z ní byl cítit strach, jaký by vanul od kterékoliv jiné ženy, která by oznamovala, že strčí ruce do sršního hnízda a rozmačká hmyz v prstech, a myslela to vážně. Co má, pro Světlo, za lubem? Jestli se bojí Moirain, tak já bych měl být ztuhlý strachy.

Uvědomil si, že není. Nebyl vyděšený, dokonce ani polekaný. Cítil... vzrušení. Byl připraven, že se něco stane, dokonce po tom dychtil. Byl odhodlaný. Poznal ty pocity. Takhle se cítili vlci těsně před bojem. Ať shořím, radši bych se bál!

Do šenku sešel jako druhý po Loialovi. Nieda jim zařídila stůl s židlemi, které měly opěradla potažená kůží, místo s lavicemi. Dokonce našla židli, která byla dost velká i pro Loiala. Dívka na druhé straně šenku teď zpívala písničku o bohatém kupci, který se, když právě velice nepravděpodobným způsobem přišel o spřežení, rozhodl z nějakého záhadného důvodu táhnout svůj kočár sám. Posluchači řvali smíchy. Za okny bylo vidět, že se stmívá rychleji, než Perrin čekal. Ve vzduchu byl cítit déšť.

„Tenhle hostinec má pokoj pro ogiery,“ sdělil Loial Perrinovi, když ten usedl. „Zřejmě má takový pokoj každý hostinec v Illianu v naději, že získá ogieří zákazníky, když přijdou kameníci. Nieda tvrdí, že mít pod střechou ogiera znamená štěstí. Myslím, že jich moc nezískají. Stavitelé se vždycky drží pohromadě, když jdou Ven za prací. Lidé jsou tak uspěchaní a starší se vždycky bojí, že se někdo rozčílí a sáhne po zbrani, když mu povolí nervy.“ Prohlédl si muže kolem zpěvačky, jako by to čekal zrovna od nich. Uši měl znovu svěšené.

Bohatý kupec za ohromného smíchu právě postupně přicházel o celý kočár. „Zjistil jsi, jestli jsou v Illianu onějací gieři z Državy Šangtaj?“

„Byli tu, ale Nieda říkala, že odešli už v zimě. Říkala, že svou práci nedokončili. Tomu nerozumím. Kameníci by neodešli od rozdělané práce, leda by nedostali zaplaceno, a Nieda říkala, že ten případ to nebyl. Jednou zrána prostě byli pryč, údajně je někdo v noci zahlédl odcházet po Maredské hrázi. Perrine, tohle město se mi nelíbí. Nevím proč, ale cítím... znepokojení.“

„Ogierové,“ ozvala se Moirain, „jsou na některé věci citliví.“ Stále měla tvář zakrytou, ale Nieda zjevně někoho poslala, aby zakoupil lehký plášť z tmavomodrého lnu. Už z ní nebyl cítit strach, ale přesto se při řeči musela velice ovládat. Lan jí podržel židli a v očích měl ustaraný výraz.

Zarin sešla poslední a prohrabávala si čerstvě umyté vlasy. Teď byla cítit bylinkami silněji než předtím. Zadívala se na podnos, který Nieda položila na stůl, a tiše zavrčela: „Nesnáším ryby.“

Mohutná žena přivezla všechno jídlo na malém vozíčku s přihrádkami. Byl na něm prach, jako by ho na Moiraininu počest spěšně vytáhli odněkud z komory. Talíře byly z porcelánu vyráběného Mořským národem, i když byly trochu otlučené.

„Jez,“ řekla Moirain s pohledem upřeným na Zarin. „Nezapomeň, že každé jídlo by mohlo být poslední. Rozhodla ses putovat s námi, tak budeš dneska večer jíst ryby. Zítra můžeš zemřít.“

Perrin téměř kulaté bílé ryby s červenými proužky nepoznal, ale vonělo to dobře. Vidličkou si naložil dvě na talíř a s plnými ústy se usmál na Zarin. Ryby také dobře chutnaly, byvše trochu okořeněné. Sněz si tu hnusnou rybičku, sokolice, pomyslel si. Také měl dojem, že se na něj Zarin dívá, jako by ho chtěla kousnout.

„Chceš, aby ta holka přestala zpívat, paní Mari?“ zeptala se Nieda. Kladla na stůl misky s hrachem a nějakou hustou žlutou jíchou. „Abyste se mohli najíst v klidu?“

Moirain s pohledem upřeným na svůj talíř zřejmě neslyšela.

Lan se na chvíli zaposlouchal do písně – obchodník už ztratil postupně kočár, plášť, boty a zbytek šatů a nyní musel zápasit o prase k večeři – a zavrtěl hlavou. „Ona nám nevadí.“ Na chvíli se téměř usmíval, než se podíval na Moirain. Pak se mu do očí vrátila starost.

„Co se děje?“ chtěla vědět Zarin. Ryb si nevšímala. „Vím, že se něco děje. Od chvíle, co jsem tě potkala, ses nikdy nijak netvářil, až teď, tvrďáku.“

„Žádné otázky!“ vyjela ostře Moirain. „Dozvíš se, co ti řeknu, a nic víc!“

„A co mi řekneš?" dožadovala se Zarin.

Aes Sedai se usmála. „Sněz tu rybu.“

Dál jedli v téměř naprostém tichu, jen se sem linul dívčí zpěv. Jedna píseň byla o boháči, z něhož jeho žena a dcery dělaly neustále hlupáka, aniž by někdy splaskla jeho domýšlivost, a další pojednávala o mladé ženě, která se rozhodla chodit bez šatů, jiná vyprávěla o kováři, jemuž se podařilo okovat sebe místo koně. Při té se Zarin začala dusit smíchem a zapomněla se natolik, že si kousla ryby. Náhle se zaškaredila, jako by se jí do úst dostalo bláto.

Nebudu se jí smát, řekl si Perrin. Ať už vypadá jakkoliv hloupě, předvedu jí, co jsou to dobré způsoby. „Chutná to dobře, viď?“ řekl. Zarin se na něj trpce podívala a Moirain se na něj zamračila, že jí přetrhl myšlenky. To byla veškerá konverzace u stolu.

Nieda potom poklidila talíře a narovnala na stůl výběr sýrů, když vtom se Perrinovi zježily vlasy, jelikož ucítil jakýsi obzvláště odpudivý puch. Bylo to cítit jako něco, co by nemělo být, a už ten pach zachytil dvakrát předtím. Znepokojeně se rozhlédl po šenku.

Dívka zpívala hloučku posluchačů, dovnitř vcházelo několik mužů a Bili se stále opíral o zeď a podupával si do rytmu citary. Nieda si uhladila drdůlek, rychle přelétla pohledem místnost a odvezla vozík pryč.

Perrin se rozhlédl po svých společnících. Loial si, jako obvykle, z kapsy kabátce vytáhl knihu a zřejmě zapomněl, kde je. Zarin si nepřítomně stáčela plátek bílého sýra do kuličky. Nejdřív se dívala na Perrina, pak na Moirain, a zase na Perrina, a předstírala přitom, že to nedělá. Perrina ale doopravdy zajímal Lan s Moirain. Ti dokázali vycítit myrddraala, trolloka či jiného zplozence Stínu dřív, než se k nim dostal na půl honu, ale Aes Sedai nepřítomně upírala zrak na stůl před sebou a strážce si odřezával kousek žlutého sýra a díval se přitom na ni. Přesto tu bylo cítit, že je něco špatně, stejně jako v Jarře a na okraji Remenu, a tentokrát to nemizelo. Jako by to přicházelo odněkud ze šenku.

Znovu si prohlédl místnost. Bili u stěny, několik mužů se blížilo ode dveří, dívka zpívající na stole, všichni smějící se muži seděli kolem ní. Muži blížící se ode dveří? Zamračil se na ně. Šest mužů s obyčejnými obličeji mířilo k místu, kde seděl. S velice obyčejnými obličeji. Právě začal znovu zkoumat muže poslouchající dívku, když mu to náhle došlo. Ten puch něčeho špatného šel od oné šestice nově příchozích. – Muži náhle měli v rukou dýky, jako by si uvědomili, že je uviděl.

„Mají nože!“ zařval a hodil po nich tác se sýry.

V šenku nastala vřava, muži křičeli, dívka vřískala, Nieda volala na Biliho, a to všechno se stalo najednou. Lan se vymrštil na nohy a z Moiraininy ruky vylétla ohnivá koule. Loial popadl židli jako palici a Zarin s klením odskočila stranou. Také měla v ruce nůž, ale Perrin byl příliš zaneprázdněný, aby si všímal, co dělají ostatní. Ti muži jako by se dívali přímo na něho a on měl sekeru pověšenou nahoře v pokoji na kolíku.

Popadl tedy židli, ulomil silnou nohu, která navíc pokračovala nahoru jako součást opěradla, a rozmáchl se jí jako dlouhým kyjem. Snažili se k němu dostat obnaženou ocelí, jako by Lan a ostatní byli jen překážkami v cestě. Bojoval tak zblízka, že stačil jen odrážet čepele, a jak se divoce rozmachoval, ohrožoval i Lana, Loiala a Zarin stejně tolik, jako šest útočníků. Koutkem oka zahlédl Moirain stojící stranou se zklamaným výrazem. Všichni byli tak blízko u sebe, že nemohla udělat nic, aniž by ohrozila stejně tak přítele, jako nepřítele. Ani jeden z mužů se však po ní nepodíval. Nestála mezi nimi a Perrinem.

Lapaje po dechu se mu podařilo udeřit jednoho z těch obyčejně vypadajících mužů do hlavy tak tvrdě, až zaslechl prasknout kost, a náhle si uvědomil, že všichni leží. Připadalo mu, že boj trvá aspoň čtvrt hodiny, ale pak si všiml, že se Bili právě zastavil a zatíná pěsti s pohledem upřeným na šestici mužů ležících na podlaze. Bili dokonce ani neměl čas zasáhnout do boje, a už bylo po všem.

Lan se tvářil ještě ponuřeji než obvykle. Začal pečlivě prohledávat těla, avšak rychle, což ukazovalo na jeho nechuť k tomuto úkolu. Loial měl židli stále ještě pozvednutou k ráně. Teď sebou trhl a s rozpačitým úsměvem ji postavil na zem. Moirain zírala na Perrina a Zarin také, i když vytahovala svůj nůž z hrudi jednoho z mrtvých. Ten puch něčeho špatného byl pryč, jako by skončil s nimi.

„Šedí muži,“ ozvala se tiše Aes Sedai, „a šli po tobě.“

„Šedí muži?“ Nieda se zasmála nahlas a zároveň nervózně. „No, paní Mari, příště řekneš, že věříš na hejkaly a bludičky a číhače a Děsa jezdícího s černými psisky z divoký štvanice.“ Někteří z mužů, kteří předtím poslouchali písničky, se také zasmáli, i když si nejistě prohlíželi mrtvé muže a Moirain. Zpěvačka také hleděla na Moirain s rozšířenýma očima. Perrin si vzpomněl na tu ohnivou kouli, než se všichni seběhli k sobě. Jeden ze šedých mužů vypadal poněkud ohořele a šířil se od něj nasládlý zápach připáleného masa.

Moirain se obrátila od Perrina ke statné hostinské. „Člověk může kráčet ve Stínu,“ pravila Aes Sedai klidně, „aniž by se stal přímo zplozencem Stínu.“

„Ó, aha, temní druzi.“ Nieda si založila ruce v bok a zamračila se na mrtvoly. Lan už dokončil prohlídku. Ohlédl se na Moirain a zavrtěl hlavou, jako by ani nečekal, že něco najde. „Spíš zloději, i když já nikdy neslyšela o zlodějích tak drzých, aby vlezli přímo do hostince. U Jezevce ještě nebyl nikdy nikdo zabitej. Bili! Ukliď to, hoď je do kanálu a nasyp čerstvý piliny. Nezapomeň, hoď je dozadu. Nechci, aby biřici strkali svý dlouhý nosy k Jezevci.“ Bili kývl, jako by chtěl být taky užitečný, když se předtím k ničemu nedostal. Každou rukou popadl jednoho mrtvého za pásek a odnesl je dozadu ke kuchyni.

„Aes Sedai?“ ozvala se tmavooká zpěvačka. „Nechtěla jsem tě urazit těmi obyčejnými písničkami.“ Zakrývala si obnaženou část hrudi, což byla ta o dost větší část, rukama. „Umím i jiné, jestli budeš chtít.“

„Zpívej si, co chceš, děvče,“ řekla jí Moirain. „Bílá věž není tak odříznutá od světa, jak si asi myslíš, a já už slyšela drsnější písně než ty, které zpíváš.“ Přesto se netvářila nijak nadšeně, že ostatní vědí, že je Aes Sedai. Pohlédla na Lana, přitáhla si plášť k tělu a vyrazila ke dveřím.

Strážce ji rychle došel a chvíli spolu tiše rozmlouvali u dveří, ale Perrin slyšel stejně dobře, jako by mu to šeptali do ucha.

„To chceš odejít beze mne?“ říkal Lan. „Přísahal jsem, že tě zachovám zdravou, Moirain, když jsem přijímal tvé pouto.“

„Vždycky jsi věděl, že existují nebezpečí, která nemůžeš zvládnout, gaidine. Musím jít sama.“

„Moirain –“

Aes Sedai ho zarazila. „Dávej pozor, Lane. Jestli neuspěji, poznáš to a budeš se muset vrátit do Bílé věže. To bych nezměnila, i kdybych na to měla čas. Nechci, abys zahynul v marné snaze mě pomstít. Vezmi Perrina s sebou. Vypadá to, že mi Stín dává najevo důležitost, již zaujal ve vzoru, byť ne jasně. Byla jsem hloupá. Rand je tak silný ta’veren, že jsem pominula význam toho, co musí znamenat, že měl ty dva tak blízko u sebe. S Perrinem a Matem snad bude amyrlin stále ještě moci ovlivnit běh událostí. Když je Rand volný, bude muset. Řekni jí, co se stalo, můj gaidine.“

„Mluvíš, jako bys už byla mrtvá,“ vrčel Lan drsně.

„Kolo tká, jak si kolo přeje, a pod Stínem potemněl svět. Dávej pozor, Lane, a poslechni, jak jsi přísahal.“ S tím odešla.

43

Stínoví bratři

Tmavooká dívka znovu vylezla na stůl a opět se dala do zpěvu, byť nejistým hlasem. Tuto píseň Perrin znal jako „Kohout panímámy Aynory", a ač byla slova opět jiná, k jeho zklamání – i když ho zarazilo, že je zklamán – byla píseň opravdu o kohoutovi. Panímáma Luhhanová by ji sama schválila. Světlo, začínám být hrozný jako Mat.

Žádný z posluchačů si nestěžoval. Někteří muži vypadali poněkud rozladěně, ale jako zpěvačka, i oni stejně dychtili po tom, aby tuto píseň Moirain schválila. Nikdo nechtěl urazit Aes Sedai, i když byla pryč. Vrátil se Bili a zvedl další dva šedé muže. Několik mužů naslouchajících písničce se ohlédlo na mrtvoly a potřáslo hlavami. Jeden z nich si odplivl do pilin.

Za Perrinem došel Lan. „Jak jsi je poznal, kováři?“ zeptal se tiše. „Jejich poskvrnění není tak silné, abychom je já nebo Moirain vycítili. Šedí muži dokážou projít kolem stovky strážných, aniž by si jich někdo všiml, včetně strážců.“

Perrin, jenž si byl dobře vědom, že na něj Zarin upírá oči, se snažil mluvit stejně tiše jako Lan. „Já... zvětřil jsem je. Už jsem je cítil předtím, v Jarře a v Remenu, ale tam vždycky zmizeli. V obou případech byli pryč dřív, než jsme tam dorazili.“ Nebyl si jist, zda ho Zarin slyšela či nikoliv. Ta se teď předkláněla a snažila se zaslechnout, co si povídají, a zároveň vypadat, že neposlouchá.

„Tehdy sledovali Randa. Teď sledují tebe, kováři.“ Na strážci nebylo vidět žádné překvapení. Zvedl hlas tak, aby ho bylo řádně slyšet. „Jdu se teď podívat ven, kováři. A ty bys mohl zahlédnout něco, co mi uniklo.“ Perrin kývl. Známkou strážcovy ustaranosti bylo, že požádal o pomoc. „Ogiere, ty taky vidíš víc než většina lidí.

„Oh, aha,“ řekl Loial. „No, asi bych se taky mohl porozhlédnout kolem.“ Koutkem velkého kulatého oka mrkl na zbývající dva šedé muže na zemi. „Ale myslím, že víc už jich tam venku nebude. Nebo ano?“

„Co hledáme, tvrďáku?“ ozvala se Zarin.

Lan se na ni chvíli mlčky díval a pak zavrtěl hlavou, jako by se rozhodl, že to, co chtěl, přece jen neřekne. „Cokoliv najdeme, děvče. Poznám to, až to uvidím.“

Perrin zvážil, zda si nemá dojít nahoru pro sekeru, ale strážce už vykročil ke dveřím, a to u sebe neměl meč. Skoro ho nepotřebuje, pomyslel si Perrin mrzutě. Je téměř stejně nebezpečný bez něj, jako s ním. Nohu od židle však nepustil. S úlevou si všiml, že Zarin také ještě drží nůž v ruce.

Po nebi se valila černá mračna. Na ulici byla tma, jako by se blížila noc, a lidé se zřejmě všichni poschovávali před deštěm. Přes můstek dál v ulici utíkal jakýsi muž. Byl jediný, koho Perrin na ulici zahlédl. Zvedal se vítr a po nerovných dlažebních kamenech poháněl jakýsi hadr. Další hadr, zachycený za okraj jednoho ze schůdků pro nasedání, tiše pleskal. Dlouze zahřmělo.

Perrin nakrčil nos. Ve větru byly cítit rachejtle. Ne, ne přesně rachejtle. Bylo to jako hořící síra. Skoro.

Zarin zaťukala na nohu od židle čepelí. „Opravdu jsi silák, dlouháne. Tu židli jsi rozebral, jako by byla z třísek.“

Perrin zavrčel. Uvědomil si, že je narovnaný, a schválně se trochu přikrčil. Holka hloupá! Zarin se tiše zasmála a on náhle nevěděl, má-li se narovnat nebo zůstat, jak je. Hlupáku! Tentokrát myslel opravdu jen sebe. Máš hledat. Ale co? Neviděl tu nic, jen prázdnou ulici, a kromě slabého pachu hořící síry nic necítil. Také ovšem cítil Zarin.

Loial se zjevně taky rozmýšlel, co vlastně hledá. Podrbal se za jedním uchem, rozhlédl se po ulici a poškrábal se za druhým uchem. Pak vzhlédl ke střeše hostince.

Z uličky vedle hostince se vynořil Lan, na ulici se pak zastavil a zkoumal stíny, které vrhala budova.

„Možná mu něco uniklo,“ zamumlal Perrin, i když mu přišlo zatěžko tomu uvěřit, a obrátil se k uličce. Měl bych hledat, tak hledám. Možná mu opravdu něco ušlo.

Lan se zastavil o kus dál v ulici a zíral na dlažbu pod nohama. Pak vyrazil zpátky k hostinci. Šel rychle, ale rozhlížel se po ulici, jako by něco sledoval. Cokoliv to bylo, vedlo to rovnou k jednomu z těch schůdků na nasedání vedle dveří do hostince. Tam se strážce zastavil a zahleděl se na vršek šedého kamenného kvádru.

Perrin se rozhodl, že do uličky nepůjde – taky proto, že páchla jako kanály v této části Illianu – a místo toho zašel za Lanem. To, nač strážce tak upřeně hleděl, zahlédl okamžitě. Vtištěné do horní desky kamene byly dva otisky, jako by se tu předníma nohama opřel obrovský pes. Pach hořící síry tu byl nejsilnější. Psi přece nedělají otisky tlap do kamene. Světlo, to ne! A také rozeznal stopu, kterou strážce předtím sledoval. Pes přiklusal ulicí až ke kamennému kvádru, tady se obrátil a odběhl zpátky, odkud přišel. Stopy v kameni vypadaly jako v čerstvě zorané hlíně. To přece není možné!

„Temný pes,“ řekl Lan a Zarin zalapala po dechu. Loial tiše zasténal. Tiše na ogiera. „Temný pes nezanechává otisky v hlíně, kováři, dokonce ani v blátě, ale kámen je něco zcela jiného. Jižně od Dhúmských hor nebyl temný pes od trollockých válek. A tenhle něco stopoval, řekl bych. A když to našel, šel to oznámit svému pánu.“

Mě? pomyslel si Perrin. Šedí muži a temní psi honí mě? To je ale šíleně!

„Chceš snad říct, že Nieda měla pravdu?“ chtěla vědět Zarin roztřeseným hlasem. „Děs opravdu jezdí s divokou štvanicí? Světlo! Vždycky jsem si myslela, že je to jenom pohádka.“

„Nebuď úplná husa, děvče,“ řekl Lan drsně. „Kdyby byl Temný volný, všem by se nám už vedlo hůř, než kdybychom byli mrtví.“ Zadíval se ulicí směrem, kterým temný pes odběhl. „Ale temní psi jsou skuteční. A skoro tak nebezpeční jako myrddraalové, a je těžší je zabít.“

„Teď do toho zatahuješ ještě číhače,“ zamumlala Zarin. „Šedí muži, číhači, temní psi. Radši bys mě měl dovíst k Valerskému rohu, sedláčku. Jaká další překvapení mě ještě čekají?“

„Žádné otázky,“ zarazil ji Lan. „Pořád toho víš dost málo, aby tě Moirain mohla zprostit přísahy, jestli odpřísáhneš, že nás nebudeš sledovat. Přísahat můžeš mně, a já tě nechám odejít hned. Udělala bys dobře, kdybys mě poslechla.“

„Mě nezastrašíš, tvrďáku,“ prohlásila Zarin. „Mě zastrašit není tak snadný.“ Ale mluvila vylekaně. A byl z ní cítit strach.

„Já mám otázku,“ promluvil Perrin, „a chci odpověď. Tohohle temnýho psa jsi, Lane, nevycítil, a Moirain taky ne. Jak to?“

Strážce delší dobu mlčel. „Odpověď na to, kováři,“ řekl nakonec zachmuřeně, „by mohla znamenat víc, než bychom ty i já chtěli vědět. Doufám, že nás odpověď nezabije všechny. Vy tři se jděte trochu prospat. Pochybuji, že zůstaneme celou noc v Illianu, a bojím se, že nás čeká těžká jízda.“

„Co budeš dělat ty?“ zeptal se Perrin.

„Já jdu za Moirain. Abych jí řekl o těch temných psech. Když za ní půjdu s tímhle, nemůže se na mě zlobit, že jsem ji sledoval, zvlášť když nepozná, že je temný pes poblíž, dokud ho nebude mít zahryznutého v hrdle.“

Když se vraceli do hostince, na dláždění dopadly první velké kapky deště. Bili zatím odklidil i poslední šedé muže a zametal piliny s jejich krví. Tmavooká dívka teď zpívala smutnou píseň o chlapci, který opustil svou milou. Panímámě Luhhanové by se velice líbila.

Lan je předběhl a už stoupal do schodů. Než Perrin dorazil na druhé poschodí, strážce už scházel dolů a připínal si opasek s mečem. Plášť měňavých barev měl přehozený přes ruku, jako by mu příliš nezáleželo na tom, kdo ho uvidí.

„Jestli nosí tohle ve městě...“ Loial se čupřinou málem otíral o strop, když potřásal hlavou. „Nevím, jestli dokážu usnout, ale zkusím to. Sny budou příjemnější než zůstat vzhůru.“

Ne vždycky, Loiale, pomyslel si Perrin, když ogier odcházel ke svému pokoji.

Zarin asi chtěla zůstat s Perrinem, ale ten jí řekl, ať si jde lehnout, a odhodlaně jí zavřel laťkové dveře před nosem. Váhavě se zadíval na svou postel a pak se svlékl do spodního prádla.

„Musím to zjistit,“ povzdechl si a vlezl do postele. Venku šuměl déšť a duněl hrom. Vánek do pokoje přinášel něco z chládku venku, ale Perrin si přesto nemyslel, že bude potřebovat pokrývky, které byly složené v nohách postele. Poslední, co ho napadlo, než usnul, bylo, že zase zapomněl zapálit svíčku, i když v pokoji byla dost velká tma. Neopatrný. Nesmím být neopatrný. Neopatrnost všechno pokazí.

Hlavou se mu valily sny. Pronásledovali ho temní psi. Ani je nespatřil, ale slyšel jejich vytí. Mizelci a šedí muži. Občas se v nich mihl vysoký štíhlý muž v bohatě vyšívaném kabátci a vysokých botách se zlatými třásněmi. Většinou držel něco, co vypadalo jako meč zářící jako slunce, a vítězoslavně se smál. Někdy ten muž seděl na trůně a před ním se plazili králové a královny. Tyhle sny byly zvláštní, jako by vůbec nebyly jeho.

Pak se sny změnily a on věděl, že se ocitl ve vlčím snu, který hledal. Tentokrát doufal, že takový sen přijde.

Stál teď na vrcholku vysokého kamenného pilíře s plochým vrškem, vítr mu čechral vlasy a přinášel s sebou tisíce suchých vůní a slabý náznak vody skryté ve velké dálce. Na okamžik měl dojem, že má tvar vlka, a rychle se osahal, aby se přesvědčil, že je opravdu sám sebou. Měl na sobě vlastní kabátec, spodky a vysoké boty. Držel v rukou svůj luk a u pasu měl toulec. Sekera zde nebyla.

„Hopsale! Hopsale, kde jsi?“ Vlk nepřišel.

Kolem byly hory s ostrými vrcholky a za vyprahlou plání a křivolakými hřebeny a náhorními planinami s kolmými stěnami stál další vysokánský sloup. Sice tu rostly nějaké rostliny, ale nic tu nebujelo. Jen tuhá nízká tráva, houževnaté keře pokryté trním a další rostliny, které snad měly trny i na tlustých listech. Roztroušené stromy byly většinou zakrslé a pokřivené větrem. A přesto vlci dokázali najít kořist i v takové krajině.

Jak se tak rozhlížel po té drsné zemi, část pohoří náhle zakryl kruh temnoty. Nepoznal ani, jestli mu temnota začíná přímo před obličejem nebo v půli cesty k horám, ale viděl skrze ni, i dál. Zahlédl Mata hrkajícího s pohárkem kostek. Jeho protivník na něj hleděl ohnivýma očima. Mat toho muže zřejmě neviděl, ale Perrin ho poznal.

„Mate!“ zařval z plna hrdla. „To je Ba’alzamon! Světlo, Mate, hraješ s Ba’alzamonem!“

Mat hodil, a jak se kostky rozlétly, vidění zmizelo a byly tu opět jen vyprahlé hory.

„Hopsale!“ Perrin se pomalu otáčel a rozhlížel se do všech stran. Dokonce vzhlédl i k obloze – Teď přece může létat – kde mračna slibovala déšť, který půda hluboko dole vypije, jakmile dopadne. „Hopsale!“

V mračnech se vytvořila temnota, otvor do místa, které bylo někde jinde. Tam stály Egwain, Nyneiva a Elain a dívaly se na velkou kovovou klec s pozvednutými dvířky, které držela silná pružina. Vstoupily dovnitř a spolu se natáhly a spustily dvířka. Mřížové dveře se za nimi zabouchly. Žena s vlasy spletenými do mnoha cůpků se jim vysmála a další žena celá v bílém se zase vysmívala jí. Díra v nebi se zavřela a zbyly jen mraky.

„Hopsale, kde jsi!“ volal Perrin. „Potřebuju tě! Hopsale!“

A prošedivělý vlk byl tu, zjevil se na vrcholku sloupu, jako by seskočil odněkud shora.

Nebezpečné. Byl jsi varován, Mladý býku. Příliš mladý. Ještě příliš nový.

„Potřebuju to vědět, Hopsale. Říkal jsi, že jsou věci, které musím spatřit. Musím vidět víc, vědět víc.“ Zaváhal mysle na Mata, Egwain, Nyneivu a Elain. „Viděl jsem tu zvláštní věci. Jsou skutečné?“ Hopsal odpovídal pomalu, jako by to bylo tak prosté, že vlk nechápal, proč je třeba to vysvětlovat, a ani nevěděl jak. Nakonec však odpověděl.

Co je skutečné, není skutečné. Co není skutečné, je skutečné. Tělo je sen a sny mají těla.

„To mi nic neříká, Hopsale. Nerozumím.“ Vlk se na něj podíval, jako by řekl, že nerozumí tomu, že voda je mokrá. „Říkal jsi, že musím něco uvidět, a ukázal jsi mi Ba’alzamona a Lanfear.“

Jedovatý jazyk. Měsíční lovkyně.

„Proč jsi mi je ukázal, Hopsale? Proč jsem je potřeboval vidět?“

Blíži se poslední lov. V té zprávě byl smutek a pocit něčeho nevyhnutelného. Co se má stát, stane se.

„Tomu nerozumím! Poslední lov? Jaký poslední lov? Hopsale, dneska večer mě přišli zabít šedí muži.“

Tebe loví Nemrtví?

„Ano! Šedí muži! Jdou po mně! A přímo před hostincem byl temný pes! Chci vědět, proč po mně jdou."

Stínoví bratři! Hopsal se přikrčil a rozhlédl se kolem, skoro jako by čekal útok. Už je to dlouho, co jsme viděli Stínové bratry. Musíš jít, Mladý býku. Velké nebezpečí! Prchni před Stínovými bratry!

„Proč mě honí, Hopsale? Ty to víš. Já vím, že to víš!“

Prchni, Mladý býku. Hopsal skočil a předními tlapami udeřil Perrina do prsou, takže ho srazil ze sloupu. Prchni před Stínovými bratry.

Při pádu Perrinovi kolem uší svištěl vítr. Hopsal a vrcholek sloupu se nahoře zmenšovali. „Proč, Hopsale?“ zařval. „Musím vědět proč!“

Blíží se poslední lov.

Dopadne tvrdě. Věděl to. Země se k němu rychle blížila a on se napjal před drtivým dopadem, při němž...

Probudil se a spatřil svíčku, jejíž světlo blikalo na stolku u postele. Za oknem se blýskalo a tabulky roztřáslo zahřmění. „Co myslel tím posledním lovem?“ zamumlal. Já žádnou svíčku nezapálil.

„Mluvil jsi sám se sebou. A ve spánku jsi sebou mlátil.“

Vyskočil a proklel se, že si nevšiml vůně bylin ve vzduchu. Zarin seděla na stoličce u stolku, loket opřený o koleno, bradu podepřenou pěstičkou, a pozorovala ho.

„Ty jsi ta’veren," řekla, jako by to shrnula. „Tvrďák si myslí, že ty tvoje zvláštní oči vidí i věci, co ty jeho nedokážou. Chtěli tě zabít šedí muži. Cestuješ s Aes Sedai, se strážcem a s ogierem. Osvobodil jsi z klece Aiela a pobil bělokabátníky. Kdo jsi, sedláčku, Drak Znovuzrozený?“ Z jejího hlasu poznal, že to považuje za tu nejsměšnější věc, která ji napadla, ale přesto neklidně poposedl. „Ať jsi, kdo jsi, dlouháne,“ dodala, „trochu víc chlupů na prsou by ti neuškodilo.“

Perrin se otočil, zaklel a přitáhl si pokrývku až ke krku. Světlo, pořád kvůli ní skáču jako žába na rozpálené plotně. Zarin měla obličej částečně ve stínu. Neviděl ji jasně, jen když se zablesklo, a toto drsné osvětlení vrhalo vlastní stíny na její nos a lícní kosti. Náhle si vzpomněl, jak Min říkala, že by měl prchnout před krásnou ženou. Jakmile jednou poznal ve vlčím snu Lanfear, myslel si, že Min musela mluvit o ní – žádná žena nemohla být krásnější než Lanfear – ale to byl jenom sen. Zarin tu seděla a dívala se na něj těma tmavýma, zešikmenýma očima, přemýšlela a zvažovala.

„Co tu děláš?“ chtěl vědět. „Co chceš? Kdo jsi?“

Zarin zvrátila hlavu dozadu a rozesmála se. „Jsem Faile, sedláčku, hledač Valerského rohu. Kdo myslíš, že jsem, žena tvých snů? Proč tak nadskakuješ? Ještě bych si mohla myslet, že ti ze mě běhá mráz po zádech.“

Než se vzmohl na odpověď, rozlétly se dveře, až narazily na protější zeď, a v nich stála Moirain s tváří bílou a ponurou jako smrt. „Tvoje vlčí sny říkaly pravdu, jako bys byl snílek, Perrine. Zaprodanci jsou volní a jeden z nich vládne v Illianu."

44

Pronásledování

Perrin slezl z postele a začal se oblékat. Bylo mu jedno, jestli ho Zarin pozoruje nebo ne. Věděl, co by měl udělat, ale stejně se zeptal Moirain. „Odjíždíme?"

„Leda by ses chtěl blíže seznámit se Sammaelem,“ podotkla suše. Zaburácel hrom, jako by podtrhoval její větu, a zablýsklo se. Na Zarin se Aes Sedai téměř nepodívala.

Perrin si nacpal košili do spodků a náhle zatoužil po tom, aby měl na sobě i kabátec a plášť. Pojmenováním jednoho ze Zaprodanců jako by se v pokoji ochladilo. Ba’alzamon nestačí. Teď máme taky volné Zaprodance. Světlo, záleží ještě vůbec na tom, jestli najdeme Randa? Není už pozdě? Ale dooblékl se a natáhl si boty. Buď mohl jít dál, nebo se vzdát, ale lidé z Dvouříčí nebyli zrovna vyhlášení tím, že by se ochotně vzdávali.

„Sammael?“ vydechla slabým hláskem Zarin. „Jeden ze Zaprodanců vládne...? Světlo!“

„Ještě chceš jít s námi?“ zeptala se tiše Moirain. „Nenechala bych tě tady, teď ne, ale dám ti ještě jednu možnost odpřísáhnout, že půjdeš jinam než já.“

Zarin zaváhala a Perrin se zarazil s kabátcem jen napůl oblečeným. Nikdo se přece nemohl rozhodnout cestovat s lidmi, kteří na sebe přivolali hněv jednoho ze Zaprodanců. Ne teď, když aspoň částečně věděla, proti čemu stojí. Ne pokud k tomu nemá velice pádný důvod. Co se toho týkalo, každý, kdo by zaslechl, že jeden ze Zaprodanců je volný, by už měl utíkat na loď Mořského národa prosit o převoz na druhou stranu Aielské pustiny, a ne tu sedět a přemýšlet.

„Ne,“ prohlásila Zarin nakonec a Perrin se uvolnil. „Ne, neslíbím, že půjdu jinam. Ať už mě zavedete k Valerskému rohu nebo ne, dokonce ani ten, kdo ho najde, nebude mít takový příběh. Myslím, že tenhle příběh se bude vyprávět celé věky, Aes Sedai, a já chci být jeho součástí.“

„Ne!“ vyštěkl zuřivě Perrin. „To není dost dobrý. Co vlastně chceš?“

„Nemám čas na dohadování,“ zarazila je Moirain. „Urozený pán Brend může každou chvíli zjistit, že jeden z jeho temných psů je mrtvý. A on určitě pochopí, že to znamená strážce, a začne hledat gaidinovu Aes Sedai. Nehodláš tu doufám sedět, dokud nezjistí, kde jsi? Pohyb, vy hloupá děcka! Honem!“ Zmizela v chodbě dřív, než Perrin stačil otevřít ústa.

Zarin také nečekala a vyběhla z pokoje bez své svíčky. Perrin si chvatně posbíral věci a opasek se sekerou si připínal ještě na schodech. Zahlédl scházet Loiala. Ogier se snažil nacpat knihu v dřevěných deskách do sedlových brašen a zároveň si natáhnout plášť. Perrin mu podržel plášť a oba zatím sbíhali dolů. Zarin je dohonila dřív, než vyběhli do řinoucích se proudů deště.

Perrin se nahrbil a přes potemnělý dvorek utíkal do stáje, aniž se zdržoval tím, že by si natahoval kapuci. Musí k tomu mít nějaký důvod. Být v zatraceným příběhu není dostatečný důvod pro nikoho, leda pro šílence! Déšť mu zmáčel kudrnaté vlasy a přitiskl mu je k hlavě dřív, než dorazil ke dveřím do stáje.

Moirain tam už byla před nimi v naolejovaném plášti ještě lesklém po dešti, a Nieda držela lampu Lanovi, který dokončoval sedláni koní. Byl tu jeden navíc, kaštanový valach s ještě odhodlanějším nosem, než měla Zarin.

„Každý den pošlu holuba,“ říkala statná hostinská. „Nikdo mě nebude podezírat. Ať se picnu! Dokonce i bělokabátníci o mně mluví jenom dobře.“

„Poslouchej mě, ženská!“ štěkla Moirain. „Tohle nejsou bělokabátníci nebo temní druzi, o kom mluvím. Uteč z města a každého, na kom ti trochu záleží, vezmi s sebou. Dvanáct let jsi mě poslouchala. Poslechni mě i teď!“ Nieda kývla, ale váhavě, a Moirain podrážděně zavrčela.

„Ten hnědák je tvůj, děvče,“ sdělil Zarin Lan. „Tak nasedat. Jestli neumíš jezdit, musíš se to naučit cestou, nebo přijmout mou nabídku."

Zarin se zachytila vysoké hrušky a lehce se vyhoupla do sedla. „Když o tom tak uvažuju, tvrďáku, jednou jsem už na koni seděla.“ Otočila se, aby si mohla za sebe přivázat ranec.

„Co jsi tím myslela, Moirain?“ chtěl vědět Perrin a hodil sedlové brašny Tanečníkovi přes sedlo. „Říkalas, že on zjistí, kde jsem. On to ví. Ti šedí muži!“ Nieda se zahihňala a Perrin si rozčileně pomyslel, kolik toho asi opravdu ví nebo čemu věří, ať už říká, že na to nevěří.

„Ty šedé muže neposlal Sammael.“ Moirain se vyšvihla na Aldíb klidně, s rovnými zády, skoro jako by nikam nespěchala. „Ale ten temný pes jeho byl. Myslím, že sledoval mou stopu. Oboje by neposlal. Někdo chce tebe, ale podle mého mínění Sammael ani neví, že existuješ. Zatím.“ Perrin se zarazil s nohou ve třmeni a hleděl na ni, ale Moirain zřejmě víc než jeho otázky zajímala její klisna, kterou poplácávala po labutí šíji.

„Ještěže jsem šel za tebou,“ ozval se Lan a Aes Sedai si hlasitě odfrkla.

„Docela bych si přála, abys byl žena, gaidine. Poslala bych tě jako novicku do věže, aby ses naučil poslouchat!“ Lan zvedl obočí a dotkl se jílce meče, ale pak se vyhoupl do sedla, a Moirain si povzdechla. „Možná je dobře, že neposloucháš. Občas je to k něčemu dobré. Kromě toho si nemyslím, že by tě Sheriam se Siuan Sanche dohromady dokázaly naučit poslušnosti.“

„Tomu nerozumím,“ řekl Perrin. Tohle říkám často, a už mě to unavuje. Chci nějaké odpovědi, kterým budu rozumět. Vytáhl se nahoru, aby na něj Moirain nemohla shlížet. Už tak měla dost výhod. „Jestli ty šedý muže neposlal on, tak kdo? Jestli myrddraal nebo jiný Zaprodanec...“ Odmlčel se a polkl. JINÝ Zaprodanec! Světlo! „Jestli je poslal někdo jiný, proč mu to neřekl? Jsou to přece všechno temní druzi, ne? A proč já, Moirain? Proč já? Ten zatracenej Drak Znovuzrozenej je Rand!“

Zaslechl, jak Zarin s Niedou zalapaly po dechu, a teprve v té chvíli si uvědomil, co vlastně řekl. Moirain z něj pohledem stahovala kůži jako nejostřejší ocelí. Zatraceně moc mluvím. Kdy už konečně začnu myslet dřív, než promluvím? Připadalo mu, že to dělá od chvíle, co na něho Zarin poprvé upřela oči. Pozorovala ho i teď, s otevřenými ústy.

„Teď musíš s námi,“ řekla Moirain přidrzlé ženě. „Teď už se vrátit nemůžeš. Nikdy.“ Zarin se tvářila, jako by chtěla něco říci, ale bála se toho, jenže Aes Sedai již obrátila svou pozornost jinam. „Niedo, uteč z Illianu už dneska v noci. Hned teď! A dávej si na jazyk větší pozor než za celá ta léta. Existují lidé, kteří by ti ho vyřízli kvůli tomu, co bys mohla říci, dřív, než bych tě stačila najít.“ Její tvrdý tón sice neříkal jasně, co přesně tím myslela, ale Nieda zuřivě přikyvovala, jako by pochopila i skrytý význam jejích slov.

„A co se tebe týče, Perrine.“ Bílá klisna se přiblížila a Perrin se zaklonil od Aes Sedai, i přesto, co by mohl udělat. „Do vzoru je vetkáno mnoho vláken, a některá jsou černá jako samotný Stín. Dávej si pozor, ať tě jedno z nich nezaškrtí.“ Pobídla Aldíb do kroku a klisna vyrazila do deště. Mandarb ji těsně následoval.

Světlo tě spal, Moirain, říkal si v duchu Perrin, když vyjížděl za nimi. Občas nevím, na čí straně vlastně jsi. Ohlédl se na Zarin, která se k němu připojila a na koni seděla, jako by se v sedle narodila. A na čí straně jsi ty?

Déšť udržoval lidi doma, takže ulice a kanály byly opuštěné a žádné viditelné oči nesledovaly jejich odchod, ale koním namoklá nerovná dlažba podkluzovala pod nohama. – Než dorazili k Maredské hrázi, široké silnici z udusané hlíny, která vedla mokřinami na sever, liják začal slábnout. Stále ještě hřmělo, ale blesky teď létaly za nimi, nejspíš někde nad mořem.

Perrin cítil, že by jim snad mohlo trochu přát štěstí. Déšť vydržel dost dlouho, aby zakryl jejich odjezd, ale teď zřejmě budou mít jasnou noc na cestu. Řekl to nahlas, ale Lan zavrtěl hlavou.

„Temní psi mají nejradši jasné měsíční noci, kováři, a déšť nejmíň rádi. Správná bouřka s hromy a blesky je udrží mimo úplně.“ A jako by to jeho slova vyvolala, déšť přešel do jemného mrholení. Perrin za sebou zaslechl zasténat Loiala.

Hráz a mokřady končily zároveň asi dvě míle od města, ale silnice vedla dál a pomalu se stáčela k východu. Podmračený večer přešel v noc, ale mžení pokračovalo. Moirain s Lanem udržovali pravidelné temno, kterým mohli urazit velkou vzdálenost. Koně čvachtali kalužemi, jež tvrdě udusaná hlína nevypila. Mezerami v mracích vysvitl měsíc. Kolem se začaly zvedat nízké vršky a stále častěji se objevovaly stromy. Perrina napadlo, že před nimi musí být les, ale nebyl si jist, zda se mu to líbí či ne. Lesy je mohly skrýt před pronásledovateli. Lesy mohly dovolit pronásledovatelům přiblížit se dřív, než je zahlédnou.

Daleko za nimi se ozvalo slabé zavytí. Perrin si na chvíli myslel, že je to vlk. Sám sebe překvapil, když se k vlkovi natáhl, než se zastavil. Volání se ozvalo znovu, a tehdy poznal, že to žádný vlk není. A v odpověď se ozvalo mnoho dalších, bylo to celé míle daleko, přízračné kvílení slibující krev a smrt, křik hovořící o nočních můrách. K jeho překvapení Lan s Moirain zpomalili a Aes Sedai začala ve tmě zkoumat kopce okolo.

„Jsou ještě daleko,“ řekl Perrin. „Když pojedeme dál, nedoženou nás.“

„Temní psi?“ ozvala se Zarin. „To jsou ti temní psi? Jsi si jistá, že to není divoká štvanice, Aes Sedai?“

„Ale to právě je,“ odtušila Moirain. „To právě je.“

„Temného psa předběhnout nedokážeš, kováři,“ vysvětloval Lan, „ani s nejrychlejším koněm ne. Vždycky se jim musíš postavit a porazit je, jinak tě uštvou.“

„Mohl jsem zůstat v državě, víš,“ řekl Loial. „Máma by mě zatím oženila, ale nebyl by to špatný život. Spousta knih. Nemusel jsem chodit Ven.“

„Tam,“ ukázala Moirain na vysoký bezlesý kopec o hezký kus dál napravo. Pokud Perrin viděl, na sto sáhů i víc kolem něj nebyl jediný strom, a i pak rostly dost řídce. „Musíme je vidět přicházet, abychom měli šanci.“

Hrůzné volání temných psů se ozvalo znovu, tentokrát blíž, ale stále ještě dost daleko.

Když nyní Moirain vybrala postavení, Lan pobídl Mandarba k rychlejšímu kroku. Jak se šplhali do kopce, podkovy koní zvonily na kamenech napůl zasypaných hlínou a díky mžení kluzkých. Perrin si všiml, že většina těch kamenů má příliš mnoho pravých úhlů, aby byly přirozené. Na vrcholku sesedli u něčeho, co vypadalo jako nízký kulatý balvan. V mezeře v mracích se objevil měsíc a Perrin zjistil, že hledí na počasím ošlehanou kamennou tvář dobrý sáh dlouhou. Ženskou tvář, jak usoudil podle délky vlasů. Díky dešti se zdálo, že žena pláče.

Moirain sesedla a zadívala se směrem, odkud bylo slyšet vytí. Stála ve stínu, jen postava v plášti s kapuci na hlavě, a jak kapky deště stékaly po naolejované látce, chytaly měsíční světlo.

Loial přivedl koně nahoru a prohlédl si sochu, pak se naklonil a sáhl na ni. „Myslím, že to byla ogieřice,“ prohlásil nakonec. „Ale tohle není stará država. To bych cítil. Všichni bychom to poznali. A byli bychom tu v bezpečí před zplozenci Stínu.“

„Na co to vy dva koukáte?“ Zarin zašilhala na kámen. „Co je to? Ona? Která ona?“

„Od Rozbití povstalo a zase zapadlo mnoho států,“ řekla Moirain, aniž se otočila, „a některé po sobě zanechaly pouze jména na zažloutlých stránkách nebo čáry na roztrhané mapě. Zanecháme po sobě také jen tohle?" – Vytí, při němž tuhla krev v žilách, se ozvalo znovu, stále blíž. Perrin se pokusil vypočítat rychlost temných psů a zjistil, že Lan měl pravdu. Koně by jim opravdu nedokázali utéci. Nebudou muset čekat dlouho.

„Ogiere,“ ozval se Lan, „ty s děvčetem podržíte koně.“ Zarin začala něco namítat, ale on na ni upřel oči. „Tady tvoje nože k ničemu nebudou, děvče.“ V měsíčním světle se zaleskla čepel jeho meče, jejž teď vytasil. „I tohle je poslední obrana. Zní to, jako by jich tam bylo deset, ne jeden. Tvoje práce je zabránit koním, aby se rozutekli, až temné psy ucítí. Dokonce ani Mandarb nemá jejich pach rád.“

Jestli strážci jeho meč nebyl k ničemu, tak ani Perrinovi nebude jeho sekera k užitku. Při tom pomyšlení Perrin skoro pocítil úlevu, i když to byli zplozenci Stínu. Nebude muset použít sekeru. Vytáhl luk zpod Tanečníkovy podpínky. „Třeba bude k něčemu dobrý tohle.“

„Zkus to, jestli chceš, kováři,“ řekl Lan. „Oni neumírají právě snadno. Třeba jednoho zabiješ.“

Perrin vytáhl z váčku novou tětivu a snažil se ji zakrýt před deštíkem. Byla sice natřená včelím voskem, ale jen tence, a to ji před déletrvající vlhkostí neuchrání. Zastrčil si luk šikmo mezi nohy, snadno jej ohnul a upevnil smyčky tětivy do rohovinových zářezů na lučišti. Když se narovnal, uviděl temné psy.

Běželi cvalem jako koně, a když je spatřili, zrychlili krok. Vypadali jen jako deset stínů ženoucích se nocí, probíhajících mezi roztroušenými stromy, ale on přesto vytáhl z toulce šíp se širokou lavicí a nasadil ho na tětivu, ale nenatáhl. V Emondově Roli nebyl zdaleka nejlepší lukostřelec, ale mezi mládenci ho předčil jedině Rand.

Rozhodl se, že vystřelí, až se psiska přiblíží na tři sta kroků. Hlupáku! Na takovou vzdálenost bys měl potíže trefit stojící cíl. Ale když budu čekat a když oni běží tak rychle... Postavil se vedle Moirain a zvedl luk – Musím si pořád představovat, že ten pohybující se stín je jenom velký pes – natáhl luk, až se mu opeření z husích pírek dotklo líce, a vypustil střelu. Byl si jist, že se střela spojila s nejbližším stínem, ale jediným výsledkem bylo hlasité zavrčení. Tohle nebude fungovat. Blíží se moc rychle! Už natahoval další šíp. Proč něco neuděláš, Moirain? Už viděl, jak se jim oči třpytí jako stříbro a zuby lesknou jako kalená ocel. Byli černí jako sama noc a velcí jako menší horští koníci. Hnali se k němu, nyní potichu, a prahli po zabíjení. Vítr přinášel pach podobající se pachu hořící síry. Světlo tě spal, Aes Sedai, tak udělej něco! Znovu vystřelil. Nejbližší temný pes klopýtl a hnal se dál. Přece jsou smrtelní! Znovu vystřelil, a vedoucímu temnému psu se podlomily nohy, avšak on ještě s námahou vstal, a pak teprve upadl, ale i tak cítil Perrin zoufalství. Jeden dole, ale zbylých devět už urazilo dvě třetiny vzdálenosti. Jako by ještě zrychlili, připomínali stíny vznášející se nad zemí. Ještě jeden šíp. Mám čas tak ještě na jeden šíp, potom přijde ke slovu sekera. Světlo tě spal, Aes Sedai! Znovu natáhl.

„Teď,“ řekla Moirain, když jeho šíp opustil tětivu. Vzduch mezi jejíma rukama vzplanul a ohnivý proud zamířil k temným psům. Noc kolem zmizela. Koně řičeli a vzpínali se na otěžích.

Perrin si rychle zakryl rukou oči před bílou září a žárem, jako když se otevře výheň. Noc se náhle změnila v pravé poledne a vzápětí se zase snesla tma. Když si odkryl oči, míhaly se mu před nimi černé tečky a slabý, ztrácející se obraz té ohnivé čáry. Tam, kde předtím byli temní psi, teď nebylo nic než holá, ztmavlá půda a jemný déšť. Jediné stíny, které se pohybovaly, vrhaly mraky plující přes měsíc.

Myslel jsem, že po nich hodí oheň nebo alespoň přivolá blesk, ale tohle... „Co to bylo?“ zeptal se ochraptěle.

Moirain se znovu zadívala směrem k Illianu, jako by ve tmě dohlédla na celé míle. „Třeba to neviděl,“ řekla si pro sebe. „Je to dost daleko, a jestli se nedíval, tak si toho možná nevšiml.“

„Kdo?“ chtěla vědět Zarin. „Sammael?“ Hlas se jí trochu třásl. „Říkalas, že je v Illianu. Jak by mohl vidět, co se děje tady? Cos to udělala?“

„Něco zakázaného,“ odtušila chladně Moirain. „Zakázaného přísahami téměř tak silnými, jako jsou tři přísahy.“ Vzala si od dívky Aldíbiny otěže a poplácala klisnu po krku, aby ji uklidnila. „Něco, co nikdo nepoužil skoro dva tisíce let. Něco, za co by mě mohli utišit už jen proto, že o tom vím.“

„Možná...?“ Loialův hlas zněl jako tiché hřmění. „Možná bychom měli vyrazit. Mohli by tu být další.“

„Myslím, že ne,“ odtušila Aes Sedai nasedajíc. „On by nevypustil dvě smečky najednou, i kdyby dvě měl. Temní psi by se hned vrhli na sebe, místo na kořist. A já myslím, že my nejsme jeho hlavní kořistí, jinak by byl přišel osobně. Byli jsme... mrzutost, myslím –“ mluvila klidně, ale bylo jasné, že ji netěší, když ji někdo bere na tak lehkou váhu – „a možná jen něco navíc do rukávu, kdyby s tím neměl příliš velké potíže. Přesto není zrovna nejlepší zdržovat se blíž, než musíme.“

„Rand?“ zeptal se Perrin téměř neslyšně. Skoro cítil, jak se Zarin předklonila, aby ho lépe slyšela. – „Jestli nehoní nás, tak tedy Randa?"

„Možná,“ odtušila Moirain. „Nebo možná Mata. Nezapomínej, že on je též ta’veren, a zadul na Valerský roh.“

Zarin se přiškrceně zajíkla. „On na něj zadul? Takže ho už někdo našel?"

Aes Sedai si jí však nevšímala. Sklonila se v sedle, aby se mohla podívat Perrinovi do očí, tmavě se lesknoucích jako leštěné zlato. „Události mě znovu předběhly. Nelíbí se mi to. A tobě by se to taky nemělo líbit. Jestli události předběhnou mne, tebe by mohly zadupat do země, a zbytek světa s tebou.“

„Do Tearu máme ještě hodně leguí,“ promluvil Lan. „Ogierův návrh je rozumný.“ Už také seděl na Mandarbovi.

Moirain se po chvíli narovnala a pobídla klisnu patami. Už byla v půli cesty dolů z kopce, než Perrin stačil sundat tětivu z luku a vzít si od Loiala Tanečníkovy otěže. Světlo tě spal, Moirain! Někde si najdu odpovědi!

Mat, opírající se o spadlý kmen, se těšil z tepla táborového ohně – déšť se sice odsunul k jihu už před třemi dny, ale on si pořád připadal provlhlý – ale právě v této chvíli si tančících plamínků nevšímal. Zamyšleně si prohlížel malý, voskem uzavřený válec v dlani. Tom byl cele zaujat laděním harfy. Přitom nadával na déšť a vlhko a na Mata se ani nepodíval. V houštině okolo cvrkali cvrčci. Západ slunce je zastihl mezi dědinami, a tak si k táboření vybrali hájek kus od cesty. Dva večery se snažili zaplatit na noc pokoj a dvakrát na ně sedlák poštval psy.

Mat vytáhl nůž a zaváhal. Štěstí. Říkala, že to vybuchne jen někdy. Štěstí. Co nejopatrněji nařízl trubičku po délce. Byla to trubička, a z papíru, jak si ostatně myslel – kousky podobného papíru našel ještě doma na zemi poté, co byl odpálen ohňostroj – stěnu tvořilo několik vrstev papíru, ale vnitřek byl vyplněn hmotou připomínající hlínu, nebo spíš maličké šedočerné oblázky a prach. Prstem si je vyhrábl do dlaně. Jak, pro Světlo, můžou kamínky vybuchnout?

„Světlo mě spal!“ zařval Tom. Vrazil harfu do pouzdra, jako by ji chtěl chránit před tím, co měl Mat v ruce. „Copak nás chceš oba zabít, chlapče? Tos nikdy neslyšel, že tyhle věci ve styku se vzduchem vybuchnou desetkrát silněji, než když je zapálíš? Rachejtle jsou skoro jako práce Aes Sedai, chlapče.“

„Možná,“ prohodil Mat, „ale Aludra mi jako Aes Sedai nepřipadala. Tohle jsem si myslíval o hodinách pantáty al’Verea – že je to práce Aes Sedai – ale jednou jsem tu skříňku otevřel a vevnitř jsem uviděl spoustu malých kousíčků kovu.“ Při té vzpomínce si poposedl. Panímáma al’Vereová ho tenkrát nachytala první, vědma, jeho otec a starosta však byli hned za ní, a nikdo mu nevěřil, že se chtěl jenom podívat. Mohl jsem je všechny vrátit zpátky. „Myslím, že Perrin by dokázal takový hodiny vyrobit, kdyby si jednou ty malý kolečka a pružinky a já nevím co ještě prohlídl.“

„Byl bys překvapenej, chlapče,“ odtušil suše Tom. „Dokonce i špatnej hodinář je velkej boháč, a ty peníze si zaslouží. Ale hodiny ti nikdy nevybuchnou do obličeje!“

„Tohle taky ne. No, teď už je to k ničemu.“ K Tomově zděšení hodil hrst papíru a malých kamínků do ohně. Z kamínků vylétly jiskřičky a vzduch se zaplnil ostře páchnoucím kouřem.

„Ty se nás snažíš zabít.“ Tom měl nejistý hlas, ale jak mluvil, stoupal mu a sílil. „Jestli se rozhodnu, že chci umřít, zaskočím do královskýho paláce, až dorazíme do Caemlynu, a štípnu Morgasu!“ Dlouhé kníry mu vlály. „Tohle už nikdy nedělej!“

„Vždyť to nevybuchlo,“ namítl otráveně Mat a mračil se na oheň. Zalovil v balíčku z naolejovaného plátna na druhé straně padlého kmene a vytáhl o něco větší rachejtli. „Rád bych věděl, proč to nebouchlo.“

„Mně je jedno, proč to nebouchlo! Už to prostě nedělej!“

Mat se na něj podíval a zasmál se. „Přestaň se tak klepat, Tome. Nemáš se čeho bát. Teď už vím, co je vevnitř. Aspoň vím, jak to vypadá, ale... Neříkej to. Už nebudu rozřezávat další, Tome. Stejně je mnohem větší legrace je odpálit.“

„Já se nebojím, ty usmolenej pasáku vepřů,“ prohlásil jistě Tom s přehnanou důstojností. „Já se třesu vzteky, protože cestuju s hulvátem, co má místo mozku slámu, kterej nás mohl oba zabít, protože si nevidí dál než na špičku –“

„Ahoj, vy u ohně!“

Mat si vyměnil pohled s Tomem, protože zaslechli dusot kopyt. Na to, aby byli poctiví lidé na cestách, už bylo příliš pozdě. Ale takhle blízko Caemlynu udržovala královnina garda na silnicích pořádek a čtveřice, která vjela do světla ohně, rozhodně nevypadala na lupiče. Jedním z jezdců byla žena. Muži měli všichni dlouhé pláště a vypadali na její družiníky. Žena byla hezká, s modrýma očima, na krku měla zlatý náhrdelník a na sobě šaty ze šedého hedvábí a sametový plášť se širokou kapuci. Muži sesedli. Jeden jí podržel otěže a druhý třmen. Žena se usmála na Mata a cestou k ohni si sundávala rukavičky.

„Obávám se, že jsme se příliš zdrželi, mladý pane,“ pravila, „a ráda bych se tě zeptala, zda nevíš, jak se dostat k nějakému hostinci.“

Mat se na ni zazubil a začal se zvedat. Ještě se zcela nenarovnal, když zaslechl, jak jeden z mužů cosi zamumlal, a jiný vytáhl kuši, kterou měl pod pláštěm již nataženou, s nasazenou šipkou.

„Zabij ho, hlupáku!“ křikla ta žena a Mat hodil rachejtli do plamenů a vrhl se po své holi. Ozvalo se hlasité prásknutí a objevil se záblesk světla. „Aes Sedai!“ vyjekl jeden z mužů. „Rachejtle, ty hlupáku!“ křičela žena. A Mat už se překulil a zvedl se s holí v rukou. Uviděl šipku zabořenou do padlého kmene, tam, kde předtím seděl, a kušištník padal s hrudí ozdobenou jílcem jednoho z Tomových nožů.

Na další rozhlížení však neměl čas, jelikož se druzí dva muži vrhli kolem ohně k němu a tasili meče. Jeden z nich se náhle sesul na kolena, pustil meč, a než dopadl na obličej, snažil se ještě nahmátnout nůž, který mu trčel ze zad. Poslední muž neviděl, jak jeho společník padl, a očividně čekal, že druhý je s ním a rozdělí tak protivníkovu pozornost, když zamířil Matovi na břicho. Mat, téměř s opovržením, přerazil muži zápěstí jedním koncem hole, až meč daleko odlétl, a druhým koncem hole ho udeřil do čela. Útočník vyvrátil oči nahoru a zhroutil se na zem.

Koutkem oka Mat viděl, že žena kráčí k němu, a namířil na ni prstem jako nožem. „Hezký šatky to máš, na zlodějku! Sedni si, než se rozhodnu, co s tebou udělám, jinak –“

Žena se zatvářila stejně překvapeně jako Mat, když se jí v hrdle náhle objevil nůž a rudý květ tryskající krve. Mat nakročil, snad aby ji zachytil, byť věděl, že to k ničemu nebude. Dlouhý plášť se rozprostřel přes ni a zakryl ji celou kromě obličeje a jílce Tomova nože.

„Světlo tě spal,“ zavrčel Mat. „Světlo tě spal, Tome Merriline! Žena! Světlo, mohli jsme ji svázat a zítra předat královniným gardistům v Caemlynu. Světlo, možná bych ji i nechal jít. Bez těch tří by nikoho neoloupila, a tomu jedinýmu, co přežil, potrvá hezkejch pár dní, než dokáže zaostřit, a pár měsíců, než zase udrží meč. Kéž bys shořel, Tome, nebylo nutný ji zabíjet!“

Kejklíř dokulhal k místu, kde žena ležela, a odkopl její plášť. Dýka jí napůl vypadla z dlaně. Čepel měla širokou jako Mat palec a dlouhou dobré dvě dlaně. „To bys byl radši čekal, až ti to vrazí mezi žebra, chlapče?“ Sebral svůj nůž a otřel ho o její plášť.

Mat si nyní uvědomil, že si pobrukuje „Nosila masku, co jí kryla tvář", a honem toho nechal. Sklonil se a zakryl její tvář kapuci pláště. „Radši bychom měli vyrazit,“ řekl tiše. „Nechtěl bych tohle vysvětlovat hlídce, kdyby se tu nachomýtli gardisti.“

„S takovými šaty?“ podivil se Tom. „Ani bych neřekl. Museli oloupit nějakou kupeckou paničku nebo urozenou dámu v kočáře.“ Hlas mu zjemněl. „Jestli máme odjet, chlapče, tak by sis měl osedlat koně.“

Mat se vzpamatoval a odtrhl oči od mrtvé ženy. „Ano, to bych asi měl, co?“ Už se na ni znovu nepodíval.

Kvůli mužům žádné výčitky neměl. Co se jeho týkalo, muž, který se rozhodne loupit a zabíjet, si plně zaslouží, co ho potká, když prohraje. Sice si je nijak zvlášť neprohlížel, ale ani neodvracel zrak, když mu náhodou padl na některého z lupičů. Teprve když nasedlal valacha a přivázal si věci na sedlo a kopal hlínu na oheň, uvědomil si, že se dívá na muže, jenž vystřelil z kuše. Na jeho rysech mu bylo něco povědomého, i na stínech, které na jeho tvář vrhal pohasínající oheň. Štěstí, řekl si. Vždycky je to štěstí.

„Ten kušištník byl dobrej plavec, Tome,“ utrousil, když šplhal do sedla.

„Co to zase plácáš za hlouposti?“ Kejklíř už také seděl na koni, a mnohem větší starosti mu dělala pouzdra s nástroji, která měl za sedlem, než mrtví. „Jak můžeš vědět, jestli vůbec uměl plavat?“

„Zvládl to uprostřed noci na břeh z malýho člunu z prostředka Erinin. Hádám, že tehdy spotřeboval všechno svý štěstí.“ Znovu zkontroloval tkanice na balíčku s rachejtlemi. Jestli si ten trouba myslel, že tohle byla práce Aes Sedai, tak by mě zajímalo, co by si pomyslel, kdyby vybuchly všechny.

„Jseš si jistej, chlapče? Šance, že je to stejnej chlap... No, dokonce ani ty by sis na takovou šanci nevsadil.“

„Jsem si jistej, Tome.“ Elain, až tě zase dostanu do rukou, zakroutím ti krkem. A Egwain a Nyneivě taky. „A jsem si jistej, že chci mít ten zatracenej dopis z krku do hodiny potom, co dorazíme do Caemlynu.“

„Říkám ti, chlapče, že to není tím dopisem. Já hrál daes dae’mar, už když jsem byl mladší než ty, a poznám kód nebo šifru, i když nevím, co znamená.“

„No, já tu vaši velkou hru nikdy nehrál, Tome, tu vaši zatracenou hru rodů, ale poznám, když mě někdo pronásleduje, a ti by mě nepronásledovali tak usilovně, ani tak daleko, kvůli zlatu, co mám po kapsách, leda bych měl zlaťáků plnou truhlu. Musí to být ten dopis.“ Ať shořím, hezké holky mě vždycky dostanou do potíží. „Chceš po tomhle dneska v noci ještě spát?“

„Jako nemluvně, chlapče. Ale jestli chceš jet dál, pojedu.“

Matovi se před očima objevil obličej té ženy s dýkou v hrdle. Tys neměla štěstí, krásná dámo. „Tak pojedeme!“ prohlásil divoce.

45

Caemlyn

Mat si na Caemlyn nejasně pamatoval, ale když k němu brzy po východu slunce dorazili, připadalo mu to, jako by tu nikdy předtím nebyl. Od rozbřesku nebyli na silnici sami a teď je dokonce ostatní jezdci, kolony kupeckých vozů i pěší lid obklopovali, a všichni měli namířeno k velkému městu.

Caemlyn, postavený na pahorcích, byl přinejmenším stejně velký jako Tar Valon a vně jeho mohutných hradeb – na výšku to bylo dobrých dvacet sáhů světlého, našedlého kamene s bílými a stříbřitými žilkami jiskřícími ve slunci, s pravidelně rozmístěnými vysokými kulatými věžemi, na jejichž vrcholcích povlávala Lví zástava Andoru, stříbrná na rudé – vně těchto hradeb jako by bylo postaveno další velké město, obklopující to ohrazené, celé z červených cihel a šedého kamene a bíle omítnutých stěn. – Zde se hostince přetlačovaly s domy tři i čtyři poschodí vysokými a tak dobře postavenými, že musely patřit kupcům. Krámy se zbožím vyloženým na stolech pod markýzami se mačkaly vedle širokých skladišť bez oken. Ulice po obou stranách lemovaly otevřené tržnice jen se střechami z červených a purpurových tašek, kde muži i ženy již hlasitě nabízeli své zboží a smlouvali, co měli sil, zatímco svůj hlas ke všemu tomu halasu přidávala telata, ovce, kozy a vepři v ohradách a husy, slepice a kachny v klecích. Mat si pamatoval, že když tu byl předtím, byl Caemlyn dost hlučné místo, ale teď mu to znělo jako tlukot srdce rozhánějícího do cév bohatství.

Silnice vedla ke klenuté bráně pět sáhů vysoké. Obě křídla brány byla otevřená a pod přísným dohledem královniných gardistů v červených kabátcích a lesklých kyrysech – na Toma s Matem se podívali zběžně jako na všechny ostatní, dokonce je nezajímala ani hůl, kterou měl Mat před sebou na sedle. Je snad zajímalo jedině, aby lidé spořádaně postupovali dovnitř – a pak byli uvnitř. Tady se štíhlé věže zvedaly do ještě větší výšky než ty hradební a nad ulicemi plnými lidí zářily bíle a zlatě lesklé kupole. Těsně za bránou se cesta dělila na dvě rovnoběžné ulice oddělené širokým pruhem trávy se stromy. Kopce ve městě se zvedaly jako stupně směrem k vrcholku, který byl obklopen další hradbou, zářící bíle stejně jako hradby tarvalonské, a za ní byly vidět další kupole a věže. To je Vnitřní Město, vzpomněl si Mat, a na vrcholku toho nejvyššího kopce stál královský palác.

„Nemá smysl čekat,“ obrátil se k Tomovi. „Zanesu ten dopis rovnou nahoru.“ Prohlížel si nosítka a kočáry prodírající se davy lidí, a krámy se všemi těmi věcmi. „V takovém městě si člověk může vydělat víc zlata, Tome, když jednou zjistí, kde se hrají kostky nebo karty.“ V kartách neměl zdaleka takové štěstí jako v kostkách, ale karty stejně hrál jen málokdo kromě šlechticů a hodně velkých boháčů. Jenže právě ty bych si měl ke hře najít.

Tom zívl a přitáhl si kejklířský plášť, jako by to byla pokrývka. „Jeli jsme celou noc, chlapče. Aspoň se nejdřív někde najezme. U královnina požehnání se dobře vaří.“ Znovu zívl. „A mají tam dobrý postele.“

„To si pamatuju,“ řekl Mat pomalu. Jistým způsobem si to opravdu vybavoval. Hostinský byl obtloustlý muž s prošedivělými vlasy, mistr Gill. Moirain tam našla jeho a Randa, když už si myslel, že se jí konečně zbavili. Ta je teď pryč a ty svoje hry si hraje s Randem. Se mnou už to nemá nic společného. Už ne. „Sejdeme se tam, Tome. Říkal jsem, že chci mít ten dopis z krku do hodiny po příjezdu, a myslel jsem to vážně. Jeď klidně dál.“

Tom kývl a otočil koně. Se zívnutím ještě zavolal přes rameno: „Hlavně se neztrať, chlapče. Je to velký město, tenhle Caemlyn.“

A bohaté. Mat pobídl koně přeplněnou ulicí. Ztratit se! Umím si přece zatraceně najít cestu. Nemoc mu zřejmě vymazala část vzpomínek. Když se podíval na nějaký hostinec, jehož horní poschodí vyčnívalo kolem dokola přes přízemí a jehož vývěsní štít skřípal ve větru, vzpomněl si, že ho už viděl, ale na další věci, které z toho místa viděl, se nepamatoval. Občas se mu z paměti vynořil kus ulice, ale části před tímto úsekem a za ním pro něj byly stejně tajemné jako kostky, než opustí pohárek.

Dokonce i s děravou pamětí si byl jist, že ve Vnitřním Městě či v královském paláci nikdy nebyl – To bych určitě nezapomněl! – cestu si však pamatovat nemusel. Ulice Nového Města – náhle se rozpomněl na jeho jméno, bylo částí Caemlynu ani ne dva tisíce let – se rozbíhaly do všech stran, ale hlavní třídy všechny vedly k Vnitřnímu Městu. Gardisté u brány se ani nenamáhali někoho stavět.

Za těmi bílými hradbami stály budovy, které by se hodily i do Tar Valonu. Točité ulice vedly na vrcholky kopců, kde se otevíral výhled na štíhlé vížky, jejichž kachlemi obložené stěny se ve slunci třpytily stovkami barev, nebo dolů do parků upravených tak, aby na ně byl shora nejkrásnější pohled, či se objevily průhledy přes celé město až na zvlněné pláně a lesy za ním. Tady v podstatě nezáleželo na tom, kterou ulicí se dá. Všechny se stáčely směrem, kterým potřeboval jít, k andorskému královskému paláci.

Za chvíli už mířil přes oválné náměstí před palácem k vysoké pozlacené bráně. Čistě bílý palác Andoru by určitě zapadl mezi tarvalonské zázraky. Měl štíhlé věžičky a zlaté kupole lesknoucí se ve slunci, vysoké balkony a složitou kamennou výzdobu. Za zlaté plíšky z jedné kupole by Mat mohl pohodlně a v přepychu žít celý rok.

Bylo zde méně lidí než jinde, jako by náměstí bylo vyhrazeno pro zvláštní příležitosti. Před zavřenou bránou stál tucet gardistů. Drželi luky nakloněné všichni úplně stejně přes třpytící se kyrysy a měli tváře zakryté ocelovou mříží hledí leštěných přilbic. Mohutně stavěný důstojník s červeným pláštěm odhrnutým tak, aby byl vidět uzel ze zlatého pletence na rameni, přecházel podél řady gardistů a každého muže si prohlížel, jako by snad chtěl najít rez či zrnka prachu.

Mat přitáhl otěže a nasadil milý úsměv. „Přeju dobré ráno, kapitáne.“

Důstojník se obrátil a hluboko posazenýma očima jako korálky se přes mřížoví hledí zadíval na Mata jako podrážděná krysa v kleci. Byl starší než si Mat původně myslel – určitě dost starý, aby měl víc než jeden uzel – a byl spíš tlustý než svalnatý. „Co chceš, sedláku?“ zeptal se hrubě.

Mat se nadechl. To zvládnu. Musím udělat dojem na tohohle troubu, aby mě tu nenechal čekat celý den. Nechci tu kolem mávat tím amyrlininým papírem, aby mě nevyhodili. „Přicházím z Tar Valonu, z Bílé věže, a přináším dopis od –“

„Ty přicházíš z Tar Valonu, sedláku?“ Tlustému důstojníkovi se až břich natřásal, jak se smál, ale pak prudce přestal, jako by ho někdo uťal, a zamračil se. „My nechceme žádné dopisy z Tar Valonu, rošťáku, pokud něco takového vůbec máš! Naše dobrá královna – kéž ji Světlo ozařuje! – nepřijme jedinou zprávu z Bílé věže, dokud jí nebude navrácena dědička. A já nikdy neslyšel o poslu z Věže, který by měl venkovský kabátec a spodky. Je mi jasné, že máš za lubem nějakou lumpárnu, možná si myslíš, že získáš trochu peněz, když sem přijdeš a budeš tvrdit, že neseš dopis, ale budeš mít štěstí, jestli neskončíš ve vězeňské kobce! Jestli přicházíš z Tar Valonu, tak se seber, vrať se tam a řekni jim, ať vrátí dědičku, než si pro ni přijdeme! A jestli chceš vyloudit nějaké stříbro, zmiz mi z očí, než ti nechám vyrazit duši z těla! Ať tak nebo tak, ty přitroublé motovidlo, vypadni!“

Mat se snažil dostat ke slovu od chvíle, kdy ten muž promluvil. Teď vyhrkl: „Ten dopis je od ní, člověče. Je od –“

„Copak jsem ti neříkal, abys zmizel, ty drzoune?“ zařval tlusťoch. Obličej už měl pomalu stejně rudý jako kabátec. „Ztrať se mi z očí, ty špinavý mizero! Jestli nezmizíš, než napočítám do deseti, tak tě zavřu za to, že špiníš náměstí svou přítomností! Jedna! Dvě!“

„Ty snad umíš napočítat i do deseti, ty tlustej troubo!“ vybuchl Mat. „Říkám ti, Elain poslala –“

„Stráže!“ Důstojník už byl ve tváři nachový. „Zatkněte toho chlapa jako temného druha!“

Mat na chvíli zaváhal, neboť si byl jist, že takové obvinění nemůže nikdo brát vážně, ale gardisté v červených kabátcích se na něj vrhli, celý tucet v kyrysech a přilbicích, a tak otočil koně a odcválal pryč, pronásledován tlusťochovým řevem. – Valach nebyl žádný závodní kůň, ale mužům bez koní snadno utekl. Lidé mu v křivolakých ulicích uhýbali z cesty a pak mu hrozili pěstmi a nadávali stejně, jako předtím onen důstojník.

Hlupák, říkal si v duchu Mat mysle důstojníka, a pak vynadal i sobě. Stačilo, abych hned na začátku řekl její jméno. „Elain, dědička Andoru, posílá tento dopis své matce, královně Morgase.“ Světlo, kdo by si pomyslel, že mají takový vztah k Tar Valonu. Podle toho, co si o své poslední návštěvě pamatoval, byly Aes Sedai a Bílá věž v přízni gardistů hned za královnou Morgasou. Světlo ji spal, taky mi to Elain mohla říct. Váhavě dodal: Taky jsem se mohl zeptat.

Než dorazil ke klenuté bráně, která vedla do Nového Města, zpomalil koně do kroku. Nemyslel si, že by ho gardisté z paláce ještě pronásledovali, a nemělo smysl přivolávat na sebe pozornost těch, co hlídali bránu, tím, že by kolem nich procválal, ale oni se na něj nepodívali déle, než když tudy přijížděl.

Jak projížděl pod širokým obloukem brány, usmál se a málem se obrátil zpátky. Náhle si na cosi vzpomněl a dostal nápad, který se mu líbil mnohem víc, než kdyby měl jen projít palácovou bránou. I kdyby tlustý důstojník nehlídal u brány, nový nápad se mu stejně zamlouval víc.

Dvakrát se ztratil, než našel Královnino požehnání, ale nakonec znamení s mužem, klečícím před ženou s rudozlatými vlasy a korunou ze zlatých růží a rukou položenou na jeho hlavě, přece jen objevil. Byla to poměrně velká kamenná budova o třech poschodích, s vysokými okny, dokonce i těmi až úplně nahoře pod střechou z červených tašek. Projel kolem dozadu ke stájím, kde muž s koňským obličejem v kožené kazajce, která byla jen o málo tužší než jeho vlastní kůže, převzal otěže jeho koně. Mat měl dojem, že si toho chlapíka pamatuje. Ano. Ramey.

„Už je to dost dlouho, Rameyi.“ Mat mu hodil stříbrnou marku. „Vzpomínáš si na mě, viď?“

„Nemůžu říct, že bych...“ začal Ramey, ale potom zachytil záblesk stříbra, kde čekal měď. Zakašlal a krátké kývnutí se změnilo v trhanou úklonu s rukou přitisknutou k čelu. „No, ovšem, mladý pane. Odpusť. Vypadlo mi to z hlavy. Já si moc lidi nepamatuju. Zato koně jo. Koně znám, to jo. Hezký zvíře, mladý pane. Dobře se o něj postarám, tím si můžeš být jistý.“ To všechno vyhrkl tak rychle, aby Mat nestačil říci ani slovo, a pak spěšně odvedl valacha do stáje dřív, než mohlo dojít na Matovo jméno.

Mat se kysele zašklebil, balíček s rachejtlemi si strčil pod paži a zbytek svých věcí si hodil na rameno. Ten chlapík by mě nepoznal od Jestřábího křídla. Vedle dveří do kuchyně seděl na obráceném sudu mohutný svalnatý muž a něžně drbal za uchem černobílou kočku, která se mu uhnízdila na koleně. Ten muž si Mata prohlédl zpod těžkých víček, zvlášť hůl, již měl Mat přes rameno, ale kočku za uchem škrábat nepřestal. Mat měl dojem, že si na něj vzpomíná, ale jméno se mu nevybavilo. Cestou dovnitř neřekl nic a muž s kočkou také ne. Nemá důvod, aby si mě pamatoval. Nejspíš tu ty zatracené Aes Sedai chodí pro lidi každý den.

V kuchyni dvě kuchtičky a tři pomocnice pobíhaly mezi pecemi a rožni pod dohledem kulaťoučké ženy s vlasy staženými do drdůlku a dlouhou dřevěnou lžící, kterou používala, když chtěla ukázat, co se má udělat. Tu ženu si Mat určitě pamatoval. Coline, to je teda jméno pro tak měchatou ženskou, ale všichni ji oslovovali Kuchařko.

„No, Kuchařko,“ oznámil, „Jsem zpátky, a ještě to není ani rok, co jsem odešel.“

Chvíli se na něj dívala a pak kývla. „Pamatuju si tě.“ Mat se zazubil. „Byl jsi tu s tím mladým princem, ne?“ pokračovala. „S tím, co se tolik podobal Tigrain, Světlo ozařuj její památku. Ty jsi jeho sluha, ne? Takže se náš mladý princ vrací?“

„Ne,“ zavrčel Mat břitce. Princ! Světlo! „Nemyslím, že by se tu teď někdy ukázal, a taky si myslím, že kdyby se tu objevil, nelíbilo by se ti to.“ Začala protestovat, vykládala, jaký slušný a hezký mladý muž ten princ byl – Ať shořím, copak nikde neexistuje ženská, která by nesnila o Randovi a nedělala telecí oči, když se o něm jenom zmíníš? Zatraceně by ječela, kdyby věděla, co dělá teď – ale radši ji nechal při tom. „Je tu někde mistr Gill? A Tom Merrilin?"

„V knihovně,“ řekla škrobeně. „A vyřiď Basilu Gillovi, až ho uvidíš, že jsem říkala, ať nechá vyčistit ty odpady. A chci to mít hotové dneska.“ Zahlédla něco, co dělala jedna z pomocnic s hovězí pečení, a odkolébala se k ní. „Ne tak silně, dítě. Jestli na to maso dáš moc tamarindů, bude příliš sladké.“ Na Mata už zřejmě zapomněla.

Mat potřásl hlavou a vydal se hledat tu knihovnu, na kterou si nemohl vzpomenout. Ani si nevzpomínal, že by Coline byla za mistra Gilla provdaná, ale jestli někdy slyšel hospodyni posílat příkazy svému manželovi, tak to bylo tohle. Hezoučká služebná s velkýma očima se zahihňala a ukázala mu do chodby hned vedle šenku.

Když vstoupil do knihovny, ztuhl a jen zíral. Na policích zabudovaných do stěn bylo víc než tři sta knih, a další ležely na stole. V životě neviděl tolik knížek na jednom místě. Všiml si v kůži vázané kopie Putování Jaima Dlouhokrokého, ležící na stolečku u dveří. Vždycky si tu knihu chtěl přečíst – Rand s Perrinem mu z ní často vykládali – ale nikdy se jaksi nedostal k tomu, aby si přečetl knihy, které chtěl.

Basil Gill s růžovoučkými tvářemi a Tom Merrilin seděli u stolku nad šachovnicí, a z fajfek, které drželi v zubech, stoupaly tenké proužky namodralého tabákového dýmu. Na stolku vedle dřevěného pohárku s kostkami seděla tříbarevná kočka, ocásek měla přehozený přes přední tlapky a upřeně sledovala hru. Kejklířský plášť nebyl nikde v dohledu, z čehož Mat usoudil, že už Tom dostal pokoj.

„Tos zvládl rychleji, než jsem čekal, chlapče,“ řekl Tom přes fajfku. Zatahal se za dlouhý bílý knír, jak se rozmýšlel, kam na šachovnici položit další kámen dámy. „Basile, jistě si pamatuješ na Mata Cauthona.“

„Pamatuju, co bych se nepamatoval,“ utrousil tlustý hostinský s pohledem upřeným na šachovnici. „Byl nemocnej, když tu byl posledně, to se pamatuju. Doufám, že už je ti líp, mládenče.“

„Je mi líp,“ řekl Mat. „To je všechno, co si pamatuješ? Že mi nebylo dobře?“

Mistr Gill mrkl na Toma, když ten položil svůj kámen, a vyndal fajfku z úst. „Vzhledem k tomu, s kým jsi odcházel, mládenče, a vzhledem k tomu, jak se teď všecko semlelo, je nejspíš nejlepší, že si toho víc nepamatuju.“

„Aes Sedai už nejsou v takový oblibě, co?“ Mat si položil věci na široký lenoch křesla, hůl opřel dozadu a sám se usadil do jiného křesla a nohu přehodil přes lenoch. „Gardisti v paláci si zřejmě myslí, že Bílá věž Elain ukradla.“ Tom si znepokojeně prohlédl balíček rachejtlí, podíval se na kouř stoupající z fajfky a zamumlal si cosi, než se vrátil ke hře.

„To těžko,“ řekl Gill, „ale celý město ví, že zmizela z Věže. Tom říká, že se vrátila, ale my se tu nic takovýho nedoslechli. Možná to ví Morgasa, ale každý až po posledního pacholka od koní kolem ní chodí co nejtišeji, aby mu neukousla hlavu. Urozený pán Gaebril jí zabránil, aby neposlala každého katovi, ale já bych neřekl, že to ještě neudělá. A on její vztah k Tar Valonu rozhodně nezlepšil. Jestli něco, tak podle mě to ještě zhoršil.“

„Morgasa má novýho rádce,“ podotkl Tom suše. „Garethu Bryneovi se nelíbil, tak Gareth odešel do výslužby na svůj dvorec, aby dával pozor, jako ovcím roste vlna. Basile, hodláš ten kámen někam dát nebo ne?“

„Za chviličku, Tome. Za chviličku. Chci ho dát správně.“ Mistr Gill se zakousl do troubele, zamračil se na šachovnici a vyfoukl kouř.

„Takže královna má rádce, který nemá rád Tar Valon,“ řekl Mat. „No, to vysvětluje, proč se gardisti chovali tak divně, když jsem řekl, že jdu odtamtud.“

„Jestli jsi jim to řekl,“ poznamenal Gill, „tak máš možná štěstí, že ses odtamtud dostal bez polámaných kostí. Přinejmenším pokud to byl někdo z nových mužů. Gaebril vyměnil polovinu gardy v Caemlynu za muže, které vybral sám, a to není žádná maličkost vzhledem k tomu, jak je tu krátkou dobu. Někteří říkají, že by si ho Morgasa měla vzít.“ Už už chtěl položit kámen na šachovnici, ale pak ho dal pryč a zavrtěl hlavou. „Časy se mění. Lidi se mění. To je na mě moc změn. Hádám, že asi stárnu.“

„Zřejmě chceš, aby z nás obou byli dědci, než položíš ten kámen,“ zabručel Tom. Kočka se protáhla a natáhla se přes stůl, aby ji mohl pohladit na hřbetě. „I když budeš žvanit celej den, přijít na dobrej tah ti to nepomůže. Proč prostě nepřiznáš porážku, Basile?“

„To nikdy nepřiznám,“ prohlásil Gill umíněně. „Ještě tě porazím, Tome.“ Položil bílý kámen na průsečík dvou čar. „Uvidíš.“ Tom si odfrkl.

Z toho, co Mat na šachovnici viděl, si nemyslel, že bude mít Gill velkou šanci. „Jenom se budu muset vyhnout gardistům a strčit Elainin dopis Morgase rovnou do ruky.“ Zvlášť jestli jsou všichni jako ten tlustý ňouma. Světlo, rád bych věděl, jestli jim všem řekl, že jsem temný druh?

„Tys ho nepředal?“ štěkl Tom. „Myslel jsem, že se tý věci chceš zbavit co nejdřív.“

„Ty máš dopis od dědičky?“ vykřikl Gill. „Tome, proč jsi mi to neřekl?“

„Promiň, Basile,“ zamumlal kejklíř. Zamračil se na Mata zpod hustého obočí a foukl si do knírů. „Ten kluk si myslí, že ho kvůli němu chce někdo zabít, tak jsem si řekl, že ho nechám, ať ti poví, co uzná za vhodný, a nic víc. Zdá se, že už mu na tom nezáleží.“

„Jaký dopis?“ zeptal se Gill. „Že se vrací domů? A urozený pán Gawyn? Doufám, že se vracejí. Už jsem slyšel i mluvit o válce s Tar Valonem, jako by někdo mohl být vážně takový hlupák, aby se pustil do války s Aes Sedai. Kdyby ses mě zeptal, tak to souvisí s těma divokejma povídačkama, co jsme se doslechli, že Aes Sedai podporují falešnýho Draka někde na západě a používají sílu jako zbraň. Ne že bych chápal, proč by chtěl někdo jít do války zrovna s nima. Právě naopak.“

„Vy jste s Coline svoji?“ zeptal se Mat a mistr Gill sebou trhl.

„Světlo mě před tím ochraňuj! Už teď by sis mohl myslet, že hostinec patří jí. Kdyby byla ještě moje žena...! Co to má společnýho s dopisem od dědičky?“

„Nic,“ řekl Mat, „ale mluvil jsi tak dlouho, až jsem měl dojem, žes musel zapomenout vlastní otázky.“ Gill se zakuckal a Tom vybuchl smíchy. Mat si pospíšil, než hostinský nabere dech. „Ten dopis je zapečetěný. Elain mi neřekla, co v něm stojí.“ Tom si ho úkosem prohlížel a hladil si kníry. Snad si nemyslí, že přiznám, že jsem tu věc otevřel? „Ale nemyslím, že se vrací domů. Chce se stát Aes Sedai, kdyby ses mě zeptal.“ A pověděl jim o svém pokusu doručit dopis, přičemž ohladil několik hran, o kterých se nemuseli dozvědět.

„Noví muži,“ řekl Gill. „Aspoň ten důstojník na to vypadá. To se vsadím. Většina z nich není lepší než lupiči, až na ty s vyhýbavýma očima. Počkej do odpoledne, mládenče, až se gardisté u brány vymění. Řekni hned jméno dědičky, a jenom pro případ, že ten nový chlapík bude taky jeden z Gaebrilových mužů, skloň trochu hlavu. A když se ještě dotkneš pěstí čela, nebudeš mít žádný potíže.“

„Ať shořím, jestli to udělám. Já před nikým klekat a plazit se nebudu. Ani kvůli samotný Morgase. Tentokrát se ke gardistům vůbec nepřiblížím.“ Raději nechci vědět, co jim o mně ten tlusťoch navykládal. Oba starší muži na něho zírali, jako by zešílel.

„A jak se, pod Světlem,“ začal Gill, „hodláš dostat do královského paláce, abys přitom nemusel projít kolem gardistů?“ Oči se mu rozšířily, jako by si na něco vzpomněl. „Světlo, snad nechceš... Mládenče, to bys potřeboval samotné Temného štěstí, aby ses odtamtud dostal živý!“

„O čem to teď mluvíš, Basile? Mate, jakou pitomost chceš zase zkusit?“

„Mám štěstí, mistře Gille,“ prohlásil Mat. „Jen mi připrav něco dobrýho k jídlu, až se vrátím.“ Vstal, sebral pohárek s kostkami, zamíchal a pro štěstí jej otočil vedle šachovnice. Tříbarevná kočka seskočila ze stolku a s prohnutým hřbetem na něho zasyčela. Pět kostek s tečkami se zastavilo a na každé byla jedna tečka. Temného oči.

„Tohle je nejlepší hod, nebo ten nejhorší,“ řekl Gill. „Záleží na tom, jakou hru hraješ, víš. Mládenče, já myslím, že hraješ nebezpečnou hru. Co kdyby sis vzal ten pohárek do šenku a utratil pár měďáků? Mně připadáš jako někdo, kdo si rád trochu zahraje. Já zařídím, aby se ten dopis dostal bezpečně do paláce.“

„Coline chce, abys vyčistil ty odpady,“ oznámil mu Mat a obrátil se k Tomovi. Hostinský jenom mrkal a cosi si pro sebe bručel. „Podle mě je úplně jedno, jestli mě zasáhne šíp, když se ten dopis pokusím doručit, nebo dostanu nožem do zad, když budu čekat. Je to jednou za osmnáct a podruhý bez dvou za dvacet. Hlavně mi nech připravit to jídlo, Tome.“ Hodil na stůl před Gilla zlatou marku. „Ať mi zanesou věci do pokoje, hostinský. Jestli to stojí víc, dostaneš peníze. A dávej pozor s tím balíčkem. Tomovi z něj naskakuje husí kůže.“

A když už odcházel, zaslechl ještě mistra Gilla, jak říká Tomovi: „Vždycky jsem si myslel, že je ten mládenec rošťák. Jak přišel k tomu zlatu?“

Já vždycky vyhrávám, tak, pomyslel si Mat temně. Jenom musím ještě jednou vyhrát a skoncuju s Elain, a to je to poslední, co pro Bílou věž udělám. Jenom ještě jednou.

46

Zpráva ze Stínu

I když se do Vnitřního Města vrátil pěšky, Mat si zdaleka nebyl jist, že jeho plán bude opravdu fungovat. Mělo by, pokud to, co slyšel, byla pravda, ale ve skutečnosti si tím nebyl jistý. Oválnému náměstí před palácem se vyhnul a zabočil kolem mohutné stavby a jejích pozemků do ulic, které se stáčely podle kopce. Zlaté kupole paláce se výsměšně třpytily mimo dosah. Málem už obešel celé palácové pozemky a skoro se vrátil zpátky na náměstí, když to uviděl. Příkrý svah, hustě porostlý nízkými květinami, zvedající se z ulice k bílé hradbě z drsného kamene. Nad hradbou vykukovalo několik olistěných větví a viděl i koruny dalších stromů rostoucích v zahradách královského paláce.

Hradba postavená tak, aby vypadala jako útes, pomyslel si, a na druhé straně je zahrada. Možná Rand přece jen mluvil pravdu.

Letmý pohled na obě strany mu ukázal, že má zatím ohbí ulice sám pro sebe. Bude si muset pospíšit, protože díky zatáčkám neviděl příliš daleko a každou chvíli mohl někdo přijít. Po čtyřech se vyškrábal do svahu a bylo mu lhostejné, jaké škody napáchá v záhonech květin s červenými a bílými květy. Na drsném kameni hradby byla spousta vhodných chytů pro prsty i hřebenů a výstupků, kde se mohl opřít dokonce i špičkami svých těžkých bot.

To je od nich dost neopatrné, že je to tak snadné, pomyslel si při šplhání. Na okamžik se v duchu vrátil zpátky, kdy se s Randem a Perrinem vydali na cestu za Pískopce na okraj pohoří Oparů. Když se pak vrátili do Emondovy Role, všichni to pěkně schytali od každého, komu se dostali do rukou – on ze všech nejvíc, jelikož každý předpokládal, že to byl jeho nápad – ale tam tři dny šplhali po útesech, spali pod širým nebem a živili se vajíčky, která vybrali z hnízd lesňáčkům. Šípem či kamenem z praku si srazili šedokřídlého křepela nebo lapili králíka do oka, a celou dobu se smáli a utvrzovali se v tom, že se nebojí smůly, kterou hory přinášejí, a jak by mohli najít poklad. – Z té výpravy si domů přinesl zvláštní kámen, do kterého byla nějak vtlačena lebka slušně velké ryby, dlouhé bílé ocasní pero, které upustil sněžný orel, a kus bílého kamene velkého jako pěst, který vypadal skoro jako vyřezávané lidské ucho. Tedy podle něj vypadal jako ucho, Rand a Perrin si to nemysleli, ale Tam al’Thor řekl, že je to docela možné.

Prsty mu sklouzly v mělké prohlubni, a jak se mu posunulo těžiště, málem se neudržel i levou nohou. Prudce se nadechl, jen tak tak se stačil zachytit vrcholku zdi, a vytáhl se nahoru. Chvíli tam jenom ležel a ztěžka dýchal. Na zem to sice nebylo zvlášť daleko, ale stačilo to, aby si rozbil hlavu. Hlupáku, nechat se tak unést. Tak jsem se skoro zabil na těch skaliskách. To bylo velice dávno. Stejně už máma určitě všechny ty věci vyhodila. Ještě se ohlédl, aby se ujistil, že ho nikdo neviděl – ohbí ulice bylo stále prázdné – a spustil se na palácové pozemky.

Zahrady byly rozlehlé. Přes velké trávníky a mezi stromy vedly chodníčky z plochých kamenů a větve nad nimi byly hustě obrostlé révou. Hrušně byly pokryté bílými kvítky a jabloně růžovobílými. Kvetly tu růže všech barev a jasně zlaté růžiníky a purpurová Emondova sláva a mnoho dalších, které nepoznal. U některých květin si ani nebyl jist, jestli jsou opravdové. Jedna měla podivné květy šarlatové a zlaté barvy, které vypadaly skoro jako ptáčci, a jiná se nijak nelišila od slunečnice, jen její žluté květy měly v průměru půl sáhu, i víc, a stonky byly vysoké jako ogier.

Na kamenech zaskřípaly kroky a Mat se přikrčil za keř u zdi, když kolem procházeli dva gardisté, jimž přes kyrysy visely široké bílé límce. Jeho směrem se vůbec nepodívali a Mat se pro sebe usmál. Štěstí. S trochou štěstí mě nezahlídnou, dokud nedám tu zatracenou věc Morgase.

Proklouzl zahradami jako stín, jako by se plížil za králíkem, a pokaždé, když zaslechl kroky, zůstal bez hnutí za keřem či se přitiskl ke kmeni stromu. Po cestičce prošly ještě dvě dvojice vojáků, ta druhá natolik blízko, že stačily dva kroky a mohl je polechtat. Když gardisté zmizeli mezi stromy, utrhl si temně rudou hvězdnici a s úšklebkem si zastrčil květ s roztřepenými okvětními lístky do vlasů. Tohle byla skoro stejná legrace, jako když o Letnicích kradl jablečný štrůdl, a mnohem snazší. Ženy při pečení vždycky ostražitě hlídaly. Ti hloupí vojáci ani nevzhlédli od chodníku.

Za chvíli se dostal až k bílé zdi samotného paláce a začal se plížit kolem ní za záhonem rozkvetlých bílých růží na dřevěných rámech, hledaje dveře. Těsně nad hlavou měl řadu širokých klenutých oken, ale usoudil, že by asi dost těžko vysvětloval, proč dovnitř lezl oknem, když mohl vejít dveřmi. Objevili se další dva vojáci a Mat ztuhl. Projdou ani ne tři kroky od něj. Z okna nad hlavou uslyšel hlasy. Hovořili spolu dva muži a právě dost nahlas, aby pochytil slova. „– na cestě do Tearu, velký mistře.“ Tento muž mluvil vylekaně a podlézavě.

„Ať mu pokazí plány, jestli to dokážou.“ Tento hlas byl hlubší a silnější, hlas muže zvyklého rozkazovat. „To mu jen prospěje, jestli ho porazí tři nevycvičené holky. Vždycky to byl hlupák, a je jím stále. Máš nějaké zprávy o tom klukovi? To on nás ještě může všechny zničit.“

„Ne, mistře. Zmizel. Ale, mistře, jedna z těch holek je ten Morgasin spratek.“

Mat se pootočil, ale pak se vzpamatoval. Vojáci se přiblížili. Nezdálo se, že skrze hustě propletené stonky růží zahlédli, jak sebou prudce pohnul. Tak si pospěšte, vy troubové! Projděte, ať se můžu podívat, kdo je ten zatracený chlap! Kus rozhovoru mu unikl.

„– byl příliš netrpělivý od chvíle, co získal zpátky svobodu,“ říkal právě ten hlubší hlas. „Nikdy si neuvědomil, že nejlepší plány potřebují čas, aby uzrály. Chce celý svět v jednom dni, a kromě toho ještě Callandor. Veliký pán ho vem! Mohl by chytit tu holku a pokusit se ji využít. A to by mohlo narušit moje vlastní plány.“

„Jak říkáš, mistře. Mám nařídit, aby ji přivezli z Tearu?“

„Ne. Ten hlupák by to považoval za útok na sebe, kdyby se o tom dozvěděl. A kdo ví, co kromě toho meče ještě sleduje? Zařiď, ať tiše umře, Comare. Ať její smrt nepřitáhne žádnou pozornost.“ Jeho smích zněl jako rachot hromu. „Ty nevědomé coury ve své Věži budou mít dost velké potíže ji předvést, až zmizí doopravdy. To by mohlo stačit. Ať to je vyřízeno co nejrychleji. Dřív, než bude mít čas ji chytit sám."

Oba vojáci teď byli téměř vedle Mata, který se je vší mocí snažil přimět k rychlejší chůzi.

„Mistře,“ ozval se druhý muž nejistě, „to by mohlo být poněkud složité. Víme, že je na cestě do Tearu, ale plavidlo, na němž se přepravovala, našli v Aringillu, a ty tři ho stejně opustily už předtím. Nevíme, jestli nasedla na jinou loď, nebo jestli jede na jih. A jakmile jednou dorazí do Tearu, nemusí být nijak snadné ji najít. Třeba kdybys –“

„Copak teď jsou na světě jenom hlupáci?“ vybuchl hlubší hlas drsně. „Nebo si myslíš, že se můžu pohybovat po Tearu, aniž by si toho všiml? A já s ním nechci bojovat, aspoň ne hned. Přines mi její hlavu, Comare. Přines mi hlavy všech tří, nebo budeš žebronit o svou vlastní!“

„Ano, mistře. Stane se, jak pravíš. Ano. Ano.“ Vojáci konečně prošli, aniž se podívali napravo nebo nalevo. Mat počkal, jen dokud nebyli těsně za ním, pak vyskočil nahoru, zachytil se širokého okenního parapetu a vytáhl se dost na to, aby uviděl dovnitř.

Tarabonského koberce s třásněmi na podlaze, který stál za hezky naditý váček stříbra, si téměř nevšiml. – Jedny široké, bohatě vyřezávané dveře se právě zavíraly. Vysoký muž se širokými rameny a mohutným hrudníkem, napínajícím zelený hedváb jeho stříbrem vyšívaného kabátce, upíral na dveře tmavomodré oči. Černou bradku měl přistřiženou nakrátko a na bradě bílý pramen. Vcelku vypadal jako tvrdý muž, uvyklý vydávat rozkazy.

„Ano, mistře,“ řekl náhle a Mat se málem pustil římsy. Myslel si, že to musí být ten s hlubším hlasem, ale byl to ten podlézavý. Teď se sice nekrčil, ale přesto. „Stane se, jak pravíš, mistře,“ říkal ten muž hořce. „Podříznu těm třem hadrnicím krk sám. Jakmile je najdu!“ Vyrazil ke dveřím a Mat se spustil dolů.

Chvíli se krčil za růžemi na podpěrách. Někdo v paláci chtěl, aby Elain zemřela, a Egwain s Nyneivou přihodil jako přívažek. Co to, pod Světlem, dělají, že jedou do Tearu? Musejí to být ony. Vytáhl dopis od dědičky z podšívky kabátce a zamračil se na něj. Když bude mít tohle, tak mu Morgasa možná uvěří. Mohl by popsat i jednoho z mužů. Ale čas na plížení pominul. Ten velký chlapík může být na cestě do Tearu mnohem dřív, než vůbec Morgasu najde, a ať pak ona udělá cokoliv, nebyla záruka, že ho to zastaví.

Mat se zhluboka nadechl, protáhl se mezi dvěma podpěrami i za cenu několika trhlin a škrábanců od trnů a vyrazil po chodníku za vojáky. Elainin dopis držel před sebou, aby byla zlatá lilie na pečeti jasně vidět, a v duchu si zkoušel, co přesně řekne. Když se tu plížil, gardisti vylézali jako houby po dešti, ale teď prošel skoro celou zahradou, aniž někoho zahlédl. Prošel kolem několika dveří. Nebylo by právě nejvhodnější, kdyby do paláce vstoupil bez dovolení – gardisti by mu nejdřív mohli udělat něco ošklivého, než začnou poslouchat – ale už začínal uvažovat, že do jedněch dveří vstoupí, když ty se právě otevřely a z nich vyšel mladý důstojník bez přilbice s jedním zlatým uzlem na rameni.

Ruka mu okamžitě sklouzla k jílci meče a už měl půl lokte oceli venku, než mu Mat stačil strčit dopis pod nos. „Elain, dědička, tohle posílá své matce, královně Morgase, kapitáne.“ Držel dopis tak, aby muži pečeť s lilií padla do oka.

Důstojník nejdřív tmavýma očima přelétl okolí, jako by hledal další vetřelce, přičemž však neustále sledoval Mata. „Jak ses dostal do zahrad?“ Meč už dál nevytáhl, ale ani jej zatím nevrátil do pochvy. „Elber je u hlavní brány. Je to sice hlupák, ale jen tak by nikoho po paláci potulovat nenechal.“

„Takovej tlusťoch s očima jako krysa?“ Mat okamžitě proklel svůj jazyk, ale důstojník krátce kývl a téměř se také usmál, jeho pozornost ani podezřívavost však neochabovaly. „Hrozně se rozčílil, když zjistil, že jsem přišel z Tar Valonu, a dokonce mi ani nedovolil ten dopis ukázat, natož vyslovit jméno dědičky. Říkal, že mě zavře, jestli neodejdu, tak jsem přelezl zeď. Slíbil jsem, že ten dopis doručím samotné královně Morgase, kapitáne. Slíbil jsem to, a já vždycky držím slovo. Vidíš tu pečeť?“

„Zase ta zatracená zeď do zahrad,“ zavrčel důstojník. „Měla by být třikrát vyšší.“ Prohlédl si Mata od hlavy k patě. „Gardový poručík Tallanvor. Poznávám pečeť dědičky.“ Jeho meč konečně sklouzl do pochvy celý. Tallanvor natáhl ruku, ale ne tu, v níž předtím držel meč. „Dej mi ten dopis a já ho zanesu královně. Až tě vyprovodím. Někteří jiní by nebyli tak shovívaví, kdyby tě tu našli jen tak volně.“

„Slíbil jsem, že jí ho dám osobně,“ prohlásil Mat. Světlo, nikdy mě ani nenapadlo, že by mě k ní opravdu pustili. „Dal jsem slovo. Dědičce.“

Mat si téměř neuvědomil, že se Tallanvor pohnul, dokud se mu jeho meč neopřel o hrdlo. „Zavedu tě nyní ke královně, kmáne,“ řekl Tallanvor tiše. „Ale věz, že ti klidně useknu hlavu ještě dřív, než stačíš mrknout, kdyby tě třeba jenom napadlo, že jí něco uděláš.“

Mat předvedl svůj nejlepší úsměv. Ta lehce zakřivená čepel byla zřejmě velice ostře nabroušená. „Jsem věrný Andořan,“ řekl, „a věrný poddaný královny, Světlo ji ozařuj. No, kdybych tu byl už v zimě, určitě bych stál za urozeným pánem Gaebrilem.“

Tallanvor se na něj podíval se sevřenými rty a nakonec meč odtáhl. Mat polkl a zarazil se dřív, než si sáhl na krk, aby zjistil, zda není pořezán.

„A dej pryč tu květinu,“ nařídil mu Tallanvor, vraceje meč do pochvy. „Nebo si myslíš, že ses sem přišel dvořit?“

Mat si strhl hvězdnici z vlasů a vydal se za důstojníkem. Zatracený hlupáku, dávat si kytky do vlasů. Už bych měl přestat hrát hloupého.

Vlastně ani tak nešel za Tallanvorem, protože důstojník ho neustále sledoval, i když ho vedl. Výsledkem bylo poněkud zvláštní procesí, kdy důstojník šel sice vedle něj a o kousek napřed, ale pootočený pro případ, že by Mat něco zkusil. Mat se zase snažil vypadat co nejnevinněji, jako děcko cákající se ve vaničce.

Barevné nástěnné koberce určitě přinesly tkalcům plno stříbra, stejně jako koberce na podlahách z bílých dlaždic, dokonce i na chodbách. Všude stály předměty ze zlata a stříbra, talíře a tácy, mísy a poháry, na truhlicích a nízkých skříňkách z leštěného dřeva stejně drahocenného, jako to, co vídával ve Věži. Všude pobíhali sloužící v červených livrejích s bílými límci a manžetami a stříbrným lvem Andoru na prsou. Mat se přistihl, jak uvažuje, zda třeba Morgasa hraje kostky. To je hodně pitomá představa. Královna přece nehraje v kostky. Ale sázím se, že až jí dám ten dopis a povím jí, že někdo z paláce chce zabít Elain, dá mi hezky tučný váček. Dokonce se ponořil do představy, že je povýšen do šlechtického stavu. Muž, který odhalí vražedný komplot proti dědičce, může jistě očekávat podobnou odměnu.

Tallanvor ho vedl tolika chodbami a přes tolik nádvoří, až Mat začínal mít dojem, že odsud sám nenajde cestu, když tu došli na nádvoří, kde bylo víc sloužících než jinde. Kolem nádvoří se táhlo kryté sloupořadí a uprostřed byla kulatá nádržka, v níž pod listy leknínů i bílými květy proplouvaly bílé a žluté rybky. Muži v barevných kabátcích krumplovaných zlatem či stříbrem a ženy v ještě zdobenějších šatech se širokánskými suknicemi tu dělali společnost ženě s rudozlatými vlasy, která seděla na zvýšeném okraji nádržky, máchala si prsty ve vodě a smutně pozorovala rybičky připlouvající k jejím prstům v naději na potravu. Na prsteníku levé ruky měla žena nasazen prsten s Velkým hadem. Vedle ní stál vysoký snědý muž a rudé hedvábí jeho kabátce téměř zcela zakrývaly zlaté lístky a spirály, ale byla to žena, kdo upoutal Matovu pozornost.

Nepotřebovala věneček z jemně spletených zlatých růží ve vlasech ani štólu na šatech z červeně prolamované bílé látky, kde červené pruhy byly vyšívané stříbrnými andorskými lvy, aby poznal, že se dívá na samotnou Morgasu, z milosti Světla královnu Andorskou, obránkyni říše, ochránkyni lidu, hlavu rodu Trakandů. Měla Elaininu tvář i krásu, ale vypadala, jak bude vypadat Elain, až dospěje. Stačila pouhá její přítomnost, aby všechny ostatní ženy na nádvoří splynuly s pozadím.

S ní bych si zatančil gigu a v měsíčním světle jí ukradl hubičku bez ohledu na to, jak je stará. Otřásl se. Nezapomínej, kdo to je!

Tallanvor poklekl a pěst přitiskl na bílý kámen nádvoří. „Má královno, přivádím posla, jenž ti přináší dopis od urozené paní Elain.“

Mat si prohlédl jeho postoj a pak se spokojil s hlubokou úklonou. „Od dědičky... ehm... má královno.“ Natáhl s úklonou ruku, takže byl vidět žlutozlatý vosk pečeti. Jakmile si to přečte a pozná, že je Elain v pořádku, povím jí to. Morgasa k němu obrátila tmavomodré oči. Světlo! Hned jak bude v dobré náladě.

„Ty přinášíš dopis od mého zlobivého dítěte?“ Hlas měla sice chladný, ale ozýval se v něm ostrý tón, který napovídal, že je na pokraji rozčilení. „To musí znamenat, že je živá! Aspoň to! Kde vůbec je?“

„V Tar Valonu, má královno,“ podařilo se mu ze sebe vypravit. Světlo, jak rád bych viděl souboj mezi ní a amyrlin. Když si to však trochu přebral, rozhodl se, že raději nikoliv. „Alespoň tam byla, když jsem odjížděl.“

Morgasa netrpělivě mávla rukou a Tallanvor se zvedl, převzal dopis od Mata a podal jej královně. Ta se na okamžik zamračila na pečeť s lilií a pak ji prudkým otočením zápěstí rozlomila. Jak četla, mumlala si pro sebe a nad každou druhou řádkou potřásala hlavou. „Takže víc prozradit nemůže, co?“ řekla nakonec. „Uvidíme, jestli se toho bude držet...“ Náhle se jí rozjasnila tvář. „Gaebrile, byla povýšena mezi přijaté. Není ve Věži ani rok a už dosáhla povýšení.“ Úsměv zmizel, jakmile se objevil, a Morgasa stiskla rty. „Až to mizerné dítě dostanu do rukou, bude si přát, aby byla stále ještě novickou.“

Světlo, pomyslel si Mat, ani tohle ji nedostane do lepší nálady? Rozhodl se, že to stejně bude muset říci nahlas, ale přál si, aby se královna netvářila, jako by někomu hodlala setnout hlavu. „Má královno, náhodou jsem vyslechl –“

„Mlč, chlapče,“ řekl klidně ten tmavý muž ve zlatem pokrytém kabátci. Byl hezký, vypadal skoro jako Galad a mohl být i stejně mladý, přestože měl postříbřené spánky, ale byl větší, vyšší než Rand a v ramenou skoro tak široký jako Perrin. „Vyslechneme, co nám chceš sdělit, za chvíli.“ Natáhl se přes Morgasino rameno a sebral jí dopis z ruky. Ta k němu vzhlédla – Mat viděl, že začíná být nakvašená – ale tmavý muž jí na uklidněnou položil ruku na rameno a Morgasin hněv roztál. „Zdá se, že opět opustila Věž,“ řekl ten tmavý muž. „Ve službě amyrlininu stolci. Ta žena opět překročila svou pravomoc, Morgaso.“

Mat neměl potíže udržet jazyk za zuby. Štěstí. Jazyk měl přilepený na patro. Občas nevím, jestli je to pro dobro věci nebo ne. Ten tmavý muž byl majitelem onoho hlubokého hlasu „velkého mistra", jenž žádal Elaininu hlavu. Oslovila ho Gaebril. Její rádce chce zavraždit Elain? Světlo! A Morgasa k němu vzhlížela jako milující fenka, jíž její pán položil ruku na rameno.

Gaebril obrátil téměř černé oči k Matovi. Ten muž měl působivý pohled a tvářil se vědoucně. „Co nám o tom můžeš sdělit, chlapče?“

„Nic... ehm... můj pane.“ Mat si odkašlal. Ten muž měl horší pohled než amyrlin. – „Šel jsem do Tar Valonu navštívit sestru. Je tam novickou. Elsa Grinwellová. Já jsem Tom Grinwell, můj pane.

Urozená paní Elain se dozvěděla, že se chci cestou domů podívat do Caemlynu – jsem z Kostivalů, můj pane. To je malá dědina na sever od Baerlonu. Než jsem se vydal do Tar Valonu, nikdy jsem neviděl větší město než Baerlon – a ona – teda urozená paní Elain – mi dala ten dopis, abych ho sem donesl.“ Měl dojem, že se na něj Morgasa podívala, když řekl, že pochází z místa severně od Baerlonu, ale věděl, že tam opravdu stojí vesnice jménem Kostivaly. Vzpomínal si, že se o ní někdo zmínil.

Gaebril kývl, ale řekl: „Víš, kam měla Elain namířeno, chlapče? Nebo co tam chtěla dělat? Mluv pravdu, a nemáš se čeho bát. Zalži, a budeš poslán k výslechu.“

Mat ustaraný výraz nemusel hrát. „Můj pane, já viděl dědičku jenom jednou. Dala mi ten dopis – a zlatou marku! – a řekla mi, abych ho donesl královně. O tom, co v něm stojí, nevím víc, než co jste tu řekli.“ Gaebril jako by to zvažoval a z jeho snědé tváře se nedalo vyčíst, zda tomu věří či nikoliv.

„Ne, Gaebrile,“ ozvala se náhle Morgasa. „Už příliš mnoho lidí bylo posláno k výslechu. Chápu, kdy je to nutné, jak jsi mi ukázal, to ale není tento případ. Ne u chlapce, který jenom přinesl dopis, jehož obsah nezná.“

„Jak má královna velí, tak se také stane,“ promluvil tmavý muž. Hovořil uctivým tónem, ale lehce se dotkl její líce, až jí do tváří vystoupla červeň a rty se jí mírně pootevřely, jako by čekala polibek.

Pak se Morgasa roztřeseně nadechla. „Pověz, Tome Grinwelle, vypadala má dcera zdravě, když jsi ji viděl?“

„Ano, má královno. Smála se a byla hubatá – totiž...“

Morgasa se při pohledu na jeho výraz tiše zasmála. „Neboj se, mladý muži. Elain bývá hubatá příliš často pro své vlastní dobro. Jsem ráda, že je v pořádku.“ Ty modré oči si ho pozorně prohlížely. „Mladý muž, který opustí svou malou vísku, se často netouží hned tak vrátit. Myslím, že než znovu uvidíš své Kostivaly, ještě poznáš hezký kus světa. Třeba se dokonce vrátíš i do Tar Valonu. Jestli ano, a jestli uvidíš mou dceru, vyřiď jí, že toho, co vyřkneme v hněvu, často litujeme. Nepovolám ji z Bílé věže předčasně. Vyřiď jí, že často vzpomínám na dobu, kterou jsem tam sama strávila, a chybí mi tiché rozhovory se Sheriam v její pracovně. Vyřiď jí, co jsem řekla, Tome Grinwelle.“

Mat nejistě pokrčil rameny. „Ano, má královno. Ale... ehm... já se nechci vrátit do Tar Valonu. Jednou je na život obyčejného muže až dost. Táta potřebuje, abych mu pomohl s hospodářstvím. Když jsem teď pryč, mají na starosti dojení sestřičky.“

Gaebril se zasmál, znělo to jako tiché pobavené zahřmění. „Ty spěcháš dojit krávy, chlapče? Možná bys měl vidět kus světa, než se změní. Na!“ Vytáhl váček a hodil jej Matovi. Ten přes jelenici nahmátl mince, když jej zachytil. „Jestli ti dala Elain zlatou marku, abys doručil její dopis, já ti dávám deset, žes ho sem v pořádku přinesl. Podívej se do světa, než se vrátíš ke svým kravám.“

„Ano, můj pane.“ Mat zvedl váček a podařil se mu nemastný neslaný úsměv. „Děkuju, můj pane.“

Ale tmavý muž ho už pokynem ruky propustil a s rukama v bok se obrátil k Morgase. „Myslím, že nadešel čas, Morgaso, abys prořízla tu hnisající ránu na hranici Andoru. Díky tvému sňatku s Taringailem Damodredem máš nárok na Sluneční trůn. Královnina garda ho může podpořit stejně dobře jako kdokoliv jiný. – Třeba bych jim mohl i pomoci, trochu. Vyslechni mne.“

Tallanvor strčil Mata do lokte a oba s úklonami vycouvali. Mat usoudil, že si toho stejně nikdo nevšiml. Gaebril ještě mluvil a každý urozený pán i paní mu viseli na rtech. Morgasa se sice při jeho řeči mračila, ale přesto přikyvovala stejně jako ostatní.

47

Závod se Stínem

Z malého nádvoří s nádržkou s rybičkami Tallanvor Mata rychle vyvedl na velké nádvoří před palácem za vysokou pozlacenou bránu, jež se ve slunci jasně leskla. Brzy bude poledne. Mata to pohánělo, aby byl už už pryč, spěchal. Bylo těžké udržet krok s mladým důstojníkem. Někdo by se mohl divit, kdyby se najednou rozběhl, a možná – jenom možná – byly věci opravdu takové, jak vypadaly. Možná ho Gaebril opravdu nepodezíral, že to ví. Možná. Vzpomínal na ty téměř černé oči, které ho zachytily, držely a nepustily, jako by mu hlavu probodly rycí vidle. Světlo, možná. Přinutil se jít, jako by mu patřil všechen čas na světě – Prostě jenom venkovský balík, co mu čouhá sláma z bot, prohlížející si koberce a zlato. Prostě jenom ňouma, kterého by nikdy nenapadlo, že by někdo mohl jinému člověku vrazit nůž do zad. – dokud ho Tallanvor nevyprovodil výpadovou brankou ve velké bráně a nevyšel za ním ven.

Tlustý důstojník s krysíma očkama byl stále s gardisty, a když zahlédl Mata, znovu zrudl. Než však stačil otevřít ústa, ozval se Tallanvor. „Doručil dopis královně od dědičky. Buď rád, Elbere, že ani Morgasa, ani Gaebril nevědí, jak ses mu snažil zabránit ve vstupu. Urozeného pána Gaebrila totiž nepřítomnost urozené paní Elain velice zajímá.“

Elber změnil barvu obličeje z nachové v bílou, jako byl jeho límec. Znovu se zamračil na Mata a pak přeběhl podél řady gardistů a očima jako korálky nahlížel za hledí gardistů, jako by se chtěl přesvědčit, zda žádný z nich nezahlédl jeho strach.

„Děkuju,“ řekl Mat Tallanvorovi, a myslel to vážně. Na tlouštíka docela zapomněl, dokud na něj znovu nenarazil. „Kéž se ti vede dobře, Tallanvore.“

Vyrazil přes oválné náměstí a snažil se nejít příliš rychle. Překvapilo ho, když Tallanvor vykročil s ním. Světlo, je to Gaebrilův člověk, nebo Morgasin? Právě ho začínalo lechtat mezi lopatkami, jako by se mu tam měl každou chvíli zarazit nůž – On to přece neví, ať shořím! Gaebril netuší, že to vím! – když mladý důstojník konečně promluvil.

„Byl jsi v Tar Valonu dlouho? V Bílé věži? Dost dlouho, aby ses o ní něco dozvěděl?“

„Byl jsem tam jenom tři dny,“ řekl Mat opatrně. Dobu svého pobytu by ještě zkrátil – kdyby mohl dopis doručit, aniž by vůbec přiznával, že někdy do Tar Valonu vkročil, byl by to udělal – ale důstojník by určitě neuvěřil, že šel celou tu dálku, aby navštívil sestru, a odešel hned ten samý den. Oč mu, pod Světlem, vlastně jde? „Za tu dobu jsem toho sice viděl dost, ale nic důležitýho. Neprovedli mě kolem a nesvěřovali se mi. Byl jsem se podívat jenom za Elsou.“

„Musels přece něco zaslechnout, člověče. Kdo je Sheriam? Znamená rozhovor v její pracovně něco?“

Mat zuřivě zavrtěl hlavou, aby nebylo vidět, jak se mu ulevilo. „Ani nevím, kdo to je,“ řekl popravdě. Možná zaslechl, jak se o ní Egwain nebo snad i Nyneiva zmiňují. Možná nějaká Aes Sedai? „Proč by to mělo něco znamenat?“

„Já nevím,“ řekl Tallanvor tiše. „Je toho tolik, co nevím. Občas mám dojem, že se královna snaží něco sdělit...“ Ostře se na Mata podíval. „Jsi věrný Andořan, Tome Grinwelle?“

„Samozřejmě jsem.“ Světlo, jestli to budu často opakovat, možná tomu začnu i sám věřit. „A co ty? Sloužíš Morgase a Gaebrilovi věrně?“

Tallanvor na něj vrhl pohled milosrdný asi jako hrací kostka. „Já sloužím Morgase, Tome Grinwelle. Jí jsem oddán životem i smrti. Měj se dobře!“ Obrátil se a s rukou sevřenou na jílci meče se vydal zpátky k paláci.

Mat se za ním díval a tiše si pro sebe říkal: „Vsadil bych tohle –“ zatřásl Gaebrilovým koženým váčkem – „že Gaebril tvrdí to samý.“ Ať už v paláci hráli jaké chtěli hry, on se jich rozhodně nehodlal účastnit. A hodlal zajistit, aby z nich vypadly i Egwain a ostatní ženy. Ženský hloupý! Teď musím dávat pozor i na to, aby se nespálily jejich buchty, místo abych si hlídal jen ty svoje! Rozběhl se, teprve když ho domy zakryly před pohledem z paláce.

Když vrazil ke Královninu požehnání, v knihovně se toho moc nezměnilo. Tom a hostinský stále seděli u dámy – tentokrát to sice byla jiná hra, jak viděl z postavení kamenů, ale Gillovi se nevedlo o nic líp – a tříbarevná kočka byla zpátky na stole a umývala se. Vedle kočky ležel podnos s nezapálenými fajfkami a zbytkem jídla pro dva a jeho věci z křesla zmizely. Oba muži měli vedle lokte pohár s vínem.

„Odcházím, mistře Gille,“ oznámil. „Ty peníze si nech, jenom ať mi připraví něco k jídlu. Ještě se tu najím, ale pak musím honem do Tearu.“

„Co tě honí, chlapče?“ Tom zřejmě sledoval spíš kočku než hru. „Právě jsme dorazili.“

„Takže jsi dopis od urozené paní Elain doručil, co?“ vyptával se dychtivě hostinský. „A vypadá to, že máš kosti v pořádku. Opravdu jsi přelezl tu zeď, jako ten druhý mladý muž? Ne, na tom nezáleží. Uklidnil Morgasu ten dopis? Nebo kolem ní pořád musíme chodit jako mezi vajíčky?“

„Asi ji uklidnil,“ řekl Mat. „Myslím, že ano.“ Na chvíli zaváhal a pohazoval si Gaebrilovým váčkem. Cinkalo v něm. Ani se nepodíval, aby se přesvědčil, jestli je v něm opravdu deset zlatých marek. Na váhu by to odpovídalo. „Mistře Gille, co mi můžeš říct o tom Gaebrilovi? Kromě toho, že nemá rád Aes Sedai. Říkal jsi, že v Caemlynu není nijak dlouho.“

„Proč chceš vědět zrovna o něm?“ zeptal se Tom. „Basile, tak položíš už ten kámen nebo ne?“ Hostinský si povzdechl a položil černý kámen na šachovnici. Kejklíř potřásl hlavou.

„No, mládenče,“ začal Gill, „moc toho k povídání není. Přišel v zimě odněkud ze západu. Myslím, že někde tam od vás. Možná to bylo Dvouříčí. Slyšel jsem, že se zmiňoval o horách.“

„My ve Dvouříčí nemáme žádný urozený pány,“ namítl Mat. „Možná jsou nějací na severu kolem Baerlonu. To nevím.“

„To je možný, mládenče. Předtím jsem o něm nikdy neslyšel, ale já se s venkovskýma pánama moc nestýkám. Přišel, když byla Morgasa ještě v Tar Valonu, to se tu objevil, a půlka města se bála, že Věž nechá zmizet i ji. Ta druhá půlka ji zas nechtěla zpátky. Znovu začaly nepokoje, jako vloni koncem zimy.“

Mat zavrtěl hlavou. „Mě politika nezajímá, mistře Gille. Já chci vědět jenom o Gaebrilovi.“ Tom se na něj zamračil a začal si slámkou protahovat dlouhou troubel fajfky.

„Vždyť ti taky povídám o Gaebrilovi, mládenče,“ řekl Gill. „Během nepokojů se ustanovil vůdcem frakce podporující Morgasu – jak jsem slyšel, tak se v boji nechal i zranit – a než se vrátila, bylo po bojích. Garethu Bryneovi se Gaebrilovy metody nelíbily – on umí být hodně tvrdý – ale Morgasu tolik potěšilo, že byl znovu nastolenej pořádek, že ho jmenovala na místo, které dřív zastávala Elaida.“

Hostinský se odmlčel. Mat čekal, že bude pokračovat, ale on už nic neřekl. Tom si palcem nacpal fajfku tabákem a přešel k lampě, která byla k tomuto účelu postavená na krbové římse, kde si zapálil třísku.

„Co dál?“ zeptal se Mat. „Ten chlap musel mít důvod k tomu, co dělal. Kdyby se oženil s Morgasou, stal by se králem, až ona zemře? Totiž kdyby umřela i Elain?“

Tom se při zapalování fajfky zakuckal a Gill se rozesmál. „Andor má královnu, mládenče. Vždycky měl královnu. Kdyby zemřela Morgasa i Elain – Světlo dej, ať k tomu nedojde! – tak by na trůn nastoupila Morgasina nejbližší příbuzná. Žena. Aspoň že tentokrát nejsou pochyby o tom, kdo to bude – sestřenice, urozená paní Dyelin – ne jako když šlo o boj o nástupnictví poté, co zmizela Tigrain. Trvalo to rok, než tenkrát na Lví trůn zasedla Morgasa. Dyelin by si mohla Gaebrila ponechat jako svého rádce, nebo si ho vzít, aby upevnila spojení – i když by to nejspíš neudělala, pokud by s ním Morgasa neměla dítě – ale i kdyby si ho vzala, on by byl pořád jenom princem, manželem královny. Nic víc než to. Díky Světlu je Morgasa ještě mladá. A Elain je zdravá. Světlo! Nestálo v tom dopise, že není, viď?“

„Je v pořádku.“ Aspoň prozatím. „A neexistuje něco, co bys mi mohl říct o něm? Zřejmě ho nemáš moc rád. Proč?“

Hostinský se zamyšleně zamračil, poškrábal se na bradě a zavrtěl hlavou. „Hádám, že by se mi nelíbilo, kdyby si ho Morgasa vzala, ale vážně nevím proč. Povídá se, že je to dobrý chlap. Všichni šlechtici se v něm zhlížejí. – Jenže mně se nelíbí většina těch chlapů, co přivedl do gardy. Od tý doby, co přišel, se toho moc změnilo, ale všechno to na něj hodit nemůžu. Prostě od jeho příchodu je nějak moc lidí, co si povídají na rozích. Pomalu by sis mohl myslet, že jsme tu všichni Cairhieňani, jací byli před tou občanskou válkou, že všichni kují pikle a snaží se získat výhody. A od tý doby, co přišel, mám pořád zlý sny, a nejsem sám. Je to hloupost, bát se snů. Nejspíš si jenom dělám starosti kvůli Elain a kvůli tomu, co chce Morgasa udělat s Bílou věží, a kvůli tomu, že se lidi chovají jako v Cairhienu. Prostě nevím. Proč se na urozeného pána Gaebrila tolik vyptáváš?“

„Protože chce zabít Elain,“ řekl Mat, „a Egwain a Nyneivu s ní.“ Pokud věděl, neřekl mu Gill nic důležitého. Ať shořím, nemusím vědět, proč je chce mrtvé. Jenom ho musím zastavit. Oba muži na něj opět zírali. Jako kdyby zešílel. Opět.

„Tobě už zas není dobře?“ zeptal se podezřívavě Gill. „Pamatuju si, jak sis posledně každýho prohlížel úkosem. Buď to, nebo si myslíš, že je to nějaký dobrý vtip. Ty mi připadáš jako velkej šprýmař. Jestli je to tohle, tak ten vtip je hnusný!“

Mat se zaškaredil. „Není to žádnej zatracenej šprým. Slyšel jsem ho, když říkal nějakýmu chlapovi jménem Comar, aby Elain usekl hlavu. A Egwain a Nyneivě taky, když už bude v tom. Ten Comar je velkej chlap s bílým pramenem na bradě.“

„To zní jako urozený pán Comar,“ řekl Gill pomalu. „Byl to dobrý voják, ale povídá se, že odešel z gardy kvůli nějakým zatíženým kostkám. Ne že by mu to někdo řekl do očí, protože Comar byl jedním z nejlepších šermířů v gardě. Ty to opravdu myslíš vážně, co?“

„Podle mě to myslí vážně, Basile,“ ozval se Tom. „Aspoň já si to myslím.“

„Světlo na nás sviť! Co na to řekla Morgasa? Pověděl jsi jí to, ne? Světlo tě spal, řekls jí to!“

„Jasně že řekl,“ vybuchl trpce Mat. „Když Gaebril stál hned vedle a ona na něj koukala jako zamilovanej polštářovej pejsek! Řekl jsem: ‚Možná jsem jenom prostej vesničan, co vám před půl hodinou přelezl ohradu, ale čirou náhodou jsem se zatím dozvěděl, že tady tvůj spolehlivej rádce, ten, co jsi do něho zřejmě zamilovaná, hodlá zavraždit tvoji dceru.' Světlo, člověče, pak by nechala useknout hlavu mně!"

„To by mohla udělat.“ Tom hleděl na umně vyřezávanou hlavičku své fajfky a tahal se za knír. „Vždycky se navzteká rychle, jako když z oblohy sjede blesk, a je dvakrát nebezpečnější.“

„Ty ji znáš líp než většina z nás, Tome,“ prohodil nepřítomně Gill. Díval se do prázdna a oběma rukama si prohraboval prošedivělé vlasy. „Musí přece existovat něco, co bych mohl udělat. Sice jsem nedržel meč od aielský války, ale... No, to by k ničemu nebylo. Jen bych se nechal zabít a ničeho bych tím nedosáhl. Ale něco udělat musím!“

„Řeči.“ Tom si zamnul nos. Teď pozorně studoval kameny na šachovnici a mluvil sám k sobě. „Nikdo nedokáže zabránit tomu, aby se řeči dostaly až k Morgasinu uchu, a jestli se to doslechne z víc míst, začne přemýšlet. Řeči jsou hlasem lidu, a hlas lidu často mluví pravdu. Morgasa to ví. Neexistuje nikdo, s kým bych se jí chtěl postavit ve velký hře. Láska neláska, jakmile jednou Morgasa začne toho Gaebrila zkoumat zblízka, neschová před ní ani odřený koleno z dětství. A jestli zjistí, že chce ublížit Elain –“ položil kámen na šachovnici. Na první pohled to byl podivný tah, ale Mat poznal, že ve třech tazích by získal třetinu Gillových kamenů – „urozenej pán Gaebril bude mít velice vybranej pohřeb.“

„Ty a ta tvoje hra rodů,“ zavrčel Gill. „Přesto by to mohlo fungovat.“ Náhle se mu obličej rozjasnil. „Dokonce vím, odkud začít. Stačí jenom, abych se zmínil Gildě o tom, že se mi to zdálo, a do tří dnů to bude vykládat všem služebným na Novém Městě jako fakt. Je to ta největší klepna, jakou kdy Stvořitel vytvořil.“

„Hlavně dávej pozor, ať se to nedá vystopovat zpátky k tobě, Basile.“

„Toho se neboj, Tome. – Před týdnem mi jeden člověk vykládal jeden z mých vlastních špatných snů jako něco, co zaslechl od někoho, kdo to slyšel od někoho jinýho. Gilda musela poslouchat za dveřma, když jsem to vykládal Coline, ale když jsem se ho zeptal, pověděl mi pěknou řádku jmen, která vedla až na druhou stranu Caemlynu a pak zmizela. No, vlastně jsem tam zašel osobně a našel toho posledního, jen tak ze zvědavosti, abych věděl, přes kolik lidí to prošlo, a on tvrdil, že to byl jeho vlastní zlej sen. Jen žádnej strach, Tome.“

Matovi příliš nezáleželo na tom, co ti dva udělají se svými klepy – žádné řeči Egwain a ostatním nepomohou – ale jedna věc ho zmátla. „Tome, ty to bereš nějak moc klidně. Myslel jsem, že Morgasa byla tvou životní láskou.“

Kejklíř se znovu zahleděl na svou fajfku. „Mate, jedna velice moudrá žena mi jednou řekla, že čas zahojí všechny rány, že čas prostě všechno zahladí. Já jí nevěřil. Ale ona měla pravdu.“

„Tím chceš říct, že už Morgasu nemiluješ?"

„Chlapče, je to patnáct let, co jsem opustil Caemlyn půl kroku před katovou sekerou, kdy byl inkoust na Morgasině podpisu na zatykači ještě vlhký. Když tu tak sedím a poslouchám Basila, jak žvaní –“ Gill začal protestovat a Tom zvedl hlas – „žvaní, povídám, o Morgase a Gaebrilovi, a jak by se mohli vzít, uvědomil jsem si, že vášeň vymizela už dávno. Ano, asi ji mám pořád rád, možná ji dokonce i trochu miluju, ale už to není vášeň.“

„A já si skoro myslel, že ji poběžíš do paláce varovat.“ Mat se zasmál a překvapilo ho, když se k němu Tom připojil.

„Tak velkej hlupák nejsem, chlapče. Každý trouba ví, že muži a ženy občas myslí jinak, ale největší rozdíl je v tomhle. Muži zapomínají, ale nikdy neodpouštějí. Ženy odpouštějí, ale nikdy nezapomínají. Morgasa by mě mohla políbit na tvář a dát mi pohár vína a vykládat, jak jsem jí chyběl. A pak by klidně mohla nechat gardisty, aby mě odtáhli do žaláře katovi. Ne. Morgasa je jedna z nejschopnějších ženských, co znám, a to něco prozrazuje. Skoro je mi líto Gaebrila, až Morgasa zjistí, co má za lubem. Tear, říkáš? Je naděje, že bys s odchodem počkal do zítra? Docela rád bych se v noci vyspal.“

„Do západu slunce chci být co nejdál na cestě do Tearu.“ Mat zamrkal. „Chceš snad říct, že bys šel se mnou? Myslel jsem, že chceš zůstat tady.“

„Copak jsi neslyšel, že jsem se rozhodl, že si nenechám useknout hlavu? Vypadá to, že v Tearu by pro mě mohlo být bezpečněji než v Caemlynu, a ten nápad mi najednou nepřipadá tak špatnej. Kromě toho mám ty holky rád.

Nechtěl bych, aby se jim něco stalo. Ale jestli to znamená, že se chceš do Tearu dostat co nejrychleji, tak musíš do Aringillu. Na rychlým člunu se tam dostaneme dřív než na koních, i kdybychom je cestou uštvali k smrti. A to neříkám jenom proto, že můj zadek začíná dostávat tvar sedla.“

„Tak do Aringillu. Pokud je to rychlejší.“

„No,“ prohodil Gill, „hádám, že jestli odjíždíš, mládenče, radši bych se ti měl jít poohlídnout po něčem k jídlu.“ Odsunul křeslo a vykročil ke dveřím.

„Tohle mi schovej, mistře Gille,“ řekl Mat a hodil mu jelenicový váček.

„Co je to, mládenče? Peníze?“

„Sázka. Gaebril to sice neví, ale my dva jsme se vsadili.“ Když Mat zvedl dřevěný pohárek s kostkami a otočil jej na stůl, kočka sjela dolů. Padlo pět šestek. „A já vždycky vyhrávám."

48

Cesta za řemeslem

Když se Štika kymácivě blížila k přístavu v Tearu na západním břehu řeky Erinin, Egwain město neviděla. Stála se sklopenou hlavou u zábradlí a hleděla do vod Erinin valících se podél bachratého trapu lodi a na přední veslo na její straně, které se jí vždycky na chvíli objevilo v zorném poli, aby vzápětí zmizelo, vytvářeje v řece bílé vrásky. Dělalo se jí z toho špatně, ale věděla, že kdyby zvedla hlavu, bylo by jí ještě hůř. Při pohledu na břeh byl pomalý pohyb Štiky zřejmější.

Plavidlo se takhle kymácelo už od Jurene. Egwain vůbec nezáleželo na tom, jak plulo předtím. Ona si přála, aby se byla Štika potopila dřív, než ještě dorazila do Jurene. Přála si, aby byly kapitána přesvědčily, že je má vysadit v Aringillu, aby si mohly najít jinou loď. Přála si, aby se nikdy k žádné lodi ani nepřiblížila. Přála si hodně věcí, většinou jenom proto, aby nemusela myslet na to, kde je.

Kymácení teď pod vesly nebylo tak strašné jako pod plachtami, ale už přešlo mnoho dnů, aby pro ni tato změna znamenala nějaký rozdíl. Žaludek se jí třásl jako mléko v máselnici. Polkla a snažila se na tuto představu rychle zapomenout.

Na Štice toho moc nenaplánovaly, ona, Elain a Nyneiva. Nyneiva zřídka vydržela deset minut bez zvracení, kterýžto pohled vždycky způsobil, že Egwain vyhodila i tu trochu jídla, jež se jí podařilo do sebe vpravit. A navíc jí zrovna nepomáhalo to, že čím blíž byly k ústí řeky, tím vyšší byla teplota. – Nyneiva teď byla v podpalubí, bezpochyby s Elain, která jí zase přidržovala umyvadlo u hlavy.

Ó Světlo, ne! Nemysli na to! Zelená pole. Louky. Světlo, louky se takhle nehoupou. Kolibříci. Ne, ne kolibříci! Slavíci. Zpívající slavíci.

„Paní Joslyn? Paní Joslyn!"

Chvíli jí trvalo, než poznala jméno, které si pro kapitána Canina sama vybrala, i jeho hlas. Pomaloučku zvedla hlavu a upřela oči na jeho protáhlou tvář.

„Přistáváme, paní Joslyn. Pořád jste říkaly, jak už chcete být na břehu. No, tak jsme tady.“ Z jeho hlasu jasně čišela touha zbavit se tří cestujících, z nichž dvěma bylo neustále špatně, takže celé noci sténaly.

Bosí, do půl těla nazí lodníci házeli lana mužům na kamenném molu, které vyčnívalo do řeky. Přístavní dělníci měli místo košil dlouhé kožené vesty. Opačiny už byly vytaženy, jen dvě se opíraly o molo, aby loď nepřirazila příliš tvrdě. Ploché kameny mola byly mokré a ve vzduchu byl cítit nedávný déšť, což bylo trochu uklidňující. Kymácení ustalo již před nějakou dobou, než si toho Egwain všimla, ale její žaludek se stále dobře pamatoval. Slunce klesalo k západu. Egwain se snažila nemyslet na večeři.

„Tak dobrá, kapitáne Canine,“ prohlásila s veškerou důstojností, na jakou se zmohla. Nemluvil by tak, kdybych nosila svůj prsten, i kdyby se mi žaludek obrátil a já mu potřísnila boty. Při tom pomyšlení se otřásla.

Prsten s Velkým hadem a zkroucený prsten z ter’angrialu teď měla pověšené na koženém řemínku kolem krku. Kamenný prsten ji studil na kůži – skoro dokázal zahnat dusno a teplo ovzduší – ale kromě toho zjistila, že čím víc je na ter’angrial zvyklá, tím víc se ho chce dotýkat přímo, aniž by mezi ní a prstenem byla látka či kůže váčku.

Tel’aran’rhiod jí stále nepřipadal nijak užitečný. Občas tam zahlédla Randa, Mata či Perrina, ale ty častěji vídávala ve vlastních snech bez pomoci ter’angrialu, avšak nic z toho jí nedávalo příliš smysl. Seanchané, na které vůbec odmítala pomyslet. Noční můry, v nichž bělokabátníci strkali pantátu Luhhana do velké ozubené pasti jako návnadu. Proč by měl mít Perrin na rameni sokola a proč bylo důležité, jestli se rozhodne mezi sekerou, kterou teď nosil, a kovářským kladivem? Co mělo znamenat, že Mat hraje v kostky s Temným, a proč pořád křičel: „Už jdu!“ a proč si ona sama v tom snu myslela, že křičí na ni? A Rand. Plížil se naprostou temnotou ke Callandoru, zatímco všude kolem něj přecházelo šest mužů a pět žen, z nichž někteří ho honili a jiní si ho naopak nevšímali, někteří se ho snažili vést k zářícímu křišťálovému meči a někteří se mu snažili zabránit, aby se ho dotkl, přičemž snad ani nevěděli, kde je, nebo ho zahlédli vždy jen na kratičký okamžik. Jeden z mužů měl plamenné oči a chtěl mít Randa mrtvého tak zoufale, že to Egwain téměř hmatatelně cítila. Myslela si, že tohoto muže poznává. Ba’alzamon. Ale kdo byli ti ostatní? A zase Rand, v té suché, zaprášené komnatě se všemi těmi maličkými tvorečky, kteří se mu usazovali na kůži. Rand čelící hordě Seanchanů. Rand čelící jí a ženám, které byly s ní, z nichž jedna byla Seanchanka. Bylo to všechno velice zmatené. Musí na Randa a na ostatní přestat myslet a věnovat se tomu, co ji čekalo vzápětí. Co mají černé adžah za lubem? Proč se mi nezdá něco i o nich? Světlo, proč se nemůžu naučit, jak to přimět, aby to dělalo, co chci já?

„Zařiď, ať vylodí koně, kapitáne,“ řekla Caninovi. „Oznámím to paní Maryim a paní Caryle.“ To byla Nyneiva – Maryim – a Elain – Caryla.

„Už jsem poslal muže, aby jim to vyřídil, paní Joslyn. Vaše zvířata budou v přístavu, jakmile moji muži stačí připravit ráhno.“

Podle hlasu ho nesmírně těšilo, že se jich konečně zbaví. Egwain napadlo, že mu řekne, aby nespěchal, ale rychle ten nápad zavrhla. Štika se možná přestala tak strašně kymácet, ale ona už zase chtěla mít pevnou půdu pod nohama. Hned. Přesto se ještě zastavila a poplácala Rosu po hlavě, přičemž se jí bílá kobylka otřela nosem o dlaň, jen aby Canin viděl, že nijak nespěchá.

Nyneiva s Elain se objevily na schůdcích vedoucích od kajut na palubu, naložené ranci a sedlovými brašnami, a Elain ještě podpírala Nyneivu. Když Nyneiva viděla, že se Egwain dívá, odstrčila dědičku Andoru a bez pomoci došla zbytek cesty k místu, kde muži připravovali úzkou lávku na molo. Dva lodníci šli přivázat dva široké pruhy plátna Rose pod břicho a Egwain odspěchala dolů pro své věci. Když znovu vyšla nahoru, její kobylka už byla skoro v přístavu a Elainina prokvetlá klisnička visela na plátěném závěsu v půli cesty na zem.

Chvíli poté, co se ocitla na molu, cítila jedině úlevu. Nic se nekymácelo a nehoupalo. Pak se začala rozhlížet po městě, do něhož se dostat jim dalo tolik práce.

Samotný přístav byl obklopen kamennými skladišti a kotvilo tu ohromné množství lodí, velkých i malých, buď přímo u mol, nebo uprostřed řeky. Egwain před loďmi rychle uhnula pohledem. Tear byl postaven na rovné pláni, na dohled nebyl skoro ani kopeček. V zablácených špinavých ulicích mezi skladišti zahlédla domy, hostince i krčmy ze dřeva a kamene. Střechy z břidlice či tašek měly podivné ostré rohy a některé se sbíhaly do špičky. Za nimi rozeznala vysokou hradbu z tmavě šedého kamene a za ní vrcholky věží s ochozy ve výšce a paláce s bílými kupolemi. Kupole vypadaly kupodivu hranatě a vrcholky věží zase končily ve špičce, jako některé střechy vně hradby. Vcelku byl Tear určitě aspoň tak velký jako Caemlyn nebo Tar Valon, a zdaleka ne krásný jako tato dvě města, přesto patřil mezi největší z měst. Egwain však měla oči téměř jen pro Tearský Kámen.

Slýchávala o něm v příbězích vyprávět, slyšela, že je to největší a nejstarší pevnost na světě, první postavená po Rozbití světa, ale nic z toho ji nepřipravilo na tento pohled. Nejdřív to považovala za velkou šedou skálu či menší holou horu zabírající stovky honů, táhnoucí se od Erinin na západ přes hradbu do města. I poté, co si všimla obrovského praporce povlávajícího z vrcholku kopce – tři stříbrné půlměsíce v děleném červeném a zlatém poli. Prapor vlál nejméně sto padesát sáhů nad řekou, a přesto byl dost velký, aby byl i v této výšce jasně vidět – poté, co rozpoznala cimbuří a věže, bylo pro ni těžké uvěřit, že Tearský Kámen byl postaven, a ne vytesán do hory, která tu již stála.

„Vyroben s pomocí jediné síly,“ ozvala se tiše Elain. Ona také hleděla na Kámen. „Prameny země spletené, aby vytáhly kámen z půdy, a vzduch, aby ho přinesl ze všech koutů světa, a země a oheň, aby ho spojily do jednoho kusu bez mezer, spojů a malty. Atuan Sedai říkala, že dnes by to ani Věž nedokázala. Je to zvláštní, vzhledem k tomu, jaký mají vznešení páni Tearu na sílu názor dneska.“

„Myslím,“ promluvila tichým hlasem Nyneiva pozorně sledujíc přístavní dělníky kolem nich, „že právě vzhledem k tomu bychom o tom vůbec neměly mluvit nahlas.“ V Elain se svářila nevole – mluvila přece velice potichu – se souhlasem. Dědička s Nyneivou souhlasila příliš často a příliš ochotně, až se to Egwain nakonec zajídalo.

Jedině když má Nyneiva pravdu, přiznávala si zdráhavě. Žena, která nosila prsten, či by jen byla spojována s Tar Valonem, by tu byla pod dohledem. Bosí dělníci v kožených vestách nevěnovali trojici žen pozornost, jen spěchali kolem nosíce balíky či sudy na zádech i vozíce je na kárách. Ve vzduchu byla silně cítit rybina. Kolem tří vedlejších mol kotvily výhradně rybářské čluny, a vypadaly přesně jako ty na kresbách v pracovně amyrlin. Polonazí muži a bosé ženy vyndávali z člunů koše s rybami. Všude byly vidět hromady ryb stříbrných, bronzových a zelených a v barvách, o nichž Egwain ani netušila, že by vůbec ryby mohly mít, některé byly jasně červené, tmavě modré či zářivě žluté, s pruhy a skvrnami bílé i jiných barev.

Ztišila hlas, aby to slyšela jen Elain. „Má pravdu, Carylo. Nezapomeň, proč jsi Caryla.“ Nechtěla, aby Nyneiva takové přiznání zaslechla. Když něco takového Nyneiva uslyšela, její výraz se sice nezměnil, ale Egwain cítila, jak z ní vyzařuje uspokojení jako žár z pece.

Nyneivin černý hřebec byl právě spuštěn na molo. Lodníci už si vynesli věci z lodi a prostě je hodili na vlhké kameny mola. Nyneiva se podívala na koně a otevřela ústa – Egwain si byla jistá, že jim chce nařídit, aby je nasedlali – pak je zase zavřela a stiskla rty, jako by ji to stálo námahu. Prudce se zatahala za cop. Popruhy ještě málem nebyly dole, a Nyneiva už měla na vraníkovi sedlovou pokrývku s modrými pruhy a kladla na ni své sedlo s vysokou sedlovou hruškou. Na druhé dvě ženy se ani nepodívala.

Egwain teď zrovna nechtěla nikam jezdit – pohyb koně se až příliš podobal pohybu Štiky, aby se to jejímu žaludku líbilo – ale další pohled na zablácené ulice ji přesvědčil. Boty měla sice pevné, ale rozhodně by z nich nerada umývala bláto, a cestou pěšky by si navíc musela držet suknice nahoře. Rychle tedy osedlala Rosu a vyšplhala se do sedla, upravila si suknice, a pak začala dumat, zda by přece jen bláto nebylo lepší. Nyní měly všechny suknice rozdělené pro jízdu obkročmo, k čemuž stačila trocha úprav na palubě Štiky – tentokrát všechno obstarala Elain. Navíc měla dědička velice úhledný steh.

Když se Nyneiva vyhoupla do sedla a hřebec poskočil, mladá žena na chvíli zbledla. Nicméně se udržela a pevně sevřela otěže, takže koně brzy ovládla. Než pomalu projely kolem skladišť, zase našla hlas. „Musíme najít Liandrin a ty ostatní tak, aby nezjistily, že po nich jdeme. Určitě vědí, že přicházíme – aspoň že někdo přichází – ale já bych ráda, aby se nedozvěděly, že tu jsme, dokud pro ně nebude příliš pozdě.“ Zhluboka se nadechla. „Přiznávám se, že jsem ještě nevymyslela žádný způsob, jak to provést. Zatím. Má některá z vás nějaký návrh?“

„Chytač zlodějů,“ řekla Elain bez váhání. Nyneiva se na ni zamračila.

„Myslíš jako Hurin?“ ozvala se Egwain. „Ale Hurin přece sloužil svému králi. Copak tady každý chytač zlodějů nebude sloužit vznešeným pánům?“

Elain kývla, a Egwain dědičce na okamžik záviděla její žaludek. „Ano, to asi bude. Ale chytači zlodějů nejsou jako královnini gardisté, ani jako tairenští obránci Kamene. Ti slouží vládci, ale lidé, kteří byli oloupeni, jim občas zaplatí, aby získali zpátky, co jim bylo ukradeno. A taky občas berou peníze za to, aby našli nějaké lidi. Aspoň tak to dělají v Caemlynu. Já myslím, že tady v Tearu to nebude jiné.“

„Tak si najmeme pokoje v hostinci,“ navrhla Egwain, „a požádáme hostinského, aby nám takového chytače zlodějů co nejdříve sehnal.“

„V hostinci ne,“ zavrhla to odhodlaně Nyneiva, pobízejíc hřebce do kroku. Zvíře zřejmě vždycky držela pevnou rukou. Po chvíli trochu zmírnila tón. „Přinejmenším Liandrin nás zná, a my musíme předpokládat, že ostatní taky. Určitě budou sledovat všechny hostince, aby zjistily, kdo sleduje stopu, kterou nastražily. A já chci, aby jim past sklapla, ale abychom přitom my nebyly uvnitř. V hostinci bydlet nebudeme.“

Egwain jí odmítla poskytnou zadostiučinění, že by se zeptala.

„Tak kde?“ Elain se zamračila. „Jestli dám vědět, kdo jsem – a dokážu někoho přimět, aby tomu uvěřil, když mám tyhle šaty a jsem bez doprovodu – ve většině urozených domů by nás přijali, nejspíš i v samotném Kameni – mezi Caemlynem a Tearem panují dobré vztahy – ale pak by se to nedalo utajit. Do večera by to vědělo celé město. A nic jiného než hostinec mne nenapadá, Nyneivo. Leda bys chtěla vyjet na venkov, jenže z venkova je nikdy nenajdeme.“

Nyneiva se podívala na Egwain. „Poznám to, až to uvidím. Nechejte mě se porozhlídnout.“

Elain se, stále ještě zamračeně, podívala z Nyneivy na Egwain a zase zpátky. „ ‚Přece si neuřízneš uši, když se ti nelíbí náušnice,' “ utrousila.

Egwain upírala pozornost na ulici, kudy projížděly. Ať radši shořím, než aby ji vůbec napadlo, že nad tím uvažuju!

Kolem nebylo zrovna mnoho lidí, ne ve srovnání s ulicemi v Tar Valonu. Možná je odrazovala silná vrstva bahna. Kolem rychle projížděly vozy a káry, většinou tažené dlouhorohými voly, kdy vozka kráčel vedle spřežení s dlouhým bičem z nějakého světlého rýhovaného dřeva. Tudy neprojížděly žádné kočáry či otevřená nosítka. I tady byly ve vzduchu cítit ryby, a nejeden z mužů, které míjely, nesl na zádech velký koš plný ryb. Krámy tu příliš neprospívaly. Nikde nebylo zboží vyloženo venku a Egwain zřídka zahlédla někoho vcházet. Nad krámy visely vývěsní štíty – u krejčího jehla a štůček látky, u nožíře nůž a nůžky, u pláteníka tkalcovský stav, a podobně – ale malba byla většinou hodně oprýskaná. Těch několik málo hostinců mělo znamení ve stejně špatném stavu a nevypadalo to v nich na větší ruch. Mezi hostinci a krámky se tlačily menší domy, kterým na střeše často chyběly tašky či břidlice. Přinejmenším tato část Tearu byla chudá. A z toho, co Egwain zahlédla na tvářích těch několika lidí, které minuly, se tu jen málokdo ještě o něco snažil. Lidé tudy chodili, pracovali, ale většinou se už vzdali. Málokdo se po trojici žen na koních ohlédl, i když tu byla většina pěších.

Muži nosili baňaté spodky, ponejvíce uvázané u kotníků. Jen pár jich mělo kabátec, dlouhý tmavý kus oděvu, těsně padnoucí kolem ramen a hrudi a volný v pase. Víc mužů tu chodilo v nízkých opánkách než ve vysokých botách, ale v blátě jich stejně nejvíc chodilo bosky. Hodně jich taky nemělo žádný kabátec ani košili a spodky jim přidržovala široká šerpa, občas barevná, často špinavá. Někteří měli široké kuželovité slaměné klobouky a několik také plátěné čapky, které jim spadaly po straně obličeje. Ženské šaty měly vysoké límečky až k bradě a lem končící u kotníků. Hodně žen nosilo krátké zástěry světlých barev, občas dvě i tři, tu horní vždycky menší než tu spodní, a většina měla stejné slamáky jako muži, ale obarvené tak, aby ladily se zástěrami.

Právě na jedné ženě si Egwain poprvé všimla, jak se tu lidé nosící boty vyrovnávají s blátem. Žena měla k podrážkám bot přivázané malé dřevěné špalíčky, které ji zvedaly na dvě dlaně nad úroveň bahna. Žena šla, jako by měla nohy pevně přidělané k zemi. Egwain si pak všimla, že podobné špalíčky nosí i další, muži stejně jako ženy. Některé ženy byly bosé, ale zdaleka jich nebylo tolik jako mužů.

Napadlo ji, v kterém obchodě asi takové špalíčky prodávají, když Nyneiva najednou zabočila s vraníkem do uličky mezi dlouhým úzkým dvouposchoďovým domem a hrnčířskou dílnou s kamennými stěnami. Egwain si vyměnila pohled s Elain – dědička pokrčila rameny – a pak ji následovaly. Egwain nevěděla, kam vlastně Nyneiva jede, ani proč – a nehodlala se s ní o tom bavit – ale ani se od ní nechtěla oddělit.

Ulička náhle končila na malém dvorku za domem, ohrazeném budovami okolo. Nyneiva už sesedla a přivázala otěže k velkému fíkovníku tak, aby hřebec nedosáhl na zelené výhonky v zeleninovém záhonu, zabírajícím polovinu dvorku. Řada kamenů vytvářela chodníček k zadním dveřím. Nyneiva k těm dveřím došla a zaklepala.

„Co je to tu?“ zeptala se jí Egwain proti své vůli. „Proč jsme tu zastavily?“

„Tys neviděla ty bylinky za okny vepředu?“ Nyneiva zaklepala znovu.

„Bylinky?“ podivila se Elain.

„Vědma,“ řekla jí Egwain, slezla z koně a přivázala Rosu vedle vraníka. Gaidin není jméno pro koně. Copak si vážně myslí, že nepoznám, koho tím myslela? „Nyneiva si našla vědmu nebo kořenářku nebo jak jim tu říkají.“

Dveře otevřela žena a jen natolik, aby mohla podezřívavě vyhlédnout ven. Egwain si nejdřív myslela, že je baculatá, ale pak žena dveře otevřela dokořán. Rozhodně byla hezky zaoblená, ale podle toho, jak se pohybovala, byly vespod svaly. Vypadala silná jako panímáma Luhhanová, a někteří lidé z Emondovy Role tvrdili, že Alsbet Luhhanová je téměř tak silná jako její manžel, kovář. Nebyla to sice úplně pravda, ale skoro.

„Jak vám můžu pomoct?“ zeptala se ta žena s přízvukem, jakým hovořila amyrlin. Šedé vlasy měla silně nakadeřené a visely jí po stranách obličeje. Tři zástěry měla v odstínech zelené, ta horní byla vždy o trochu tmavší než ta pod ní, i když i ta svrchní byla hodně světlá.

„Já,“ začala Nyneiva, „potřebuju něco na zkažený žaludek. – A jedna moje společnice možná taky. Totiž, jestli jsme sem přišly správně?“

„Ty nejsi Tairenka,“ řekla ta žena. „Měla jsem to poznat podle šatů, než jsi promluvila. Mně říkají máma Guenna. Taky mi říkají moudrá žena, ale jsem dost stará, abych věděla, že slova spáry neutěsní. Pojď dál, dám ti něco na ten žaludek.“

V kuchyni bylo útulno, i když nebyla nijak velká, na stěnách visely měděné hrnce a od stropu sušené bylinky a klobásy. Několik vysokých kredencí ze světlého dřeva mělo na dvířkách vyřezávanou jakousi vysokou trávu. Stůl byl vydrhnutý skoro doběla a na zadních stranách opěradel židlí byly vyřezávané květiny. Na kamenné pícce bublal hrnec s nějakou po rybách vonící polévkou a z konvice s hubičkou právě začala stoupat pára. V kamenném krbu nehořel oheň, za což byla Egwain vděčná, protože z pece stoupalo dost tepla, i když si toho máma Guenna zřejmě vůbec nevšímala. Na krbové římse stály talíře a další byly úhledně naskládané do polic po obou stranách krbu. Podlaha vypadala, že ji někdo právě zametl.

Máma Guenna za nimi zavřela dveře, a když vykročila ke kredenci, Nyneiva řekla: „Jaký mi dáš čaj? Řebříček? Nebo hadinec?“

„Kéž bych měla něco z toho.“ Máma Guenna se chvíli přehrabovala v přihrádkách a pak vyndala kameninovou nádobu. „Poslední dobou vůbec nemám čas sbírat bylinky, tak ti uvařím listí proskurníku.“

„Ten neznám,“ přiznala pomalu Nyneiva.

„Má skoro stejné účinky jako řebříček, ale chuť má nedobrou, že ho někteří nemají rádi.“ Velká žena nasypala usušené a nalámané lístky do modrého čajníku a ten zanesla k peci, aby do něj mohla nalít vroucí vodu. „Takže ty znáš řemeslo? Sedněte si.“ Ukázala ke stolu rukou, v níž držela dva modré šálky, které sundala z římsy. „Posaďte se, a promluvíme si. Která z vás dvou taky nemá v pořádku žaludek?"

„Mně je dobře,“ prohlásila nedbale Egwain, když si sedala na židli. „Tobě je snad špatně, Carylo?“ Dědička zavrtěla hlavou s náznakem podráždění.

„To je jedno.“ Šedovlasá žena nalila šálek tmavé tekutiny Nyneivě a pak se posadila naproti ní ke stolu. „Udělala jsem dost pro dvě, ale proskurníkový čaj vydrží déle než slaneček. A čím je vylouhovanější, tím lépe účinkuje, ale taky je víc hořký. Je to závod mezi tím, kolik toho potřebuješ, aby se ti uklidnil žaludek, a tím, co snese tvůj jazyk. Napij se, děvče.“ Po chvíli nalila i do druhého šálku a usrkla. „Vidíš? Nekousne tě to.“

Nyneiva zvedla svůj šálek a při prvním ochutnání se zaškaredila. Když však šálek pokládala, už se tvářila vyrovnaně. „Je to jenom trošku hořký. Pověz, mámo Guenno, budeme muset ten déšť a bláto snášet ještě dlouho?“

Starší žena se zamračila a podělila svou nechutí všechny tři návštěvnice, než se zase vrátila k Nyneivě. „Já nejsem hledačka větru Mořského národa, děvče,“ řekla tiše. „A kdybych uměla předpovídat počasí, radši bych měla v břiše pilouna, než abych to přiznala. Obránci berou takové věci skoro jako práci Aes Sedai. Takže, znáš naše řemeslo, nebo ne? Vypadáš, jako bys byla dlouho na cestě. Co je proti únavě?“ vyštěkla náhle.

„Čaj ze zázvoru,“ odtušila zcela klidně Nyneiva, „nebo kořen andělíky. Když už se tak ptáš, co bys použila na usnadnění porodu?“

Máma Guenna si odfrkla. „Horké ručníky, dítě, a možná bych jí dala trochu bílého fenyklu, kdyby byl ten porod zvlášť těžký. Žena toho víc nepotřebuje, snad jen laskavou ruku. To tě nenapadne nic, co by nevěděla obyčejná venkovská hospodyně? Co dáš na srdeční bolest? Tu, která zabíjí?“

„Květ náprstníku v prášku pod jazyk,“ odvětila stroze Nyneiva. „A když má žena bodavou bolest v břiše a plive krev, co pak uděláš?"

Usadily se, jako by jedna druhou zkoušela, a přehazovaly si otázky a odpovědi stále rychleji. Občas se to zadrhlo, když jedna z žen mluvila o rostlině, kterou ta druhá znala pod jiným jménem, ale pak zase nabraly rychlost a přely se o tom, jaké mají výhody výluhy a odvary, hojivé masti a teplé obklady, a kdy je jedno lepší než druhé. Pomalu se všechny otázky začaly sunout k bylinkám a kořínkům, které jedna znala a druhá ne, jak se snažily něco dozvědět. Egwain začínala být podrážděná.

„Když mu dáš kostival,“ říkala máma Guenna, „zavážeš zlomenou končetinu ručníkem namočeným ve vodě, v které jsi povařila modrou kozí bradu – jenom tu modrou, nezapomeň!" – Nyneiva netrpělivě kývla – „a co nejteplejší snese. Jeden díl modré kozí brady na deset dílů vody, ne slabší. A ručníky musíš měnit, jakmile se z nich přestane kouřit, a tak to budeš dělat celý den. Kost pak sroste dvakrát rychleji, než když použiješ jenom kostival, a bude dvakrát silnější.“

„Budu si to pamatovat,“ řekla Nyneiva. „Mluvilas o tom, že používáš kořen ostropysku na bolení očí. Nikdy jsem neslyšela –“

To už Egwain nevydržela. „Maryim,“ skočila jí do řeči, „opravdu si myslíš, že tyhle věci budeš ještě někdy potřebovat? Už nejsi vědma, nebo jsi na to zapomněla?“

„Na nic jsem nezapomněla,“ odsekla ostře Nyneiva. „Pamatuju se na dobu, kdy ses sama taky ochotně učila novým věcem.“

„Mámo Guenno,“ ozvala se Elain zdvořile, „co uděláš, aby se dvě ženy přestaly hádat?“

Šedovlasá kořenářka stiskla rty a zamračila se na stolní desku. „Obvykle, ať už se jedná o muže nebo ženy, jim řeknu, aby se od sebe drželi dál. To je nejlepší a nejsnazší.“

„Obvykle?“ pokračovala Elain. „A co když musejí zůstat spolu. Řekněme, že jsou sestry.“

„Znám způsob, jak rozhádané zastavit,“ vykládala velká žena pomalu. „Sice to není nic, co bych lidem právě nutila, ale někteří za mnou přicházejí.“ Egwain měla dojem, že se jí koutky úst maličko zvedly v náznaku úsměvu. „Od každé ženy si vyžádám stříbrnou marku. Od mužů dvě, protože nadělají větší poprask. Někteří jsou ochotní koupit cokoliv, pokud je to dost drahé.“

„A jaká je ta léčba?“ vyzvídala Elain.

„Řeknu jim, že musejí přivést toho druhého sem, toho, s kým se hádají. Oba pak čekají, že toho druhého umlčím.“ Egwain proti své vůli pozorně poslouchala. Všimla si, že Nyneiva kořenářku také napjatě sleduje. „Když mi zaplatí,“ pokračovala máma Guenna, a zaťala mohutnou pěst, „odvedu je dozadu, nacpu jim hlavu do sudu s dešťovou vodou a držím jim ji tam tak dlouho, dokud neslíbí, že se přestanou hádat.“

Elain vyprskla smíchy.

„Myslím, že bych něco podobného udělala sama,“ prohlásila Nyneiva hlasem, který byl až příliš lhostejný. Egwain doufala, že se netváří stejně jako bývalá vědma.

„To by mě nijak nepřekvapilo.“ Máma Guenna se teď usmívala zcela bez zábran. „Pak jim řeknu, že jestli uslyším, že se zase hádají, udělám to zadarmo, ale použiju řeku. Je úžasné, jak často tato léčba zabírá. A taky je úžasné, co to udělalo s mou pověstí. Z nějakého důvodu nikdo z těch, které takhle vyléčím, neprozradí ostatním podrobnosti, takže o ni někdo žádá každých pár měsíců. Zřejmě je to stejné, jako když uděláš tu hloupost, že sníš bahníka, to taky nikomu nevykládáš. Ale nevěřím, že by některá z vás chtěla utratit stříbrnou marku.“

„To asi ne,“ připustila Egwain a zamračila se na Elain, která se znovu zvonivě rozesmála.

„Dobrá,“ pravila šedovláska. „Ti, které jsem vyléčila z hádavosti, se mi potom vyhýbají jako žahavce, co se jim chytí do sítí, pokud vážně neonemocní, a mně se vaše společnost líbí. Většina z těch, co teď přicházejí, chce něco na zahnání špatných snů, a když jim na to nic nedám, bývají roztrpčení.“ Chvíli se mračila a mnula si spánky. „Je příjemné vidět tři lidi, co se netváří, jako by jim nezbývalo nic jiného než skočit z mostu a utopit se. Jestli zůstanete v Tearu, musíte mě zase přijít navštívit. To děvče tě oslovovalo Maryim? Já jsem Ailhuin. Příště si popovídáme nad nějakým čajem, co prodává Mořský národ, místo nad něčím, z čeho se ti zkroutí jazyk. Světlo, jak já nesnáším chuť proskurníku. To i bahník je sladší. Vlastně jestli máte čas, zůstaňte rovnou. Uvařím konvici tremalkingského černého. A za chvíli už bude večeře. Mám sice jenom chleba, polívku a nějaký sýr, ale bude mi potěšením.“

„To by bylo hezký, Ailhuin,“ řekla Nyneiva. „Totiž... Ailhuin, kdybys měla volnou ložnici, ráda bych si ji pro nás tři najala.“

Velká žena si je všechny mlčky pozorně prohlédla. Vstala, postavila konvici s proskurníkovým čajem na kredenc s bylinkami a z jiné vyndala červený čajník a váček. Teprve až uvařila konvici tremalkingského černého čaje a postavila na stůl čtyři čisté hrnečky, misku s kousky pláství s medem a lžičky a znovu se usadila na židli, teprve tehdy promluvila.

„Mám nahoře tři prázdné ložnice, když se mi teď dcerky všechny provdaly. Manžel, Světlo na něj sviť, zmizel za bouře u Dračích Prstů skoro před dvaceti lety. Najímat si nic nemusíte, jestli se rozhodnu vás pozvat. Jestli, Maryim.“ Zamíchala si do čaje med a znovu se je jala studovat.

„A co ti s rozhodováním vlastně pomůže?“ zeptala se tiše Nyneiva.

Ailhuin dál míchala lžičkou, jako by se zapomněla napít. „Tři mladé ženy na dobrých koních. Já toho o koních moc nevím, ale tihle mi připadají dost dobří i pro urozené pány a paní. Ty, Maryim, toho víš o řemesle dost, takže sis už musela věšet bylinky do okna, nebo sis k tomu už vybírala místo. Ještě nikdy jsem neslyšela, že by žena prováděla řemeslo daleko od místa, kde se narodila, ale podle toho, jak mluvíš, jsi hodně z daleka.“ Podívala se na Elain. „Lidi s takovou barvou vlasů taky nežijí ledaskde. Řekla bych, že podle toho, jak mluvíš, jsi z Andoru. Hlupáci vždycky žvaní o tom, jak si najdou plavovlasou dívku z Andoru. Já ale chci vědět proč. Utíkáte před něčím? Nebo za něčím? Jenže mně na zlodějky nepřipadáte, a já ještě nikdy neslyšela, že by tři ženy společně honily jednoho mužského. Tak mi povězte proč, a když se mi to bude líbit, pokoje jsou vaše. Jestli mi budete chtít něco oplatit, tak občas koupíte maso. Maso je od přerušení obchodu s Cairhienem drahé. Ale nejdřív chci vědět proč, Maryim.“

„Něco hledáme, Ailhuin,“ řekla Nyneiva. „Nebo spíš jisté osoby.“ Egwain se přiměla ke klidu a doufala, že si vede stejně dobře jako Elain, která usrkávala čaj, jako by naslouchala hovoru o šatech. Egwain si byla jistá, že tmavým očím Ailhuin toho moc neunikne. „Něco ukradly, Ailhuin,“ pokračovala Nyneiva. „Mé matce. A vraždily. My jsme tu, abychom zařídily, že spravedlnosti bude učiněno zadost.“

„Ať shoří moje duše,“ řekla velká žena, „copak u vás nejsou žádní chlapi? Muži se sice nehodí celkem k ničemu, zvládají tak snad tahání těžkých věcí a pořád se pletou pod nohy – a taky umějí líbat a tak – ale jestli je třeba bojovat nebo chytit zloděje, podle mého by se to mělo nechat na nich. Andor je stejně civilizovaný jako Tear. Vy nejste Aielanky.“

„Kromě nás nikdo nezbyl,“ řekla Nyneiva. „A ti, kdo by byli mohli jít místo nás, jsou mrtví.“

Tři zavražděné Aes Sedai, pomyslela si Egwain. Ty nemohly být z černého adžah. Ale kdyby nebyly zavražděny, amyrlin by jim stejně nemohla důvěřovat. Snaží se dodržovat ty zatracené tři přísahy, ale jde jí to jen tak tak.

„Áááá,“ pravila smutně Ailhuin. „Takže oni pobili vaše muže? Bratry, manžely a otce?“ Nyneivě na tvářích naskočily rudé skvrny a starší žena špatně pochopila její pocity. „Ne, neříkej mi to, děvče. Nechci ti znovu připomínat tvůj žal. Nech ho být, až se časem rozplyne. No tak, no tak, jen se uklidni.“ Egwain dalo práci, aby znechuceně nezavrčela.

„Jedno ti musím říct,“ prohlásila škrobeně Nyneiva. Stále měla ruměnec na lících. „Ty vražednice a zlodějky jsou temné družky. Jsou to sice ženy, ale jsou stejně nebezpečné jako nejlepší šermíři, Ailhuin. Jestli se divíš, proč jsme nešly hledat hostinec, tak toto je ten důvod. Možná vědí, že je sledujeme, a mohly by na nás číhat.“

Ailhuin to všechno odbyla pokrčením ramen. „Ze čtyř nejnebezpečnějších lidí, co znám, jsou dvě ženy, které nikdy nenosily ani nůž, a jenom jeden z těch dvou mužů je šermíř. A co se temných druhů dotýče... Maryim, až budeš tak stará jako já, zjistíš, že falešní Draci jsou nebezpeční, perutíni jsou nebezpeční, žraloci jsou nebezpeční a náhlé bouřky od jihu taky. Ale temní druzi jsou hlupáci. Odporní hlupáci, ale přesto jenom hlupáci. Temný je zavřený tam, kam ho strčil Stvořitel, a žádní dvojníci ani zubouni, co děsí děcka, ho ven nedostanou. Hlupáci mě nelekají, pokud nepracují na člunu, na kterém se zrovna plavím. Hádám, že nemáte nějaký důkaz, který byste mohly donést obráncům Kamene? Bude to jen jejich slovo proti vašemu?“

Co je to „dvojník"? přemítala v duchu Egwain. A vlastně i ten „zuboun"?

„Až je najdeme, získáme i potřebné důkazy,“ prohlásila Nyneiva. „Budou u sebe mít věci, které ukradly, a my je můžeme podrobně popsat. Jsou to hodně staré věci, a cenu mají jenom pro nás a naše přátele.“

„Byla bys překvapená, co můžou takové staré věci stát,“ podotkla suše Ailhuin. „Starý Leuesa Mulan vytáhl loni jižně od Dračích Prstů v síti tři misky a pohár ze srdečníku. Teď místo rybářské bárky má na řece obchodní loď. Ten starý nekňuba ani nevěděl, co vlastně našel, dokud jsem mu to neřekla. Na tom místě toho nejspíš bylo víc, ale Leuesa si nedokázal vzpomenout, kde přesně to bylo. Nevím, jak se mu kdy podařilo dostat do sítě ryby. Polovina rybářských člunů z Tearu pak celé měsíce vyplouvala do těch míst. Snažili se najít další cuendillar, místo kaniců a platýsů, a někteří s sebou měli urozené pány, kteří jim říkali, kde mají hodit sítě. Tak takovou cenu můžou ty staré věci mít, když jsou dost staré. Takže, rozhodla jsem se, že na tohle potřebujete chlapa, a já znám zrovna toho pravého.“

„Koho?“ zeptala se rychle Nyneiva. „Jestli myslíš urozeného pána, jednoho ze vznešených pánů, tak nezapomínej, že zatím nemůžeme předložit důkazy, dokud je nenajdeme.“

Ailhuin se rozesmála tak, že z toho začala sípat. „Děvče, nikdo z Maule se nezná se vznešenými pány, ani se žádnými urozenými pány. Bahníci neplavou v jednom hejnu s lososy. Zavedu vás za tím nejnebezpečnějším mužem, kterého znám, co není šermíř, a přitom je nebezpečnější než dva takoví. Juilin Sandar je lovec zlodějů. Ten nejlepší. Nevím jak v Andoru, ale tady bude lovec zlodějů pracovat pro vás nebo pro mě spíš než pro pána nebo kupce, a bude si za to účtovat míň. Juilin pro vás ty ženské najde, jestli je možné je najít, a ty věci vám vrátí, aniž byste se k těm temným družkám vůbec musely přiblížit.“

Nyneiva přitakala, jako by si tím nebyla zcela jistá, a Ailhuin si přivázala ty špalíčky k botám – dřeváky jim říkala – a odchvátala. Egwain se za ní dívala oknem z kuchyně, jak prochází kolem koní a zahýbá do uličky.

„Učíš se, jak být Aes Sedai, Maryim," podotkla, když se otočila od okna. „Už manipuluješ lidmi stejně jako Moirain.“ Nyneiva zbělela ve tváři.

Elain přešla kuchyní a vlepila Egwain políček. Egwain to tak šokovalo, že se nevzmohla na slovo. „Zašla jsi příliš daleko,“ prohlásila zlatovlasá žena. „Příliš daleko. Musíme zůstat spolu, jinak bychom určitě zahynuly! Ty jsi snad Ailhuin prozradila své pravé jméno? Nyneiva jí řekla, co mohla, abychom našly ty temné družky, a už to bylo dost velké riziko, spojit nás s temnými družkami. Řekla jí, že jsou nebezpečné a vražedkyně. Chtěla bys snad, aby řekla černé adžah? V Tearu? Riskovala bys všechno a spolehla se, že si tohle Ailhuin nechá pro sebe?“

Egwain si opatrně zamnula tvář. Elain měla vskutku pádnou ruku. „Nemusí se mi to líbit.“

„Já vím,“ povzdechla si Elain. „Mně také ne. Ale my přesto musíme."

Egwain znovu vyhlédla z okna na koně. Vím, že musíme. Ale nemusí se mi to líbit.

49

Bouře nad Tearem

Možná měla Elain pravdu, možná opravdu zašla příliš daleko, ale nedokázala se přimět, aby se omluvila, a tak seděly mlčky. Když se Ailhuin vrátila, přivedla s sebou muže, hubeného chlapíka ve středních letech, který vypadal, jako by ho vyřezali z vyschlého dřeva. Juilin Sandar si u dveří sundal dřeváky a na kolíček si pověsil kuželovitý slamák. Na opasku přes hnědý kabátec mu visel lamač mečů, hodně podobný Hurinovu, ale s kratšími čepelemi vedle té delší, a měl hůl vysokou, jako byl sám, avšak silnou jen asi jako palec a vyrobenou z toho stejného světlého dřeva, rýhovaného a s kolénky, jaké používali vozkové při pohánění tažných volů. Nakrátko zastřižené černé vlasy měl přihlazené k lebce a jeho bystrým tmavým očím neunikla v místnosti ani myš. Egwain by se byla vsadila, že Nyneivu si prohlédl dvakrát, a přinejmenším pro ni to, že Nyneiva nijak nezareagovala, bylo příliš okaté. Bylo totiž jasné, že si toho také všimla.

Ailhuin muži pokynula, aby se posadil ke stolu. Juilin si ohrnul manžety na kabátci, postupně se všem třem ženám poklonil a posadil se s holí opřenou o rameno, aniž celou dobu pronesl jediné slovo. Ozval se teprve, když šedovlasá kořenářka uvařila do čajníku čerstvý čaj a všichni upíjeli.

„Máma Guenna mi pověděla všechno o vašem problému,“ pronesl tiše, když odložil hrneček. „Pomůžu vám, jestli ovšem budu moct, neboť vznešení páni by mě mohli brzy poslat za svými záležitostmi.“

Velká žena si odfrkla. „Juiline, kdy ses začal handrkovat jako kramář, když se snaží naúčtovat cenu hedvábí za len? Netvrď mi tu, že víš, kdy tě vznešení páni povolají, dřív, než to udělají.“

„Já to netvrdím,“ ohradil se Sandar s úsměvem, „ale vím, že se něco děje, když za noci uvidím chlapy na střechách. Jen koutkem oka, snažili se mi schovat jako bělice v rákosí – ale viděl jsem pohyb. Zatím sice nikdo neohlásil krádež, ale uvnitř hradeb pracují zloději, a na to si můžeš klidně vsadit. Dej na mě. Do konce týdne mě povolají do Kamene, protože se banda lupičů vloupala do kupeckých domů, možná dokonce do sídla nějakého urozeného pána. Obránci možná hlídkují v ulicích, ale když potřebují vystopovat zloděje, pošlou pro lovce zlodějů, a jako prvního zavolají mě. Nesnažím se tu zvednout cenu, ale ať už pro tyhle hezké slečinky udělám cokoliv, musí to být brzo.“

„Věřím, že říká pravdu,“ prohlásila Ailhuin váhavě. „Klidně by vám namluvil, že měsíc je zelený a voda bílá, kdyby si myslel, že tím na vás vyloudí hubičku, ale v ostatních záležitostech lže míň než většina mužů. Vlastně je to možná ten nejpočestnější muž, co se kdy narodil tady v Maule.“ Elain si dlaní zakryla ústa a Egwain potlačovala smích. Nyneiva seděla nehybně a očividně byla netrpělivá.

Sandar se na Ailhuin sice mračil, ale pak se zřejmě rozhodl, že přejde, co říkala. Usmál se na Nyneivu. „Připouštím, že mě tyhle zlodějky zajímají. Znám pár zlodějek i tlupy zlodějů, ale ještě nikdy jsem neslyšel o tlupě zlodějek. A mámě Guenně jsem dlužnej.“ Znovu si pozorně prohlédl Nyneivu.

„Co si počítáš?“ zeptala se ostře.

„Za navrácení ukradeného zboží,“ odvětil rázně, „žádám desetinu ceny toho, co získám zpátky. – Za hledání lidí žádám stříbrnou marku za každou nalezenou osobu. Máma Guenna říkala, že ty ukradené věci nemají velkou cenu, jen pro vás, slečinko, tak navrhuju, abys cenu stanovila ty.“ Znovu se usmál. Měl velice bílé zuby. „Vůbec bych si od vás peníze nevzal, jenže bratrstvu by se to asi nelíbilo. Vezmu si teda co nejmíň. Tak měďák nebo dva, víc ne.“

„Znám jednoho chytače zlodějů,“ řekla mu Elain. „Ze Shienaru. Je to velice vážený muž. A ten nosí meč stejně jako lamač mečů. Proč ne ty?“

Sandar se na okamžik zatvářil překvapeně a pak znepokojeně, že se nechal vyvést z míry. Nepochopil její narážku, nebo se rozhodl si jí nevšímat. „Ty nejsi Tairenka. O Shienaru jsem slyšel, slečinko, příběhy o trollocích a o tom, že tam je úplně každý muž válečník.“ Jeho úsměv naznačoval, že to jsou povídačky leda tak pro děti.

„Ty příběhy jsou pravdivé,“ ozvala se Egwain. „Ve většině věcí. Já v Shienaru byla.“

Sandar na ni mrkl, ale pak pokračoval. „Já nejsem urozený pán ani bohatý kupec, dokonce ani voják. Obránci cizince příliš neobtěžují, když mají meče – leda by tu, samozřejmě, chtěli zůstat dýl – ale mě by strčili do kobky pod Kamenem. Máme na to zákony, slečinko.“ Nepřítomně pohladil rukou hůl. „Vedu si ale stejně dobře i bez meče.“ Znovu zaostřil úsměv na Nyneivu. „A teď, kdybys mi popsala ty věci –“

Zarazil se, když Nyneiva položila na stůl váček a odpočítala mu třináct stříbrných marek. Egwain měla dojem, že vybrala nejlehčí mince, většinou tairenské, jen jednu andorskou. Amyrlin jim dala hodně zlata, ale ani to nevydrží věčně.

Nyneiva si váček zamyšleně prohlédla, než utáhla tkanice a vrátila jej do kapsáře. „Máš za úkol najít třináct žen, mistře Sandare, a až je najdeš, dostaneš jednou tolik stříbra. Najdi je, a my si naše věci vyzvedneme samy.“

„To bych udělal sám za míň,“ namítl Sandar. „A odměna navíc není nutná. Počítám si, co chci já. Nemusíš se bát, že bych se nechal uplatit.“

„Toho se opravdu nemusíš bát,“ připojila se Ailhuin. „Říkala jsem, že je počestný. Jenom mu nevěřte, až vám bude chtít namluvit, že vás miluje.“ Sandar se na ni otevřeně zamračil.

„Já platím, mistře Sandare,“ prohlásila pevně Nyneiva, „tak já taky rozhoduju, co kupuju. Najdeš ty ženy a nic víc?“ Počkala, dokud váhavě nekývl, než pokračovala. „Možná jsou spolu, možná taky ne. První je z Tarabonu. Je o něco vyšší než já, oči má tmavé a medové vlasy nosí spletené do spousty copánků, jak je zvykem v Tarabonu. Někteří muži ji považují za krásku, ale ona by to jako poklonu nebrala. Má sobeckou a trucovitou pusu. Druhá pochází z Kandoru. Má dlouhé černé vlasy s bílým pramenem nad levým uchem a...“

Neprozradila žádná jména a Sandar se na ně neptal. Jména se dala snadno změnit. Teď, když šlo o obchod, se přestal usmívat. Pozorně poslouchal, když mu Nyneiva popisovala oněch třináct žen, a když skončila, Egwain si byla jistá, že by jejich popis dokázal odříkat slovo od slova.

„Máma Guenna ti to možná už řekla,“ dokončila Nyneiva, „ale já ti to zopakuju. Tyhle ženy jsou mnohem nebezpečnější, než bys myslel. Jejich rukama už zemřelo víc než tucet lidí, tedy těch, o kterých vím, a moc by mě nepřekvapilo, kdyby to byla jen kapka v krvi, která lpí na jejich rukou.“ Sandar i Ailhuin při tom zamrkali. „Jestli zjistí, že se na ně vyptáváš, zemřeš. Jestli tě zajmou, přinutí tě prozradit, kde jsme, a máma Guenna pak nejspíš zemře spolu s námi.“ Z jejího výrazu bylo jasné, že tomu šedovláska prostě nevěří. „Věř tomu!“ Nyneivin pohled vyžadoval souhlas. „Věř tomu, nebo si to stříbro vezmu zpátky a najdu si někoho, kdo má víc rozumu!“

„Když jsem byl mladý,“ Sandar mluvil velice vážným hlasem, „jedna zlodějka mi vrazila nůž mezi žebra, protože jsem si myslel, že tak hezká mladá holka nedokáže tak rychle bodnout muže. Tu chybu už nedělám. Budu se chovat, jako by ty ženy byly všechny Aes Sedai a černé adžah.“ Egwain se málem začala dusit a on se na ni smutně usmál, shrábl mince do svého váčku a ten si zastrčil za šerpu. „Nechtěl jsem tě vyděsit, slečinko. V Tearu žádné Aes Sedai nejsou. Může mi to pár dní zabrat, pokud nejsou pohromadě. Třináct žen pospolu bude snadné najít, ale jestli se rozdělily, bude to mnohem těžší. Ať tak nebo tak, já je najdu. A nevyplaším je dřív, než se dozvíte, kde jsou.“

Když si nasadil slamák, nazul dřeváky a odešel zadními dveřmi, řekla Elain: „Doufám, že není příliš sebevědomý, Ailhuin. Slyšela jsem, co říkal, ale... Opravdu rozumí tomu, že jsou velice nebezpečné, viď?“

„Nikdy se nechoval jako trouba – leda kvůli velkým očím nebo hezkému kotníčku,“ odpověděla šedovláska, „a to je chyba každého muže. Je to nejlepší lovec zlodějů v celém Tearu. Nebojte se. On ty vaše temné družky najde.“

„Do rána bude zase pršet.“ Nyneiva se otřásla, i když v místnosti bylo dost teplo. „Cítím, jak se chystá bouřka.“ Ailhuin jenom zavrtěla hlavou a začala nandávat do misek rybí polévku k večeři.

Když se najedly a poklidily, sedly si Nyneiva s Ailhuin ke stolu, aby si popovídaly o bylinkách a lektvarech. Elain se věnovala malé výšivce, kterou si začala zdobit rameno pláště. Ozdobu tvořily maličké bílé a modré kvítky. Pak se začetla do Esejů Willima z Manachesu, kterou měla Ailhuin mezi svou malou zásobou knih. Egwain se pokoušela číst, ale ani eseje, ani Putování Jaima Dlouhokrokého, ani veselé příběhy Aleria Effina neudržely její pozornost déle než pár stránek. Přes látku šatů nahmátla kamenný ter’angrial. Kde jsou? Co chtějí v Srdci? Nikdo kromě Draka – nikdo kromě Randa – se Callandoru nedokáže dotknout, tak co tu chtějí? Co? Co?

Šero přešlo do tmy a Ailhuin jim ukázala ložnice v druhém poschodí, ale když se odebrala do své vlastní, všechny tři návštěvnice se sešly u Egwain u světla jediné lampy. Egwain se již svlékla. Na šňůrce teď měla pověšené dva prsteny. Pruhovaný kámen byl mnohem těžší než zlato. Tohle dělávaly každou noc od chvíle, kdy opustily Tar Valon, s jedinou výjimkou oné noci s Aiely.

„Vzbuďte mě tak za hodinu,“ nařídila jim.

Elain se zamračila. „Tentokrát tak brzy?“

„Máš snad strach?“ ozvala se Nyneiva. „Třeba ho používáš moc často.“

„Kdyby ne, tak bychom ještě nyní v Tar Valonu drhly hrnce a doufaly, že černou sestru najdeme dřív, než šedý muž najde nás,“ odsekla ostře Egwain. Světlo, Elain má pravdu. Štěkám jako trucovité děcko. Zhluboka se nadechla. „Asi mám trochu strach. Možná proto, že jsme už tak blízko Srdce Kamene. Tak blízko Callandoru. Tak blízko té pasti, ať už je to cokoliv.“

„Buď opatrná,“ řekla Elain a Nyneiva, o hodně tišeji, dodala: „Buď velice opatrná, Egwain. Prosím.“ Prudce škubala za svůj cop.

Když si Egwain lehala na nízké lůžko a ony si z obou stran přistavovaly stoličky, zvenčí sem dolehlo zahřmění. Pomalu přišel spánek.

Znovu ta zvlněná pahorkatina, jako na začátku pokaždé, květiny a motýli pod jarním sluncem, svěží vánek a ptačí zpěv. Tentokrát na sobě měla zelené hedvábí se zlatými ptáčky vyšitými na prsou, a zelené aksamitové střevíčky. Ter’angrial jí připadal dost lehký, aby sám vyjel zpoza výstřihu, kdyby ho dolů netáhla váha prstenu s Velkým hadem.

Prostou metodou pokusu a omylu zjistila něco málo o pravidlech panujících v Tel’aran’rhiodu – dokonce i tento svět snů, tento neviděný svět, měl svá pravidla, byť zvláštní. Byla si jistá, že z nich nezná ani desetinu – a objevila jeden způsob, jak se dostat tam, kam chtěla jít. Zavřela oči a vyprázdnila mysl, jako by chtěla vsáhnout pro saidar. Nebylo to snadné, protože se jí do toho neustále pletlo růžové poupě, a pořád cítila pravý zdroj a zoufale se ho toužila dotknout, ale tentokrát musela prázdnotu naplnit něčím jiným. Představila si Srdce Kamene, jak ho viděla v těchto snech, vytvořila ho do nejmenších podrobností – dokonalý v prázdnotě. Mohutné sloupy z leštěné krevele. Ohlazená kamenná dlažba. Vysokánská kopule. Křišťálový meč, nedotknutelný, pomalu se otáčející jílcem dolů ve vzduchu. Když to bylo tak skutečné, až si byla jistá, že by stačilo natáhnout ruku a dotknout se toho, otevřela oči a byla tam, v Srdci Kamene. Nebo v Srdci Kamene, jaké existovalo v Tel’aran’rhiodu.

Byly tu sloupy i Callandor. – A kolem jiskřícího meče, téměř stejně nezřetelných a nehmotných jako stíny, sedělo třináct žen se zkříženýma nohama a pozorovalo Callandor, jak se otáčel ve vzduchu. Liandrin s medovými vlasy obrátila hlavu a ty své velké tmavé oči upřela přímo na Egwain. Její rty jako růžové poupě se rozvinuly v úsměvu.

Egwain se zalitá potem posadila na posteli tak rychle, že málem přepadla na bok.

„Co se děje?“ chtěla hned vědět Elain. „Co se stalo? Vypadáš vylekaně.“

„Jen jsi zavřela oči,“ řekla tiše Nyneiva. „Tohle je poprvé od samého začátku, co ses vrátila sama a my tě nemusely budit. Něco se stalo, viď?“ Prudce se zatahala za cop. „Jsi v pořádku?“

Jak jsem se dostala zpátky? divila se Egwain. Světlo, já ani nevím, jak jsem to udělala. Věděla jen, že se snaží oddálit chvíli, až jim to bude muset říci. Rozvázala si šňůru a podržela prsten s Velkým hadem a větší, zkroucený ter’angrial na dlani. „Ony na nás čekají,“ řekla nakonec. Nebylo třeba to upřesňovat. „A já myslím, že už vědí, že jsme v Tearu.“

Nad městem se rozpoutala bouře.

Do paluby nad Matovou hlavou bušil déšť. Mládenec hleděl na šachovnici na stolku mezi ním a Tomem, ale nedokázal se na hru opravdu soustředit, i když vítěz měl dostat stříbrnou andorskou marku. Hrom burácel a za malými okénky létaly blesky. Kapitánovu kajutu na Rorýsovi osvětlovaly čtyři lampičky. Ta zatracená loď je sice možná štíhlá jako ten pták, ale trvá to proklatě dlouho. Plavidlo se mírně zakymácelo, a pak znovu. Pohyb lodi se změnil. Radši by měl dávat pozor, abychom neuvízli v tom zatraceném bahně! Jestli opravdu neplujeme tou nejvyšší rychlostí, jakou tahle kocábka zvládne, tak mu to zlato nacpu do chřtánu! Zívl – už se pořádně nevyspal od vyplutí z Caemlynu. Pořád si dělal příliš velké starosti, aby dokázal pořádně usnout – zívl tedy a položil bílý kámen na zkřížení dvou čar. Třemi pohyby by pak získal téměř pětinu Tomových černých kamenů.

„Mohl bys být dobrej hráč, chlapče,“ zabručel kejklíř přes troubel své fajfky a položil svůj kámen, „kdyby ses na to soustředil.“ Jeho tabák voněl jako listí a oříšky.

Mat se natáhl pro další kámen ležící na hromádce u jeho lokte, pak zamrkal a nechal ho ležet. Třemi stejnými tahy Tom obklíčí víc než třetinu jeho kamenů. Nevšiml si toho, a teď neviděl, kudy z toho ven. „Prohraješ vůbec někdy? Už jsi někdy prohrál?“

Tom vytáhl fajfku z úst a hřbetem ruky si uhladil kníry. „Už dost dlouho ne. Morgasa mě tak jednou ze dvou her porazila. Říká se, že dobří velitelé vojsk a dobří hráči ve velký hře jsou dobří i v dámě. Ona je vážně dobrá, a já nepochybuju, že by dokázala velet i v bitvě."

„Nechceš si radši hodit kostkama? Dáma trvá tak dlouho.“

„Já rád vyhrávám častěji než jednou z devíti nebo desíti hodů,“ ucedil suše bělovlasý muž.

Mat vyskočil, protože se rozlétly dveře a dovnitř vstoupil kapitán Derne. Byl to muž s hranatou tváří, a teď si strhl plášť z ramenou a vytřásl z něj dešťové kapky, přičemž si mumlal nadávky a kletby. „Světlo sežehni mý kosti, nevím, proč jsem vás vůbec nechal si Rorýsa najmout. Klidně trváte na nejvyšší prokletý rychlosti v tý nejčernější noci a za nejsilnějšího deště. Rychleji. Pořád jenom zatraceně rychleji! Už stokrát jsme mohli najet na zatracenou mělčinu!“

„Chtěl jsi zlato,“ podotkl drsně Mat. „Říkals, že tahle hromada starejch fošen je rychlá, Derne. Kdy doplujeme do Tearu?“

Kapitán se upjatě usmál. „Právě ji uvazujeme v přístavu. A ať shořím jako nějakej zatracenej sedlák, jestli ještě někdy vezmu na palubu něco, co umí mluvit! Tak kde je zbytek mýho zlata?“

Mat si pospíšil k malému okénku a vyhlédl ven. V drsném světle blesků uviděl mokré kamenné molo, víc však skoro nic. Vylovil druhý váček zlata, který měl v kapse, a hodil jej Dernemu. Kdo kdy slyšel o kapitánovi říční lodi, co nehraje kostky! „Právě včas,“ zavrčel. Světlo dej, ať nejdu příliš pozdě.

Všechny náhradní šaty a pokrývky nacpal do koženého tlumoku a ten si pověsil přes rameno. Balíček rachejtlí si přehodil přes druhé rameno na provaze, který k němu připevnil. Všechno to pak zakryl pláštěm, i když mu vepředu trochu odstával. Lepší bylo, aby zmokl sám, než rachejtle. Věděl, že sám uschne a bude jako nový, avšak zkouška s vědrem vody prokázala, že rachejtle nikoliv. Hádám, že Randův táta měl asi pravdu. Mat si vždycky myslel, že je vesnická rada nechce odpalovat v dešti proto, že za jasného počasí je to lepší podívaná.

„Nechceš ty krámy prodat?“ Tom si přehazoval přes ramena kejklířský plášť, jenž zakryl pouzdra s harfou a flétnou, ale ranec se šatstvem a pokrývkami si pověsil až přes záplatovaný kus oděvu.

„Ne dokud nepřijdu na to, jak to funguje, Tome. Kromě toho si pomysli, jaká to bude legrace, až je všechny odpálím.“

Kejklíř se otřásl. „Pokud je nezapálíš všechny najednou, chlapče. Pokud je nehodíš do ohniště na večeři, což by mě nepřekvapilo, vzhledem k tomu, jak s nima zacházíš. Máš štěstí, že nás tady kapitán předevčírem nevyhodil z lodi.“

„To by neudělal.“ Mat se rozesmál. „Ne dokud byl na obzoru ten váček. Co, Derne?“

Derne si pohazoval zlatem. „Předtím jsem se neptal, ale teď jsi mi to zlato dal a zpátky si ho nevezmeš. Proč tohle všechno? Proč ten zatracený spěch?“

„Sázka, Derne.“ Zívnutí. Mat sebral svoji hůl a byl připraven k odchodu. „Sázka.“

„Sázka!“ Derne se zadíval na naditý měšec. Druhý, přesně stejný, byl už zamčený v jeho pokladnici. „To teda muselo jít o celý zatracený království!“

„Víc než to,“ utrousil Mat.

Déšť do paluby bušil tak tvrdě, že Mat viděl lávku jen tehdy, když oblohu nad městem prosvětlil blesk. V hukotu lijáku dokázal jen tak tak přemýšlet. Viděl však světla v oknech na ulici. To budou hostince. Kapitán ani nevyšel na palubu, aby je vyprovodil na břeh, a v dešti nebyl ani nikdo z posádky. Mat s Tomem sešli na kamenné molo sami.

Mat zaklel, když zapadl do bláta na ulici, ale nedalo se s tím nic dělat, a tak šel dál a co nejrychleji dokázal, když mu boty a konec hole při každém kroku uvízly v bahně. Ve vzduchu byly i přes lijavec cítit ryby. „Najdeme si hostinec,“ řekl hodně nahlas, aby ho Tom slyšel, „a pak se půjdu podívat ven.“

„V tomhle počasí?“ zakřičel Tom v odpověď. Dešťová voda mu stékala po obličeji, ale jeho víc zajímala pouzdra s nástroji než vlastní osoba.

„Comar mohl odjet z Caemlynu před náma. Jestli měl dobrýho koně místo toho žrádla pro psy, co jsme na nich jeli my, mohl vyrazit z Aringillu i o den před náma, a já nevím, o kolik jsme ho s tím pitomcem Dernem mohli dohnat.“

„Byla to rychlá cesta,“ dovolil si poznamenat Tom. „Rorýs si to jméno zaslouží.“

„Ať je to jak chce, Tome, déšť nedéšť, musím ho najít dřív, než on najde Egwain, Nyneivu a Elain.“

„Pár hodin už neznamená žádný rozdíl, chlapče. Ve městě tak velkým jako Tear jsou stovky hostinců. A za hradbama jich budou další stovky. Některé jsou jen malé špeluňky s tuctem pokojů k pronajmutí, tak maličký, že bys mohl klidně projít kolem, a ani by sis jich nevšiml.“ Kejklíř si stáhl kapuci pláště hlouběji do čela a bručel přitom. „Prohledat je všechny bude trvat celý týdny. Ale Comarovi taky. Noc můžeme strávit v suchu. Můžeš vsadit ten zbytek peněz, co ještě máš, že Comar do deště nevyleze.“

Mat zavrtěl hlavou. Maličký hostinec s tuctem pokojů. – Než opustil Emondovu Roli, největší stavení, jaké kdy viděl, byl hostinec U Vinného střiku. Pochyboval, že Bral al’Vere měl kdy víc než tucet pokojů k pronajmutí. Egwain žila se svými rodiči a sestrami v pokojích ve druhém poschodí na čelní straně. Ať shořím, občas si myslím, že nikdo z nás neměl Emondovu Roli opouštět. Ale Rand zcela určitě musel, a Egwain by pravděpodobně zemřela, kdyby nešla do Tar Valonu. A teď může zemřít, protože tam šla. A on sám by v hospodářství již také nebyl spokojený. Krávy a ovce rozhodně nemohly nahradit kostky. Jen Perrin měl pořád možnost se vrátit domů. Vrať se domů, Perrine. Přistihl se, jak na to myslí. Vrať se domů, dokud ještě můžeš. – Otřásl se. Hlupáku! Proč by se měl chtít vracet? Představil si postel, ale rychle tu myšlenku zahnal. Ještě ne.

Oblohu proťal blesk, vlastně tři klikaté blesky spojené dohromady, a vrhl bezútěšné světlo na úzký domek, který jako by měl v oknech zavěšené svazečky bylin, a na krámek, sice zavřený, ale podle znamení s miskami a talíři to musel být hrnčířský krám. Zívaje se Mat nahrbil a snažil se vytahovat boty z lepkavého bláta rychleji.

„Myslím, že na tuhle část města můžeme zapomenout, Tome,“ křikl. „Všechno to bláto a smrad z ryb. Umíš si představit Nyneivu nebo Egwain – nebo dokonce Elain! – že by se tu rozhodly zůstat? Ženy mívají rády čistotu a pořádek, Tome, a hezkou vůni.“

„Možná, chlapče,“ zamumlal Tom, a pak se rozkašlal. „Byl bys překvapený, s čím vším jsou ženy ochotný se smířit. Ale možná máš pravdu.“

Mat si držel plášť, aby rachejtle nenavlhly, a zrychlil krok. „Tak pojď, Tome. Chci toho Comara nebo holky najít už dneska.“

Tom kulhal dál a neustále kašlal.

Prošli širokou bránou do města – v dešti ji nikdo nehlídal – a Matovi se ulevilo, když pod nohama znovu ucítil dláždění. A po necelých padesáti krocích narazili v ulici na hostinec, z oken jehož šenku se do noci linulo světlo a řinula se odtamtud hudba. Dokonce i Tom došel těch posledních padesát kroků rychleji i přes své kulhání.

Majiteli hostince U stříbrného půlměsíce dlouhý modrý kabátec díky velikému břichu dokonale padl, na rozdíl od většiny mužů sedících u stolů na židlích s nízkými opěradly. Mata napadlo, že jediná nohavice hostinského nabíraných spodků, přivázaných nad kotníky u okraje nízkých střevíců, musí bohatě stačit pro dva obyčejné lidi. Služebné na sobě měly tmavé šaty s vysokými límečky a kratičké bílé zástěrky. Mezi dvěma kamennými krby hrál jakýsi muž na dulcimer. Tom si ho kriticky změřil a potom zavrtěl hlavou.

Objemný hostinský se jmenoval Cavan Lopar a s radostí jim pronajal pokoje. Na jejich zablácené boty se sice zamračil, ale stříbro z Matovy kapsy – zlato mu už pomalu docházelo – a Tomův záplatovaný plášť mu vrásky na čele zase vyhladily. Když Tom slíbil, že za menší odměnu občas zahraje, Loparovi se zatřásly brady radostí. O velkém muži s bílým pramenem v plnovousu ale nic nevěděl, ani o třech ženách odpovídajících Matovu popisu. Mat nechal všechno kromě pláště a hole v pokoji, na postel se skoro ani nepodíval – spánek byl lákavý, ale on na něj odmítal byť jen pomyslet – a pak spolykal kořeněný rybí guláš a vyběhl zpátky do deště. Překvapilo ho, když se k němu připojil Tom.

„Myslel jsem, že chceš zůstat v suchu, Tome.“

Kejklíř poplácal pouzdro s flétnou, které měl stále pod pláštěm. Ostatní věci nechal nahoře v pokoji. „Lidi s kejklíři mluví, chlapče. Mohl bych zjistit něco, co ty ne. Rozhodně bych nechtěl, aby se těm holkám něco stalo.“

O sto kroků dál mokrou ulicí narazili na další hostinec na protější straně, a na další o dvě stě kroků dál, a pak ještě na jeden. Mat je bral popořadě, vždycky vpadli dovnitř, zdrželi se tak dlouho, aby mohl Tom zamávat pláštěm a vypovědět nějaký příběh, pak někoho nechali, aby mu koupil pohár vína, zatímco se Mat vyptával na vysokého muže s bílým pruhem v nakrátko přistřiženém černém vousu a na tři ženy. Vyhrál trochu peněz v kostkách, ale nezjistil nic a Tom také ne. Byl rád, že kejklíř z vína vždycky upil jen pár doušků. Tom na lodi téměř vystřízlivěl, ale Mat si nebyl jist, zda se zase nevrhne na pití, jakmile se dostanou do Tearu. Když už prošli skoro tucet šenků, Mat měl pocit, že má na víčkách pověšené cihly. Déšť trochu polevil, ale z oblohy se stále řinula záplava velkých kapek. Navíc jak déšť ustával, zvedl se vítr. Obloha měla ten temně šedý nádech blížícího se svítání.

„Chlapče,“ ozval se Tom, „jestli se nevrátíme k Stříbrnýmu půlměsíci, usnu přímo tady na dešti.“ Zastavil se a odkašlal si. „Uvědomuješ si, žes právě prošel kolem tří hostinců? Světlo, jsem tak utahanej, že mi to už ani nemyslí. Máš nějaký plán, kam chceš jít, cos mi o něm neřekl?“

Mat upřel zakalené oči na dlouhána v plášti, který právě zahnul za roh. Světlo, že ale jsem unavený. Rand je pět set leguí odsud a hraje si na to, že je zatracený Drak. „Cože? Tři hostince?“ Stáli téměř přímo před dalším, podle znamení, skřípajícího ve větru nade dveřmi, se to tu jmenovalo U zlatého poháru. Malůvka se sice pohárku na kostky nepodobala, ale Mat se stejně rozhodl, že zkusí štěstí. „Ještě jednou, Tome. Jestli je nenajdeme tady, vrátíme se a zalehneme do postele.“ Postel zněla lépe než kostky se stovkou zlatých marek na stole, ale přece jen se přiměl vstoupit.

Při druhém kroku v šenku ho Mat uviděl. Velký muž měl zelený kabátec s modrými pruhy na nabíraných rukávcích, ale byl to Comar, a v nakrátko přistřižené bradce měl bílý pruh. Seděl na jedné z těch podivných židlí s nízkým opěradlem u stolu na protější straně místnosti, chřestil kostkami a usmíval se na muže sedícího naproti němu. Ten měl dlouhý kabát a pytlovité spodky a neusmíval se. Zíral na mince na stole, jako by si zoufale přál, aby je měl zase ve svém váčku. U lokte měl Comar další pohárek na kostky.

Comar teď obrátil kožený pohárek, jejž právě držel v ruce, a rozesmál se málem dřív, než se kostky na stole zastavily. „Kdo další?“ zavolal hlasitě a přetáhl si sázku k sobě. Před sebou už měl značně vysokou hromádku stříbrňáků. Sebral kostky do pohárku a zatřepal jimi. „Někdo tu určitě chce zkusit štěstí.“ Zdálo se, že právě po tomhle tu nikdo netouží, ale on dál chřestil pohárkem a smál se.

Hostinského bylo snadné rozpoznat, i když v Tearu nenosili zástěry. Tento měl kabátec stejného tmavě modrého odstínu jako všichni ostatní hostinští, s nimiž tu Mat mluvil. Byl to objemný muž, i když by vydal jen za o málo víc než polovičního Lopara, a také měl jenom polovinu jeho brad. Seděl u stolu, zuřivě leštil cínový korbel a mračil se přes místnost na Comara, i když tak činil jen tehdy, když se Comar zrovna nedíval. I někteří další hosté vrhali po vousáči kradmé pohledy. Ale ne tehdy, když se díval.

Mat potlačil první popud vrhnout se rovnou ke Comarovi, vzít ho holí přes hlavu a zeptat se ho, kde jsou Egwain a ostatní. Něco tu nebylo v pořádku. Comar byl první muž, kterého tu viděl nosit meč. Dokonce i služebná, která Comarovi nesla další pohár vína a za svou námahu byla odměněna štípnutím – se na něj nervózně usmála.

Promysli si to ze všech stran, říkal si v duchu unaveně. Polovina potíží, do kterých se dostanu, vzniká z toho, že přesně tohle nedělám. Musím to pořádně promyslet. Díky únavě jako by měl hlavu nacpanou vlnou. Kývl na Toma a společně došli k hostinskému, který si je podezíravě prohlédl, když si k němu přisedli. „Kdo je ten muž s pruhem na bradě?“ zeptal se Mat.

„Vy nejste z města, co?“ pravil hostinský. „On je taky cizinec. Do dnešní noci jsem ho nikdy neviděl, ale vím, co je zač. Nějaký cizák, co sem přišel a zbohatl obchodem. Kupec dost bohatý, aby mohl nosit meč. To ale není důvod, aby se k nám choval takhle.“

„Když jsi ho nikdy předtím neviděl,“ vyzvídal Mat, „tak jak víš, že je to kupec?“

Hostinský se na něj podíval, jako kdyby byl Mat hodně zaostalý ve vývoji. „Jeho kabátec, člověče, a ten meč. Jelikož je z ciziny, nemůže to být urozený pán ani voják, takže to musí být bohatý kupec.“ Potřásal hlavou na hloupostí cizinců. „Ti sem přijdou, koukají se na nás svrchu a muchlají se s našima děvčatama přímo před našima očima, ale on nemá žádný právo tohle dělat. Když zajdu do Maule, nehraju s rybáři o pár šupů. A když zajdu do Tavaru, nehraju se sedláky, co přicházejí prodat úrodu.“ Začal korbel cídit ještě zuřivěji. „Takový štěstí ten chlap má. Tak si taky musel nadělat to jmění.“

„On pořád vyhrává, co?“ Zívaje Mat uvažoval, jak by měl hrát s někým, kdo má taky štěstí.

„Občas prohraje,“ zamumlal hostinský, „když je v sázce pár stříbrných grošíků. Občas. Ale když se sázka zvedne na stříbrnou marku... Nejmíň tucetkrát jsem ho dneska v noci viděl vyhrát v korunách se třema korunama a dvěma růžičkama. A při nejvyšším hodu ještě častěji se třema šestkama a dvěma pětkama. Při trojkách neháže nic jinýho než šestky, a tři šestky a pětku při kompase. Jestli má takový štěstí, říkám, Světlo na něj sviť a všechno nejlepší, ale ať se o něj podělí i s ostatními kupci, jak je to správné. Jak může mít jeden člověk takové štěstí?“

„Zatížený kostky,“ řekl Tom a zakašlal. „Když si chce být jistej výhrou, použije kostky, který vždycky padnou stejně. Je ale dost mazanej, aby nenechal padat úplně nejvyšší hod – lidi začnou být podezíravý, když pořád za sebou hážeš krále –“ zvedl obočí na Mata – „prostě ukazuje hod, který je skoro nemožný porazit, ale nemůže zakrýt, že vždycky padne to samý.“

„Už jsem o něčem takovým slyšel,“ řekl pomalu hostinský. „Povídá se, že to dělávají Illianci.“ Pak ale zavrtěl hlavou. „Ale oba muži používají stejný pohárek s kostkama. Takhle to být nemůže.“

„Přines mi dva pohárky s kostkama,“ řekl Tom, „a dvoje kostky. Koruny nebo tečky, to je jedno, pokud budou oboje stejný.“

Hostinský se na něj zamračil, ale odešel – a obezřetně s sebou vzal i cínový korbel – a vrátil se se dvěma koženými pohárky. Tom z jednoho před Matem vysypal pět kostek na stůl. Ať už byly poznačeny tečkami či symboly, všechny kostky, které kdy Mat viděl, byly buď z kosti nebo ze dřeva. Tyhle měly tečky. Mat je sebral a zamračil se na Toma. „Mám na nich něco vidět?“

Tom si nasypal kostky z druhého pohárku do dlaně a pak, tak rychle, až bylo obtížné jeho pohyby sledovat, je hodil zpátky a obrátil pohárek na stůl dřív, než se kostky stačily vysypat. Ruku držel na pohárku. „Všechny je označ, chlapče. Něčím malým, ale tak, abys svou značku poznal.“

Mat si vyměnil zmatený pohled s hostinským. Pak se oba podívali na pohárek obrácený dnem vzhůru pod Tomovou dlaní. Mat poznal, že má Tom za lubem něco protřelého – kejklíři vždycky předváděli věci, které byly skoro nemožné – ale nechápal, jak by Tom mohl něco udělat, když ho tak pozorně sledují. Vytáhl tedy od pasu nůž a na každé kostce udělal maličkou rýhu přímo přes kruh se šesti tečkami.

„Tak dobrá,“ prohlásil, když vracel kostky na stůl. „Ukaž mi ten svůj trik.“

Tom se natáhl a sebral kostky. Pak je položil o půl lokte dál. „Teď hledej ty svoje značky, chlapče.“

Mat se zamračil. Tom měl druhou ruku pořád na pohárku. Celou dobu s ní nepohnul, ani k ní nepřiblížil Matovy kostky. Sebral kostky... a zamrkal. Nebyl na nich ani škrábaneček. Hostinský zalapal po dechu.

Tom obrátil volnou ruku a ukázal pět kostek. – „Tvoje značky jsou na těchhle. Tohle Comar dělá. Je to trik pro děti, úplně jednoduchý, i když mě by nikdy nenapadlo, že na to má dost šikovný prsty.“

„Nemyslím, že bych s tebou někdy chtěl hrát kostky,“ poznamenal pomalu Mat. Hostinský zíral na kostky, ale žádné řešení stejně neviděl. „Zavolejte hlídku nebo jak jim tady říkáte,“ poradil mu Mat. „Nechte ho zavřít.“ Ze žalářní kobky nikoho nezabije. Ale co když už jsou mrtvé? Snažil se to nevnímat, ale myšlenka to byla vtíravá. Tak zařídím, aby zemřel taky, i Gaebril, ať to stojí co to stojí! Ale ony nejsou mrtvé, ať shořím! Nemůžou být mrtvé!

Hostinský vrtěl hlavou. „Já? Já abych oznámil kupce obráncům Kamene? Ti by se na jeho kostky ani nepodívali. Stačilo by, aby řekl slovo, a já bych skončil v řetězech a kopal kanály na Dračích Prstech. Mohl by mě zabít přímo tady, a obránci by řekli, že jsem si to zasloužil. Možná po nějaký době odejde.“

Mat se na něj suše ušklíbl. „Když ho odhalím, bude to stačit? Zavoláš potom hlídku, nebo ty vaše obránce, nebo někoho?“

„Ty tomu nerozumíš. Jsi cizinec. I když není odsud, je to bohatý muž, důležitý.“

„Počkej tady,“ řekl Mat Tomovi. „Nechci, aby se dostal k Egwain a ostatním, ať to stojí co to stojí.“ Jak se zvedal ze židle, znovu zazíval.

„Počkej, chlapče,“ zavolal za ním Tom sice tiše, ale důrazně. Kejklíř se sám vyškrábal na nohy. „Světlo tě spal, ty nevíš, do čeho tady strkáš nos!“

Mat na něj mávl, ať zůstane, a přešel ke Comarovi. Nikdo jiný vousáčovu výzvu nepřijal, a ten si Mata se zájmem prohlédl, když mládenec opřel hůl o stůl a usedl naproti němu.

Comar si prohlédl Matův kabátec a ošklivě se zakřenil. „Ty chceš sázet měďáky, kmáne? Já nemarním čas s –“ Zarazil se, když Mat na stůl položil andorskou zlatou korunu a zívl, přičemž se ani nesnažil zakrýt si ústa rukou. „Mnoho toho nenamluvíš, kmáne, i když tvému chování by trocha vylepšení jen prospěla, ale zlato má vlastní hlas a žádné vychování nepotřebuje.“ Zatřásl koženým pohárkem v ruce a hodil kostky. Pochechtával se dřív, než se zastavily na třech korunách a dvou růžičkách. „Tohle neporazíš, kmáne. Ale třeba máš v těch hadrech schováno další zlato, o které bys chtěl přijít, co? Cos dělal? Obral svého pána?“

Natáhl se pro kostky, ale Mat je sebral dřív. Comar se zamračil, ale nechal mu pohárek. Jestli budou oba vrhy stejné, budou házet dál, dokud jeden nevyhraje. Mat se při míchání kostek usmíval.

Nechtěl dát Comarovi možnost kostky vyměnit. Jestli hodí stejně třikrát nebo čtyřikrát po sobě – přesně to samé a pokaždé – dokonce i tihle obránci budou muset poslouchat. Uvidí to všichni v šenku a budou se za něj muset postavit.

Hodil kostky. Ty se divně odrazily. Mat cítil, jak se – něco – posouvá. Bylo to, jako kdyby se jeho štěstí zbláznilo. Místnost kolem něj se zdánlivě kroutila a tahala za kostky, které jako by byly na provázcích. Z nějakého důvodu zatoužil ohlédnout se ke dveřím, ale nespouštěl oči z kostek. Zastavily se. Pět korun. Comarovi málem vypadly oči z důlků.

„Prohráls,“ řekl Mat tiše. Jestli měl opravdu takové štěstí, možná nastal čas je trochu využít. Hlásek v jeho hlavě mu říkal, ať nejdřív přemýšlí, ale on byl příliš unavený, aby poslouchal. „Myslím, že ti právě dochází štěstí, Comare. A jestli se těch děvčat jenom prstem dotkneš, dojde ti úplně.“

„Ještě jsem ani nenašel...“ začal Comar s pohledem stále upřeným na kostky, a pak prudce zvedl hlavu. V obličeji byl bílý jako plátno. „Odkud znáš moje jméno?“

Nenašel je, zatím. Štěstí, sladké štěstí, zůstaň při mně. „Vrať se do Caemlynu, Comare. Řekni Gaebrilovi, žes je nenašel. Řekni mu, že jsou mrtvé. Řekni mu, co tě napadne, ale odejdi dneska z Tearu. Jestli tě tu ještě uvidím, zabiju tě.“

„Kdo jsi?“ zeptal se velký muž nejistě. „Kdo –?“ V příští chvíli už stál a v ruce držel meč.

Mat mu do cesty strčil stůl, převrátil ho a popadl svou hůl. Zapomněl, jak je Comar velký. Vousáč mu kopl stůl zpátky. Mat přepadl přes židli, ale hůl udržel. Comar stůl odhodil stranou a bodl po něm. Mat ho kopl do břicha, aby ho zastavil, a neobratně švihl holí právě včas, aby stačil odrazit meč. Ale rána mu vyrazila hůl z prstů a on náhle zjistil, že svírá místo hole Comarovo zápěstí, a Comarův meč má na dlaň od obličeje. Se zachrčením se převalil dozadu a vší silou vykopl. Comarovi se rozšířily oči, když přelétl přes Mata a obličejem narazil na stůl za ním. Mat se vrhl po své holi, ale když ji zvedl, Comar se nehýbal.

Ležel na stole s roztaženýma nohama a horní půlkou těla visel dolů. Muži, kteří předtím seděli u stolu, teď stáli v bezpečné vzdálenosti, lomili rukama a nervózně se dívali jeden na druhého. Šenk naplnilo tiché, ustarané hučení, což Mat nečekal.

Meč ležel tak, že na něj Comar snadno dosáhl. Ale on se ani nepohnul. Místo toho zíral na Mata, když ten odkopával meč stranou a poklekal k němu. Světlo! Světlo, asi jsem mu zlomil páteř! „Říkal jsem ti, abys odešel, Comare. Teď ti štěstí došlo úplně.“

„Hlupáku,“ chroptěl vousáč. „Snad si.. nemyslíš... že jsem... jediný... kdo po nich jde? Nedožijí... ani...“ Stále upíral oči na Mata a ústa měl otevřená, ale už víc neřekl. Už nikdy víc neřekne.

Mat na něj hleděl tak upřeně, jako by se snažil z mrtvého vypáčit další slova. Kdo ještě, Světlo tě spal? Kdo? Kde jsou? Moje štěstí. Ať shořím, co se to stalo s mým štěstím? Náhle si uvědomil, že ho hostinský zoufale tahá za rukáv.

„Musíš jít. – Musíš. Než přijdou obránci. Ukážu jim ty kostky. Řeknu jim, že to byl cizinec, ale vysoký. Se zrzavými vlasy a šedýma očima. Nikomu se vůbec nic nestane. Je to muž, co se mi o něm včera zdálo. Nikdo opravdový. A nikdo neřekne opak. Svýma kostkama obral každého. Ale ty musíš odejít. Musíš!“ Všichni v místnosti upírali svou pozornost na druhou stranu.

Mat se nechal odtáhnout od mrtvého a vystrkat ven. Tom už čekal na dešti. Popadl Mata za ruku a rychle kulhal pryč, táhna klopýtajícího Mata s sebou. Mat měl kapuci shozenou na záda a déšť mu smáčel vlasy, stékal mu po obličeji a za krk, ale on si toho nevšímal. Kejklíř se stále ohlížel přes rameno a pátral v ulici za nimi.

„Copak spíš, chlapče? Tam jsi mi ospalej nepřipadal. No tak, chlapče. Obránci zavřou každýho cizince na dvě ulice kolem bez ohledu na to, jakej popis jim hostinský dá.“

„To je tím štěstím,“ mumlal Mat. „Vypočítal jsem si to. Kostky. Moje štěstí funguje nejlíp, když všechno závisí na... náhodě. Jako v kostkách. V kartách mi to moc nejde. Ani v dámě. Tam je moc možností. Musí to být čistě jen náhoda. Dokonce i to nalezení Comara. Přestal jsem se zastavovat v každým hostinci. Do tamtoho jsem vešel čistě náhodou, Tome. – Jestli mám najít Egwain a ostatní včas, musím hledat bez plánu.“

„O čem to mluvíš? Ten chlap je mrtvej. Jestli už je zabil... No, tak jsi je pomstil. A jestli je nezabil, tak jsi je zachránil. A teď, co kdybys zatraceně pohnul zadkem? Obráncům to sem nebude trvat dlouho, a tihle nejsou tak mírní jako královnina garda.“

Mat setřásl Tomovu ruku a nejistě zrychlil krok. Hůl málem vlekl za sebou. „Uklouzlo mu, že je ještě nenašel. Ale říkal, že není sám, kdo je hledá. Tome, já mu věřím. Díval jsem se mu do očí a on mluvil pravdu. Pořád je musím najít, Tome. A teď dokonce ani nevím, kdo po nich jde. Musím je najít.“

Tom pěstí potlačil zívnutí a přetáhl Matovi přes hlavu kapuci. „Dneska v noci ale ne, chlapče. Potřebuju se vyspat, a ty ostatně taky."

Mokro. Z vlasů mi do očí stéká voda. Jako by měl v hlavě zamlženo. Po chvíli si uvědomil, že to je tím, jak se mu chce hrozně spát. A taky si uvědomil, jak je unavený, když musí přemýšlet, jenom aby to zjistil. „Tak dobře, Tome. Ale hned jak se rozední, jdu hledat dál.“ Tom kývl a zakašlal. Deštěm se vrátili ke Stříbrnému půlměsíci.

Svítání přišlo brzy, ale Mat se přesto donutil zvednout z postele a s Tomem se vydali prohledat každý hostinec uvnitř hradeb Tearu. Mat prostě šel tam, kam ho nohy nesly, a vůbec nehledal hostince, jen si házel mincí, zda má vstoupit dovnitř. Tohle dělal tři dny a tři noci, a tři dny a tři noci bez přestávky pršelo, občas hřmělo, občas bylo ticho, ale z oblohy se neustále řinuly proudy deště.

Tomův kašel se zhoršil, takže musel přestat hrát na flétnu a vyprávět příběhy, a v tomhle počasí nemohl vytáhnout harfu. Nicméně trval na tom, že půjde hledat s Matem, a lidé stejně spíš mluvili s kejklířem. Matovo štěstí při kostkách jako by se ještě zlepšilo od chvíle, kdy začal své náhodné potulky, i když nikdy nezůstával v jednom hostinci či krčmě déle, než co by vyhrál pár mincí. Ani jeden však nezaslechl něco užitečného. Povídalo se o válce s Illianem. Povídalo se také o vpádu do Mayene. Povídalo se o vpádu z Andoru, o tom, jak Mořský národ přestal obchodovat, o tom, že vojska krále Artuše Jestřábí křídlo vstala z mrtvých. Povídalo se o příchodu Draka. Lidé, s nimiž Mat hrál, se na všechny takové zprávy tvářili stejně zachmuřeně. Připadalo mu, že schválně hledají tu nejhorší zprávu a napůl jí i věří. Ale nezaslechl ani špitnout o něčem, co by mu mohlo pomoci najít Egwain a ostatní. Ani jeden hostinský nezahlédl tři ženy vyhovující jeho popisu.

Začal mít ošklivé sny, bezpochyby způsobené starostmi. Zdálo se mu o Egwain, Nyneivě a Elain a o nějakém chlapíkovi s nakrátko přistřiženými bílými vlasy v kabátci s nabíranými pruhovanými rukávci, podobném tomu, jaký měl Comar, který se smál a splétal kolem nich síť. Jenomže někdy tu síť pletl pro Moirain, a občas místo sítě držel křišťálový meč, meč, který zazářil jako slunce, jakmile se ho dotkl. Občas ten meč držel Rand. Z nějakého důvodu se mu teď často zdávalo o Randovi.

Mat si byl jist, že to všechno je způsobeno nedostatkem spánku, a také jídla, protože k tomu se dostal, jen když si náhodou vzpomněl, že by se měl najíst, ale nepřestával hledat. – Musím vyhrát sázku, říkal si, a on ji hodlal vyhrát, i kdyby ho to mělo zabít.

50

Kladivo

Odpolední slunce pálilo svými paprsky, když přívoz přistával v Tearu. Z louží na kamenném molu stoupala pára a vzduch byl skoro tak vlhký jako v Illianu. Perrin ve vzduchu cítil dehet, dřevo a provazy – dál na jih po řece zahlédl nějaké loděnice – a koření, železo a ječmen, voňavky, víno a stovky různých vůní, které v té směsici ani nedokázal přesně určit a které většinou přicházely od skladišť za přístavištěm. Když se někdy na chvíli zvedl severní vítr, zachytil i rybinu, ale ta se ztratila, jakmile se vítr zase utišil. Necítil tu však žádnou vhodnou lovnou zvěř. V duchu se natáhl za vlky, než si uvědomil, co vlastně dělá, a proto toho rychle nechal. V poslední době to dělal nějak příliš často. Žádní vlci tu samozřejmě nebyli. Ne v takovémhle městě. Přál si, aby se necítil tak – osamělý.

Jakmile byla vysunuta rampa na zádi bárky, vyvedl za Moirain a Lanem Tanečníka. Po levici měli mohutný Tearský Kámen, ležící ve stínu, takže vypadal jako hora i přesto, že z nejvyššího bodu vlál praporec. Perrin se na Kámen nechtěl ani podívat, ale bylo nemožné dívat se na město, aniž by ho viděl. Je tady ještě? Světlo, jestli už se pokusil dostat dovnitř, mohl by už být mrtvý. A pak by to všechno nebylo k ničemu.

„Co tu můžeme najít?“ zeptala se za ním Zarin. Nepřestávala klást otázky, jen se neptala Aes Sedai a strážce. „Illian nám předvedl šedé muže a velké hledání. Co skrývá Tear, že – že nám chce někdo tolik zabránit, abychom to získali?“

Perrin se rozhlédl kolem sebe. Nikdo z dělníků nosících náklady to zřejmě nezaslechl. Perrin si byl jist, že by ucítil jejich případný strach. Spolkl jedovatou poznámku, kterou měl už už na jazyku. Ona měla rychlejší jazyk, a ostřejší.

„Kéž bys nemluvila tak dychtivě,“ zaburácel Loial. „Zřejmě si myslíš, že to tu bude stejně snadné jako v Illianu, Faile.“

„Snadné?“ bručela Zarin. „Snadné! Loiale, skoro nás zabili dvakrát za jedinou noc. Illian sám by stačil na hledačskou píseň. Proč to nazýváš snadné?“

Perrin se ošklíbl. Přál si, aby se Loial nerozhodl oslovovat Zarin tím jménem, které si vybrala. Neustále mu to připomínalo, že ji Moirain považuje za Mininu sokolici. A nepomáhalo to, aby přestal uvažovat nad tím, zda to je ta kráska, před níž ho Min také varovala. Aspoň jsem zatím nenarazil na tu jestřábici. Nebo na Tuatha’ana s mečem! To by bylo ze všeho nejdivnější, nebo jsem kupec s vlnou!

„Přestaň se pořád vyptávat, Zarin,“ řekl, když se vyhoupl Tanečníkovi do sedla. „Zjistíš, proč jsme tady, až se Moirain rozhodne ti to říct.“ Snažil se nedívat na Kámen.

Zarin na něj upřela ty své tmavé, zešikmené oči. „Nemyslím, že bys věděl proč, kováři. Myslím, že proto mi to nechceš říct, protože nemůžeš. Přiznej to, sedláčku.“

Perrin si povzdechl a vyjel z přístavu za Moirain a Lanem. Do Loiala tak Zarin neryla, když jí ogier odmítal odpovědět. Perrin byl přesvědčen, že ho chce prostě utahat, aby začal používat to druhé jméno. Což on rozhodně neměl v úmyslu.

Moirain si přivázala naolejovaný plášť za sedlo na nevinně vypadající ranec, v němž byla zabalena dračí zástava, a přes panující vedro si natáhla modrý lněný plášť z Illianu. Jeho hluboká kapuce jí dokonale zakrývala obličej. Prsten s Velkým hadem měla pověšený na šňůrce kolem krku. Aes Sedai sice do Tearu vstoupit smějí, tvrdila, zakázáno tu bylo jen usměrňování, ale obránci Kamene každou ženu s prstenem hlídají. A ona nechtěla, aby ji při návštěvě Tearu sledovali.

Lan už před dvěma dny nacpal svůj měňavý plášť do sedlové brašny, když bylo zjevné, že ať ty temné psy poslal kdokoliv – Sammael, pomyslel si Perrin a otřásl se, snažil se na to jméno vůbec nemyslet – ať už je poslal kdokoliv, neposlal další, aby je dohonili. Strážce si na vedro v Illianu nijak nestěžoval, a o poněkud menším vedru v Tearu se také v nejmenším nezmínil. Šedozelený kabátec měl zapjatý až ke krku.

Perrin měl ten svůj napůl rozepnutý a tkanice na košili měl u krku rozvázané. V Tearu možná bylo o trochu chladněji než v Illianu, ale ve Dvouříčí by to stále vydalo na pořádně horké léto, a jako vždycky po dešti to vlhkost ve vzduchu ještě zhoršovala. Opasek se sekerou měl mládenec pověšený na sedlové hrušce. Byla tam hezky po ruce, kdyby ji snad potřeboval, a když ji neměl při sobě, cítil se lépe.

Bláto v prvních ulicích, jimiž projížděli, ho překvapilo. Jedině vesnice a městečka, které viděl, měly nedlážděné ulice, a Tear patřil k největším městům. Ale lidem okolo to zřejmě nevadilo. Spousta jich chodila bosa. Na okamžik upoutala jeho pozornost žena brouzdající se na zvláštních špalíčcích. Zauvažoval, proč je nenosí všichni. Pytlovité spodky, které nosili muži, vypadaly lépe přizpůsobené vedru než ty těsné, co měl na sobě on sám, ale on by se v nich určitě cítil hloupě. Představil si sám sebe v takových spodcích a slamáku, jaké viděl kolem sebe, a zahihňal se.

„Co je tu k smíchu, Perrine?“ zeptal se Loial. Uši měl svěšené, až mu štětičky splývaly s vlasy, a ustaraně si prohlížel lidi v ulicích. „Tihle lidi vypadají... poraženě, Perrine. Když jsem tu byl posledně, tak se takhle netvářili. Dokonce ani lidi, kteří dovolili, aby vykáceli jejich háje, si nezaslouží vypadat takhle.“

Když si Perrin začal blíže prohlížet obličeje kolemjdoucích, místo aby se jen díval na všechny zároveň, viděl, že má Loial pravdu. Něco z většiny tváří zmizelo. Nejspíš naděje. Zvědavost. Na skupinku projíždějící kolem se málokdo podíval, jen když musel ustoupit z cesty koním. Ogier, sedící na zvířeti velkém jako pivovarský kůň, mohl být klidně Lanem nebo Perrinem.

Když projeli branou ve vysoké šedé městské hradbě kolem vojáků s tvrdýma tmavýma očima, v kyrysech přes červené kabátce se širokými rukávci a úzkými bílými manžetami a podšitými kulatými přilbicemi s hřebenem na temeni, ulice se změnily. Teď byly široké a dlážděné. Místo nabíraných spodků, které nosili ostatní muži, vojáci měli těsné spodky nacpané do bot po kolena. Nad Lanovým mečem se vojáci zamračili a začali sahat po svých. Ostře si přeměřili Perrinovu sekeru a luk, ale i přes zachmuřený výraz byl v jejich tvářích také ten poraženecký výraz, jako by už nic nestálo za námahu.

Budovy za hradbami byly větší a vyšší, i když se většinou příliš nelišily od těch vně hradeb. Střechy Perrinovi připadaly poněkud zvláštní, zvláště ty, které vybíhaly do špiček, ale od té doby, co odešel z domova, už viděl tolik různých druhů střech, že jenom zauvažoval nad tím, jaké asi hřebíky používají na své tašky. Na některých místech lidé tašky na střechy dokonce vůbec nepřibíjeli.

Mezi menšími a obyčejnějšími budovami stály zřejmě zcela náhodně paláce a velké stavby s věžemi a hranatými bílými kupolemi, ze všech stran obklopené širokými ulicemi s krámy, hostinci či obyčejnými domy naproti. Obrovská síň s hranatými mramorovými sloupy, s jednou stranou dva sáhy širokou a čtyřiceti stupni vedoucími k bronzovým dveřím pět sáhů vysokým, měla po jedné straně pekárnu a po druhé krejčovskou dílnu.

Tady nosilo kabátce a spodky podobném těm, jaké měli vojáci, víc mužů, i když tyto byly jasnějších barev a nedoplňovalo je brnění. Někteří muži měli dokonce meče. Nikdo nebyl bos, dokonce ani ti, co měli pytlovité spodky. Ženy měly šaty většinou dlouhé, avšak s odhalenými rameny, dokonce i kouskem poprsí, z látek hedvábných i vlněných. Dost velká část obchodu Mořského národa s hedvábím procházela právě přes Tear. V ulicích bylo také hodně otevřených nosítek i kočárů tažených párem koní, stejně jako vozů s volským spřežením. Ale příliš mnoho lidí tu mělo stejný odevzdaný výraz.

Hostinec, který Lan vybral, U hvězdy, měl po jedné straně plátenickou dílnu a po druhé kovárnu, oddělené jen úzkými uličkami. Kovárna byla z neomítnutého šedého kamene a hostinec ze dřeva, i když měla Hvězda čtyři poschodí a také na střeše malá okénka. Rachot tkalcovského stavu stěží přehlušovalo bušení kovářského kladiva. Když Perrin a ostatní sesedli, koně předali podomkům, kteří je odvedli dozadu, a sami vstoupili do hostince. Z kuchyně byly cítit ryby pečené a snad i dušené a skopové na rožni. Muži v šenku měli všichni těsné kabátce a volné spodky. Podle Perrina nemohli být příliš bohatí – dospěl totiž k přesvědčení, že muži v barevných kabátcích s nabíranými rukávci a ženy s nahými rameny v zářivém hedvábí jsou všichni bohatí, snad dokonce urození – a ti by se s takovým hlukem nesmířili. Možná proto Lan vybral tohle místo.

„Jak máme v tom randálu spát?“ vrčela Zarin.

„Žádné otázky?“ usmál se Perrin. Na okamžik měl dojem, že na něj dívka vyplázne jazyk.

Hostinský měl kulatý obličej, lysinu a na sobě dlouhý, tmavomodrý kabát a ty volné spodky. Klaněl se s rukama sepjatýma na mohutném teřichu. I on měl ve tváři vepsánu unavenou odevzdanost. „Světlo na tě sviť, paní, a vítej,“ vzdychl. „Světlo na vás sviť, pánové, a vítejte.“ Při pohledu na Perrinovy žluté oči trochu nadskočil, ale pak unaveně přešel k Loialovi. „Světlo na tě sviť, příteli ogiere, a vítej. Už je to snad víc než rok, co jsem v Tearu viděl naposled ogiera. Pár jich pracuje na Kameni. Ti ovšem zůstávají v Kameni, ale jednou jsem je zahlíd na ulici.“ Opět si povzdechl, a zřejmě se ani nevzmohl na zvědavost ohledně toho, proč do Tearu přišel další ogier, nebo proč vůbec někdo přišel.

Plešatějící hostinský, jmenoval se Jurah Haret, jim pokoje ukázal osobně. Moiraininy hedvábné šaty a to, jak si zakrývala tvář, dohromady s Lanovým tvrdým výrazem a mečem, z nich nejspíš v jeho očích činily urozenou dámu a jejího strážného, a tudíž hodné jeho osobní pozornosti. Perrina očividně považoval za nějakého družiníka a ohledně Zarin si vůbec nebyl jist – k jejímu viditelnému znechucení – a Loial byl, koneckonců, ogier. Zavolal muže, aby Loialovi srazili dvě postele dohromady, a Moirain nabídl soukromou jídelnu, pokud by si přála jíst sama. Ta s povděkem přijala.

Celou dobu se drželi pohromadě, tvoříce v chodbách nahoře menší průvod, až se Haret nakonec naposledy uklonil a s povzdechem se vzdal jejich přítomnosti. Nechal je tam, kde zrovna stáli, před Moiraininým pokojem. Stěny tu byly bíle omítnuty a Loial se hlavou málem dotýkal stropu.

„Hnusnej chlap,“ zamumlala Zarin a oběma rukama si zuřivě oprašovala úzké suknice. „Myslím, že mě považoval za tvou komornou, Aes Sedai. To nestrpím!“

„Dávej si pozor na jazyk,“ upozornil ji tiše Lan. „Jestli to jméno použiješ tam, kde by tě mohl někdo slyšet, budeš toho litovat, děvče.“ Chvíli se sice tvářila, že se s ním dá do při, ale jeho ledově modré oči ji tentokrát umlčely, když už nezchladily její vztek.

Moirain si jich nevšímala. Hleděla do prázdna a ruce si prudce otírala do pláště. Podle Perrina si to ani neuvědomovala.

„Co uděláme, abychom našli Randa?“ zeptal se, ale ona ho asi neslyšela. „Moirain?“

„Držte se blízko hostince,“ pravila po chvíli. „Tear může být nebezpečné místo pro někoho, kdo neví, jak to tu chodí. Tady by mohl být vzor roztržen.“ Poslední větu pronesla tak tiše, jako by hovořila sama k sobě. Pak zvláštním hlasem dodala: „Lane, podíváme se, co dokážeme zjistit, aniž bychom na sebe upoutali pozornost. Vy ostatní se držte v hostinci!“

„‚Držte se v hostinci,'“ napodobila ji Zarin, když Aes Sedai se strážcem zmizeli na schodišti. Ale řekla to dost tiše, aby to nezaslechli. „Tenhle Rand. To on je ten, co ho nazývají...“ Pokud v té chvíli snad připomínala sokolici, musela by ta sokolice být hodně nervózní. „A jsme v Tearu, kde v Srdci Kamene drží... A v proroctvích stojí... Světlo mě spal, ta’veren, je tohle vůbec příběh, ve kterém chci být?“

„Tohle není příběh, Zarin.“ Perrin se chvíli cítil skoro stejně bezmocně, jako předtím mluvil hostinský. „Kolo nás vetkává do vzoru. Ty ses sama rozhodla zaplíst svý vlákno s našima. Teď je pozdě ho rozplítat.“

„Světlo!“ zavrčela Zarin. „Teď mluvíš jako ona!"

Perrin ji nechal stát na chodbě s Loialem a šel si odložit věci do svého pokoje – byla v něm nízká postel, pohodlná, ale malá, která se podle lidí z města zřejmě hodila ke sloužícímu, stojan s umyvadlem, stolička a několik kolíčků na stěně s popraskanou omítkou – a když vyšel ven, ogier i dívka už byli pryč. Zvonění kladiva o kovadlinu ho volalo.

Tolik věcí mu v Tearu připadalo zvláštních, že ho zavalila úleva, když vstoupil do kovárny. V přízemí byla jediná velká místnost, jíž chyběla zadní stěna, místo ní tu byla pouze dvoje nízká vrátka otevírající se na dvorek, kde se kovali koně a voli a kde bylo i jho pro voly. V držácích stála kladiva, na neomítnutých trámech na stěnách visely kleště nejrůznějších tvarů a velikostí, rašple a kopytní nože a další podkovářské náčiní leželo úhledně seřazeno na dřevěných lavicích spolu s dláty, majzlíky a perlíky a všemožnými nástroji kovářského řemesla. V truhlících ležely železné pruty i ocel o různé tloušťce. Pět různě drsných brousků stálo na tvrdě udusané podlaze, dále šest kovadlin a tři výhně s kamenným obložením a měchy, ale jen v jedné řežavěly uhlíky. Kalicí kádě byly při ruce.

Kovář právě bušil kladivem do dožluta rozpáleného kusu železa, který si přidržoval kleštěmi. Měl světle modré oči a na sobě měl pytlovité kalhoty, ale na nahé hrudi dlouhou koženou vestu a zástěru, které se moc nelišily od těch, co nosívali Perrin a pantáta Luhhan v Emondově Roli, a mohutné paže a ramena hovořily o letech strávených prací s kovem. Tmavé vlasy měl skoro stejně prošedivělé jako pantáta Luhhan. Další vesty a zástěry visely na stěně, jako by ten muž měl učedníky. Ti teď ale nebyli nikde v dohledu. Oheň tu voněl jako doma. Rozpálené železo vonělo jako doma.

Kovář se otočil a vložil kus, na kterém právě pracoval, zpátky do výhně. Perrin přistoupil k výhni, aby mu zatahal za měchy. Muž se na něj ohlédl, ale neřekl nic. Perrin tahal za měchy nahoru a dolu pravidelnými pohyby a udržoval oheň na správné teplotě. Kovář se dal znovu do práce na železe, tentokrát je položil na trn kovadliny. Perrina napadlo, že to asi bude škrabka na sudy. Kladivo zvonilo v krátkých rychlých úderech.

Muž promluvil, aniž vzhlédl od práce. „Tovaryš?“ bylo vše, co řekl.

„Ano,“ odvětil Perrin stejně prostě.

Kovář chvíli pracoval. Byla to škrabka na sudy, s jakou se čistil vnitřek dřevěných sudů. Občas si kovář Perrina zamyšleně změřil. Na chvíli odložil kladivo a zdvihl krátký silný kus kovu, vrazil ho Perrinovi do ruky, zvedl kladivo a znovu se dal do práce. „Ukaž, co s tím dokážeš udělat,“ řekl.

Perrin bez přemýšlení došel ke kovadlině na druhé straně výhně a poklepal prutem o její okraj. Krásně to zazvonilo. Ocel nezůstala ve slabém ohni příliš dlouho, takže se do ní z uhlí nedostalo moc uhlíku. Perrin skoro celý kus strčil do rozžhavených uhlíků, ochutnal vodu ze dvou kádí, aby zjistil, která je slaná – ve třetí byl olivový olej – sundal si kabátec a košili a vybral si koženou vestu, která mu padla. Většina těchhle tairenských chlapíků byla menších než on, ale přece jen našel jednu vestu, která mu byla dost. Najít zástěru bylo snazší.

Když se obrátil, viděl, že kovář, stále ještě skloněný nad prací, pokyvuje hlavou a usmívá se sám pro sebe. Ale jen to, že ví, jak to v kovárně chodí, ještě neznamenalo, že je dobrý kovář. To ještě bylo třeba dokázat.

Když se se dvěma kladivy, kleštěmi s dlouhými držadly a utínkou s ostrým vrškem vrátil ke kovadlině, ocelový prut se mezitím celý rozpálil do tmavě ruda, až na malý kousek, který nechal vyčnívat z výhně. Chvíli tahal za měchy a sledoval, jak barva kovu světlá, až byla světle žlutá, skoro bílá. Pak ocel vytáhl kleštěmi, položil ji na kovadlinu a vybral si těžší ze dvou kladiv. Odhadoval, že má asi deset liber, a mělo delší násadu, než většina lidí neznalých práce s kovem považovala za nezbytné. Držel ho skoro na konci, protože z rozpáleného kovu někdy odletovaly jiskry a on viděl jizvy na rukou kováře z Kulatého Vršku, který byl neopatrný.

Nechtěl udělat nic složitého a parádního. V té chvíli mu prosté věci připadaly nejlepší. Začal zaoblovat hrany prutu, pak roztepal prostředek do široké čepele skoro tak silné, jako původní škrabka, ale dobrou dlaň a půl dlouhé. Občas vrátil kov do výhně, aby ho udržel na světle žluté barvě, a po chvíli si vzal druhé kladivo, o polovinu lehčí než to první. Kus za čepelí ztenčil a pak ohnul přes roh kovadliny k čepeli, aby se k tomu dalo připevnit dřevěné držadlo. Nasadil ostrou utínku do otvoru na kovadlině a položil na ni rozžhavený kov. Jedním ostrým úderem odsekl nástroj, který vyrobil. Skoro vyrobil. Bude to nůž se skosenou špicí, sloužící mezi jiným pro ohlazování a zarovnávání dužin sudů poté, co budou sesazeny. Až ho dokončí. Škrabka, kterou vyráběl kovář, ho přivedla na tento nápad.

Jakmile upravil kov za horka, hodil rozžhavený výkovek do slané kalicí kádě. Neslaná voda kalila rychleji a hodila se pro nejtvrdší kovy, kdežto olej byl nejjemnější, na dobré nože. A meče, jak slyšel, ale on se nikdy neúčastnil výroby něčeho takového.

Když se kov dost ochladil a přešel do matně šedé barvy, vyndal ho z vody a vzal k brousku. Trocha pomalé práce se šlapadly čepel vyleštila. Opatrně čepel znovu nahřál, tentokrát do tmavších bronzových odstínů. Když se začala bronzová barva rozbíhat po čepeli, odložil ji stranou, aby vychladla. Pak teprve dobrousí ostří. Další zakalení by zničilo vlastnosti dané předešlým popouštěním, které právě provedl.

„Moc hezký kousek práce,“ ozval se kovář. „Žádné zbytečné pohyby. Hledáš práci? Moji tovaryši prostě odešli, všichni tři, ty lumpové ničemní, a tak by tu pro tebe byla spousta práce.“

Perrin zavrtěl hlavou. „Nevím, jak dlouho zůstanu v Tearu. Ale jestli ti to nevadí, rád bych ještě chvíli pracoval. Už je to dlouho a moc mi to chybí. Možná bych mohl dělat něco, co by jinak dělali tovaryši."

Kovář si hlasitě odfrkl. „Ty jsi o hodně lepší než ti darebáci, jenom se tady potloukali, zírali a bavili se o svých nočních můrách. Jako by občas neměl noční můru každý. Ano, můžeš tady pracovat, jak dlouho chceš. Světlo, mám objednávky na tucet pořízů a tři bednářské teslice, a truhlář dole v ulici potřebuje čepovní dláto a... Seznam je dlouhý. Začni s těmi pořízy a uvidíme, co zvládneš do setmění.“

Perrin se v práci zcela zapomněl a na čas nemyslel na nic jiného než na žár sálající z kovu, zvonění kladiva a vůni kovárny, pak ale přišla chvíle, kdy vzhlédl a zjistil, že kovář – Dermid Ajala se jmenoval – sundává vestu, a na dvorku ke kování je tma. Veškeré světlo pocházelo jen z výhně a dvou lamp. A na kovadlině u jedné z vyhaslých výhní seděla Zarin a pozorovala ho.

„Takže ty jsi opravdu kovář, kováři,“ řekla.

„To je, slečinko,“ přitakal Ajala. „Říká, že je tovaryš, ale práce, co dneska odvedl, by podle mě klidně mohla být jeho mistrovským kouskem. Má dobrý úder, pravidelný.“ Perrin při těch poklonách přešlapoval a kovář se na něj zazubil. Zarin na oba hleděla s naprostým nepochopením.

Perrin šel vrátit vestu a zástěru na kolík, ale jakmile je sundal, náhle si uvědomil, že Zarin upírá zrak na jeho záda. Bylo to, jako by se ho dotkla. Na okamžik ho zcela přemohla vůně bylinek. Rychle si přetáhl košili přes hlavu a neobratně si ji nacpal do spodků. Prudce si natáhl kabátec. Když se otočil, měla Zarin na rtech jeden z těch svých tajnůstkářských úsměvů, které ho vždycky vyváděly z míry.

„Tak tohle chceš dělat?“ zeptala se. „To jsi jel celou tu cestu, abys zase mohl pracovat v kovárně?" – Ajala, zavírající dvířka na dvůr, se zarazil a začal poslouchat.

Perrin zvedl těžké kladivo, které předtím používal, s desetiliberní hlavicí a toporem dlouhým jako jeho předloktí. Bylo velice příjemné na dotek. Bylo to správné. Kovář se jednou podíval na jeho oči a ani nemrkl. – Pro něj byla důležitá práce, zručnost při zacházení s kovem, ne barva něčích očí. „Ne,“ řekl Perrin smutně.

„Doufám ale, že jednou ano. Zatím ale ne.“ A šel pověsit kladivo na zeď.

„Vezmi si ho.“ Ajala si odkašlal. „Obvykle nerozdávám dobrá kladiva, ale... Práce, kterou jsi tu dneska odvedl, stojí za mnohem víc než to kladivo, a možná ti to ‚jednou' pomůže. Člověče, jestli jsem někdy viděl někoho, kdo byl stvořen, aby v ruce držel kovářské kladivo, tak jsi to ty. Takže si ho vezmi. Nechej si ho.“

Perrin sevřel ruku kolem topůrka. Opravdu se cítil dobře. „Děkuju,“ řekl. „Ani neumím říct, co to pro mě znamená.“

„Jen nezapomeň na to ‚jednou', člověče. Jen na to nezapomeň.“

Když odcházeli, Zarin k němu vzhlédla a řekla: „Máš vůbec ponětí, jak zvláštní muži jsou kováři? Ne. Nemyslela jsem, že bys měl.“ Odběhla napřed a nechala ho tam stát s kladivem v ruce. Perrin se podrbal na hlavě.

V šenku se na něj nikdo pořádně nepodíval, na zlatookého muže s kovářským kladivem v ruce. Vyšel nahoru do svého pokoje a tentokrát nezapomněl zapálit lojovici. Toulec a sekera visely na kolících na omítnuté stěně, jako předtím. Potěžkal sekeru v jedné ruce a kladivo v drahé. Na váhu byla sekera s půlměsíčnou čepelí a silným hrotem o dobrých pět šest liber lehčí, ale připadala mu desetkrát těžší. Vrátil sekeru do smyčky na opasku a kladivo položil na podlahu pod kolíky a topor opřel o stěnu. Topory sekery a kladiva se téměř dotýkaly, dva kusy dřeva stejné síly. Dva kusy kovu téměř stejné váhy. Dlouho jen tak seděl na stoličce a díval se na oba nástroje. Ještě na ně hleděl, když do místnosti strčil hlavu Lan.

„Pojď, kováři. Musíme si promluvit.“

„Já jsem kovář,“ řekl Perrin a strážce se na něj zamračil.

„Ne abys teď začal bláznit, kováři. Jestli už neuneseš svoji váhu, mohl bys nás všechny stáhnout z hory.“

„Já svou váhu unesu,“ zavrčel Perrin. „Udělám, co se musí udělat. Co chceš?“

„Tebe, kováři. Copak neslyšíš? Tak pojď, sedláčku.“

To jméno, kterým ho tak často oslovovala Zarin, ho rozzlobeného zvedlo na nohy, ale Lan už se obrátil. Perrin rychle vyšel na chodbu a následoval strážce přes hostinec. Chtěl mu říct, že už má dost těch „kovářů“ a „sedláčků", že se jmenuje Perrin Aybara. Strážce vstoupil do jediné soukromé jídelny s okny na ulici.

Perrin ho následoval. „Tak poslouchej, strážče, já –“

„Ty poslouchej, Perrine,“ řekla Moirain. „Buď zticha a poslouchej.“ Obličej měla hladký, ale v očích měla stejně ponurý výraz, jaký byl i tón jejího hlasu.

Perrin si neuvědomil, že v místnosti je kromě něho a strážce, stojícího s rukou opřenou o krbovou římsu, ještě někdo. Moirain seděla u stolu uprostřed místnosti. Stůl byl obyčejný kus nábytku z černého dubu. Všechny ostatní židle s vysokými vyřezávanými opěradly byly prázdné. Zarin se opírala o stěnu na drahé straně místnosti, než byl Lan, a mračila se. Loial se rozhodl sednout si na podlahu místo na židli, která se pro něj nehodila.

„Jsem ráda, že ses rozhodl k nám připojit, sedláčku,“ řekla jedovatě Zarin. „Moirain nechtěla říct ani slovo, dokud nepřijdeš. Jen se tu na nás kouká, jako by chtěla rozhodnout, kdo z nás má zemřít. Já –“

„Buď zticha,“ zarazila ji ostře Moirain. „Jeden ze Zaprodanců je v Tearu. Vznešený pán Samon je Be’lal.“ Perrin se zachvěl.

Loial pevně zavřel oči a zasténal. „Měl jsem zůstat v državě. Nejspíš bych byl velice šťastný i s manželkou, kterou by mi matka vybrala. Je to skvělá žena, moje matka, a špatnou ženu by mi nedala.“ Uši jako by mu úplně zmizely v huňaté kštici.

„Můžeš se vrátit do Državy Šangtaj,“ řekla Moirain. „Odejdi hned, jestli chceš. Já ti bránit nebudu.“

Loial otevřel jedno oko. „Můžu jít?"

„Jestli chceš,“ přitakala.

„Aha.“ Otevřel i druhé oko a tupými prsty o velikosti slušných klobás se podrbal na bradě. „Hádám... Hádám... že jestli mám na vybranou... tak zůstanu s vámi. Napsal jsem si hodně poznámek, ale na celou knihu to ještě zdaleka nestačí, a nerad bych opustil Perrina a Randa –“

Moirain ho chladně zarazila. „Dobrá, Loiale. Jsem ráda, že zůstaneš. Ráda využiji znalostí, které máš. Ale dokud tohle neskončí, nemám čas poslouchat tvoje stížnosti.“

„Hádám,“ ozvala se roztřeseným hlasem Zarin, „že já možnost odejít nemám.“ Podívala se na Moirain a otřásla se. „Asi ne. No, kováři, jestli tohle přežiju, přinutím tě zaplatit.“

Perrin na ni jen zíral. Mě! Ta hloupá ženská si myslí, že je to moje chyba? Copak jsem ji žádal, aby s námi chodila? Otevřel ústa, ale všiml si výrazu v Moiraininých očích, a tak je zase rychle zavřel. Po chvíli se zeptal: „Jde po Randovi? Aby ho zastavil nebo zabil?“

„Myslím, že ne,“ odpověděla už klidně. Hlas měla studený jako ocel. „Bojím se, že chce, aby Rand vstoupil do Srdce Kamene a získal Callandor, a pak mu ho chce vzít. Bojím se, že chce zabít Draka Znovuzrozeného právě tou zbraní, která ho má zvěstovat.“

„Utečeme zas?“ ozvala se Zarin. „Jako z Illianu? Nikdy jsem nechtěla utíkat, ale když jsem skládala hledačskou přísahu, ani by mě nenapadlo, že potkám Zaprodance.“

„Tentokrát,“ prohlásila Moirain, „utíkat nebudeme. Neodvážíme se utéci. Svět a čas leží na Randových bedrech, na bedrech Draka Znovuzrozeného. Tentokrát budeme bojovat.“

Perrin se rozpačitě posadil. „Moirain, říkáš tady otevřeně hodně věcí, o kterých jsi nám tvrdila, že na ně nesmíme ani pomyslet. Je tenhle pokoj chráněný proti odposlechu, že ano?“ Když Aes Sedai zavrtěla hlavou, Perrin stiskl okraj stolu tak pevně, až tmavý dub zaskřípal.

„Nemluvím tu o myrddraalech, Perrine. Nikdo nezná sílu Zaprodanců, ví se jen to, že Izmael a Lanfear z nich byli nejsilnější, ale i nejslabší z nich by dokázal vycítit ochrany, které bych mohla postavit, na míli i dál. A ve chviličce nás roztrhat na kousky. Možná by ani nemusel udělat krok z místa, kde stojí.“

„Říkáš, že tě může svázat do uzlíku,“ zamumlal Perrin. „Světlo! A co tak asi můžeme udělat? Jak můžeme vůbec něco udělat?“

„Dokonce ani Zaprodanci se nemůžou postavit odřivousu,“ řekla. Perrina napadlo, zda odřivous je to, co použila proti těm temným psům. Pořád ho dost znervózňovalo, co tenkrát viděl i co jim tenkrát řekla. „Za poslední rok jsem se pár věcí naučila, Perrine. Jsem... nebezpečnější, než když jsem přišla do Emondovy Role. Jestli se k Be’lalovi dostanu dost blízko, dokážu ho zničit. Ale jestli mě on zahlédne první, zničí nás všechny dávno předtím, než budu mít šanci.“ Obrátila svou pozornost k Loialovi. „Co mi můžeš říci o Be’lalovi?“

Perrin zmateně zamrkal. Loial?

„Proč se ptáš jeho?“ zeptala se rozzlobeně Zarin. „Nejdřív vykládáš tomu kováři, že chceš, abychom bojovali s jedním ze Zaprodanců! – který nás může zabít dřív, než jen stačíme mrknout! – a teď se na něj ptáš Loiala?“ Loial naléhavě mumlal to jméno, které používala – „Faile! Faile!" – ale ona ani nezpomalila. „Myslela jsem, že Aes Sedai vědí všechno. Světlo, aspoň jsem dost chytrá, abych neříkala, že s někým budu bojovat, dokud se o něm nedozvím všechno, co se dozvědět dá! Ty...“ Pod Moiraininým upřeným pohledem konečně umlkla.

„Ogierové,“ poznamenala chladně Aes Sedai, „mají dlouhou paměť, děvče. Pro lidi je to od Rozbití světa hodně přes sto pokolení, ale pro ogiery ani ne třicet. Z jejich příběhů se pořád můžeme dozvědět věci, které jsme neznali. Teď mi to pověz, Loiale. Co víš o Be’lalovi. A pro změnu stručně. Chci znát tvoje vzpomínky, ne dojmy.“

Loial si odkašlal, kterýžto zvuk se hodně podobal tomu, jejž vydává palivové dříví padající skluzem. – „Be’lal.“ Uši mu vylétly z vlasů jako křídla kolibříka a pak se znovu svěsily. „Nevím, co by mohlo být v příbězích o Be’lalovi, co bys už nevěděla. Moc se o něm nemluví, jen to, že srovnal se zemí síně Služebníků těsně předtím, než ho Luis Therin Rodovrah a stovka rytířů zavřeli s Temným do věznice. Jalanda, syn Arieda syna Coiamova, napsal, že ho nazývali Závistivec, že se odřekl Světla, protože záviděl Luisi Therinovi, a že záviděl i Izmaelovi a Lanfear. Ve Studii o válce Stínu Moilin, dcera Hamady dcery Juendaniny, nazývá Be’lala Tkalcem sítě, ale já nevím proč. Zmiňuje se o tom, že hrál s Luisem Therinem dámu a vyhrál a že se tím pořád vychloubal.“ Mrkl na Moirain a zabručel: „Snažím se to zkrátit. Nevím o něm nic důležitého. Někteří píší o tom, že jak Be’lal, tak Sammael stáli v čele boje proti Temnému, než se odřekli Světla, a oba že byli mistři v šermu. To je opravdu všechno, co vím. Možná jsou o něm zmínky i v dalších knihách nebo příbězích, ale ty jsem nečetl. O Be’lalovi se prostě moc často nepíše. Je mi líto, že jsem ti nemohl říci něco důležitého.“

„Možná ano,“ řekla mu Moirain. „O tom jménu, Tkadlec sítě, jsem nevěděla. Ani o tom, že záviděl Drakovi stejně jako svým společníkům ve Stínu. To jen posiluje moje přesvědčení, že chce získat Callandor. To musí být důvod, proč se rozhodl stát vznešeným pánem Tearu. A Tkadlec sítě – to je jméno vhodné pro mazaného intrikána, který v skrytu trpělivě spřádá plány. Vedl sis vskutku dobře, Loiale.“ Ogier na okamžik zvedl koutky úst v potěšeném úsměvu, ale pak je opět svěsil.

„Nebudu předstírat, že se nebojím,“ ozvala se náhle Zarin. „Jenom hlupák by se nebál Zaprodanců. Ale přísahala jsem, že budu jednou z vás, a taky budu. To je všechno, co jsem chtěla říct.“

Perrin zavrtěl hlavou. Musela být šílená. Přál bych si, abych tady nebyl já. Přál bych si, abych byl zase doma a pracoval v kovárně pantáty Luhhana. Nahlas řekl: „Jestli je v Kameni, jestli tam číhá na Randa, tak my musíme taky dovnitř, abychom se k němu dostali. Jak to provedeme? Všichni pořád říkají, že do Kamene se bez svolení vznešených pánů nikdo nedostane, a když tak nad tím uvažuju, nevidím způsob, jak se dostat přes bránu.“

„Ty dovnitř nepůjdeš,“ řekl Lan. „Tam půjdeme jenom my dva s Moirain. Čím víc by nás šlo, tím těžší by to bylo. Ať ale najdu jakýkoliv způsob, nemyslím, že to bude snadné i jenom pro dva.“

„Gaidine,“ začala pevným hlasem Moirain, ale strážce ji zarazil stejně odhodlaně.

„Půjdeme společně, Moirain. Tentokrát stát stranou již nebudu.“ Po chvíli Aes Sedai souhlasně kývla. Perrin měl pocit, že se Lan uvolnil. „Vy ostatní byste se měli trochu prospat,“ pokračoval strážce. „Já musím ven prostudovat Kámen.“ Odmlčel se. „Je tu jedna věc, na niž jsem pro tvoje novinky málem zapomněl, Moirain. Je to maličkost, a nevím, co by to mohlo znamenat. V Tearu jsou Aielové.“

„Aielové!“ vyjekl Loial. „To je nemožné! Celé město by zpanikařilo, kdyby do ulic vstoupil jediný Aielan.“

„Neříkal jsem, že chodí po ulicích, ogiere. Střechy a komíny města tvoří stejně dobré skrýše jako Pustina. Viděl jsem nejméně tři, i když zřejmě nikdo v Tearu si jich nevšiml. A jestli jsem viděl tři, můžete si být jistí, že jich tu je mnohem víc, které jsem nezahlédl.“

„Pro mě to nic neznamená,“ prohlásila pomalu Moirain. „Perrine, proč se tak mračíš?“

Nevěděl, že se mračí. „Myslel jsem na toho Aiela v Remenu. Říkal, že až Kámen padne, Aielové opustí Trojí zemi. To je Pustina, ne? Říkal, že je to proroctví.“

„Přečetla jsem každé slovo z Dračích proroctví,“ pravila tiše Moirain, „v každém překladu, a o Aielech tam není ani zmínka. Slepě tu klopýtáme, zatímco Be’lal tká své sítě, a kolo tká vzor kolem nás všech. Ale jsou Aielové předivem kola, nebo Be’lala?

Lane, musíš mi rychle najít cestu do Kamene. Nám. Najdi nám rychle cestu.“

„Jak přikazuješ, Aes Sedai,“ opáčil strážce, ale o něco hřejivějším tónem než obvykle. Zmizel ve dveřích a Moirain se zamračila na stůl a tvářila se zamyšleně.

Zarin přistoupila k Perrinovi a s hlavou nakloněnou na stranu se na něj zadívala. „A co hodláš udělat ty, kováři? Zdá se, že oni chtějí, abychom tu čekali a hlídali, zatímco sami půjdou za dobrodružstvím. Ne že bych si stěžovala.“

O tom posledním pochyboval. „Nejdřív,“ sdělil jí, „si jdu vzít něco k jídlu. A pak si půjdu promyslet, co s tím kladivem.“ A rozluštit, co vlastně cítím k tobě, Sokolice.

51

Návnada do sítě

Nyneiva měla dojem, že o kus dál na sluncem zalité ulici koutkem oka zahlédla vysokého muže s narudlými vlasy v rozevlátém hnědém plášti, ale když se otočila, aby se mohla pořádně podívat zpod širokého okraje modrého slamáku, který jí dala Ailhuin, už mezi nimi rachotilo volské spřežení. Když přehrčelo kolem, ten muž nebyl nikde v dohledu. Byla si skoro jistá, že na zádech měl dlouhán dřevěné pouzdro na flétnu a že střih jeho šatů rozhodně nebyl tairenský. To nemohl být Rand. To, že se mi o něm zdá, ještě neznamená, že přišel až z Almothské pláně.

Kolem chvátal jeden z bosých mužů a z košíku na zádech mu trčelo na tucet srpovitých rybích ocasů. Muž náhle klopýtl a při pádu mu ryby přelétly přes hlavu. Muž přistál na kolenou v blátě a vytřeštil oči na ryby, které se mu vysypaly z koše. Všechny do jedné ty dlouhé štíhlé ryby stály kolmo vzhůru s hlavou zabořenou do bláta, vytvářejíce úhledný kruh. Všichni kolemjdoucí na to zírali s otevřenými ústy. Muž se pomalu zvedl, nevšímaje si bláta na šatech a na těle. Odepjal si koš ze zad a začal do něj ryby sbírat. Přitom stále potřásal hlavou a něco si tiše brumlal.

Nyneiva zamrkala, ale měla jednání s tím banditou s kravským obličejem, který stál před ní ve dveřích krámku, kde na hácích visely zakrvácené kusy masa. Nyneiva se prudce zatahala za cop a upřela na toho chlapíka oči.

„No dobře,“ řekla ostře, „vezmu si to, ale jestli si tohle počítáš za tak mizernej kousek, tak už od tebe nic nekoupím.“

Muž klidně pokrčil rameny, když si bral peníze, pak jí zabalil prorostlou skopovou pečeni do plátna, které vytáhla k košíku. Nyneiva se na něj mračila, když kladl zabalené maso do košíku, co měla přes ruku, ale na něj to nemělo nejmenší vliv.

Prudce se otočila k odchodu – a málem upadla. Pořád nebyla zvyklá na dřeváky. Neustále jí vázly v bahně a ona nechápala, jak s nimi lidé vůbec zvládají chůzi. Doufala, že jasné sluníčko bláto brzy vysuší, ale měla pocit, že v Maule je bláto více méně stálá záležitost.

Dělajíc přeopatrné kroky, vykročila zpátky k Ailhuininu domu a cestou tiše nadávala. Ceny za všechno byly ostudně vysoké, kvalita zboží ubohá a skoro nikomu to zřejmě nevadilo, ani kupujícím, ani prodávajícím. Byla to úleva projít kolem ženy, která křičela na majitele krámku, v obou rukou mávala potlučenými červenožlutými plody – Nyneiva nevěděla, co to je, protože tu bylo stále hodně druhů ovoce i zeleniny, o kterých v životě neslyšela – a volala na každého, ať se podívá, co za odpad to ten chlap prodává, ale prodavač se na ni jen unaveně díval a dokonce se ani nenamáhal odpovídat na její urážky.

Věděla, že vysoké ceny mají jisté oprávnění – Elain jí vysvětlila všechno o tom, jak zrní sežraly krysy v sýpkách, protože nikdo v Cairhienu si je nemohl dovolit koupit, a jak velký je od aielské války v Cairhienu obchod s obilím – ale to nijak neomlouvalo to, že všichni lidé zřejmě byli připraveni si jen lehnout a umřít. Ve Dvouříčí byla svědkem, jak úrodu zničilo krupobití nebo je sežraly kobylky, černý mor zahubil ovce a rez zkazila tabák, takže když přijeli kupci z Baerlonu, nebylo co prodávat. Vzpomínala si, jak dva roky po sobě nebylo skoro co jíst, jen řídká tuřínová polévka a starý ječmen, a lovci měli štěstí, když domů přinesli hubeného králíčka, ale lid z Dvouříčí se pokaždé, když byl sražen na kolena, zase zvedl a vrátil se k práci. Tihle lidé měli jeden špatný rok a jejich rybolov i ostatní obchod zřejmě jen kvetly. Neměla s nimi trpělivost. Věděla dobře, že to je její problém, že by měla mít trochu trpělivosti. Žili tu jiní lidé s jinými způsoby, a věci, které jí připadaly hrozné, tu zřejmě brali jako normální, dokonce i Ailhuin a Sandar. Měla by být schopná najít v sobě aspoň špetku trpělivosti.

Když s nimi, tak proč ne s Egwain? Tuto myšlenku odsunula stranou. To dítě se chovalo ošklivě, štěkalo i při těch nejzřejmějších návrzích a vzpíralo se těm nejrozumnějším věcem. Dokonce i když bylo jasné, co by měly udělat, Egwain se chtěla nechat přesvědčovat. Nyneiva nebyla zvyklá lidi přesvědčovat, zvláště ne lidi, kterým měnila plínky. To, že byla jen o sedm let starší než Egwain, nehrálo roli.

To všechny ty ošklivé sny, říkala si. Nevím sice, co znamenají, a teď je má i Elain, a já nevím, co znamená ani tohle, a Sandar řekne jenom, že pořád hledá, a já se cítím tak bezmocná... že bych plivala! Trhla za cop tak prudce, až ji to zabolelo. Aspoň že dokázala Egwain přesvědčit, aby znovu nepoužila ter’angrial a aby tu věc vrátila zpátky do váčku, místo aby ho stále nosila na těle. Jestli jsou černé adžah v Tel’aran’rhiodu... Nechtěla ani pomyslet na to, co by to mohlo znamenat. My je najdeme!

„My je srazíme na kolena,“ zamumlala nahlas. „Chtít mě prodat jako ovci! Lovit mě jako zvíře! Tentokrát jsem já lovec, a ne králík! Ta Moirain! Kdyby nikdy nebyla přišla do Emondovy Role, byla bych mohla Egwain naučit tolik, aby to stačilo. A Randa... byla bych mohla... byla bych mohla něco udělat.“ To, že věděla, že ani jedno není pravda, moc nepomáhalo. Ještě se to všechno víc zhoršilo. Nenáviděla Moirain skoro tolik, jako nenáviděla Liandrin a černé adžah, možná tolik, jako nenáviděla Seanchany.

Zahnula za roh a Juilin Sandar jí jen tak tak uskočil z cesty, aby do něj nevrazila. I když na ně byl zvyklý, málem ve svých dřevácích upadl, a jen jeho hůl ho zachránila, že sebou neplácl na břicho do bláta. To světlé rýhované dřevo se jmenovalo bambus, jak se dozvěděla, a bylo mnohem pevnější, než vypadalo.

„Paní – ehm – paní Maryim,“ vypravil ze sebe konečně Sandar, když znovu získal ztracenou rovnováhu. „Já jsem... hledal jsem tě.“ Nervózně se usmál. „Ty se na mne zlobíš? Proč se na mě tak mračíš?"

Nyneiva vyhladila zachmuřené vrásky na čele. „Nemračila jsem se na tebe, mistře Sandare. To ten řezník... To je jedno. Proč mě hledáš?“ Zadržela dech. „Našel jsi je?“

Sandar se rozhlédl kolem sebe, jako by čekal, že by je mohl vyslechnout nějaký kolemjdoucí. „Ano. Ano, musíš jít se mnou. Ostatní už čekají. Ostatní. A máma Guenna.“

„Proč jsi tak nervózní? Nedovolil jsi jim zjistit, že se o ně zajímáš?“ zeptala se ostře. „Co tě tak vyděsilo?“

„Ne! Ne, paní. Já... Já se neodhalil.“ Znovu se rozhlédl kolem a přistoupil blíž. Mluvil zadýchaným naléhavým šepotem. „Ty ženy, co hledáte, jsou v Kameni! Hosté vznešeného pána! Vznešeného pána Samona! Proč je nazýváte zlodějkami? Sám vznešený pán Samon!“ Málem kvílel. Obličej se mu leskl potem.

V Kameni! Se vznešeným pánem! Světlo, jak se k nim teď mám dostat? S námahou potlačila netrpělivost. „Uklidni se,“ řekla mírně. „Uklidni se, mistře Sandare. Můžeme všechno vysvětlit ke tvé úplné spokojenosti.“ Doufám, že ano. Světlo, jestli se rozběhne do Kamene, aby pověděl vznešenému pánu, že je hledáme... – „Pojď se mnou za mámou Guennou. S Joslyn a Carylou ti to všechno vysvětlíme. Opravdu. Pojď.“

Krátce, nejistě kývl a připojil se k ní. Šel jen tak rychle, aby mu v dřevácích stačila. Vypadal, jako by se chtěl rozběhnout.

U domku kořenářky zahnula dozadu. Pokud věděla, nikdo nikdy nepoužíval přední dveře, dokonce ani máma Guenna sama. Koně teď byli uvázáni u bambusového zábradlí – dost daleko od Ailhuininých nových fíkovníků i zeleniny – sedla a uzdy byly uloženy v domě. Pro jednou se nezastavila, aby pohladila Gaidina po nose a řekla mu, jaký je skvělý a mnohem rozumnější než jeho jmenovec. Sandar se zastavil, aby si holí oškrábal bláto z dřeváků, ale ona spěchala dovnitř.

Ailhuin Guenna seděla s rukama podle těla na židli s vysokým opěradlem, vytažené do místnosti. – Oči jí lezly z důlků hněvem a strachem, jak se zoufale namáhala, aniž však dokázala pohnout jediným svalem. Nyneiva nepotřebovala cítit jemné předivo vzduchu, aby poznala, co se stalo. Světlo, ony nás našly! Světlo tě spal, Sandare!

Zaplavil ji vztek a spláchl stěny, které jí obvykle bránily dosáhnout na sílu, a jak jí z rukou vypadl koš, byla bílým kvítkem na trnce, otevírajícím se objetí saidaru, otevírajícím se... Bylo to, jako by si naběhla na další zeď, zeď z čistého skla. Cítila pravý zdroj, ale stěna zastavila vše kromě bolestné touhy být naplněna jedinou silou.

Koš dopadl na podlahu, a jak se odrazil, dveře za ní se otevřely a dovnitř vstoupila Liandrin následovaná černovlasou ženou s bílým pramenem nad levým uchem. Obě měly dlouhé barevné hedvábné šaty střižené tak, že odhalovaly ramena, a obklopovala je záře saidaru.

Liandrin si uhladila červené šaty a její mrzuté rty se zvlnily v úsměvu. Tvář panenky měla pobavený výraz. „Vidíš, že ano, divoženko,“ začala, „nemáš žádný –“

Nyneiva ji udeřila do úst, jak nejsilněji dokázala. Světlo, musím se dostat pryč. Hřbetem ruky uhodila i Riannu tak tvrdě, že černovláska padla na svůj hedvábím obalený zadek a vyjekla. Musely dostat ostatní, ale jestli se dostanu ze dveří, jestli se dostanu dost daleko, aby mě nemohly odříznout od pravého zdroje, něco udělám. Prudce Liandrin odstrčila ode dveří. Jen ať se dostanu z jejich dosahu a...

Ze všech stran na ni začaly pršet rány, jakoby zasazované pěstmi a holemi, jako krupobití. Ani Liandrin, jíž z koutků sevřených úst tekla krev, ani Rianna s rozcuchanými vlasy a pomačkanými zelenými šaty, nezvedla ruku. Nyneiva cítila, jak se kolem ní ovíjejí prameny vzduchu, stejně jako rány samotné. Stále se snažila dostat ke dveřím, ale uvědomila si, že je už na kolenou, a neviděné rány pršely dál, neviditelné hole a pěsti ji bušily do zad a do břicha, do hlavy, ramenou, ňader a nohou. Se zasténáním se svalila na bok a stočila se do klubíčka ve snaze se ochránit. Ó Světlo, snažila jsem se. Egwain! Elain! Snažila jsem se! Nebudu křičet! Světlo vás spal, můžete mě utlouct k smrti, ale křičet nebudu!

Rány přestaly, ale Nyneiva se třásla dál. Od hlavy k patě byla celá potlučená.

Liandrin si k ní přidřepla a rukama si objala kolena. Hedvábí zašustilo o hedvábí. Otřela si krev ze rtů. Tmavé oči měla tvrdé a v jejím výraze teď nebyla ani stopa po pobavení. „Možná jsi příliš hloupá, abys poznala, kdy jsi poražená, divoženko. Bojovala jsi skoro tak divoce, jako ta druhá hloupá holka, ta Egwain. Skoro tady zešílela. Musíte se všechny naučit poddat se. Naučíte se, jak se poddat.“

Nyneiva se zachvěla a znovu se natáhla po saidaru. Ne že by si myslela, že se jí to podaří, ale musela něco udělat. Přinutila se skrze bolest natáhnout... a narazila na ten neviditelný štít. Liandrin se teď v očích objevil pobavený výraz, pochmurné veselí malého darebáka, který právě utrhl mouše křidélka.

„Aspoň tahle nám k ničemu není,“ řekla Rianna a přistoupila k Ailhuin. „Zastavím jí srdce.“ Ailhuin při jejích slovech málem vypadly oči z důlků.

„Ne!“ Liandrininy krátké medové cůpky zavlály, když prudce otočila hlavu. „Ty vždycky zabíjíš příliš rychle, a jedině Veliký pán může využít mrtvé.“ Usmála se na ženu, kterou na židli držela neviditelná pouta. „Viděla jsi vojáky, kteří přišli s námi. Víš, kdo na nás v Kameni čeká. Vznešeného pána Samona by nepotěšilo, kdybys hovořila o tom, co se dneska u tebe stalo. Jestli budeš držet jazyk za zuby, budeš žít a možná mu i jednoho dne sloužit. Jestli promluvíš, budeš sloužit Velikému pánu Temnoty i z hrobu. Co si vybereš?“

Ailhuin náhle mohla pohnout hlavou. Zatřásla šedými kudrnami a pohnula rty. „Budu... Budu držet jazyk za zuby,“ řekla sklíčeně a rozpačitě a zahanbeně se podívala na Nyneivu. „Jestli promluvím, k čemu to bude? Vznešenému pánu stačí mrknout, a dostane mou hlavu. Co bych pro tebe mohla udělat, děvče? Co?“

„To je v pořádku,“ řekla Nyneiva unaveně. Komu by to mohla říct? Mohla by pro nás jedině umřít. „Vím, že bys nám pomohla, kdybys mohla.“ Rianna zvrátila hlavu dozadu a rozchechtala se. Ailhuin se svezla na židli, zcela volná, ale dokázala jenom sedět a dívat se do klína na složené ruce.

Liandrin s Riannou zvedly Nyneivu na nohy a vystrkaly ji před dům. „Něco si zkusíš,“ varovala ji tvrdým hlasem černovláska, „a já tě donutím, aby sis stáhla vlastní kůži z těla a zatancovala si jen tak.“

Nyneiva se skoro zasmála. Co bych tak asi mohla zkusit? Byla odříznuta od pravého zdroje. Rány ji bolely tak, že skoro nedokázala stát. Ať by se vzmohla na cokoliv, ony by ji zvládly jako vzteklé děcko. Ale moje rány se zahojí, Světlo vás spal, a vy ještě uděláte chybu! A až ji uděláte...

V předním pokoji na ně čekali dva velcí vojáci v kulatých přilbách a lesklých kyrysech přes červené kabátce s nabíranými rukávy. Oběma se na čele perlil pot a kouleli tmavýma očima, jako by se báli stejně jako ona. S nimi tu také byla Amico Nagoyin, štíhlá a hezká, s labutí šíjí a světlou pletí, vypadající nevinně jako dívenka trhající květiny. Joiya Byir měla přes hladké líce a vyrovnanost ženy, která dlouho pracovala s jedinou silou, přátelský výraz, skoro připomínala hodnou babičku, i když v tmavých vlasech neměla šediny a obličej měla téměř bez vrásek. Její šedé oči však vypadaly spíš na macechu z pohádek, tu, která zavraždí děti manželovy první ženy. Obě ženy zářily silou.

Mezi dvěma černými sestrami stála Elain s modřinou na oku, nateklou tváří a rozseknutým rtem. Jeden rukáv měla napůl utržený. „Mrzí mě to, Nyneivo,“ řekla s námahou, jako by ji bolela čelist. „Vůbec jsme je neviděly, až už bylo pozdě.“

Egwain ležela na podlaze a obličej měla tak nateklý, až byla skoro k nepoznání. Když Nyneiva s doprovodem vstoupila, jeden z vojáků si Egwain přehodil přes rameno. Visela zcela bezvládně jako poloprázdný pytel ječmene.

„Co jste jí to udělaly?“ chtěla vědět Nyneiva. „Světlo vás spal, co –!“ Cosi neviditelného ji uhodilo přes ústa dost tvrdě, až se jí na chvíli zatmělo před očima.

„No tak, no tak,“ řekla Joiya Byir s úsměvem, který však její oči usvědčovaly ze lži. „Nesnesu žádné otázky, ani sprostý jazyk.“ Jako babička i mluvila. „Promluvíš, až se tě někdo zeptá.“

„Říkala jsem ti, že ta holka nepřestala bojovat, ne?“ ozvala se Liandrin. „Ať je to pro tebe poučením. Jestli si něco zkusíš, dopadneš stejně.“

Nyneiva zoufale toužila něco pro Egwain udělat, ale nechala se vystrkat na ulici. Donutila je, aby ji vystrkaly. Byl to dost ubohý způsob, jak se vzepřít, odmítnout spolupráci, ale v této chvíli se na nic lepšího nevzmohla.

Na rozblácené ulici bylo dost málo lidí, jako by se všichni náhle rozhodli, že je pro ně mnohem lepší být někde jinde, a teď pár chodců spěchalo po druhé straně ulice, aniž se podívalo na lesklý, černě lakovaný kočár se šestispřežím běloušů s chocholy na hlavách. Kočí, oblečený jako vojáci, ale beze zbroje či meče, seděl na kozlíku a další muž jim otevřel dvířka, jakmile vyšli z domu. Než to udělal, všimla si Nyneiva namalované pečeti. Pěst ve stříbrné kovové rukavici tisknoucí klikaté blesky.

Usoudila, že to bude znak vznešeného pána Samona – Musí to být temný druh, když jedná s černými adžah. Světlo ho spal! – ale víc ji zajímal muž, který při jejich příchodu padl na kolena do bláta. „Světlo tě spal, Sandare, proč –?“ Nadskočila, když ji něco jako dřevěné prkno udeřilo do ramene.

Joiya Byir se káravě usmála a zakývala prstem. „Chovej se uctivě, dítě. Nebo bys mohla přijít o jazyk.“

Liandrin se zasmála. Zajela Sandarovi rukou do černých vlasů a zvrátila mu hlavu dozadu. Ten k ní vzhlížel s výrazem věrného honícího psa – nebo voříška čekajícího kopanec. „Nebuď na toho muže příliš tvrdá.“ Dokonce i slovo „muž“ vyslovila jako „pes". „Musel být... přesvědčen... aby sloužil. Ale já umím velice dobře přesvědčovat, viď?“ Znovu se zasmála.

Sandar se zmateně podíval na Nyneivu. „Musel jsem to udělat, paní Maryim. Musel... jsem.“ Liandrin ho zatahala za vlasy a on se zase podíval na ni jako rozpačitý hafan.

Světlo! pomyslela si Nyneiva. Co mu to udělaly? A co asi udělají nám?

S Elain je hrubě strčili do kočáru a mezi ně nacpali bezvládnou Egwain, které padala hlava. Liandrin s Riannou si také nastoupily a usadily se na sedadlo čelem dopředu. Obklopovala je záře saidaru. Kam odešly ostatní, na tom Nyneivě v této chvíli příliš nezáleželo. Chtěla se dotknout Egwain, utišit její bolest, ale nedokázala pohnout svaly od krku dolů, mohla se jenom trochu kroutit. Prameny vzduchu je všechny tři ovíjely pevně jako pokrývka. Kočár se pohnul a v blátě se prudce rozkymácel i přes kožené popruhy.

„Jestli jste jí ublížily...“ Světlo, vidím přece, že jí ublížily. Proč neřeknu, co mám na mysli? Ale bylo pro ni skoro stejně těžké vypustit z úst slovo, jako zvednout ruku. „Jestli jste ji zabily, nepřestanu, dokud vás všechny nedostanu jako zdivočelý psy.“

Rianna se mračila, ale Liandrin si jenom odfrkla. „Nechovej se jako úplná hlupačka, divoženko. Chtějí vás živé. Na mrtvou návnadu se nic nechytí.“

Návnada? Na co? Na koho? „Jak jsi hloupá, Liandrin! Copak si myslíš, že jsme tady samy? Jenom my tři, dokonce ani ne hotové Aes Sedai? My jsme návnada, Liandrin. A vy jste nám nakráčely rovnou do pasti, jako tlustý tetřev.“

„Neříkej jim to!“ řekla ostře Elain a Nyneiva zamrkala, než si uvědomila, že jí Elain s historkou pomáhá. „Jestli se necháš unést hněvem, povíš jim i to, co nesmějí slyšet. Musejí zůstat v Kameni. Musejí –“

„Buď zticha!“ štěkla Nyneiva. „To ty se necháváš unýst!“ Elain se i přes modřiny podařilo vypadat pokořeně. Ať si to přeberou, říkala si Nyneiva v duchu.

Ale Liandrin se jenom usmála. „Jakmile vás přestaneme potřebovat jako návnadu, povíte nám všechno. Budete po tom přímo toužit. Ve Věži se povídalo, že jednou budeš velice silná, jenže já zařídím, že mě poslechneš vždycky, dřív, než velký mistr Be’lal dokončí to, co má s tebou v plánu. Posílá pro myrddraaly. Pro třináct myrddraalů.“ Při posledních slovech se jí poupě úst rozvilo v úsměvu.

Nyneiva cítila, jak se jí stáhl žaludek. Jeden ze Zaprodanců! Byla úplně otupená šokem. Temný a všichni Zaprodanci jsou vázáni v Shayol Ghulu, byli tam zavřeni Stvořitelem v okamžiku stvoření. Ale katechismus nepomáhal. Věděla až příliš dobře, kolik z toho není pravda. Pak jí došel i zbytek. Třináct myrddraalů. A třináct sester z černého adžah. Uslyšela Elain zaječet dřív, než si uvědomila, že sama křičí a neúspěšně sebou trhá v těch neviditelných poutech tvořených vzduchem. Nedalo se poznat, co je hlasitější, zda jejich zoufalý křik, nebo smích Liandrin a Rianny.

52

Pátrání po léku

Mat, sedící na stoličce v kejklířově pokoji, se zachmuřil, když se Tom znovu rozkašlal. Jak máme hledat, když je tak zatraceně nemocný, že se ani nepostaví na nohy? Hned se za tu myšlenku zastyděl. Tom hledal stejně neúnavně jako on sám, přemáhal se dnem i nocí, i když musel vědět, že na něj přichází choroba. Mat byl svým pátráním tak zaujat, že Tomovu kašli nevěnoval pozornost. A změna počasí, kdy místo deště nastala pama, taky moc nepomohla.

„No tak, Tome,“ řekl Mat. „Lopar říkal, že nedaleko odsud bydlí kořenářka. Tak tady nazývají vědmu – kořenářka. To by se Nyneivě líbilo!“

„Nepotřebuju si lít do krku žádný ty odporný... lektvary, chlapče.“ Tom si vtiskl pěst do knírů v marné snaze suchý kašel potlačit. „Jdi hledat napřed. Jen mi dej... pár hodin... v posteli... a připojím se k tobě.“ Ničivý záchvat mu zkroutil tělo, až se hlavou málem dotýkal kolen.

„Takže já mám udělat celou práci, zatímco ty si tu budeš lenošit?“ prohodil Mat lehce. „Jak mám něco najít bez tebe? Většinu toho, co jsme se dozvěděli, jsi zjistil ty.“ To nebyla zcela pravda. Lidé mluvili nad kostkami stejně volně, jako když kupovali kejklíři pohár vína. Vlastně volněji, když kejklíř kašlal tak silně, že se báli nákazy. Ale pomalu docházel k přesvědčení, že Tomův kašel sám od sebe neodezní. Jestli mi tady ten starý kozel umře, tak s kým budu hrát dámu? řekl si drsně. „No, to tvoje zatracený kašlání a hekání mě vzbudí i vedle v pokoji.“

Nevšímaje si protestů bělovlasého muže, zvedl Toma na nohy. Polekalo ho, jak silně musel kejklíře podpírat, aby se Tom vůbec udržel na nohou. I přes dusné horko trval Tom na svém záplatovaném plášti. Mat měl kabátec rozepnutý a všechny tkanice na košili rozvázané, ale nechal starce, ať je po jeho. Nikdo v šenku nevzhlédl, když Toma napůl nesl ven do vlhkého a parného odpoledne.

Hostinský mu jednoduše popsal směr, ale když dorazili k bráně a uviděli zablácené Maule, Mat se skoro vrátil, aby našel jinou kořenářku. V tak velkém městě museli mít víc než jednu. Tomovo sípění však rozhodlo. S úšklebkem vstoupil do bláta a polonesl polovedl kejklíře s sebou.

Podle podrobného popisu, který mu dal hostinský, usoudil, že ten první den cestou od přístavu museli procházet kolem domu kořenářky, a když spatřil dlouhý úzký domek se svazečky bylinek v oknech, hned vedle hrnčířského krámu, vzpomněl si na něj. Lopar říkal něco o tom, že musí jít dozadu, ale on měl bláta až dost.

A smrdí to tu rybinou, pomyslel si a zamračil se na bosé muže, kteří kolem čvachtali s koši na zádech. V ulici byly také vidět stopy koní, jež pomalu mizely pod stopami nohou a volských paznehtů. Koně museli táhnout vůz, nebo možná kočár. V Tearu viděl jen volská spřežení táhnoucí vozíky i těžké povozy – šlechtici a kupci byli pyšní na svůj skvělý chov a nikdy by nedovolili, aby jejich skvělá zvířata byla použita k něčemu, co by připomínalo práci – ale mimo hradby města nespatřil jediný kočár.

Zaplašil myšlenky na stopy koní a kol, dovlekl Toma k předním dveřím a zaklepal. Po chvíli zaklepal znovu. A ještě.

Už to chtěl vzdát a vrátit se k Stříbrnému půlměsíci i přesto, že mu Tom kašlal na rameni, ale pak uvnitř zaslechl šouravé kroky.

Dveře se na skulinku otevřely a ven vyhlédla statná šedovlasá žena. „Co chceš?“ zeptala se napjatým hlasem.

Mat nasadil svůj nejlepší úsměv. Světlo, už začínám být sám nemocný ze všech těch lidí, co mluví, jako by pozbyli veškerou naději. „Máma Guenna? Jsem Mat Cauthon. Cavan Lopar mi řekl, že bys mohla mít něco na přítelův kašel. Můžu slušně zaplatit.“

Žena si je chvíli prohlížela a zřejmě poslouchala, jak Tom sípe. Potom si povzdechla. „Hádám, že alespoň tohle ještě zvládnu. Můžete jít dál.“ Otevřela dveře, a než se Mat pohnul, už se šourala dozadu.

Její přízvuk tolik připomínal amyrlin, až se Mat otřásl, ale šel za ní a Toma už skoro nesl v náručí.

„Tohle... nepotřebuju,“ sípal kejklíř. „Zatracený odvary... vždy chutnají jako... pomyje.“

„Drž zobák, Tome.“

Statná žena je zavedla až do kuchyně a pak se chvíli hrabala v kredenci. Vyndala malé kamenné nádobky a pytlíčky s bylinkami. Celou dobu si pro sebe bručela.

Mat pak Toma posadil na židli s vysokým opěradlem a vyhlédl z nejbližšího okna. Vzadu byli uvázaní tři dobří koně. Překvapilo ho, že má kořenářka víc než jednoho, či vlastně vůbec nějakého koně. V Tearu neviděl jezdit nikoho kromě šlechticů a boháčů, a tato zvířata musela stát víc než jen hrst stříbra. Zase koně. Mně už na těch zatracených koních nezáleží!

Máma Guenna uvařila jakýsi silný, odporně páchnoucí čaj a přinutila Toma, aby ho vypil. Když se pokoušel protestovat, jednoduše mu podržela nos. Mat usoudil, že je na ní méně tuku než si myslel, podle toho, jak držela kejklíři hlavu v ohbí lokte a druhou rukou mu lila černou tekutinu do krku bez ohledu na to, jak silně se vzpíral.

Když hrnek odložila, Tom se rozkašlal a zároveň si zuřivě utíral ústa. „Ááách! Ženská... nevím... jestli... jsi mě chtěla utopit... nebo zabít tou pachutí! Měla bys... být zatracená... kovářka!“

„To stejné budeš užívat dvakrát denně, dokud ten suchý kašel nepřejde,“ prohlásila žena pevně. „A dám ti mast, kterou si budeš každý večer natírat prsa.“ Něco únavy z jejího hlasu zmizelo, jak tak stála proti kejklíři s rukama v bok. „Ta mast páchne stejně ohavně, jako chutná ten čaj, ale ty se jí budeš natírat – a pořádně! – nebo tě vytáhnu nahoru jako hubenýho kapra v síti a přivážu tě k posteli tím tvým pláštěm! Ještě nikdy ke mně žádný kejklíř nepřišel, a já nenechám toho prvního ukašlat se k smrti.“

Tom se na ni mračil a se zakašláním si foukl do knírů, ale zřejmě bral její hrozbu vážně. Aspoň už nic neříkal, ale tvářil se, jako by chtěl čaj i mast hodit zpátky.

Čím více máma Guenna mluvila, tím víc Matovi připomínala amyrlin. Z toho, jak se Tom tvářil kysele a ona odhodlaně, usoudil, že by měl radši věci trochu urovnat, než kejklíř rovnou odmítne její léky užívat. A ona se rozhodne, že ho k tomu donutí. „Znal jsem kdysi ženu, která mluvila jako ty,“ poznamenal tedy. „Pořád samý ryby a sítě a tak. A přízvuk taky měla podobnej. Hádám, že je Tairenka.“

„Možná.“ Šedovlasá žena náhle opět mluvila vyčerpaně a zrak upírala na podlahu. „Já zase znala pár děvčat, co mluvila se stejným přízvukem jako ty. Teda dvě z nich.“

Mat cítil, jak mu vstávají vlasy na hlavě. Takové štěstí přece mít nemůžu. Ale nevsadil by ani měďák, že ty dvě ženy s dvouříčským přízvukem budou jen tak v Tearu. „Tři holky? Teda spíš mladý ženy? Jmenují se Egwain, Nyneiva a Elain? Ta má vlasy jako slunce a modrý oči.“

Kořenářka se na něj zamračila. „To nebyla jména, co mi řekly,“ vykládala pomalu, „ale mám takové tušení, že mi nedaly pravá jména. Asi k tomu měly své důvody. Jedna z nich byla moc hezká dívčina s jasně modrýma očima a rudozlatými vlasy na ramena.“ Popsala pak také Nyneivu s copem do pasu a Egwain s velkýma tmavýma očima a pohotovým úsměvem. Tři hezké ženy, a každá jiná, jak jen se od sebe mohly lišit. „Vidím, že je znáš,“ pravila nakonec. „To je mi líto, chlapče.“

„Proč je ti to líto? Už se je snažím najít celý dny!“ Světlo, tu první noc jsem šel rovnou kolem tohohle domu! Rovnou kolem nich! A já chtěl náhodu. Co by mohla být větší náhoda než to, že jedné deštivé noci přistane loď v přístavu, a kam se náhodou podíváš, když se zableskne? Ať shořím! Ať shořím! „Řekni mi, kde jsou, mámo Guenno.“

Šedovlasá kořenářka unaveně hleděla na pec, na níž z hubičky konvice stoupala pára. Hýbala ústy, ale neřekla nic.

„Kde jsou?“ dožadoval se Mat. „Je to důležitý! Jestli je nenajdu, hrozí jim nebezpečí!“

„Ty tomu nerozumíš,“ řekla tiše. „Jsi cizinec. Vznešení páni...“

„Mně můžou bejt ukradený nějací –“ Mat zamrkal a zadíval se na Toma. Kejklíř se mračil, ale kašlal tak silně, že si tím Mat nebyl jist. „Co mají vznešení páni společnýho s mýma kamarádkama?“

„Ty prostě ne –“

„Neříkej mi, že nerozumím! Za tu informaci zaplatím!“

Máma Guenna se na něj zlostně podívala. „Já neberu peníze za...!“ Zuřivě se zamračila. „Chceš po mně, abych ti řekla věci, o kterých mám zakázáno mluvit. Víš, co se se mnou stane, jestli to udělám, a ty o mně jen špitneš? Pro začátek mi vytrhnou jazyk. Pak mi usekají další části těla, než vznešení páni nechají pověsit ten vřískající zbytek na posledních pár hodin na náměstí jako připomínku ostatním, že mají poslouchat. A těm mladým ženám to nijak nepomůže, ani to, že ti to řeknu, ani to, že umřu!“

„Slibuju, že se o tobě nikomu nezmíním. Přísahám.“ A tu přísahu dodržím, stařeno, jenom jestli mi řekneš, kde zatraceně jsou! „Prosím. Jsou v nebezpečí.“

Kořenářka si ho dlouho prohlížela, a než s tím skončila, měl pocit, že ho poznala do nejmenších podrobností. „Za tu přísahu ti to povím. Měla jsem je ráda. Ale stejně nemůžeš nic udělat. Přišel jsi pozdě, Matrime Cauthone. Pozdě skoro o tři hodiny. Odvedli je do Kamene. Poslal pro ně vznešený pán Samon.“ Ustaraně a zmateně zavrtěla hlavou. „Poslal... ženy, které... můžou usměrňovat. Já osobně proti Aes Sedai nic nemám, ale u nás je to proti zákonu. Zákonu, který ustanovili samotní vznešení páni. A i kdyby porušili všechny ostatní zákony, tak tenhle ne. A proč by vznešený pán posílal Aes Sedai vyřizovat své záležitosti? Proč by vůbec chtěl ty dívky?“

Mat málem vyprskl smíchy. „Aes Sedai? Mámo Guenno, málem jsem měl srdce v krku, a možná i játra. Jestli pro ně přišly Aes Sedai, tak není třeba si dělat starosti. Všechny tři se chtějí samy stát Aes Sedai. Ne že by se mi to moc líbilo, ale tohle ony –“ Z toho, jak smutně zavrtěla kořenářka hlavou, mu úsměv na rtech pohasl.

„Chlapče, ty dívky bojovaly jako perutín v síti. Ať už se chtějí stát Aes Sedai nebo ne, ty, co je chytily, se k nim chovaly jako ke splaškům v kanále. Přítelkyně tě takhle neztlučou.“

Cítil, jak se mu stahuje tvář. Aes Sedai jim ublížily? Co to, pro Světlo, značí? Ten zatracený Kámen. Vedle něj vypadá cesta do paláce v Caemlynu jako cesta do stodoly! Ať shořím! Ať shořím, že jsem zatracený Světlem zaslepený trouba!

„Jestli si zlomíš ruku,“ ozvala se máma Guenna, „dám ti na to dlahu a mast, ale jestli mi poškodíš zeď, stáhnu tě z kůže jako růžicha!“

Mat zamrkal a pak se podíval na svou pěst, na kloubech odřenou do krve. Nevzpomínal si, že by praštil do zdi.

Mohutná kořenářka ho pevně uchopila za ruku, ale prsty, kterými mu ruku prohmatávala, měla překvapivě jemné. „Nic není zlomeného,“ zabručela po chvíli. Oči měla stejně jemné, když se mu zadívala do tváře. „Zdá se, že ti na nich záleží. Aspoň na jedné z nich, myslím. Je mi to líto, Mate Cauthone.“

„To nemusí,“ řekl jí. „Aspoň teď vím, kde jsou. Teď už je jenom musím dostat ven.“ Vylovil poslední dvě andorské zlaté koruny a vtiskl jí je do dlaně. „Za Tomovy léky a za to, žes mi o nich řekla.“ Z náhlého popudu ji rychle políbil na tvář a zazubil se. „A tohle je za mě.“

Překvapeně se dotkla tváře a zřejmě nevěděla, jestli se má podívat na peníze nebo na něho. „Říkáš, že je dostaneš ven. Jen tak. Z Kamene.“ Náhle ho prstem tvrdým jako pahýl stromu píchla do žeber. „Připomínáš mi mého manžela, Mate Cauthone. Byl to taky umíněný trouba, co by klidně vyplul do chřtánu bouře a ještě by se smál. Skoro mám dojem, že to zvládneš.“ Náhle si všimla jeho zablácených bot, zřejmě poprvé. „Trvalo mi šest měsíců, než jsem ho naučila, aby mi netahal bláto do bytu. Jestli dostaneš ty dívky ven, ať už se ti líbí kterákoliv z nich, bude mít těžkou práci vycvičit si tě k obrazu svému.“

„Ty jsi jediná ženská, která by to zvládla,“ řekl jí s úsměvem, který se při jejím nadurděném pohledu ještě rozšířil. Dostat je ven. To je všechno, co musím udělat. Vyvést je přímo ze zatraceného Tearského Kamene. Tom znovu zakašlal. Takhle do Kamene nemůže. Jenže jak mu v tom zabránit? „Mámo Guenno, můžu nechat přítele tady? Myslím, že na cestu zpátky do hostince je moc nemocnej.“

„Cože?“ vyštěkl Tom. Pokusil se vstát ze židle, ale kašlal tolik, že skoro nemohl mluvit. „Nejsem... nemocnej, chlapče! Myslíš... že jít do Kamene... bude jako... jít za mámou do kuchyně? Myslíš, že se... beze mě... dostaneš aspoň k bráně?“ Visel na opěradle a sípal a kašlal tak, že nemohl ani vstát.

Máma Guenna mu položila ruku na rameno a lehce, jako by byl děcko, ho vtlačila zpátky do židle. Kejklíř se na ni překvapeně podíval. „Já se o něj postarám, Mate Cauthone,“ řekla kořenářka.

„Ne!“ křičel Tom. „Tohle mi nemůžeš... udělat! Nemůžeš... mě tu nechat... s touhle starou...“ Jen to, že ho podpírala, ho zachránilo, aby se nesesul na zem.

Mat se na bělovlasého muže zazubil. „Moc rád jsem tě poznal, Tome.“

Když spěchal na ulici, přistihl se, jak uvažuje, proč to vlastně řekl. On zatraceně neumře. Ta žena ho udrží naživu, i kdyby ho měla vytáhnou za kníry z hrobu. Ano, ale kdo udrží naživu mě?

Před ním se nad městem tyčil Tearský Kámen, nedobytná pevnost, stokrát obléhaná, na jejíchž kamenech si stovka vojsk vylámala zuby. A on se nějak musí dostat dovnitř. A vyvést odtamtud tři ženy. Nějak.

Se smíchem, kvůli němuž se po něm ohlíželi i mrzutí lidé na ulici, zamířil zpátky ke Stříbrnému půlměsíci, lhostejný k blátu i vlhkému vedru. Cítil, jak se mu v hlavě kutálejí kostky.

53

Pramen ducha

Perrin se cestou dloužícími se večerními stíny ke Hvězdě soukal do kabátce. Z ramenou a paží se mu do těla šířila příjemná únava. Kromě obyčejných předmětů mu pantáta Ajala dovolil vyrobit větší kus zdobené mříže, samé umné křivky a spirály, která měla přijít do nového sídla nějakého pána země. Práce na něčem tak hezkém se mu líbila.

„Myslela jsem, že mu oči vypadnout z důlků, kováři, když jsi mu řekl, že to neuděláš, jestli je to určený pro nějakýho vznešenýho pána.“

Úkosem se podíval na Zarin, která šla vedle něho. Tvář jí halily stíny. Dokonce i před jeho očima byla zastíněná, jen stíny byly o něco světlejší než pro normálního člověka. Stíny zdůraznily její lícní kosti a změkčily ostrou křivku nosu. Pořád se ohledně ní nedokázal rozhodnout. I když Moirain a Lan stále trvali na tom, že se mají držet poblíž hostince, přál si, aby si Zarin našla nějakou jinou zábavu, než aby ho pořád pozorovala při práci. Z nějakého důvodu se vždycky začal cítit nesmírně neohrabaný, kdykoliv si uvědomil, že na něj upírá své šikmé oči. Nejednou zacházel s kladivem tak neobratně, až se na něj pantáta Ajala ustaraně zamračil. Dívky v něm vždycky vyvolávaly tyto pocity, zvláště když se na něj usmívaly, ale Zarin se ani usmát nepotřebovala. Stačilo, aby se dívala. Znovu ho napadlo, je-li to ta krásná žena, před níž ho varovala Min. Lepší by bylo, kdyby byla tou sokolicí. Ta myšlenka ho tak překvapila, až klopýtl.

„Nechtěl jsem, aby se něco z toho, co udělám, dostalo do rukou jednoho ze Zaprodanců.“ Když se na ni podíval, oči mu zlatě zažhnuly. „Kdyby to bylo pro vznešeného pána, jak bych věděl, kde může skončit?“ Zarin se otřásla. „Nechtěl jsem tě polekat, Fai – Zarin.“

Zeširoka se na něj usmála a nepochybně si myslela, že ji nevidí. „Ty ještě zhřešíš, sedláčku. Už tě někdy napadlo, že by sis nechal narůst bradku?“

Špatné je už to, že si ze mě pořád utahuje, ale polovinu doby jí vůbec nerozumím!

Když dorazili k předním dveřím hostince, setkali se s Moirain a Lanem, kteří právě vycházeli. Moirain měla onen soukenný plášť s hlubokou kapuci kryjící jí tvář. Světlo z oken šenku vytvářelo na dlažebních kamenech žluté kaluže. Kolem rachotily dva tři kočáry a v dohledu byl asi tucet lidí spěchajících domů na večeři. Většinu ulice však zabíraly stíny. Plátenická dílna byla zavřená. Ticho bylo ohlušující.

„Rand je v Tearu.“ Chladný hlas Aes Sedai zazníval z hlubin kapuce jako z jeskyně.

„Jseš si jistá?“ ujišťoval se Perrin. „Neslyšel jsem, že by se stalo něco zvláštního. Žádné svatby, ani vysychající studny.“ Všiml si, jak se Zarin zmateně zamračila. – Moirain k ní příliš vstřícná nebyla a on také ne. Dohlédnout na Loiala, aby toho neprozradil moc, bylo těžší.

„Copak ty neposloucháš klepy, kováři?“ ozval se strážce. „Svatby tu byly, za poslední čtyři dny jich bylo tolik jako za půl roku předtím. A tolik vražd jako za celý rok. Dneska vypadlo dítě z balkonu. Padesát sáhů na kamenné dláždění. Pak ta holčička vstala a bez škrábnutí se rozběhla k matce. První z Mayene, která je ‚hostem' v Kameni už od zimy, dnes ohlásila, že se poddá vůli vznešených pánů poté, co včera řekla, že radši uvidí Mayene a všechny jeho lodi spálené na uhel, než by jeden z tairenských pánů země vstoupil do města. Nedokázali se přimět, aby ji mučili, a ta mladá žena má železnou vůli, tak mi řekni, jestli si myslíš, že by to mohla být Randova práce. Kováři, odshora dolů to v celém Tearu vře jako v kotli.“

„Tohle ani nebylo třeba, abych to poznala,“ připojila Moirain. „Perrine, zdálo se ti v noci o Randovi?“

„Ano,“ připustil. „Byl v Srdci Kamene a držel ten meč –“ cítil, jak Zarin vedle něj přešlápla – „ale to mi v poslední době dělalo tolik starostí, takže není divu, že se mi o tom zdá. Včera se mi zdály samý noční můry.“

„Vysoký muž?“ ozvala se Zarin. „S narudlými vlasy a šedýma očima? A drží něco, co září tak jasně, až tě z toho bolí oči? Na místě, kde jsou samý velký sloupy z krevele? Kováři, řekni mi, že se ti nezdálo tohle.“

„Vidíš,“ řekla Moirain. „Dneska jsem slyšela právě tenhle sen vyprávět snad stokrát. Všichni hovoří o nočních můrách – Be’lal si očividně nedává práci s tím, aby své sny odstínil – ale tenhle byl hlavní.“ Náhle se zasmála. Znělo to jako tiché, chladné zvonečky. „Lidé říkají, že to je Drak Znovuzrozený. Říkají, že přichází. Vystrašeně si o tom šeptají na nárožích, ale říkají to.“

„A co Be’lal?“ zeptal se Perrin.

Moirainina odpověď byla jako tasená ocel. „S tím to vyřídím dneska v noci.“ Neucítil z ní ani závan strachu.

„My to s ním dneska v noci vyřídíme,“ opravil ji Lan.

„Ano, můj gaidine. My to s ním vyřídíme.“

„A co budeme dělat my? Sedět tu a čekat? Já už jsem se načekal v horách, že mi to stačí na celý život, Moirain.“

„Ty a Loial – a Zarin – půjdete do Tar Valonu,“ sdělila mu klidně. „A zůstanete tam, dokud to neskončí. Tam budete v největším bezpečí.“

„Kde je ogier?“ zeptal se Lan. „Chci, abyste vy tři vyrazili na cestu na sever co nejrychleji.“

„Asi nahoře,“ prohodil Perrin. „Ve svým pokoji nebo možná v jídelně. V oknech se tam svítí. On pořád pracuje na těch svých poznámkách. Asi bude mít v tý svý knize spoustu vyprávění o tom, jak jsme pořád utíkali.“ Hořkost v hlase ho samotného překvapila. Světlo, ty hlupáku, přece se nechceš postavit jednomu ze Zaprodanců. Ne. Ne, ale z utíkání už jsem unavený. Pamatuju se, jak jsem jednou neutekl. Pamatuju se, jak jsem zůstal a bojoval, a to bylo mnohem lepší. I když jsem si myslel, že tam umřu, bylo to lepší než tohle.

„Najdu ho,“ nabídla se Zarin. „Já se nestydím za to, že z tohohle boje uteču ještě moc ráda. Muži bojují, když by měli utýct, a hlupáci bojují, když by měli utýct. Ale to vlastně nemusím říkat dvakrát.“ Vykročila dopředu, a když vstoupili do hostince, její úzké rozstřižené suknice tiše šustily.

Cestou za Zarin ke schodům se Perrin rozhlédl po šenku. U stolů bylo méně lidí, než čekal. Někteří seděli sami, s otupělými pohledy, ale pokud byli u jednoho stolu dva či tři lidé, vystrašeně si šeptali tak tiše, že je skoro ani on neslyšel. Přesto třikrát zachytil slovo „Drak".

Když vyšel do schodů, zaslechl další tichý zvuk, náraz, jak něco spadlo v soukromé jídelně. Zadíval se do chodby. „Zarin?“ Žádná odpověď se neozvala. Cítil, jak mu vstávají vlasy na hlavě a tiše se vydal k jídelně. „Zarin?“ Otevřel dveře. „Faile!“

Ležela na podlaze u stolu. Když nakročil, aby se vrhl za ní do místnosti, zarazil ho Moirainin velitelský výkřik.

„Stůj, hlupáku! Stůj, je-li ti život milý!“ Pomalu se blížila chodbou a otáčela hlavou, jako by se snažila něco zaslechnout nebo zahlédnout. Lan ji následoval s rukou na meči – a s výrazem, jako by již věděl, že tady mu ocel nebude k ničemu. Moirain se k němu připojila ve dveřích a zastavila se. „Ustup, Perrine. Ustup!“

S bolestí hleděl na Zarin. Na Faile. Ležela tam jako bez života. Konečně se přiměl couvnout ode dveří, které nechal otevřené, a postavil se tak, aby na ni viděl. Vypadala úplně jako mrtvá. Hruď se jí nezvedala. Chtělo se mu zavýt. Zamračil se a sevřel ruku v pěst. Tu ruku, kterou předtím otevřel dveře do místnosti. Otevíral a zavíral prsty. Silně to brnělo, jako by si narazil brňavku. „Ty nic neuděláš, Moirain? Jestli ne, tak jdu k ní.“

„Stůj tady, nebo nikam nepůjdeš,“ zarazila ho Moirain klidně. „Co to má u pravé ruky? Jako by to upustila, když padala. Nedokážu to rozeznat.“

Zlostně se na ni zamračil a pak nahlédl do pokoje. „Ježka. Vypadá to jako ježek vyřezaný ze dřeva. Moirain, řekni mi, co se tu děje! Co se stalo? Řekni mi to!“

„Ježek,“ zamumlala Aes Sedai. „Ježek. Mlč, Perrine. Musím přemýšlet. Cítila jsem, jak se to spustilo. Cítím zbytky vláken, která musela být spletena, aby to mohlo být nastaveno. Duch. Čistý duch a nic jiného. Skoro nikdo nepoužívá čisté prameny ducha! Proč mě ten ježek přiměl přemýšlet o duchu?“

„Cítilas, jak se něco spustilo, Moirain? Co bylo nastaveno? Past?"

„Ano, past,“ řekla a podráždění vytvářelo v její masce chladné vyrovnanosti jemné prasklinky. „Past nalíčená na mne. Kdyby se Zarin nehnala dopředu, já bych byla první, kdo by do té místnosti vstoupil. S Lanem bychom sem určitě přišli spřádat plány a čekat na večeři. Teď na večeři čekat nebudu. Buď zticha, jestli chceš, abych tomu děvčeti vůbec pomohla. Lane! Přiveď mi toho hostinského!“ Strážce odplul dolů po schodech.

Moirain přecházela po chodbě a občas se zastavila a z hlubin své kapuce se zadívala dveřmi do místnosti. Perrin neviděl žádné známky toho, že by byla Zarin naživu. Hruď se jí ani nehnula. Snažil se zaslechnout, zda jí tluče srdce, ale dokonce ani se svýma bystrýma ušima to nedokázal.

Když se Lan vrátil a vlekl s sebou za tlustý krk vyděšeného Juraha Hareta, Aes Sedai se k plešatějícímu muži rychle obrátila. „Slíbils, že tu místnost necháš pro mne, mistře Harete.“ Hlas měla tvrdý a výslovnost ostrou jako stahovací nůž. „Že tam nedovolíš vstoupit ani služebné, aby tam poklidila, pokud u toho nebudu. Kdo tam vstoupil, mistře Harete? Pověz!“

Haret se třásl jako miska pudinku. „J-jenom ty d-dvě urozený dámy, paní. O-ony t-tu ch-chtěly pro tebe nechat překvapení. Přísahám, paní. O-ony mi t-to ukázaly. Maličkého je-ježečka. O-ony říkaly, ž-že budeš překvapená.“

„Byla jsem překvapená, mistře hostinský,“ pravila Moirain tiše. „Teď odejdi! A jestli o tom jenom špitneš, třebas ve spánku, strhnu ti tenhle hostinec, že ti zůstane jenom díra v zemi.“

„A-ano, paní,“ šeptal roztřeseně. „To přísahám! Přísahám!“

„Jdi!“

Hostinský upadl na kolena, jak spěchal ke schodům, a dolů se škrábal provázen ranami, které prozrazovaly, že nejednou spadl i tam.

„Ví, že jsem tady,“ řekla Moirain strážci, „a našel někoho z černých adžah, aby nalíčil svou past, i když si teď možná myslí, že jsem se do ní chytila já. Byl to jenom maličký záblesk síly, ale možná je dost silný, aby ho vycítil.“

„Takže nebude mít podezření, že přicházíme,“ pravil klidně Lan. Skoro se usmíval.

Perrin na ně hleděl s vyceněnými zuby. „A co ona?“ chtěl vědět. „Co jí to udělali, Moirain? Je naživu? Nevidím ji dýchat.“

„Žije,“ odvětila pomalu Moirain. „A já nemohu, neodvažuji se, k ní přiblížit, abych zjistila víc, ale je živá. Jistým způsobem... spí. Jako spí medvěd v zimě. Srdce jí tluče tak pomalu, že mezi jednotlivými stahy napočítáš několik minut. A stejně pomalu i dýchá. Spí.“ Dokonce i zpod kapuce cítil, že na něj upírá oči. „Bojím se, že není tady, Perrine. Už není ve svém těle.“

„Co tím myslíš, že není ve svém těle? Světlo! Nechceš snad říct, že jí... sebrali duši. Jako šedým mužům!“ Moirain zavrtěla hlavou a on si oddechl úlevou. Na prsou ho bolelo, jako by nedýchal od chvíle, co promluvila naposledy. „Tak kde je, Moirain?“

„To nevím,“ odvětila. „Mám jisté tušení, ale určitě to nevím.“

„Tušení, náznak, cokoliv! Ať shořím, kde je?“ Lan přešlápl, jak mluvil drsně, ale Perrin věděl, že by se pokusil zlomit i strážce jako železo přes utínku, kdyby se ho v této chvíli pokusil zastavit. „Kde?“

„Nevím toho moc, Perrine.“ Moirainin hlas byl jako chladná, necitelná hudba. „Vzpomněla jsem si na to málo, co vím o spojení vyřezávaného ježka s duchem. Ta řezba je ter’angrial, který naposledy studovala Corianin Nedeal, poslední snílek, kterého Věž měla. Nadání, kterému se říká snění, je záležitostí ducha, Perrine. Není to něco, co bych kdy studovala. Moje nadání leží jinde. Myslím, že Zarin byla lapena ve snu, možná dokonce ve světě snů, Tel’aran’rhiodu. Všechno, co je její osobností, je uvnitř toho snu. Všechno. Snílek tam posílá jen část sebe. Jestli se Zarin brzy nevrátí, její tělo zemře. Možná bude žít dál ve snu. To nevím.“

„Je toho hodně, co nevíš,“ vrčel Perrin. – Zadíval se do pokoje a bylo mu do pláče. Zarin vypadala tak malá, jak tam tak ležela, tak bezmocná. Faile. Přísahám, že ti odteď budu říkat jenom Faile. „Tak proč něco neuděláš?“

„Past sklapla, Perrine, ale je to past, která sklapne znovu za každým, kdo do té místnosti vstoupí. Nedokázala bych se k ní dostat dřív, než by to dostalo mě. A já mám dneska v noci něco důležitého na práci.“

„Světlo tě spal, Aes Sedai! Spal i tvoji práci! Tenhle svět snů, je jako vlčí sny? Říkalas, že ti snílkové občas vídávali vlky.“

„Řekla jsem ti vše, co jsem mohla,“ prohlásila Moirain ostře. „Je čas, abys šel. My s Lanem musíme do Kamene. To teď nemůže počkat.“

„Ne.“ Řekl to tiše, ale když Moirain otevřela ústa, zvedl hlas. „Ne! Já ji neopustím!“

Aes Sedai se zhluboka nadechla. „Nuže dobrá, Perrine.“ Hlas měla jako led, klidný, hladký, studený. „Zůstaň, jestli chceš. Snad dnešní noc přežiješ. Lane!“

Spolu se strážcem se vydala k jejich pokojům. Ve chvíli se vrátili, Lan měl na sobě měňavý plášť, a vzápětí bez dalšího slova zmizeli na schodech.

Perrin se dál otevřenými dveřmi díval na Faile. Musím něco udělat. Jestli to je jako vlčí sny...

„Perrine,“ zaduněl za ním Loial, „co se stalo s Faile?“ Ogier se blížil chodbou bez kabátce, s prsty od inkoustu a brkem v ruce. „Lan mi řekl, že musím odejít, a pak vykládal něco o Faile a o pasti. Co tím myslel?“

Perrin mu nepřítomně vypověděl, co říkala Moirain. Mohlo by to fungovat. Mohlo! Musí! Překvapilo ho, když Loial zavrčel.

„Ne, Perrine, to není správné! Faile byla tak volná. Není správné chytit ji do pasti!“

Perrin vzhlédl k Loialovi a náhle se rozpomněl na staré příběhy, v nichž se tvrdilo, že ogierové jsou nesmiřitelní nepřátelé. Loial měl uši přitisknuté k hlavě a široký obličej tvrdý jako kovadlinu.

„Loiale, chci zkusit Faile pomoct. Ale při tom budu sám úplně bezmocný. Ohlídáš mi záda?“

Loial zvedl obrovské ruce, v nichž tak opatrně držíval knihy, a silné prsty měl sevřené, jako by drtil kámen. „Nikdo přese mne neprojde, dokud budu živ, Perrine. Ani myrddraal, ani sám Temný.“ Řekl to, jako by prostě konstatoval holý fakt.

Perrin kývl a znovu pohlédl do dveří. Musí to fungovat. Je mi jedno, jestli mě Min varovala před ní nebo ne! Se zavrčením skočil k Faile a natáhl ruku. Měl dojem, že ještě než ztratil vědomí, dotkl se jejího kotníku.

Ať už ta snová past byla Tel’aran’rhiod či nikoliv, Perrin to nepoznal, ale věděl, že je to vlčí sen. Kolem byla zvlněná travnatá pláň s roztroušenými houštinami. Na okraji lesíka zahlédl pasoucí se vysokou a přes pláň se hnalo dlouhými skoky stádečko jakési zvěře připomínající vidloroha, ale s dlouhými rovnými rohy. Pachy, které přinášel vítr, mu prozradily, že je to zvíře vhodné k jídlu, a jiné pachy mluvily o lepší kořisti všude kolem něj. Tohle byl vlčí sen.

Uvědomil si, že má na sobě dlouhou koženou vestu kováře a paže má holé. A u pasu ho cosi tížilo. Sáhl po sekeře, ale ve smyčce nebyla sekera. Prsty se dotkl hlavice těžkého kovářského kladiva. Měl z toho dobrý pocit.

Před ním se zjevil Hopsal.

Opět přicházíš jako hlupák. Provázela to představa štěněte strkajícího čumáček do dutého kmene, aby si mohlo líznout medu, přestože ho do hlavy bodají včely. Nebezpečí je větší než dřív, Mladý býku. Ve snech chodí zlí tvorové. Bratři a sestry se vyhýbají kamenným horám, které navršili dvounožci, a skoro se bojí snít jeden pro druhého. Musíš odejít!

„Ne,“ řekl Perrin. „Někde tady je lapená Faile. Musím ji najít, Hopsale. Musím!“ Cítil, jak se v něm cosi pohybuje a mění. Podíval se dolů na nohy porostlé hustou srstí a široké tlapy. Jako vlk byl ještě větší než Hopsal.

Jsi tu příliš silně přítomný! V tomto sdělení byl šok. Zemřeš, Mladý býku!

Jestli neosvobodím sokolici, je mi to jedno, bratře.

Tak vzhůru na lov, bratře.

Oba vlci se spolu rozběhli proti větru přes rozlehlou pláň, hledajíce sokolici.

54

Cesta do Kamene

Střechy Tearu nejsou zrovna vhodným místem, kde by měl v noci pobývat rozumný muž, usoudil Mat, když se rozhlížel po měsíčních stínech. Necelých padesát kroků široká ulice, nebo snad uzoučké náměstí, oddělovalo Kámen od střechy, na níž se krčil ve výšce tří poschodí nad dlažbou. Ale kdy jsem já byl rozumný? Jediní lidé, které jsem potkal, co byli pořád rozumní, byli tak nudní, že jen dívat se na ně vás dokázalo uspat. Ať už to byla ulice či náměstí, od soumraku už obešel celý Kámen. Ulice, či náměstí, nevedly jedině na tu stranu, kde tekla řeka. Tam Erinin protékala přímo podél paty pevnosti, a přerušovala ji jen městská hradba. Ta byla jen o dva domy dál po jeho pravici. Prozatím vypadala koruna hradby jako nejlepší cesta do Kamene, ale rozhodně by se po ní nevydal s nadšením.

Sebral svou hůl a malou plechovou cínovou krabičku s cínovým držátkem a došel k cihlovému komínu o kousek blíž k hradbě. Balíček rachejtlí – tedy to, co bylo balíčkem rachejtlí, než na něm trochu zapracoval u sebe v pokoji – měl na zádech. Nyní to byl spíš ranec, všechny rachejtle byly svázány k sobě tak pevně, jak jen zvládl, ale přesto byl svazek příliš velký, aby ho potmě nosil po střechách. O něco dřív mu kvůli rachejtlím uklouzla noha. Shodil tašku ze střechy a vzbudil nějakého muže v ložnici pod sebou, který začal křičet: „Zloděj!", takže musel uprchnout. Teď si ranec bezmyšlenkovitě upravil a přikrčil se ve stínech za komínem. Po chvíli krabičku odložil, protože držátko začalo být příliš teplé na dotek.

Cítil se trochu bezpečněji, když tak obhlížel Kámen ze stínu, ale stejně ten pohled nebyl příliš povzbudivý. Městská hradba nebyla zdaleka tak silná jako v jiných městech, třeba Caemlynu nebo Tar Valonu, měla jen asi půl sáhu na šířku, a podpíraly ji mohutné kamenné pilíře, nyní zahalené temnotou. Půl sáhu pro chůzi samozřejmě zcela dostačovalo, až na to, že na obě strany to bylo dolů dobrých deset sáhů. Tmou na tvrdé dláždění. Ale některé z těch zatracených domů mají zadní stěnu přímo u hradby, takže bych to nahoru snadno zvládl, a vede to zatraceně rovně do toho zatracenýho Kamene!

To byla sice pravda, ale nijak ho to pomyšlení neuklidnilo. Stěny Kamene vypadaly jako skalní útesy. Znovu si je celé přeměřil a říkal si, že by měl být schopen vylézt nahoru. Ovšemže to dokážu. Jsou skoro jako ty skály v pohoří Oparů. Dobrých padesát sáhů přímo nahoru, pak začínalo cimbuří. I níž musely být střílny, ale on je ve tmě neviděl. A úzkou střílnou by se stejně neprotáhl. Padesát zatracených sáhů. Možná šedesát. Ať shořím, tam by nevyšplhal dokonce ani Rand. Ale byla to jediná cesta, kterou našel. Všechny brány, které viděl, byly zavřené a vypadaly dost silné, aby zastavily i stádo buvolů, a navíc skoro každou hlídal aspoň tucet vojáků v přilbicích a kyrysech a s meči u boku.

Náhle zamrkal a zašilhal na bok Kamene. Tam nějaký hlupák opravdu šplhal, byl vidět jen jako stín pohybující se v měsíčním světle. Už byl v polovině cesty a na chodník pod jeho nohama to bylo dobrých pětatřicet sáhů. Je to ale hlupák. No, já jsem úplně stejný trouba, protože já jdu taky nahoru. Ať shořím, on nejspíš nahoře spustí poplach a pak chytnou i mě. Lezce už neviděl. Kdo to, pro Světlo, je? A co záleží na tom, kdo to je? Ať shořím, ale tohle je tedy pěkně pitomý způsob, jak vyhrát sázku. Budu od každé chtít hubičku, i od Nyneivy!

Posunul se, aby lépe viděl na hradbu, a snažil se vybrat vhodné místo, kde začít šplhat. Náhle se mu o hrdlo opřela ostrá ocel. Bez přemýšlení srazil čepel stranou a holí muži podrazil nohy. Někdo jiný podrazil nohy jemu a on upadl málem přímo na muže, kterého předtím srazil. Překulil se na střešní tašky, pustil ranec s rachejtlemi – Jestli to spadne na zem, zlámu jim vazy! – a zavířil holí. Cítil, jak narazila na tělo, pak znovu, a zaslechl zachrčení. Pak se mu o hrdlo opřely dva hroty.

Ztuhl s rozpaženýma rukama. Hroty krátkých oštěpů, matné, takže se na nich měsíční světlo téměř vůbec neodráželo, se mu tiskly do kůže, a stačilo malinko přitlačit a tekla by krev. Sledoval je nahoru k tvářím těch, co zbraně drželi, ale útočníci měli hlavy zahalené a na obličejích černé závoje, takže jim byly vidět jenom oči, které ho však upřeně pozorovaly. Ať shořím, já musel narazit na skutečné zloděje! Co se stalo s mým štěstím?

Usmál se, hodně otevřeně, aby mu v měsíčním světle byly vidět i zuby. „Nechci vám překážet v práci, takže když mě necháte jít, nechám na pokoji i já vás a nic neřeknu.“ Zahalení muži se nepohnuli a jejich oštěpy také ne. „Já taky nechci způsobit hluk, jako vy. Neprozradím vás.“ Stáli tu jako sochy a pozorovali ho. Ať shořím, na tohle nemám čas. Je čas hodit kostky. Na jeden mrazivý okamžik měl pocit, že ta slova nějak nejsou v pořádku. Sevřel pevněji hůl, která ležela vedle něj – a málem nahlas vykřikl, když mu někdo prudce dupl na zápěstí.

Stočil oči, aby viděl, kdo to byl. Ať shořím jako hlupák, zapomněl jsem na toho, co jsem na něj spadl. Ale za mužem, jenž mu stál na ruce, zahlédl pohnout se dalšího a usoudil, že možná bylo docela dobře, že svou hůl nedokázal použít.

Bota, která mu spočívala na ruce, byla z měkké kůže, zašněrovaná až ke koleni. Něco mu to připomnělo. Bylo to něco o muži, kterého potkali v horách. Přelétl očima po tmou zahalené postavě nahoru a snažil se rozpoznat barvy jejího oděvu – připomínaly stíny, barvy, které až příliš dobře splývaly s temnotou, takže je nebylo jasně vidět – přes tesák, jejž měl muž připjatý u boku, vzhůru k tmavému závoji přes obličej. Černě zahalený obličej. Černě zahalený.

Aiel! Ať shořím, co tady dělají ti zatracení Aielové? Srdce mu spadlo až někam do spodků, když si vzpomněl, že slyšel, jak se Aielové zahalují, když chtějí zabíjet.

„Ano,“ řekl mužský hlas. „jsme Aielové.“ Mat sebou trhl. Neuvědomil si, že promluvil nahlas.

„Na někoho překvapeného jsi tančil docela dobře,“ ozval se hlas mladé ženy. Měl pocit, že právě ta mu stojí na zápěstí. „Jindy bychom možná měli čas zatančit si s tebou správně.“

Mat se začal usmívat – Jestli si se mnou chce zatancovat, tak mě aspoň nemůže chtít zabít! – ale pak se místo toho zamračil. Vzpomněl si, že Aielové občas říkají něco jiného, než mají zrovna na mysli.

Oštěpy byly odsunuty a něčí ruce mu pomohly na nohy. Setřásl je a oprášil se, jako by stál někde v šenku, místo na setmělé střeše se čtyřmi Aiely. Vždycky se vyplácelo dát druhému najevo, že máte pevné nervy. Aielové měli u pasů nejen tesáky, ale i toulce, a na zádech další krátké oštěpy spolu s luky v pouzdrech. Dlouhé hroty oštěpů jim vyčnívaly nad ramenem. Zaslechl sám sebe, jak si pobrukuje: „Dolů až na dno studny", a honem toho nechal.

„Co tu děláš?“ zeptal se mužský hlas. S těmi závoji si Mat nebyl jist, který z nich vlastně promluvil. Tento muž však měl hlas starší, sebevědomý, zvyklý velet. Mat měl dojem, že mezi nimi poznává aspoň tu ženu. Byla jediná, kdo byl menší než on, a i to jen o kousek. Ostatní byli nejméně o hlavu vyšší. Zatracení Aielové, pomyslel si. „Už hezkou chvíli tě pozorujeme,“ pokračoval ten starší muž, „pozorovali jsme, jak hledíš na Kámen. Prohlížel sis ho ze všech stran. Proč?“

„Mohl bych se vás zeptat na totéž,“ ozval se jiný hlas. Mat byl jediný, kdo sebou trhl, když ze stínu vystoupil muž v nabíraných spodcích. Tenhle byl zřejmě bosý, aby se mu na střešních taškách lépe chodilo. „Myslel jsem, že tu najdu zloděje, ne Aiely,“ pokračoval ten muž, „ale nemyslete si, že se bojím vaší přesily.“ Štíhlá hůl, vysoká asi jako ten muž, tiše zabzučela, jak s ní rychle zatočil. „Jmenuju se Juilin Sandar a jsem lovec zlodějů a rád bych věděl, co děláte na střeše a proč pozorujete Kámen.“

Mat potřásl hlavou. Kolik zatracených lidí je dneska v noci na střeše? Teď už by se měl objevit jenom Tom a zahrát na harfu, nebo někdo, kdo hledá hostinec. Zatracený chytač zlodějů! Napadlo ho, proč asi tu ti Aielové jen tak postávají.

„Na měštěnína se umíš dobře plížit,“ poznamenal onen starší muž. „Ale proč nás sleduješ? Nic jsme neukradli. Proč ses dneska v noci sám tak často díval na Kámen?“

I v měsíčním světle bylo Sandarovo překvapení zřejmé. Trhl sebou a otevřel ústa – a znovu je zavřel, když ze šera za ním vystoupili čtyři další Aielové. S povzdechem se opřel o svou štíhlou hůl. „Zdá se, že jsem se lapil sám,“ zabručel. „Zdá se, že já budu muset zodpovědět vaše otázky.“ Zadíval se na Kámen a pak zavrtěl hlavou. „Já... jsem dneska udělal něco... co mi dělá starosti.“ Znělo to, jako by mluvil sám k sobě a snažil se rozluštit nějakou záhadu. „Jedna moje část říká, že to, co jsem udělal, bylo správné, že musím poslouchat. Tedy když jsem to dělal, rozhodně mi to správné připadalo. Ale takový malý hlásek mi říká, že... jsem někoho zradil. Jsem si jistý, že se ten hlásek mýlí, a taky je velice slabý, ale nepřestává.“ Zarazil se a znovu zavrtěl hlavou.

Jeden z Aielů kývl – a promluvil hlasem toho staršího muže. „Jsem Rhuark z klanu Devět údolí Taardad Aielů, a kdysi jsem byl Aethan Dor, Rudý štít. Rudé štíty občas dělají to, co vaši lovci zlodějů. Říkám to, abys pochopil, že vím, co děláš, a jaký musíš být člověk. Nechci ti ublížit, Juiline Sandare z lovců zlodějů, ani lidem tvého města, ale nestrpím, abys vydal bojový křik. Jestli zůstaneš zticha, budeš žít. Jestli ne, zemřeš.“

„Když nechcete ublížit městu,“ řekl pomalu Sandar, „tak proč jste tady?“

„Kvůli Kameni.“ Rhuarkův tón jasně říkal, že to je vše, co hodlá sdělit.

Sandar po chvíli kývl a zamumlal: „Skoro bych si přál, abyste měli sílu Kámen porazit, Rhuarku. Budu držet jazyk za zuby.“

Rhuark otočil zahalenou tvář k Matovi. „A ty, bezejmenné mládě? Povíš mi taky, proč tolik pozoruješ Kámen?“

„Jen jsem se chtěl projít v měsíčním svitu,“ opáčil lehce Mat. Mladá žena mu zase opřela oštěp o hrdlo. Mat se snažil nepolykat. No, možná bych jim mohl něco prozradit. Nesměl jim dát najevo, jak je otřesen. Když to druhému prozradíte, ztratili jste veškeré výhody, které jste snad mohli mít. Dvěma prsty velice opatrně odsunul ocelový hrot stranou. Měl dojem, že se žena tiše zasmála. „V Kameni jsou moji přátelé,“ řekl a snažil se, aby to znělo ledabyle. „Jako vězni. Chci je dostat ven!“

„Sám, bezejmenný?“ podivil se Rhuark.

„No, nikdo jiný tu zřejmě není,“ odsekl suše Mat. „Leda byste mi chtěli pomoct vy. Zdá se, že vás Kámen taky zajímá. Jestli se do něj chcete dostat, možná bychom to mohli dokázat společně. Je to těsný vrh, ať se na to podíváte z kterýkoliv strany, ale já mívám štěstí.“ Aspoň zatím. Už jsem narazil na černě zahalené Aielany a oni mi nepodřízli krk. Štěstí už větší být nemůže. Ať shořím, ale nebylo by špatné mít tam s sebou pár Aielanů. „Mohli byste dopadnout hůř, než si přisadit na moje štěstí.“

„My tu nejsme kvůli vězňům, hráči,“ podotkl Rhuark.

„Je čas, Rhuarku.“ Mat sice nepoznal, který z Aielů to řekl, ale Rhuark kývl.

„Ano, Gaule.“ Podíval se z Mata na Sandara a zpátky. „Ne abyste vydali bojový křik.“ Otočil se a dvěma kroky splynul s nocí.

Mat sebou trhl. Ostatní Aielové byli také pryč a nechali je tu s chytačem zlodějů samotné. Pokud tu nenechali někoho, aby nás hlídal. Ať shořím, jak bych to poznal? „Doufám, že ty mě taky nechceš zastavit,“ řekl Sandarovi, když si znovu házel na záda ranec s rachejtlemi a zvedal hůl. „Chci jít dovnitř třeba přes tebe, když budu muset.“ Došel si za komín pro plechovou krabičku. Držátko bylo ještě teplejší než předtím.

„Ti tvoji přátelé,“ ozval se náhle Sandar. „Nejsou to náhodou tři ženy?“

Mat se na něj zamračil a přál si, aby bylo dost světla a on muži jasně viděl do obličeje. Ten chlapík mluvil nějak divně. „Co ty o nich víš?“

„Vím, že jsou v Kameni. A taky vím o malé brance u řeky, kudy si lovci zlodějů můžou vyžádat průchod s vězněm, aby ho odvedli do cely. Ony musejí být v celách. Jestli mi věříš, hráči, tak nás můžu dostat až tam. Co se stane potom, záleží na náhodě. Třeba nás tvoje štěstí dostane v pořádku ven.“

„Já měl vždycky štěstí,“ řekl Mat pomalu. Cítím dost štěstí na to, abych mu uvěřil? Představa, že by měl předstírat vězně, se mu moc nelíbila. Připadalo mu, že by se předstírání až příliš snadno mohlo změnit ve skutečnost. Ale nebylo to o mnoho větší riziko, než snažit se vyšplhat sto padesát loktů či víc kolmo vzhůru a potmě.

Zadíval se na městskou hradbu a ztuhl. Po hradbě plynuly stíny, matné obrysy klusajících Aielů, tím si byl jist. Muselo jich být víc než sto. Zmizeli, ale teď rozeznal stíny pohybující se po stěně útesu, která tvořila stranu Tearského Kamene. Tolik k cestě tamtudy. Ten první chlapík to možná zvládl dovnitř, aniž by spustil poplach – Rhuarkův bojový křik – ale stovka nebo víc Aielů, to bude jako rozeznít zvony. Ale mohli by vyvolat zmatek, který by odvrátil pozornost od nich. Jestli vyvolají rozruch někde nahoře v Kameni, tak ten, kdo bude hlídat cely, nebude věnovat příliš velkou pozornost chytači zlodějů přivádějícímu zloděje.

A já bych k tomu zmatku mohl trochu přispět. Dost tvrdě jsem na tom pracoval. „No dobře, chytači zlodějů. Ale ne aby ses na poslední chvíli rozhodl, že jsem opravdickej vězeň. Jakmile trochu rozhrabu to mraveniště, vydáme se k tý tvý brance.“ Měl dojem, že se Sandar mračí, ale nehodlal mu vykládat víc, než bude muset.

Sandar ho sledoval po střechách s naprostou lehkostí a stejně lehce za Matem stoupal do vyšších pater. Poslední střecha byla jen o maličko nižší než koruna městské hradby a vedla přímo k ní, takže se stačilo vytáhnout nahoru, nebylo třeba nikam lozit.

„Co to děláš?“ špitl Sandar.

„Počkej tu na mě.“

S plechovou krabičkou pověšenou na jedné ruce a holí vodorovně před sebou se Mat zhluboka nadechl a vykročil ke Kameni. Snažil se nemyslet na to, jak hluboko pod ním začíná dlažba. Světlo, ta zatracená věc je na sáh široká! Mohl bych po ní zatraceně chodit i s páskou přes oči a ve spánku! Sáh na šířku ve tmě a přes patnáct sáhů dolů. Snažil se taky nemyslet na to, že tam Sandar nemusí být, až se vrátí. Už se skoro poddal té hloupé představě, že bude hrát zloděje, jehož ten chlap chytil, ale stále mu připadalo vysoce pravděpodobné, že až se vrátí na střechu, bude Sandar pryč, možná si právě jde pro další muže, aby ho chytil doopravdy. Nemysli na to. Prostě udělej, co máš. Aspoň se konečně přesvědčíš, jaké to je.

Zrovna jak čekal, byla ve zdi Kamene střílna právě nad koncem hradby, hluboká škvíra vysekaná do skály, vysoká a vhodná k tomu, aby tudy mohl lučištník vystřelit. Kdyby byl Kámen napaden, vojáci uvnitř by chtěli mít možnost zastavit každého, kdo by se vydal tudy. Ve střílně byla tma. Zdálo se, že ji nikdo nehlídá. To bylo něco, nač se také snažil nemyslet.

Rychle si položil plechovku k nohám, opřel hůl o zeď a shodil si ranec ze zad. Spěšně ho vecpal do střílny tak daleko, jak jenom dosáhl. Chtěl, aby se co nejvíc hluku odehrálo uvnitř. Potom odhrnul růžek naolejované látky a odhalil tak svázané zápalné šňůry. V hostinci nad tím sice musel nějakou chvíli dumat, ale pak přiřízl šňůry tak, aby odpovídaly té nejkratší, a kousky použil k tomu, že svázal šňůry k sobě. Měly by se všechny odpálit zároveň a vydat rány i světlo, které by mělo stačit k tomu, aby to vzbudilo i mrtvého.

Víčko plechové krabičky už bylo tak horké, že si musel dvakrát pofoukat prsty, než je dokázal sundat – přál si znát tento trik, co uměla Aludra, když tenkrát tak snadno zapálila lucernu – a objevil se uhlík ležící na písku. Drátěné držadlo vytvořilo kleštičky, a když trochu zafoukal, rozžhavil se uhlík znovu doruda. Mat se rozpáleným uhlíkem dotkl spojených šňůr, a jak se zasyčením vzplanuly, nechal uhlík i s kleštičkami spadnout ze zdi, popadl hůl a vrhl se po hradbě zpátky.

Tohle je šílené, říkal si při běhu. Mně je jedno, jak velkou ránu to vydá. Mohl bych si srazit vaz při tom!

Rachot, který se ozval za jeho zády, byl ten nejsilnější zvuk, jaký kdy slyšel. Do zad ho uhodila obrovitánská pěst a vyrazila mu dech dřív, než stačil dopadnout na hradbu. Zůstal ležet rozplácnutý na břiše na koruně hradební zdi a jen tak tak zachytil hůl, když už přepadala přes okraj. Chvíli tam jen tak ležel a snažil se znovu rozhýbat plíce. Snažil se nemyslet na to, jak tentokrát musel spotřebovat už všechno své štěstí na to, aby nespadl z hradby. V uších mu zvonilo hlasitě, jako o klekání v Tar Valonu.

Opatrně se zvedl a ohlédl se ke Kameni. Ze střílny stoupal oblak dýmu. Za ním vypadala nezřetelná střílna jaksi jinak než předtím. Byla větší. Nechápal jak a proč, ale určitě byla větší.

Zamyslel se však jen na chvíli. Na jednom konci hradby mohl čekat Sandar, možná ho chtěl dovést do pevnosti jako nahraného vězně – nebo mohl spěchat pro vojáky. Na druhém konci hradby zase mohla existovat cesta dovnitř s nulovou pravděpodobností, že ho Sandar prozradí. Vrhl se zpátky cestou, kterou právě přišel, a už si nedělal starosti s tmou nebo s pádem na zem.

Střílna opravdu byla větší. Většina tenčího kamene uprostřed prostě zmizela, takže vznikla zhruba okrouhlá díra, jako by do stěny někdo celé hodiny bušil perlíkem. Díra právě stačila na to, aby se tamtudy protáhl člověk. Jak pro Světlo? Na divení nebyl čas.

Prolezl hrubým otvorem, rozkašlal se, protože se nadechl palčivého kouře, seskočil na podlahu a uběhl několik kroků, než se objevili první obránci Kamene. Bylo jich nejméně deset a všichni zmateně pokřikovali. Většina byla jen v košilích a žádný neměl přilbici nebo kyrys. Několik jich neslo lucerny. Někteří drželi obnažené meče.

Hlupáku! nadával si v duchu. Proto jsi přece hlavně odpálil ty zatracené rachejtle! Světlem zaslepený hlupáku!

Neměl čas vycouvat zpátky na hradbu. Roztočil hůl a vrhl se na vojáky dřív, než si vůbec stačili všimnout, že tu je. Vrhl se na ně, třískal je po hlavách, do mečů, do kolen a kamkoliv ještě dosáhl, věda, že jich je příliš mnoho, aby je zvládl sám, věda, že jeho hloupý hod stál Egwain a ostatní i tu maličkou šanci, kterou snad mohly mít.

Náhle se po jeho boku objevil Sandar a ve světle luceren, které upustili muži snažící se vytáhnout meče, jeho štíhlá hůl vířila ještě mnohem rychleji než Matova. Vojáci, chycení mezi dvěma bojovníky s holemi a dokonale překvapení, padali jako kuželky.

Sandar se podíval na padlé a potřásl hlavou. „Obránci Kamene. Napadl jsem obránce! Za to dostanou mou hlavu! Co jsi to vlastně udělal, hráči? Ten záblesk světla a hrom rozbily kámen. Ty umíš povolat blesky?“ Ztišil hlas do šepotu. „Připojil jsem se k muži, který umí usměrňovat?“

„Rachejtle,“ řekl Mat stroze. V uších mu stále zvonilo, ale slyšel přibíhat další muže v těžkých botách. Jejich kroky se hlasitě rozléhaly. „Ty cely, člověče! Ukaž mi cestu k celám, než se jich sem dostane víc!“

Sandar se otřásl. „Tudy!“ Vrhl se do boční chodby směrem od blížících se vojáků. „Musíme si pospíšit! Jestli nás najdou, zabijí nás!“ Někde nahoře začal na poplach bít gong a další gongy duněly v odpověď po celém Kameni.

Už jdu, pomyslel si Mat, utíkaje za chytačem zlodějů. Dostanu vás ven, nebo umřu! To slibuju!

Poplašné gongy vytvářely po celém Kameni dunivou ozvěnu, ale Rand jim nevěnoval o nic větší pozornost než rachotu, který se ozval předtím, jako tlumené zahřmění odněkud z útrob pevnosti. Bok ho bolel, stará rána pálila a jizva se mu při šplhání po stěně pevnosti napínala tak, až skoro praskla. Rand však nevěnoval pozornost ani bolesti. Na rtech měl neustále pokřivený úsměv, úsměv očekávání a strachu, který by nedokázal smazat, ani kdyby chtěl. Už to bylo blízko. To, o čem snil. Callandor.

Konečně to dokončím. Ať tak nebo tak, skoncuju s tím. Sny skončí. Štvanice, výsměch, pronásledování. S tím vším skoncuju! Se smíchem spěchal temnými chodbami Tearského Kamene.

Egwain si položila ruku na tvář a trhla sebou. V ústech měla hořkou pachuť a měla hroznou žízeň. Rand? Cože? Proč se jí znovu zdálo o Matovi? Všechno to bylo propojeno s Randem a Mat křičel, že přichází. Cože?

Otevřela oči a spatřila kamenné stěny a jednu čadící rákosovou louč vrhající mihotavé stíny. A když si na všechno vzpomněla, zaječela. „Ne! Už se znovu nenechám spoutat! Nenechám se uvázat na řetěz! Ne!“

Nyneiva s Elain byly okamžitě u ní a v potlučených obličejích měly příliš ustaraný výraz, aby jejich uklidňujícím slovům věřila. Ale už jen to stačilo, aby přestala křičet. Nebyla sama. Byla vězeň, ale nebyla sama. A neměla obojek.

Snažila se posadit a ony jí pomohly. Musely jí pomoci, protože ji bolel každý sval. Vzpomínala si na každou neviditelnou ránu, co dostala během záchvatu zuřivého vzteku, který ji málem dohnal k šílenství, když si uvědomila... Nebudu na to myslet. Musím myslet na to, jak se odsud dostaneme. Posunula se dozadu, až se mohla zády opřít o zeď. Bolest přemáhala únavu. Ten zápas, kdy se odmítla vzdát, z ní vysál i poslední kapku síly, a boule a modřiny snad vysály ještě víc.

Cela byla úplně prázdná, byly tu jen ony tři a louč. Podlaha byla holá, studená a tvrdá. Dveře z hrubých prken, celé poškrábané, jak je marně drásal bezpočet zoufalých prstů, byly jediným narušením zdí. Do kamene byly naškrábány zprávy, většinou dost roztřesené. Světlo, měj slitování a nech mě umřít, stálo v jedné z nich. Rychle to všechno vyhnala z hlavy.

„Ještě pořád nás mají odříznuté?“ zeptala se ochraptěle. I mluvení ji bolelo. Když Elain přikývla, Egwain si uvědomila, že se ani nemusela ptát. Nateklá líc zlatovlásky, rozseknutý ret a modřina na oku byly dostatečnou odpovědí, i kdyby jí to nesdělila už vlastní bolest. Kdyby byla Nyneiva schopná dosáhnout na pravý zdroj, určitě by je obě hned vyléčila.

„Zkoušela jsem to,“ řekla Nyneiva smutně. „Zkoušela jsem to pořád dokola.“ Prudce se zatahala za cop. Vyzařoval z ní hněv i přes beznadějný strach, jenž se ozýval v jejím hlase. „Jedna z nich sedí venku. Amico, ten žabec s tváří krev a mlíko, pokud se nevyměnily od tý doby, co nás sem uvrhly. Jedna asi stačí, aby nás odstínila, když už byl štít jednou utkaný.“ Hořce se zasmála. „Přes všechnu tu námahu, kterou s náma měly – a bolest, kterou nám uštědřily, by sis myslela, že pro ně vůbec nejsme důležitý. Už je to hezkých pár hodin, co za náma zabouchly dveře, a nikdo se ani nepřišel na nic zeptat, podívat se, nebo nám aspoň přinýst vodu. Možná nás tu chtějí nechat, dokud neumřeme žízní.“

„Návnada.“ Elain se zachvěl hlas, i když se očividně snažila strach potlačit. A vůbec se jí to nedařilo. „Liandrin říkala, že jsme návnada.“

„Návnada na co?“ zeptala se roztřeseně Nyneiva. „Návnada na koho? Jestli jsem návnada, tak bych se jim chtěla nacpat tak hluboko do krku, až by se udusily!“

„Na Randa.“ Egwain se odmlčela, aby mohla polknout. Alespoň kapka vody by jí pomohla. „Zdálo se mi o Randovi a o Callandoru. Myslím, že sem přichází.“ Ale proč se mi potom zdálo o Matovi? A o Perrinovi? Byl to vlk, ale já si jsem jistá, že to byl Perrin. „Nebojte se,“ řekla a snažila se, aby to znělo rozhodně. „Nějak se z toho dostaneme. Když jsme dokázaly vyzrát na Seanchany, tak na Liandrin vyzrajeme určitě taky.“

Nyneiva s Elain si vyměnily pohledy. Nyneiva řekla: „Liandrin říkala, že přichází třináct myrddraalů, Egwain.“

Egwain zjistila, že znovu hledí na tu zprávu vyškrábanou do kamene: Světlo, měj slitování a nech mě umřít. Zaťala pěsti. Až ji zabolely čelisti, jak zatínala zuby, aby nevykřikla. Lepší je zemřít. Lepší smrt než být obrácena ke Stínu, přinucena sloužit Temnému!

Uvědomila si, že jednu ruku zaťala do váčku u pasu. – Ucítila uvnitř dva prsteny, malý kroužek s Velkým hadem a větší, zkroucený kamenný prsten.

„Nevzaly ter’angrial,“ řekla poněkud překvapeně. Rychle otevřela váček. Prsten jí těžce spočinul v dlani, samý barevný proužek a skvrnka, prsten jen s jednou hranou.

„Nebyly jsme ani tak důležité, aby nás prohledaly,“ povzdechla si Elain. „Egwain, jsi si jistá, že Rand přichází sem? Já bych se mnohem radši osvobodila sama, než čekat na něj, ale jestli existuje někdo, kdo dokáže Liandrin a ty ostatní porazit, tak to musí být on. Drak Znovuzrozený přece má vládnout Callandorem. Musí být schopen je porazit.“

„Ne jestli ho za sebou vtáhneme do klece,“ zamumlala Nyneiva. „Ne jestli připravily past, kterou neuvidí. Proč tak zíráš na ten prsten, Egwain? Tel’aran’rhiod nám teď moc nepomůže. Leda bys nám odsud dokázala vysnít cestu.“

„Možná ano,“ odvětila pomalu Egwain. „Mohla bych usměrňovat v Tel’aran’rhiodu. Tam mi jejich štít nezabrání dosáhnout na pravý zdroj. Potřebuju jenom usnout, ne usměrňovat. A jsem určitě dost unavená, abych usnula.“

Elain se zamračila a hned sebou trhla, jak ji to zabolelo. „Já bych brala jakoukoliv možnost, ale jak můžeš usměrňovat, třebas ve snu, když jsi odříznutá od pravého zdroje? A pokud ano, tak jak by nám to mohlo pomoci tady?“

„To zatím nevím, Elain. Ale to, že jsem odstíněná tady, ještě neznamená, že jsem odstíněná i ve světě snů. Aspoň to stojí za pokus.“

„Možná,“ připustila unaveně Nyneiva. „Já jsem taky ochotná zkusit cokoliv, ale posledně, když jsi ten prsten použila, vidělas Liandrin a ostatní. A ony tě viděly taky. Co jestli tam jsou zase?“

„Doufám, že jsou,“ prohlásila poněkud temně Egwain. „Doufám, že jsou.“

Sevřela ter’angrial v dlani a zavřela oči. Cítila, jak jí Elain uhlazuje vlasy a slyšela, jak na ni tiše mluví. Nyneiva začala broukat ukolébavku beze slov, kterou znala z dětství. Pro jednou necítila žádný hněv. Tiché zvuky a pohlazení ji uklidnily, dovolily jí poddat se únavě. A spánek přicházel.

Tentokrát na sobě měla modré hedvábí, ale skoro si toho nevšimla. Nepotlučenou tvář jí hladil jemný vánek a motýli v něm nad lučními květy přímo vířili. Žízeň byla pryč, i bolest. Natáhla se pro saidar a naplnila ji jediná síla. I když se cítila skvěle, že uspěla, nebylo to nic proti nádhernému pocitu, který v ní vzbuzovalo proudění jediné síly.

Váhavě se přinutila ji propustit. Zavřela oči a naplnila se prázdnotou s dokonalým obrazem Srdce Kamene. To bylo jediné místo v Kameni, které si dokázala představit, tedy kromě své cely, ale jak by měla odlišit jednu ničím nezajímavou místnůstku od druhé? Když otevřela oči, byla tam. Ale nebyla sama.

Před Callandorem stála Joiya Byir a její postava byla natolik nehmotná, že světlo vycházející z meče proudilo přímo skrze ni. Křišťálový meč se už netřpytil jen odraženým světlem. Teď pulzoval vlastním světlem, jako by se uvnitř odkrýval a zakrýval vlastní zdroj záření. Černá sestra překvapeně nadskočila a otočila se k Egwain. „Jak? Jsi odstíněná! Tvoje snění je u konce!“

Ještě než žena dořekla první slova, Egwain znovu sáhla po saidaru, utkala složitý pramen ducha podle vzpomínek na to, jak byl použit proti ní, a odřízla Joiyu Byir od zdroje. Temné družce se rozšířily oči, ty kruté oči tak neslučitelné s překrásnou laskavou tváří, ale Egwain už spřádala vzduch. Postava druhé ženy sice připomínala mlhu, ale pouta ji držela pevně. Egwain to připadalo, že jí nedá žádnou práci udržet oba prameny, jak se proplétaly. Joiye Byir vyrazil na čele pot, když se Egwain přiblížila.

„Ty máš ter’angriall" Strach jí byl na tváři jasně vidět, i když se ho snažila v hlase potlačit. „To musí být ono. Ter’angrial, který nám unikl a který nevyžaduje usměrňování. Myslíš, že ti to bude k něčemu dobré, děvče? – Ať už tady uděláš cokoliv, dění ve skutečném světě to nijak neovlivní. Tel’aran’rhiod je sen! Až se probudím, sama ti ten ter’angrial seberu. Dávej pozor, co uděláš, jinak budu mít důvod se hodně zlobit, až si pro tebe půjdu do té cely.“

Egwain se na ni usmála. „Jsi si jistá, že se vůbec probudíš, temná družko? Jestli tvůj ter’angrial vyžaduje usměrňování, jak to, že ses neprobudila hned, jak jsem tě odstínila? Možná se nemůžeš vzbudit, dokud jsi tady odstíněná.“ Její úsměv pohasl. Usmívat se na tuto ženu jí dalo mnohem větší práci, než dokázala snést. „Jedna žena mi kdysi ukázala jizvu, již si přinesla z Tel’aran’rhiodu, temná družko. Proto co se stane tady, je skutečné, i když se probudíš.“

Po hladkém bezvěkém obličeji černé sestry stékal pot již proudem. Egwain napadlo, jestli si snad nemyslí, že zemře. Skoro si přála, aby byla dost krutá a dokázala to. Většina neviditelných ran, které dostala, přišla od této ženy. Neviditelné pěsti do ní bušily jen proto, že se snažila odplazit, jen proto, že se odmítla vzdát.

„Žena, která dokáže někoho tak ztlouct,“ pravila, „by neměla mít námitky proti mnohem slabším ranám.“ Rychle spředla další pramen vzduchu. Joiye Byir lezly tmavé oči z důlků, jak nedokázala uvěřit, když jí na zadku přistála první rána. Egwain předtím viděla, jak upravit předivo, a tak je nemusela udržovat. „Tohle si budeš pamatovat i cítit, až se probudíš. Až ti dovolím se probudit. To si taky pamatuj. Jestli se mě ještě někdy pokusíš uhodit, vrátím tě sem a nechám tě tu po zbytek života!“ Černá sestra na ni hleděla s otevřenou nenávistí v očích, v nichž se ale také objevily slzy.

Egwain se na okamžik zastyděla. Ne proto, co dělala Joiye – ta ženská si zasloužila každou ránu, pokud ne za to, jak ztloukla ji, tak za ty mrtvé ve Věži – za to opravdu ne, ale proto, že tráví čas vlastní pomstou, zatímco Nyneiva a Elain sedí v cele a doufají, proti vší naději, že by je mohla zachránit.

Spojila a upravila prameny ve svém tkanivu dřív, než si uvědomila, co dělá, a teprve pak se zastavila, aby si prohlédla, co vlastně udělala. Tři různá přediva, a ona nejenže neměla problémy je udržet všechny zároveň, ale teď navíc udělala něco, co je udrží pohromadě i bez jejího přičinění. Dokonce se pamatovala, jak to udělala. A mohlo by to ještě být velice užitečné.

Po chvíli jeden pramen rozpředla a temná družka teď vzlykala stejně tak bolestí, jako úlevou. „Já nejsem jako ty,“ řekla Egwain. „Tohle je podruhé, co jsem udělala něco takového, a nelíbí se mi to. Místo toho se naučím podřezávat krky.“ Z výrazu černé sestry bylo jasné, že je přesvědčená, že se Egwain hodlá učit na ní.

Egwain jenom znechuceně zabručela a nechala ji tam stát, lapenou a odstíněnou. Rychle se vydala do lesa leštěných krevelových sloupů. Někde tu musí být cesta dolů do cel.

Když poslední výkřik umírajícího utichl, jak se dvounožci kolem hrdla sevřely čelisti Mladého býka a rozdrtily je, v kamenné chodbě zavládlo ticho. Krev na jazyku vlka byla hořká.

Věděl, že tohle je Tearský Kámen, i když netušil, jak to ví. Všude kolem leželi dvounožci. Jeden ještě kopal nohama, jak se mu Hopsalovy zuby zaryly do hrdla, a za boje všude páchl strach. Dvounožci byli vůbec cítit zmatkem. Mladý býk měl pocit, že ani nevědí, kde vlastně jsou – rozhodně nepatřili do vlčího snu – ale byli sem posláni, aby mu zabránili vstoupit do vysokých dveří se železným zámkem vepředu. Nebo aby ty dveře alespoň strážili. Když uviděli vlky, vypadali překvapeně. Měl pocit, že jsou vylekaní již z toho, že se tu ocitli.

Otřel si ústa a zmateně se podíval na svou ruku. Byla to opět lidská ruka. Byl Perrinem. Zase ve vlastním těle a v kovářské vestě, s těžkým kladivem u boku.

Musíme si pospíšit, Mladý býku. Někde blízko je něco zlého.

Perrin vytáhl kladivo ze smyčky a vykročil ke dveřím. „Tam musí být Faile.“ Jedinou prudkou ranou urazil zámek. Rozkopl dveře.

Místnost byla prázdná, jen uprostřed stál podlouhlý kamenný kvádr. Na kameni ležela Faile, jako by spala, černé vlasy měla rozhozené do vějíře a tělo tak omotané řetězy, že mu chvíli trvalo, než si uvědomil, že na sobě nemá žádné šaty. Každý řetěz byl ke kameni připevněn silným svorníkem.

Skoro si neuvědomoval, že jde blíž, dokud se rukou nedotkl jejího obličeje. Prstem sledoval obrys její tváře.

Otevřela oči a usmála se na něj. „Pořád se mi zdálo, že přijdeš, kováři.“

„Za chvíli z toho budeš venku, Faile.“ Zvedl kladivo a urazil jeden svorník, jako by byl ze dřeva.

„Tím jsem si byla jistá. Perrine.“

A jako jméno splynulo z jejích rtů, tak se také rozplynula ona. Řetězy se zarachocením spadly na kámen, kde ještě před chviličkou ležela.

„Ne!“ vykřikl. „Našel jsem ji!“

Sny nejsou jako svět masa a krve, Mladý býku. – Tady některé štvanice nemají konce.

Ani se však neobrátil, aby se na Hopsala podíval. Věděl, že vlk má opovržlivě vyceněné zuby. Znovu zvedl těžké kladivo a veškerou silou jím udeřil do řetězů, které předtím držely Faile. Kamenný kvádr se pod jeho úderem rozpůlil. Sám Kámen se rozezněl jako zvon.

„Tak budu štvát dál,“ zavrčel.

S kladivem v ruce a Hopsalem po boku Perrin vyšel z místnosti. Kámen bylo místo lidí. A lidé, jak věděl, jsou mnohem krutější lovci, než jakými kdy byli vlci.

Poplašné gongy, vyzvánějící někde nahoře, se i dole v chodbách zvučně rozléhaly, ale jejich dunění nedokázalo úplně přehlušit řinčení kovu o kov a křik bojujících, znějící z mnohem menší dálky. Aielové a obránci, předpokládal Mat. Chodbu, v níž právě byl, lemovaly vysoké zlaté stojací lampy, každá se čtyřmi zlatými svítidly, a na stěnách z leštěného kamene visely hedvábné nástěnné koberce s bojovými výjevy. Dokonce i na podlaze ležel hedvábný koberec, tmavě rudá na tmavě modré, vetkaný vzor se jmenoval tairenské bludiště. Pro jednou byl Mat příliš zaneprázdněný, aby stačil odhadnout cenu nějaké věci.

Ten zatracený chlapík je dobrý, pomyslel si v duchu, když se mu podařilo odrazit výpad mečem, ale ránu druhým koncem hole, jíž mířil na mužovu hlavu, musel stočit poněkud stranou a odrazit další bodnutí. Rád bych věděl, jestli je to jeden z těch zatracených vznešených pánů. Téměř se mu podařilo zasadit protivníkovi silnější úder do kolena, ale ten odskočil a rovnou čepel včas zvedl do krytu.

Modrooký muž měl určitě kabátec s nabíranými rukávy, žlutý, s vetkanými zlatými proužky, ale celý rozepjatý, a podolek košile jen napůl zastrčený do spodků. Krátké tmavé vlasy měl rozcuchané jako někdo, koho vyrušili z hlubokého spánku, bojoval však jako někdo, kdo je plně vzhůru. Asi před pěti minutami se vyřítil z jedněch vysokých vyřezávaných dveří, které lemovaly tuto chodbu, s obnaženým mečem v ruce, a Mat byl jenom vděčný, že se ten chlapík objevil před nimi a ne za jejich zády. Nebyl to sice první muž takto oblečený, s nímž se Mat již střetl, ale rozhodně z nich byl nejlepší.

„Dokážeš se protáhnout kolem, lovče zlodějů?“ křikl Mat a dával pozor, aby ani na okamžik nespustil zrak z muže, čekajícího na něj s pozvednutou čepelí připravenou k výpadu. Sandar protivně trval na oslovení „lovec zlodějů", a ne „chytač zlodějů", i když Mat v tom neviděl žádný rozdíl.

„Nemůžu,“ zavolal za jeho zády Sandar. „Kdybys mi poněkud uhnul, abych mohl projít, neměl bys místo rozpřáhnout se tím veslem, co mu říkáš hůl, a on by tě rozpáral jako kanice.“

Jako co? „No, tak něco vymysli, Tairene. Tenhle obejda už mi leze na nervy.“

Muž v kabátci se zlatými proužky se ušklíbl. „Budeš mít tu čest zemřít rukou vznešeného pána Darlina, kmáne, jestli ti to dovolím.“ To bylo poprvé, co se uráčil promluvit. „Myslím, že vás dva nechám spíš pověsit za paty a budu se dívat, jak vám stahují kůži z těla –“

„Myslím, že tohle by se mi nelíbilo,“ odtušil Mat.

Vznešený pán zrudl rozhořčením nad tím, že byl přerušen, ale Mat mu nedal čas na rozčilenou odpověď. Hůl zavířila v těsných osmičkách tak rychle, že její konce byly vidět rozmazaně, a Mat skočil dopředu. Vztekající se Darlin měl co dělat, aby si hůl udržel od těla. Na chvíli. Mat věděl, že tohle moc dlouho nevydrží, a jestli bude mít štěstí, všechno se zase vrátí k výpadům a protivýpadům. Bude-li mít štěstí. Na což tentokrát nechtěl spoléhat. Jakmile měl vznešený pán dostatečnou možnost ustavit obranu, Mat uprostřed pohybu změnil způsob útoku. Konec hole, který by podle Darlinova očekávání měl mířit na hlavu, se místo toho sklonil a podrazil mu nohy. Teprve pak ho druhý konec praštil do hlavy, ještě při pádu, a tak prudce, že jen zvrátil oči.

Mat, lapaje po dechu, se opřel o hůl a naklonil se nad vznešeného pána, který byl v bezvědomí. Ať shořím, jestli budu muset bojovat ještě s jedním nebo dvěma takovými, zatraceně se zhroutím vyčerpáním! V příbězích se nevypráví, že hrdinové mají tak tvrdou práci! Nyneiva vždycky přijde na způsob, jak mě donutit pracovat.

Přistoupil k němu Sandar a zamračil se na zhrouceného vznešeného pána. „Když tu takhle leží, nevypadá tak mocný,“ prohodil zadumaně. „Vlastně nevypadá o moc větší, než jsem já.“

Mat sebou trhl a rozhlédl se chodbou, kde právě kdosi proběhl křižovatkou. Ať shořím, kdybych nevěděl, že je to šílenství, přísahal bych, že to byl Rand!

„Sandare, myslíš, že –“ začal zvedaje si hůl na rameno, a zarazil se, když narazil na cosi pevného.

Otočil se a uviděl dalšího polooblečeného vznešeného pána. Tenhle však měl meč na podlaze, třásla se mu kolena a oběma rukama se držel za hlavu, kde mu Matova hůl roztrhla kůži. Mat ho rychle uhodil koncem hole do břicha, aby ho přinutil dát ruce dolů, a pak ho znovu praštil do hlavy, čímž ho srazil na zem na jeho meč.

„Štěstí, Sandare,“ zamumlal. „Zatracený štěstí prostě neporazíš. A teď, proč nenajdeš tu zatracenou soukromou cestu, kterou vznešení páni chodí dolů do žaláře?“ Sandar trval na tom, že takové schodiště existuje, a když je použijí, nebudou se muset honit po celém Kameni. Mat se rozhodl, že lidé, kteří tak dychtí po tom, aby se mohli dívat na lidi při výslechu, až si nechají zbudovat rychlejší cestu k vězňům přímo ze svých komnat, mu rozhodně nejsou sympatičtí.

„Jen buď rád, žes to štěstí měl,“ jektal Sandar zuby, „Jinak by nás tenhle zabil oba dřív, než bychom si ho všimli. Vím, že ty dveře jsou někde tady. Tak jdeš se mnou? Nebo tu chceš počkat, až se objeví další vznešený pán?“

„Jdi první.“ Mat překročil bezvládného vznešeného pána. „Já nejsem žádnej zatracenej hrdina.“

Poklusem následoval lovce zlodějů, který nahlížel do vysokých dveří, jež míjeli, a mumlal si, že přece ví, že je to někde tady.

55

Co stojí psáno v Proroctví

Rand zcela pomalu vstoupil do rozlehlé komnaty. Procházel mezi krevelovými sloupy, jak si je pamatoval ze svých snů. Ve stínech bylo ticho, něco ho však volalo. A to něco se zablesklo vepředu, paprsek světla na chviličku zaplašil stíny. Rand se zastavil pod vysokou kupolí a spatřil, co hledal. – Callandor visel ve vzduchu jílcem dolů a čekal na tu jedinou ruku, na ruku Draka Znovuzrozeného. Jak se otáčel, tříštil to málo světla, jež sem dopadalo, do střípků a občas zaplál, jako by byl sám zdrojem světla. Volal ho. Čekal na něj.

Jestli jsem Drak Znovuzrozený. Jestli nejsem jenom nějaký pološílený muž prokletý schopností usměrňovat, loutka tancující pro Moirain a Bílou věž.

„Vezmi si jej, Luisi Therine. Vezmi si jej, Rodovrahu."

Otočil se po hlase. Vysoký muž s krátkými bílými vlasy, který vystoupil ze stínu mezi sloupy, mu byl povědomý. Rand neměl ponětí, kdo to je, ten člověk v kabátci z rudého hedvábí, s černými proužky na nabíraných rukávcích a černými spodky zastrčenými do stříbrem umně vykládaných vysokých bot. Neznal toho muže, ale vídával ho ve snech. „Tys je vsadil do klece,“ řekl. „Egwain, Nyneivu a Elain. V mých snech. Pořád jsi je strkal do klece a ubližoval jsi jim.“

Muž odmítavě mávl rukou. „Jsou míň než nic. Možná jednou, až budou vycvičeny, ale teď nejsou nic. Musím přiznat, že mě překvapilo, že ti na nich záleží tolik, až jsou k něčemu dobré. Ale tys byl vždycky hlupák, vždycky jsi raději šel za hlasem srdce než za voláním moci. Přišel jsi příliš brzy, Luisi Therine. A nyní musíš udělat, k čemu ještě nejsi připraven, nebo zemřít. Zemřít věda, žes zanechal ty ženy, na nichž ti záleží, v mých rukou.“ Zřejmě na něco čekal. „Já je hodlám využít víc, Rodovrahu. Budou mi sloužit, sloužit mé moci. A to jim ublíží mnohem víc než to, čím zatím prošly.“

Za Randem se Callandor zablýskl a Rand v zádech ucítil závan tepla. „Kdo jsi?“

„Tak ty se na mne nepamatuješ, co?“ Bělovlasý muž se náhle zasmál. „Já si taky nepamatuji tebe tak, jak vypadáš teď. Kluk z venkova s flétnou v pouzdře na zádech. Že by Izmael mluvil pravdu? On byl vždycky ochoten zalhat, pokud by mu to přineslo coul či vteřinu navíc. Ty si na nic nevzpomínáš, Luisi Therine?“

„Jméno!“ chtěl vědět Rand. „Jaké je tvoje jméno?“

„Říkej mi Be’lal.“ Zaprodanec se zamračil, když Rand nijak nezareagoval. „Vezmi si jej!“ štěkl Be’lal a mávl rukou k meči za Randem. „Kdysi jsme bok po boku vyjížděli do války, a proto ti teď dám šanci. Sice malou, ale přece jen šanci zachránit si krk, šanci zachránit ty tři ženy, z nichž jsem si chtěl udělat své mazlíčky. Vezmi ten meč, venkovane. Možná to bude stačit a pomůže ti to přežít mě.“

Rand se zasmál. „Ty si myslíš, že mě tak lehce vyděsíš, Zaprodanče? Ba’alzamon sám mě pronásleduje. Snad si nemyslíš, že se polekám tebe? Že se budu plazit u nohou Zaprodanci, když jsem odmítl Temného a díval se mu přitom do očí?“

„Tak tohle si myslíš?“ řekl Be’lal tiše. „Ty opravdu nic nevíš.“ Náhle měl v ruce meč, meč s čepelí vyřezanou z černého ohně. „Vezmi si jej! Vezmi Callandor! Tři tisíce let, co jsem hnil v žaláři, tady čekal. Na tebe. Jeden z nejmocnějších sa’angrialů, co kdy byly vyrobeny. Vezmi ho a braň se, jestli to dokážeš!“

Blížil se k Randovi, jako by ho chtěl zatlačit dozadu ke Callandoru, ale Rand zvedl ruce – naplnil ho saidín, sladký proud jediné síly, odporná pachuť špíny – a držel v nich meč z rudého plamene, meč se znamením volavky na ohnivé čepeli. Prošel si postavení, která ho naučil Lan, až se plavně pohyboval z jednoho do druhého, jako by tančil. Roztínání hedvábí. Voda stéká z kopce. Vítr a déšť. Čepel z černého ohně se srazila s čepelí z rudého, až odlétla sprška jisker a ozval se hřmot, jako když se tříští doběla rozpálený kov.

Rand hladce ustoupil do krytu a snažil se nedat najevo nejistotu. Na černé čepeli byla také volavka, pták tak černý, až byl skoro neviditelný. Kdysi čelil muži s volavkou na ocelové čepeli, a jen tak tak přežil. Věděl, že sám na znamení mistra šermíře nemá nárok. Byl to meč, jejž mu dal otec, a když myslel na meč, který právě držel v rukou, myslel na ten druhý. Jednou vstoupil do objetí smrti, jak ho tomu naučil strážce, ale tentokrát věděl, že by smrt byla konečná. Be’lal byl s mečem lepší než on. Silnější. Rychlejší. Skutečný mistr šermíř.

Zaprodanec se pobaveně zasmál a rychle a ladně švihal mečem hned na jednu, hned na druhou stranu. Černý oheň burácel, jako by ho rychlý průchod vzduchem rozdmýchával. „Kdysi jsi byl lepším šermířem, Luisi Therine,“ vysmíval se mu Be’lal. „Vzpomínáš, když jsme se věnovali té krotké zábavě zvané šerm a naučili se tak zabíjet, jak stálo ve starých svazcích, že tak lidé kdysi činili? Vzpomínáš aspoň na jednu z těch zoufalých bitev, aspoň na jednu z našich hořkých porážek? Ovšemže ne. Ty se přece na nic nepamatuješ, že? Tentokrát ses nenaučil dost. Tentokrát, Luisi Therine, tě zabiju.“ Be’lal mluvil stále zlomyslněji. „Možná kdyby sis vzal Callandor, mohl by sis o trošku prodloužit život. O trošku.“

Pomalu zaútočil, skoro jako by dával Randovi čas udělat právě to, obrátit se a rozběhnout se pro Callandor, pro Meč, jehož se nelze dotknout, a vzít si jej. Ale Rand měl veliké pochybnosti. Callandoru se mohl dotknout pouze Drak Znovuzrozený. Dovolil jim, aby ho za něj prohlásili, protože dobrá stovka důvodů mu v té chvíli zřejmě nedávala na výběr. Byl však skutečně Drakem Znovuzrozeným? Kdyby se ke Callandoru rozběhl ve skutečném světě, ne jen ve snu, nesetkala by se jeho ruka s neviditelnou stěnou, zatímco by ho Be’lal srazil zezadu?

Střetl se se Zaprodancem mečem, který znal, čepelí ukutou pomocí saidínu. A byl zatlačen zpět. Padající list se setkal s Namočeným hedvábím. Kočka tančící na zdi se srazila s Kancem řítícím se dolů z kopce. Řeka podemílající břeh ho málem stála hlavu a on se musel zcela nepůvabně vrhnout stranou, když se mu černý plamen otřel o vlasy. Stačil se překulit na nohy a už musel čelit Kameni padajícímu z hory. Metodicky a záměrně ho Be’lal nutil ustupovat ve spirále, která se stahovala kolem Callandoru.

Mezi sloupy se náhle rozezněl křik, jekot a řinčení oceli, ale Rand to skoro neslyšel. S Be’lalem už nebyli v Srdci Kamene sami. Muži v kyrysech a přilbicích se zvednutým okrajem bojovali meči proti nezřetelným zahaleným postavám, které se míhaly mezi sloupy a bodaly do nich oštěpy. Někteří z vojáků vytvořili řadu. Z šera vylétly šípy a přesně zasahovaly odhalená hrdla a obličeje, a muži zemřeli ve své řadě. Rand si boje skoro nevšímal, dokonce i když jen pár kroků od něj padali mrtví lidé. Jeho boj byl příliš zoufalý, musel se na něj cele soustředit. Po boku mu stékalo cosi mokrého a teplého. Stará rána se opět otevřela.

Náhle klopýtl, protože mrtvého pod nohama uviděl, až když ležel na zádech na kamenné podlaze na pouzdru s flétnou.

Be’lal s úšklebkem zvedl čepel z černého ohně. „Vezmi jej! Vezmi Callandor a braň se! Vezmi jej, nebo tě zabiju hned! Jestli jej nevezmeš, zabiju tě!“

„Ne!“

Dokonce i Be’lal sebou při zvuku toho velitelského ženského hlasu trhl. Zaprodanec ustoupil z dosahu Randova meče a zamračeně se obrátil k Moirain, která vystoupila ze zmatku bitvy. Oči upírala na Be’lala a křiku umírajících kolem sebe si nevšímala. „Myslel jsem, že jsi hezky uklizená z cesty, ženská. Vlastně je to jedno. Jsi jen na obtíž. Jako moucha kousalka. Strčím tě do klece k ostatním a naučím tě sloužit Stínu svými ubohoučkými silami,“ dokončil s opovržlivým smíchem a zvedl volnou ruku.

Zatímco mluvil, Moirain se nezastavila ani nezpomalila. Když zvedal ruku, byla od něj necelých třicet kroků, a teď i ona zvedla obě ruce.

Zaprodanci se po tváři mihl záblesk překvapení. Měl čas vykřiknout jen: „Ne!“ Pak ho zasáhla tyč bílého ohně, teplejšího než slunce, která vylétla Aes Sedai z rukou, zářící hůl, která odehnala všechny stíny. – Be’lal se vzápětí změnil v mihotavá zrnka, tečky tančící na zlomek vteřiny ve světle, skvrnky, pohlcené dřív, než dozněl jeho křik.

Když ta světelná tyč zmizela, v komnatě nastalo ticho, jen zranění tiše sténali. Boj okamžitě ustal, zahalení muži i muži v kyrysech tu ohromeně stáli jako sochy.

„V jedné věci měl pravdu,“ řekla Moirain, chladná a vyrovnaná, jako by stála na louce. „Musíš vzít Callandor. On tě s ním chtěl zabít, ale je to tvoje dědictví. Bylo by mnohem lepší, kdybys o něm věděl víc, než sevřeš ruku na jeho jílci, ale došel jsi až sem, a teď není čas na učení. Vezmi ho, Rande.“

Kolem ní náhle zavířily černé blesky. Moirain zaječela, když ji zvedly a odhodily, až sklouzla po podlaze jako pytel. Zastavila se teprve o jeden ze sloupů.

Rand vzhlédl k místu, odkud se zablesklo. Poblíž vrcholků sloupů byl hlubší stín, čerň, vedle níž vypadaly všechny ostatní stíny jako polední světlo, a z té černoty na něj shlížely oči.

Stín pomalu sestupoval dolů – a zjevil se Ba’alzamon oděný v mrtvolné černi, v níž chodívali myrddraalové. A přesto nebyla tak tmavá jako stín, jenž k němu lnul. Ba’alzamon zůstal viset ve vzduchu dva sáhy nad zemí a bez sebe vzteky se zahleděl na Randa. „Dvakrát v tomto životě jsem ti nabídl možnost sloužit mi živý.“ Za řeči mu z úst šlehaly plameny a každé slovo burácelo jako otevřená pec. – „Dvakrát jsi odmítl a zranil mě. Nyní budeš sloužit Pánu hrobů ve smrti. Zemři, Luisi Therine Rodovrahu. Zemři, Rande al’Thore. Nastal čas, abys zemřel! Vezmu si tvou duši!“

Jak Ba’alzamon natáhl ruku, Rand se zvedl a zoufale se vrhl ke Callandoru, který se stále třpytil a otáčel ve vzduchu. Nevěděl, zda na něj dosáhne, zda se ho dokáže dotknout, ale byl si jist, že je to jeho jediná naděje.

Ba’alzamonův úder ho zasáhl, ještě když letěl vzduchem, zasáhl ho uvnitř, trhal a drtil, cosi urval a snažil se vytáhnout jednu jeho část. Rand zařval. Měl pocit, že se hroutí jako splasklý pytel, jako by ho obraceli naruby. Bolest v boku, rána, kterou utržil ve Falme, byla skoro vítaná. Bylo to něco, čeho se mohl držet. Připomínala mu život. Křečovitě sevřel pěst. Na jílci Callandoru.

Naplnila ho jediná síla, proud větší, než by kdy dokázal uvěřit, že je možné, vtékal ze saidínu do meče. Křišťálová čepel zazářila jasněji než Moirainin oheň. Nedalo se na něj podívat, už nebylo vidět, že je to meč, bylo to jen světlo planoucí mu v pěsti. Bojoval s tím prouděním, vzepřel se neúprosnému přílivu, jenž hrozil, že ho odnese, že odnese vše, co bylo skutečně jím samotným, s sebou do meče. Na okamžik, který mohl trvat celá staletí, visel, vrávoral a balancoval na okraji proudu, kdy hrozilo, že ho to smete jako povodeň smete zrnko písku. Nekonečně pomalu se rovnováha upevnila. Stále to bylo, jako by stál bos na ostří nože nad nekonečně hlubokou propastí, ale cosi mu říkalo, že je to mnohem lepší, než mohl čekat. Aby usměrnil tolik síly, musel tančit na tom ostří, jako tančil při šermu.

Obrátil se k Ba’alzamonovi. Uvnitř ho to přestalo rvát, jakmile se dotkl Callandoru. Minula jen chvilička, ale jemu připadalo, že trvala celou věčnost. „Moji duši si nevezmeš!“ zařval. „Tentokrát s tebou chci skoncovat nadobro! Chci to skončit teď a tady!“

Ba’alzamon prchl. Muž i stín zmizeli.

Rand chvíli jenom užasle hleděl a mračil se. Když Ba’alzamon utekl, měl takový zvláštní pocit jako – by se něco zavíralo. Cosi se zkroutilo, jako by Ba’alzamon nějaký způsobem ohnul to, co bylo. Nevšímaje si mužů zírajících na něho, nevšímaje si Moirain zhroucené u paty sloupu, se Rand natáhl dál, skrze Callandor a pokřivenou realitu, takže vytvořil dveře vedoucí někam jinam. Nevěděl kam, věděl jen, že tam odešel Ba’alzamon.

„Teď jsem já lovec,“ řekl a prošel skrz.

Kámen se otřásl Egwain pod nohama. Pevnost se otřásla. Zazvonila. Egwain znovu nabyla rovnováhy, předklonila se a napjatě se zaposlouchala. Žádný jiný zvuk se neozval, chvění ustalo. Ať se stalo cokoliv, bylo to už pryč. Spěchala tedy dál. V cestě jí stály dveře z železných mříží – se zámkem velkým jako její hlava. Usměrnila pramen země, ještě než k nim došla, a když strčila do mříží, zámek se přelomil vejpůl.

Rychle prošla místností za dveřmi a snažila se nedívat na věci visící na stěnách. Důtky a železné kleště z nich byly zdaleka nejneškodnější. Lehce se otřásla a otevřela menší železnou branku. Vstoupila do chodby lemované hrubými dřevěnými dveřmi. V pravidelných vzdálenostech hořely v železných kruzích na stěnách rákosové louče. Pocítila úlevu, která vyplývala z toho, že nechala ty věci za zády, stejně jako z toho, že našla, co hledala. Ale která je to cela?

Dřevěné dveře bylo snadné otevřít. Některé byly nezamčené, a zámky na ostatních nevydržely o nic déle než ten větší zámek vepředu. Ale všechny cely byly úplně prázdné. Ovšem. Žádná nesní o tom, že je na tomto místě. Každý vězeň, kterému se podaří dosáhnout Tel’aran’rhiodu, by snil o mnohem příjemnějším místě.

Na okamžik téměř pocítila zoufalství. Chtěla věřit, že když najde tu správnou kobku, bude to znamenat rozdíl. I když by to mohlo být zhola nemožné. Tato chodba se táhla do nedohledna, a další podobné ji křižovaly.

Náhle spatřila kousek před sebou jakýsi záblesk. Postavu ještě méně hmotnou, než byla Joiya Byir. Ale byla to žena. Tím si byla Egwain jistá. Žena sedící na lavici u dveří do cely. Obraz se mihotal, chvíli byl vidět a chvíli ne. Ta štíhlá šíje a bledá, nevinně vypadající tvář s víčky, chvějícími se na pokraji spánku, se nedaly splést. Amico Nagoyin se propadala do spánku a snila o svých strážních povinnostech. A očividně si ospale pohrávala s jedním z ukradených ter’angrialů. Egwain to chápala. I jí dalo hodně práce, aby přestala používat ten, co jí věnovala Verin, byť jen na pár dní.

Věděla, že je možné odříznout ženu od pravého zdroje, i když už objímá saidar, ale oddělit vlákna už vytvořená muselo být mnohem těžší než zahradit proud dřív, než se objevil. Nastavila vzorec tkaniva, upravila ho, a tentokrát hodně posílila vlákna ducha, takže byla tlustší a těžší, vzniklo hutnější tkanivo s okraji ostrými jako nože.

Mihotající se postava temné družky se objevila znovu a Egwain udeřila prameny vzduchu a ducha. Na okamžik jako by něco tkanivu ducha vzdorovalo, a ona se do něj napřela vší mocí. Tkanivo sklouzlo na místo.

Amico Nagoyin zavřískla. Byl to slabý zvuk, skoro nebyl slyšet. Byl stejně nezřetelný jako sama Amico, a ona vypadala spíš jako stín toho, čím byla Joiya Byir. A přesto ji pouta spletená ze vzduchu udržela. Už nezmizela. Krásnou tvář temné družky zkřivila strašlivá hrůza. Zřejmě cosi blábolila, ale její křik byl pro Egwain šeptem příliš tichým, aby rozuměla.

Egwain černou sestru opředla ze všech stran a teď obrátila pozornost ke dveřím do cely. Netrpělivě nechala zemi, aby zaplavila železný zámek. Ten odpadl jako černý prach, jako mlha, která se rozplynula dřív, než dopadla na podlahu. Prudce otevřela dveře a nijak ji nepřekvapilo, když našla celu prázdnou, jen tu hořela rákosová louč.

Ale Amico je svázaná a dveře otevřené.

Chvíli přemýšlela, co udělat dál. Pak vystoupila ze sna...

... a probudila se se všemi modřinami, bolestí a žízní. Stěnu cely měla za zády a dívala se na pevně zavřené dveře. Jistě. Co se stane živým bytostem je skutečné, když se probudí. Co jsem udělala s kamenem, železem nebo dřevem, nemá v bdělém světě žádný vliv.

Nyneiva a Elain stále klečely vedle ní.

„Ať je tam kdo chce,“ řekla Nyneiva, „před chvíli hrozně ječel, ale jinak se nic nestalo. Našla jsi cestu ven?“

„Měly bychom odsud prostě odejít,“ sdělila jí Egwain. „Pomozte mi vstát a já nás zbavím toho zámku. Amico nám potíže dělat nebude. To křičela ona.“

Elain zavrtěla hlavou. „Od chvíle, co jsi odešla, jsem zkoušela dosáhnout na saidar. Teď je to sice jiné, ale pořád jsem odříznutá.“

Egwain v sobě vytvořila prázdnotu, stala se poupětem otevírajícím se saidaru. Neviditelná stěna tam ale byla pořád. Teď se však chvěla. – Byly chvilky, kdy měla dojem, že skoro cítí, jak ji pravý zdroj naplňuje jedinou silou. Skoro. Štít se chvěl, chvíli tu byl a chvíli zase ne, ale bylo to příliš rychlé. Klidně to mohla být pevná zeď.

Zadívala se na druhé dvě ženy. „Svázala jsem ji. Odstínila jsem ji. Je živá, ne neživé železo. Musí být odstíněná.“

„Něco se s tím štítem stalo,“ řekla Elain, „ale Amico se stále daří ho na nás držet.“

Egwain se vyčerpaně opřela hlavou o zeď. „Budu to muset zkusit znovu.“

„Jsi na to dost silná?“ Elain se mračila. „Abych byla upřímná, mluvíš ještě hůř než předtím. Ten pokus tě hodně stál, Egwain.“

„Tam jsem silná dost.“ Cítila se unavenější a slabší, ale byla to jediná trochu slibná možnost, na kterou přišla. Tolik také řekla nahlas, a z jejich výrazů bylo zřejmé, že s ní souhlasí, byť velice neochotně.

„Dokážeš tak brzo zase usnout?“ zeptala se nakonec Nyneiva.

„Zazpívej mi.“ Egwain se vzmohla i na úsměv. „Jako když jsem byla malá, ano?“ Vzala Nyneivu za ruku, kamenný prsten stiskla v druhé ruce, zavřela oči a snažila se v tom tichém pobrukování najít spánek.

Široké dveře se železnými mřížemi byly otevřené a místnost za nimi vypadala prázdná, ale Mat vstoupil velice opatrně. Sandar byl ještě v chodbě a snažil se dívat zároveň dopředu i dozadu. Byl si jist, že se každou chvíli objeví nějaký vznešený pán, nebo snad stovka obránců.

V místnosti teď nebyli žádní lidé – a podle nedojedeného jídla na dlouhých stolech odešli ve spěchu. Nepochybně teď bojovali nahoře – a z toho, jak vypadaly věci na stěnách, byl docela rád, že se s žádným z nich nemusel setkat. Důtky o různé délce a tloušťce s různým počtem řemenů. Kleště, pinzety, skřipce a vypalovací železa. Věci připomínající kovové boty a rukavice a přilby, s velkými šrouby, které jako by sloužily k tomu, aby se ty věci daly těsně stáhnout. Předměty, jejichž použití ani nedokázal uhádnout. Kdyby se byl setkal s muži, kteří tyto věci používali, určitě by se nejdřív řádně přesvědčil, že jsou mrtví, než by šel dál.

„Sandare!“ sykl. „Hodláš tam stát celou zatracenou noc!“ Spěchal k zadním dveřím – byly mřížové, jako ty předtím, ale menší – a bez čekání na odpověď jimi prošel.

Chodbu za nimi lemovaly hrubé dřevěné dveře a byla osvětlená stejnými rákosovými loučemi jako místnost, již právě opustil. Necelých dvacet kroků od něj seděla na lavici u jedněch dveří žena a podivně ztuhlým způsobem se opírala o zeď. Při zvuku jeho kroků na kamenné podlaze k němu pomalu obrátila hlavu. Byla to hezká mladá žena. Uvažoval, proč se nepohne víc a proč vypadá, jako by napůl spala.

Byla taky vězeň? Venku v chodbě? Ale nikdo s takovou tváří by přece nemohl patřit k lidem, kteří používají ty věci, co viděl na stěnách. Skoro jako by spala, oči měla jen pootevřené. A utrpení patrné na té krásné tváři z ní rozhodně činilo mučednici, ne katanku.

„Stůj!“ zařval za ním Sandar. „Ona je Aes Sedai! Ona je jedna z těch, co chytly ty ženy, které hledáš!“

Mat ztuhl uprostřed kroku a zahleděl se na ženu. Vzpomněl si na Moirain metající ohnivé koule. Napadlo ho, zda by dokázal odrazit ohnivou kouli holí. Napadlo ho, jestli jeho štěstí stačí na to, aby utekl Aes Sedai.

„Pomoz mi,“ řekla ta žena slabě. Oči měla stále přivřené, ale prosba v jejím hlase byla zcela jasná. „Pomoz mi. Prosím!“

Mat zamrkal. Stále od krku dolů nehnula ani svalem. Mat opatrně přistoupil a mávl na Sandara, aby přestal kvílet, že je to Aes Sedai. Žena za ním obracela hlavu. Nic víc.

U pasu jí visel velký železný klíč. Mat chvíli váhal. Aes Sedai, říkal Sandar. Proč se nehýbe? Polkl a přeopatrně sundal klíč, jako by to byl kus masa ve vlčích zubech. Žena stočila oči ke dveřím vedle a vydala zvuk jako kočka, která právě zahlédla, jak se do místnosti řítí obrovský hafan, a ví, že není cesty ven.

Mat tomu sice nerozuměl, ale dokud se mu nesnažila zabránit v otevření těch dveří, bylo mu jedno, proč tu jen tak sedí jako vycpaný strašák. Na druhou stranu ho však také napadlo, jestli snad na druhé straně dveří není něco, čeho by se měl bát. Jestli je jednou z těch, co chytily Egwain a ostatní, tak má určitě důvod, proč ty dveře hlídá. Ženě z očí vytryskly slzy. Až na to, že vypadá, jako by vevnitř byl zatracený půlčlověk. Ale byl jen jeden způsob, jak to zjistit. Opřel hůl o zeď, otočil klíčem v zámku a připraven uprchnout rozrazil dveře.

Nyneiva a Elain klečely na podlaze a mezi nimi zřejmě spala Egwain. Při pohledu na Egwaininu nateklou tvář zalapal po dechu a usoudil, že asi nespí. Když se dveře otevřely, druhé dvě ženy k němu také otočily hlavy – byly skoro stejně potlučené jako Egwain. Ať shořím! Ať shořím! – a civěly na něj s otevřenými ústy.

„Matrime Cauthone,“ pravila Nyneiva šokované, „co, pro Světlo, tady děláš zrovna ty?"

„Zatraceně jsem vás přišel zachránit,“ oznámil jim Mat. „Ale ať shořím, jestli jsem čekal přivítání, jako bych přišel ukrást kus koláče. Později mi můžete říct, proč vypadáte, jako byste se praly s medvědama, jestli budete chtít. A jestli Egwain nemůže chodit, odnesu ji na zádech. Po celým Kameni jsou Aielové, nebo skoro všude, a buď pobíjejí ty zatracený obránce, nebo zatracení obránci pobíjejí je, ale ať tak nebo tak, my bychom odsud měli zmizet, dokud ještě zatraceně můžem. Jestli můžem!“

„Dávej si pozor na jazyk,“ řekla mu Nyneiva a Elain mu věnovala jeden z těch nesouhlasných pohledů, které všechny ženy tak skvěle ovládají. Začaly třást s Egwain, jako by už tak nebyla celá potlučená.

Egwain otevřela oči a zasténala. „Proč mě budíte? Musím to pochopit. Jestli pustím ta pouta, probudí se a já ji už nikdy nechytím. Ale jestli je nepustím, nemůže úplně usnout a –“ Oči jí padly na Mata a rozšířily se. „Matrime Cauthone, co pro Světlo tady děláš zrovna ty?"

„Řekni jí to,“ obrátil se Mat na Nyneivu. „Já mám moc práce s tím, abych vás zachránil, takže si už nestačím hlídat jaz–“ Všechny hleděly za něj a mračily se, jako by zatoužily mít v rukou nože.

Mat se otočil, ale uviděl jenom Juilina Sandara, který vypadal, jako by spolkl celou shnilou švestku.

„Mají důvod,“ sdělil Sandar Matovi. „Já... je zradil. Ale musel jsem.“ To patřilo ženám. „Ta s těmi medovými copy na mě mluvila a já... já to musel udělat.“ Dlouhou dobu na něj všechny tři jen hleděly.

„Liandrin ovládá hnusný triky, mistře Sandare,“ prohlásila nakonec Nyneiva. „Možná to není úplně tvoje vina. O tom ale rozhodneme později.“

„Jestli jste si všecko vyjasnili,“ řekl Mat, „nemohli bychom zmizet?“ Bylo mu to jasné asi jako bláto, ale zrovna v té chvíli ho víc zajímalo, jak se dostat pryč.

Tři ženy za ním vykulhaly do chodby, ale pak se zastavily před ženou na lavici. Ta k nim zvedla oči a zakňučela. „Prosím. Vrátím se ke Světlu. Přísahám, že vás poslechnu. To odpřísáhnu i s holí přísahy v ruce. Prosím, ne –“

Mat nadskočil, když se Nyneiva náhle zaklonila a rozmáchla se pěstí. Ženu srazila z lavice. Ta zůstala ležet a oči se jí konečně úplně zavřely, ale ležela na boku nehybně přesně v té pozici, v jaké předtím seděla na lavici.

„Je to pryč,“ řekla nadšeně Elain.

Egwain se sklonila a pak začala prohrabávat váček, který měla bezvědomá žena u pasu. Vyndala z něj něco, co Mat nerozeznal, a vstrčila to do svého. „Ano. Je to nádhera. Něco se na ní změnilo, když jsi ji praštila, Nyneivo. Nevím co, ale cítila jsem to.“

Elain přikývla. „Já taky.“

„Já bych na ní ráda změnila i poslední nitku,“ prohlásila temně Nyneiva. Uchopila Egwaininu hlavu do dlaní. Egwain hekla a zvedla se na špičky. – Když po chvíli Nyneiva stejně uchopila i Elain, Egwaininy modřiny byly pryč. Elaininy zmizely stejně rychle.

„Krev a zatracenej popel!“ zavrčel Mat. – „Co to děláš, takhle praštit ženu, co tu jen tak sedí? Myslím, že se ani nemohla hnout!“ Všechny tři se obrátily k němu a on vydal přiškrcený zvuk, jak kolem něj vzduch zhoustl jako rosol. Zvedl se do vzduchu, až mu nohy visely dobrého půl sáhu nad zemí. Ó, ať shořím, síla! Tak já se bál, že tahle Aes Sedai proti mně použije tu zatracenou sílu, a teď to udělaly ty zatracené ženské, co jsem je sem přišel zachránit! Ať shořím!

„Ty ničemu nerozumíš, Matrime Cauthone,“ řekla Egwain napjatým hlasem.

„A dokud to nepochopíš,“ dodala Nyneiva hlasem ještě napjatějším, „tak ti radím, aby sis svý názory nechal pro sebe.“

Elain se spokojila jen s tím, že se na něj mračila, až mu to připomnělo mámu, když si chěla jít uříznout proutek.

Z nějakého důvodu se na ně usmál přesně tím způsobem, který často mámu pro ten proutek opravdu poslal. Ať shořím, jestli dokážou tohle, tak nechápu, jak je vůbec někdo mohl zavřít do té kobky! „Co chápu, je, že jsem vás dostal z něčeho, z čeho jste se samy dostat nemohly, a vy jste mi vděčný asi jako chlap z Tarenskýho Přívozu s bolením zubů!“

„Máš pravdu,“ řekla Nyneiva a on náhle dopadl na podlahu tak tvrdě, až mu cvakly zuby. Ale zase se mohl hýbat. „I když mě to velice bolí, Mate, tak musím přiznat, že máš pravdu.“

Svádělo ho to, aby odpověděl nějakou jedovatostí, ale omluvný tón v jejím hlase byl i tak jen náznakem. „Už můžeme jít? S tím, jak se tu všude bojuje, si Sandar myslí, že bychom vás měli odvíst takovou malou brankou u řeky.“

„Já ještě neodcházím, Mate,“ prohlásila Nyneiva.

„Hodlám najít Liandrin a stáhnout ji z kůže,“ připojila se Egwain, a znělo to, jako by to chtěla opravdu udělat.

„Já chci jenom ztlouci Joiyu Byir,“ poznamenala Elain, „až bude prosit o milost, ale spokojím se i s někým jiným.“

„Copak jste všechny hluchý?“ vybuchl Mat. „Všude se bojuje! Přišel jsem vás zachránit, a to taky hodlám dokončit.“ Egwain ho cestou kolem poplácala po tváři, stejně jako vzápětí Elain. Nyneiva si jenom odfrkla. „Proč něco neřekneš ty?“ obrátil se Mat namíchnuté na lovce zlodějů.

„Viděl jsem, co sis mluvením vysloužil ty,“ opáčil Sandar. „Já nejsem hlupák.“

„No, já teda uprostřed bitvy nezůstanu!“ křikl Mat na odcházející ženy. Ty právě zmizely v úzkých mřížových dvířkách. „Jdu pryč, slyšíte?“ Ani se neohlédly. Nejspíš se tam nechají zabít! Někdo do nich vrazí meč, zatímco se budou dívat na druhou stranu! S vrčením si přehodil hůl přes rameno a vykročil za nimi. „To tady hodláš jen tak stát?“ zavolal na lovce zlodějů. „Já nedošel tak daleko, abych je nechal umřít!“

Sandar ho dohonil v místnosti s důtkami. Ženy už byly pryč, ale Mat měl pocit, že je nebude těžké najít. Prostě hledej muže visící ve vzduchu! Zatracené ženské! Zrychlil krok do poklusu.

Perrin šel zachmuřeně chodbou v Kameni, pátraje po nějakých stopách po Faile. Už ji zachránil celkem třikrát, jednou ji vylámal z železné klece hodně podobné té, v níž byl zavřen onen Aiel v Remenu, a jednou ji dostal z ocelové truhlice se sokolem vytlačeným na boku. V obou případech se s jeho jménem na rtech rozplynula ve vzduchu. Po boku mu klusal Hopsal a větřil. I když měl Perrin velice dobrý nos, vlk měl čich mnohem lepší, a byl to Hopsal, kdo je dovedl k truhlici.

Perrin uvažoval, jestli ji vůbec někdy osvobodí doopravdy. Už dlouho zřejmě žádné stopy nebyly. Chodby Kamene byly prázdné, jen tu hořely lampy a na stěnách visely koberce a zbraně, ale kromě něj a Hopsala se tu nic nehýbalo. Až na to, že to podle mě byl Rand. Zahlédl ho jenom na okamžik, muže, který utíkal, jako by někoho honil. To přece nemohl být on. Nemohl, ale já myslím, že to byl on.

Hopsal náhle zrychlil běh a zamířil k dalším vysokým dveřím, tentokrát ulitým z bronzu. Perrin se s ním snažil držet krok a náhle klopýtl a padl na kolena. Stačil ještě pod sebe vrazit ruce, aby si nenatloukl obličej. Zasáhla ho únava, jako by se mu všechny svaly změnily ve vodu. I když ten pocit ustoupil, vzal s sebou něco z jeho síly. Dalo mu práci se vůbec zvednout na nohy. Hopsal se k němu obrátil.

Jsi tu příliš silně přítomný, Mladý býku. Tělo slábne. Už bys v tom neměl pokračovat. Brzy tělo a sen zemřou společně.

„Najdi ji,“ pravil Perrin. „To je všechno, o co tě žádám. Najdi Faile.“

Žluté oči se setkaly se žlutýma očima. Vlk se obrátil a odklusal ke dveřím. Za nimi, Mladý býku.

Perrin došel ke dveřím a strčil do nich. Nepovolily. A zřejmě neexistoval způsob, jak je otevřít. Nebyla tu klika, nic, zač by se dalo vzít. Do kovu byl vyryt maličký vzor, tak jemný, že si ho skoro nevšiml. Sokoli. Tisíce maličkých sokolů.

Takže musí být tady. Myslím, že už moc dlouho nevydržím. S výkřikem udeřil kladivem do bronzu. Zazvonilo to jako velký gong. Uhodil znovu, a zvonění se prohloubilo. Třetí rána, a bronzové dveře se rozlétly jako sklo.

Uvnitř, sto kroků od rozbitých dveří, obklopoval kruh světla sokolici řetězem připoutanou k bidýlku. Zbytek rozlehlé místnosti byl ve tmě. Byla tu jen tma a tiché šustění stovek křídel.

Udělal krok do místnosti a ze tmy se vynořil sokol, a jak prolétal kolem, ťal ho drápy do obličeje. Perrin si zvedl ruku před oči – drápy mu rozdrásaly předloktí – a klopýtal k bidýlku. Ptáci nalétávali znovu a znovu, vrhali se na něj, trhali ho pařáty, on však vrávoral dál a po pažích a ramenou mu stékala krev, i po ruce, jíž si chránil oči, které neustále upíral na sokolici na bidýlku. Cestou někde přišel o kladivo. Ani nevěděl kde, ale věděl, že jestli se vrátí, aby ho našel, zemře dřív, než ho objeví.

Když dorazil k bidýlku, ostré drápy ho srazily na kolena. Vyhlédl pod rukou na sokolici na bidýlku a ona ho na oplátku bez mrknutí tmavého oka pozorovala. Řetěz, který měla na noze, byl připevněn k bidýlku maličkým zámkem, tvarem připomínajícím ježečka. Popadl řetěz oběma rukama a nevšímaje si ostatních sokolů, tvořících teď kolem něho hotový vír sekajících drápů, jej z posledních sil přetrhl. Bolest a sokoli přinesli temnotu.

Otevřel oči do bodavé agónie. Měl pocit, jako by měl obličej, paže a ramena pořezány tisícovkou nožů. Nezáleželo na tom. Nad ním klečela Faile a ty tmavé, šikmé oči měla ustarané. Otírala mu obličej kusem látky, již nasáklé krví.

„Můj ubohý Perrine,“ řekla měkce. „Můj ubohý kováři. Tolik jsi poraněný.“

S námahou, která mu způsobila další bolest, otočil hlavu. Byl v soukromé jídelně u Hvězdy a u jedné nohy stolu ležel dřevěný ježek, přelomený v půli. „Faile,“ zašeptal. „Moje sokolice.“

Rand byl stále v Srdci Kamene, ale bylo to tu jiné. Tady nikdo nebojoval, nebyli tu žádní mrtví, byl tu jen on sám. Náhle se Kamenem rozezněl velký gong, a pak znovu, a samotné kameny pod jeho nohama se rozezněly společně. Gong se ozval ještě potřetí, ale náhle umlkl, jako by se rozbil. A nastalo ticho.

Kde je tohle místo? uvažoval. A co je mnohem důležitější, kde je Ba’alzamon?

Jakoby v odpověď ze stínu mezi sloupy vylétl žhnoucí paprsek, podobný tomu, který použila Moirain, a mířil mu na hruď. Rand pudově otočil zápěstím. Stejně pudově vypustil proud ze saidínu do Callandoru, záplavu jediné síly, díky níž meč zazářil ještě jasněji než paprsek, který na něj mířil. Nejistá rovnováha mezi bytím a nebytím se zachvěla. Ten dravý proud ho nakonec určitě pohltí.

Světelná střela udeřila do čepele Callandoru – a rozdělila se na jeho ostří, takže na obě strany odlétly proudy světla. Cítil, jak mu to ožehlo kabátec, a ucítil zápach hořící vlny. Za ním vidlice zmrzlého ohně, tekutého světla, udeřila do mohutným sloupů z krevele. Kam světlo dopadlo, kámen prostě přestal existovat, a hořící vidlice proletěla dalšími sloupy, které také okamžitě propálila. V Srdci Kamene to dunělo, jak sloupy padaly a tříštily se v oblacích prachu a spršce kamenných úlomků. Co se však dostalo do cesty tomu světlu, prostě – přestalo existovat.

Ze stínu se ozvalo zuřivé zavrčení a planoucí proud čistě bílého světla zmizel.

Rand se rozmáchl Callandorem, jako by útočil na něco před sebou. Bílé světlo halící čepel se prodloužilo, rozlétlo se dopředu a propálilo se krevelovým sloupem, za nímž se ozvalo to zavrčení. Leštěný kámen se rozestoupil, jako by to bylo hedvábí. Podťatý sloup se zachvěl, část se ho uvolnila a spadla od stropu. Na podlahu dopadaly obrovské zubaté kusy krevele. Když rachot konečně ustal, zaslechl Rand spoza hromady kamení kroky. Někdo utíkal.

S Callandorem připraveným se Rand rozběhl za Ba’alzamonem.

Vysoký klenutý průchod, vedoucí ze Srdce, se zřítil ve chvíli, kdy k němu dorazil. Celá zeď spadla v oblaku prachu a kamení, jako by ho chtěla pohřbít, ale on proti ní vrhl sílu a vše se změnilo v prach vznášející se ve vzduchu. Utíkal dál. Nebyl si jist, co udělal, ani jak, ale neměl čas o tom přemýšlet. Hnal se po zvuku kroků prchajícího Ba’alzamona, které se rozléhaly chodbami Kamene.

Ve vzduchu se zjevovali myrddraalové a trolloci a vrhali se po něm, obrovské zvířecké postavy a bezoké obličeje zkřivené zuřivostí, ochotou zabíjet. Byly jich stovky, takže ucpali celou chodbu před ním i za ním, a kosiny a čepele ze smrtící černé oceli prahly po jeho krvi. Aniž věděl jak, proměnil je v páru, která se před ním rozdělila – a zmizela. Vzduch byl náhle plný sazí, které ho dusily. Měl jich plný nos, nemohl popadnout dech, ale on si znovu vyrobil čistý vzduch, chladivý opar. Z podlahy pod jeho nohama vyšlehly plameny, vyskočily na stěnách a na stropě, zuřivé proudy ohně, které sežehly koberce na stěnách i běhouny na podlaze, stoly a truhlice změnily v hromádky popela, roztavily ozdoby a lampy, až z nich padaly kapky roztaveného, žhnoucího zlata. Rand plameny přitiskl ke stěnám a podlaze a zakalil je do rudého povlaku na kameni.

Kameny kolem něj vybledly, až vypadaly jako mlha. Sám Kámen se ztrácel. Realita se zachvěla. Cítil, jak se třepí, cítil, jak se sám rozplétá. Vytlačovalo ho to z místa, kde byl, na nějaké místo, které vůbec neexistovalo. Callandor mu zaplál v rukou jako slunce, až měl dojem, že se roztaví. Měl pocit, že se sám rozteče, jak jím silně proudila jediná síla, a on ten proud nějak nasměroval, aby uzavřel trhlinu, která se kolem něj otevírala, aby sám sebe udržel v realitě. Kámen se znovu zpevnil.

Ani si neuměl představit, co vlastně udělal. Proud jediné síly v něm zuřil, až se málem nepoznával, až málem nebyl sám sebou, až to, čím byl, málem přestalo existovat. Jeho vratká stabilita se zakymácela. Po obou stranách mu hrozil nekonečný sráz, hrozilo mu, že ho jediná síla, která skrze něj proudila do meče, vymaže. Jedině v tanci na ostří nože spočívala jakás takás jistota. Callandor v jeho ruce zářil, až měl dojem, že nese slunce. V jeho nitru, nejasná, mihotající se jako plamen svíčky v bouři, byla jistota, že s Callandorem v ruce dokáže cokoliv. Cokoliv.

Běžel nekonečnými chodbami, tančil na ostří, pronásledoval toho, jenž ho chtěl zabít, jehož musel zabít. Tentokrát to nemůže skončit jinak. Tentokrát jeden z nich musí zemřít! Že to ví i Ba’alzamon, bylo nad slunce jasné. Pořád utíkal, pořád zůstával mimo dohled, takže Randa vedly jen zvuky Ba’alzamonova útěku, ale i na útěku obracel tento Tearský Kámen, který nebyl Tearským Kamenem, proti Randovi. A Rand proti němu bojoval pudově, odhadoval a riskoval, bojoval a utíkal po ostří nože v dokonalé rovnováze s jedinou silou, nástrojem a zbraní, která by ho úplně strávila, kdyby maličko zaváhal.

Chodby od stropu po podlahu naplnila voda, hustá a černá jako na dně moře, a začala ho dusit. – Nevědomky si znovu vytvořil vzduch a běžel dál. Vzduch náhle nabyl na váze, až měl pocit, že každým coulem těla podpírá celou horu, ze všech stran na něj tlačil. Okamžik předtím, než ho to rozdrtilo na prášek, vybral ze záplavy síly, která v něm zuřila, několik vln – ani nevěděl jak a proč a které, bylo to příliš rychlé, aby to vůbec promyslel, nebo se to snažil poznat blíž – a tlak zmizel. Pronásledoval Ba’alzamona a samotný vzduch se náhle změnil v pevnou skálu, která ho uvěznila, pak se roztavil kámen, pak zmizel i vzduch, který mu plnil plíce. Země pod nohama ho táhla, jako by náhle každá libra vážila centnýř, potom veškerá váha zmizela, takže ho krok vynesl do vzduchu. Rozšklebené tu číhaly neviděné tlamy, připravené mu vyrvat duši z těla. Z každé pasti vyskočil a běžel dál. Co Ba’alzamon pokřivil, aby ho to zničilo, on zase napravil, aniž tušil, jak to dělá. Nejasně si uvědomoval, že nějakým způsobem navrací věci do přirozené rovnováhy, nutí je srovnat se s jeho vlastním tancem na tom neuvěřitelně tenkém předělu mezi existencí a nicotou, ale to vědomí bylo vzdálené. On vnímal jen pronásledování, štvanici, smrt, která ji musí zakončit.

A pak byl opět v Srdci Kamene, kradl se přes hromadu balvanů, které bývaly zdí. Některé ze sloupů teď visely od stropu jako polámané zuby. A Ba’alzamon před ním s planoucíma očima couval do stínů, které ho zahalovaly. Od Ba’alzamona jako by se rozbíhaly černé čáry jako ocelové dráty, mířily do temnoty hromadící se kolem něj, mizely v nepředstavitelné dálce v oné černotě.

„Já se zničit nenechám!“ vykřikl Ba’alzamon. Jeho ústa byla ohněm, jeho křik se rozléhal mezi sloupy. „Mne nelze porazit! Pomozte mi!“ Něco z té černi, jež ho obklopovala, mu vplulo do rukou a vytvořilo to kouli tak černou, jež jako by nasávala i světlo Callandoru. Plameny jeho očí náhle vítězoslavně zažhnuly.

„Jsi zničen!“ zařval Rand. Callandor se mu pootočil v rukou. Jeho světlo rozvířilo temnoty, přerušilo ocelově černé čáry kolem Ba’alzamona a Ba’alzamon se celý zkroutil v křeči. Jako by tu byli dva, zdálo se, že se zároveň zmenšuje i roste. „Je po tobě!“ Rand vrazil zářící čepel do Ba’alzamonových prsou.

Ba’alzamon zaječel a ohně v jeho tváři divoce zaplály. „Hlupáku!“ zavyl. „Velikého pána Temnoty nelze nikdy porazit!“

Rand vytáhl čepel Callandoru a Ba’alzamonovo tělo se podlomilo a začalo padat. Stíny kolem zmizely.

A náhle byl Rand v jiném Srdci Kamene, obklopen stále celými sloupy, křikem bojujících a umírajících lidí, zahalenými muži a muži v kyrysech a přilbicích. – Moirain stále ležela zhroucená u paty krevelového sloupu. A u Randových nohou leželo tělo muže, rozhozené na zádech, s dírou vypálenou v hrudi. Mohl to být docela hezký muž ve středních letech, až na to, že tam, kde by měl mít oči a ústa, byly jenom otvory, z nichž stoupaly proužky černého dýmu.

Dokázal jsem to, pomyslel si Rand. Zabil jsem Ba’alzamona, zabil jsem Šej’tana! Zvítězil jsem v Poslední bitvě! Světlo, já JSEM Drak Znovuzrozený! Ničitel států, Ničitel světa. Ne! Já SKONCUJU s ničením, skoncuju se zabíjením! Já s tím skoncuju!

Pozvedl Callandor nad hlavu. Z čepele vyskočil stříbrný blesk a klikatě stoupal k velké kupoli nahoře. „Dost!“ zařval. Boj ustal. Muži na něj ohromeně zírali přes černé závoje a zpod okrajů kulatých přilbic. „Já jsem Rand al’Thor!“ zavolal, až se jeho hlas jasně rozléhal komnatou. „Já jsem Drak Znovuzrozený!“ Callandor v jeho ruce zářil.

Jeden po druhém muži v závojích i přilbicích poklekali volajíce: „Drak je znovu zrozen! Drak je znovu zrozen!"

56

Lid Draka

Po celém městě Tearu se lidé ráno probouzeli a hovořili o snech, které se jim zdály, o snech, v nichž Drak bojoval s Ba’alzamonem v Srdci Kamene, a když zvedli zrak k veliké pevnosti Kameni, spatřili z jejího vrcholku vlát praporec. Na stříbrném poli se vlnil tvor připomínající velkého hada s šupinami v šarlatové a zlaté, ale se zlatou lví hřívou a čtyřma nohama, každou zakončenou pěti zlatými drápy. Z Kamene vycházeli muži, ohromení a vyděšení, a tlumenými hlasy vyprávěli o tom, co se událo za noci, a v ulicích se tlačili muži i ženy a s pláčem vykřikovali naplnění proroctví.

„Drak!“ křičeli. „Al’Thor! Drak! Al’Thor!“

Vyhlížeje střílnou vysoko ve zdi Kamene, Mat naslouchal sboru doléhajícímu sem ve vlnách z města a potřásal hlavou. No, možná jím je. Stále měl dost potíží srovnat si v hlavě to, že Rand opravdu je v Tearu.

Všichni v Kameni zřejmě souhlasili s lidmi dole, a pokud ne, nedávali to najevo. Randa Mat zahlédl jen jednou, jak kráčí chodbou s Callandorem v ruce, doprovázen tuctem zahalených Aielů, za nimiž se táhl mrak Tairenů, tvořený hloučkem obránců Kamene a většinou přeživších vznešených pánů. Přinejmenším vznešení páni si zřejmě mysleli, že je Rand bude potřebovat, aby mohl správně vládnout světu. Aielové však každého drželi ostrými pohledy, a v případě potřeby i oštěpy, pěkně zpátky. Oni rozhodně věřili, že Rand je Drakem, i když ho nazývali Tím, jenž přichází s úsvitem. V Kameni byly skoro dvě stovky Aielů. Třetinu válečníků ztratili v boji, ale sami zabili či zajali desetkrát tolik obránců.

Když se Mat otočil od střílny, zahlédl Rhuarka. Na druhé straně místnosti byl vysoký stojan, který tvořila dvě kola, celá vyřezávaná a naleštěná, z jakéhosi světlého dřeva s tmavými pruhy. Kola měla mezi sebou zavěšeny poličky tak, že když se koly otáčelo, zůstávaly poličky stále vodorovné. V každé přihrádce byla zasunuta velká kniha vázaná ve zlatě, na jejíchž deskách jiskřily drahokamy. Aiel si jednu knihu otevřel a četl. Mat měl dojem, že to jsou nějaké eseje. Kdo by si pomyslel, že nějaký Aiel bude číst knihy? Kdo by si pomyslel, že nějaký zatracený Aiel bude vůbec umět číst?

Rhuark se podíval jeho směrem, oči měl chladně modré a pohled bezvýrazný. Mat rychle uhnul pohledem dřív, než mu Aiel vyčte z očí, nač právě myslel. Aspoň není zahalený, díky Světlu! Ať shořím, ta Aviendha mi málem utrhla hlavu, když jsem se zeptal, jestli by si se mnou nezatancovala bez oštěpů. Bain a Chiad představovaly jiný problém. Byly rozhodně hezké a víc než přátelské, ale jemu se zatím nepodařilo promluvit si s jednou, aby u toho nebyla i druhá. Aielové zřejmě považovali jeho snahu zůstat s jednou o samotě za zábavnou, vlastně Bain a Chiad také. Ženy jsou divně, ale vedle aielských žen vypadá divné jako normální!

Velký stůl uprostřed místnosti, ozdobně vyřezávaný a na rozích a nohách pozlacený, byl určen pro shromáždění vznešených pánů. Na jedné trůnu podobné židli, která měla na opěradle ve zlatě, leštěném karneolu a perleti vyvedenou půlměsíčnou zástavu Tearu, seděla Moirain. Egwain, Nyneiva a Elain seděly opodál.

„Pořád nemůžu uvěřit, že je Perrin tady v Tearu,“ říkala právě Nyneiva. „Opravdu je v pořádku?“

Mat zavrtěl hlavou. On čekal, že Perrin bude v noci v Kameni. Kovář byl vždycky odvážnější než kdokoliv se zdravým rozumem.

„Když jsem odcházela, byl v pořádku.“ Moirainin hlas byl vyrovnaný. „Zdali je stále, to nevím. Jeho... společnice je ve značném nebezpečí, a on se do něj mohl také dostat.“

„Jeho společnice?“ optala se ostře Egwain. „Co – kdo je Perrinova společnice?“

„Jaké nebezpečí?“ chtěla vědět Nyneiva.

„Nic, s čím by sis musela dělat starosti,“ odtušila klidně Aes Sedai. „Půjdu se na ni podívat, jak jen to půjde. Zdržela jsem se, jen abych vám ukázala to, co jsem našla mezi ter’angrialy a ostatními věcmi síly, které vznešení pánové za ta léta nashromáždili.“ Vytáhla něco z váčku a položila to na stůl před sebe. Byl to kotouč o velikosti lidské dlaně, který zřejmě zpodobňoval dvě spojené slzy, jednu černou jako smola, druhou bílou jako sníh.

Mat si vzpomínal, že už něco podobného viděl. Prastarý symbol, jako tenhle, ale rozbitý, kdežto tenhle byl celý. Už viděl tři, ne celé, ale rozbité. To ale nebylo možné, protože, jak si vzpomínal, byly vyrobeny z cuendillaru, nerozbitného jakoukoliv silou, dokonce ho nebylo možné rozbít ani s pomocí jediné síly.

„Jeden ze sedmi zámků, které Luis Therin Rodovrah a stovka rytířů vložili na Temného věznici, když ji znovu uzavírali,“ řekla Elain a kývla, jako by si potvrzovala vlastní paměť.

„Spíš,“ řeklají Moirain, „ohnisko jednoho takového zámku. Ale v podstatě máš pravdu. Během Rozbití světa byly kvůli bezpečnosti rozneseny do všech koutů světa a ukryty. Od trollockých válek pak byly ztraceny docela.“ Nadechla se. „Začínám mluvit jako Verin.“

Egwain zavrtěla hlavou. „Asi jsem měla čekat, že to tam najdu. Rand Ba’alzamonovi čelil už dvakrát, a v obou případech se našel aspoň jeden z těch zámků.“

„A tentokrát je celý,“ dodala Nyneiva. „Poprvé je zámek nerozbitý. Jako by na tom teď záleželo.“

„Ty myslíš, že na tom nezáleží?“ Moirainin hlas byl nebezpečně tichý a ostatní ženy se na ni zamračily.

Mat vyvrátil oči. Pořád mluvily o nedůležitých věcech. Jemu se moc nelíbilo, že stojí ani ne pět sáhů od kotouče, když teď věděl, co to je, bez ohledu na cenu cuendillaru, ale... „Dovolíte?“ řekl.

Všechny se k němu obrátily, jako by přerušil něco významného. Ať shořím! Dostanu je z vězeňské kobky, než skončí noc jim ještě půltuctukrát zachráním život, a ony se na mě dívají stejně zamračeně jako zatracené Aes Sedai! No, a ani mi nepoděkovaly. Taky bych si mohl myslet, že strkám nos tam, kam bych neměl, když jsem bránil některým z těch zatracených obránců, aby do některé nevrazili meč. Nahlas řekl mírně: „Nevadilo by vám, kdybych se na něco zeptal, že ne? Všechny mluvíte o těch... ehm... záležitostech Aes Sedai, a mně nikdo nic neřekne.“

„Mate,“ procedila varovně mezi zuby Nyneiva a zatahala se za cop, ale Moirain řekla klidně, jen trošku netrpělivě: „A co si přeješ vědět?“

„Chci vědět, jak je tohle všecko vůbec možný.“ Chtěl mluvit tiše, ale proti své vůli jak mluvil, zesiloval hlas. „Tearský Kámen padl! V Proroctvích stojí, že k tomu nedojde, dokud nepřijde Lid Draka. Znamená to snad, že my jsme ten zatracenej Dračí lid? Vy, já, Lan a pár set zatracenejch Aielů?“ V noci strážce zahlédl. Zdálo se, že mezi Lanem a Aiely není příliš velký rozdíl v tom, kdo z nich je nebezpečnější. Když se Rhuark narovnal a upřel na něj zrak, Mat chvatně dodal: „Ehm, promiň, Rhuarku, to mi jen tak uklouzlo.“

„Možná,“ odvětila pomalu Moirain. „Já přišla, abych Be’lalovi zabránila zabít Randa. Nečekala jsem, že uvidím Tearský Kámen padnout. Možná tím Lidem jsme. Proroctví se naplňují, jak se má stát, ne jak my si myslíme, že se stane.“

Be’lal. Mat se zachvěl. To jméno zaslechl včera v noci a za světla se mu nelíbilo o nic víc. Kdyby byl věděl, že je jeden ze Zaprodanců volný – a uvnitř Kamene – nikdy by se k tomu místu ani nepřiblížil. Mrkl na Egwain, Nyneivu a Elain. No, asi bych byl přišel, ale spíš jako zatracená myška, a ne abych bušil do lidí napravo a nalevo! Za úsvitu se Sandar vykradl z pevnosti. Aby podal zprávy mámě Guenně, jak prohlašoval, avšak Mat byl přesvědčen, že jenom chce uniknout pohledům tří žen, které se tvářily, jako by se ještě nerozhodly, co s ním provedou.

Rhuark si odkašlal. „Když se nějaký muž chce stát náčelníkem kmene, musí jít do Rhuideanu, do zemí Jenn Aielů, kmene, který již není.“ Hovořil pomalu a často se mračil na hedvábný koberec s červenými třásněmi, na němž stál. Muž snažící se vysvětlit, co vůbec vysvětlovat nechtěl. „A ženy, které se chtějí stát moudrými, se tam také vydávají, ale jejich označení, pokud jsou označeny, je tajemstvím, jež udržují jen mezi sebou. Muži, kteří jsou v Rhuideanu vybráni, totiž ti, již přežijí, se vracejí označeni na levé paži. Takto.“

Vyhrnul si rukáv kabátce i košile zároveň, takže odhalil levé předloktí. Pleť měl na něm mnohem světlejší než na rukou a obličeji. Do kůže, jako by byl její nedílnou součástí, byl vyleptán dvakrát obtočený kolem ruky stejný tvor, který se zlatý a šarlatový vlnil na praporci nad Kamenem.

Aiel s povzdechem rukáv zase shrnul. „To jméno se neříká nahlas, jen mezi kmenovými náčelníky a moudrými. Jsme...“ Znovu si odkašlal, neschopen to tady vyslovit.

„Aielové jsou Lid Draka,“ promluvila tiše Moirain, nebyla to však otázka, ale prohlášení, aspoň Mat to tak pochopil. „To jsem nevěděla."

„Takže je opravdu po všem,“ prohlásil Mat, „právě jak to stojí v Proroctvích. Všichni si můžeme jít po svým a nedělat si starosti.“ Amyrlin mě teď už nebude potřebovat, abych zatroubil na ten zatracený roh!

„Jak to můžeš říct?“ vyjela Egwain. „Copak nechápeš, že Zaprodanci jsou volní?“

„Nemluvě o černých adžah,“ dodala temně Nyneiva. „Chytily jsme tu jen Amico a Joiyu. Jedenáct jich uniklo – a já bych moc ráda věděla jak! – a jen Světlo ví, kolik dalších tu je, o kterých nic nevíme."

„Ano,“ připojila stejně tvrdým tónem Elain. „Možná nejsem ještě připravena čelit jednomu ze Zaprodanců, ale Liandrin hodlám po kouscích stáhnout z kůže!“

„Jistě,“ řekl Mat rychle. „Jistě.“ Copak se zbláznily? Ony se chtějí honit za černými adžah a Zaprodanci? „Chtěl jsem jenom říct, že ta nejtěžší část je hotová. Kámen padl do rukou Lidu Draka, Rand má Callandor a Šej’tan je mrtvý.“ Moirainin pohled byl tak tvrdý, až měl Mat pocit, že se Kámen na okamžik otřásl.

„Buď zticha, hlupáku!“ Aes Sedai měla hlas jako nůž. „Chceš na sebe přivolat jeho pozornost, takhle pojmenovat Temného!“

„Ale on je přece mrtvý!“ namítal Mat. „Rand ho zabil. Viděl jsem to tělo!“ A pěkně smrdělo. Nikdy by mě nenapadlo, že něco může shnít tak rychle.

„Viděl jsi ‚to tělo',“ pravila Moirain a jen lehce zkřivila rty. „Mužské tělo. Ne tělo Temného, Mate.“

Mat se podíval na Egwain a druhé dvě ženy. Tvářily se stejně zmateně jako on. Rhuark zřejmě myslel na bitvu, již považoval za vyhranou, a teď zjistil, že k ní ještě vůbec nedošlo. „Tak kdo to byl?“ chtěl vědět Mat. „Moirain, já mám v paměti díry velký jako vůz se spřežením, ale pamatuju si na Ba’alzamona, který chodil v mých snech. Pamatuju! Ať shořím, ale nevím, jestli někdy dokážu zapomenout! A poznal jsem, co zbylo z jeho obličeje.“

„Poznal jsi Ba’alzamona,“ pravila Moirain. „Nebo spíš muže, jenž si říkal Ba’alzamon. Temný však ještě žije, uvězněn v Shayol Ghulu, a Stín stále leží na vzoru.“

„Světlo na nás sviť a ochraňuj nás,“ zamumlala slabým hláskem Elain. „Myslela jsem... Myslela jsem, že Zaprodanci jsou teď to nejhorší, s čím si musíme dělat starosti.“

„Jsi si jistá, Moirain?“ ozvala se Nyneiva. „Rand si byl jistý – je si jistý – že zabil Temného. A ty tu zřejmě říkáš, že Ba’alzamon vůbec nebyl Temný. Tomu nerozumím! Jak si můžeš být tak jistá? A jestli on nebyl Temný, tak kdo to byl?“

„Jistá si jsem z toho nejprostšího důvodu, Nyneivo. Byť se rozložilo tak rychle, bylo to lidské tělo. Copak si myslíš, že kdyby byl Temný zabit, zůstalo by po něm tělo člověka? Muž, jehož Rand zabil, byl mužem. Možná to byl první z osvobozených Zaprodanců, nebo snad nebyl nikdy zcela uvězněn. Možná se nikdy nedozvíme pravdu."

„Já... asi vím, kdo to byl.“ Egwain se odmlčela a tvářila se nejistě. „Aspoň mám klíč. Verin mi ukázala stránku ze staré knihy, kde jsou Ba’alzamon a Izmael zmiňováni společně. Bylo to skoro ve vznešené řeči a téměř nesrozumitelné, ale pamatuju se na něco o jméně skrytém za jménem'. Možná byl Ba’alzamon Izmael.“

„Možná,“ připustila Moirain. „Možná to byl Izmael. Ale pokud ano, zůstává nám jen devět ze třinácti Zaprodanců naživu. Lanfear a Sammael a Ravhin a... Pche! I to, že víme, že někteří z těch devíti jsou volní, není to nejdůležitější.“ Položila ruku na černobílý kotouč. „Tři ze zámků jsou zlomeny. Jen čtyři drží. Jen ty čtyři zámky stojí mezi Temným a světem, a je možné, že i přes ty čtyři držící se dokáže jistým způsobem dotknout světa. Ať už jsme tu vybojovali jakoukoliv bitvu – bitvu nebo šarvátku – zdaleka není poslední.“

Mat se díval, jak se zase začínají tvářit odhodlaně – Egwain, Nyneiva a Elain. Sice ne potěšeně, ale rozhodně – a zavrtěl hlavou. Zatracené ženské! Ony už jsou připravené se do toho dát, pronásledovat dál černé adžah, bojovat se Zaprodanci a s tím zatraceným Temným. No, ať si teda nemyslí, že je znova budu tahat z té kaše, co si navaří. Jen ať si to nemyslí, to je všechno!

Jedny vysoké dvoukřídlé dveře se otevřely, zatímco Mat ještě přemýšlel, co by měl říci, a do komnaty vstoupila vysoká mladá žena královského vzezření s čelenkou se zlatým jestřábem, jenž se jí vznášel na čele. Černé vlasy měla shrnuté z bledých ramen a šaty z nejjemnějšího hedvábí ta ramena také odhalovaly, spolu se značně velkým kusem toho, co Mat považoval za obdivuhodné poprsí. Žena si chvíli se zájmem prohlížela Rhuarka. Měla velké tmavé oči. Pak se obrátila k ženám u stolu, chladná a vznešená. Mata si zřejmě vůbec nevšimla.

„Nejsem zvyklá, abych někomu dělala poslíčka,“ ohlásila, mávajíc složeným pergamenem v útlé ručce.

„A kdo jsi, dítě?“ zeptala se Moirain.

Mladá žena se ještě trochu narovnala, což Mat předtím považoval za nemožné. „Jsem Berelain, první z Mayene.“ Nadutě hodila pergamen na stůl před Moirain a otočila se k odchodu.

„Chviličku, dítě,“ zarazila ji Moirain a rozbalila pergamen. „Kdo ti to dal? A proč to přinášíš, když nejsi zvyklá dělat poslíčka?“

„Já... nevím.“ Berelain stála tváří ke dveřím a podle tónu hlasu byla zmatená. „Byla... úchvatná.“ Otřásla se a zřejmě znovu nabyla vysokého mínění, jež o sobě měla. Chvíli s úsměvem pohlížela na Rhuarka. „Ty jsi vůdce těch Aielanů? Váš boj mě vyrušil ze spánku. Možná tě požádám, abys se mnou povečeřel. Někdy brzy.“ Přes rameno se ohlédla na Moirain. – „Sdělili mi, že Drak Znovuzrozený se zmocnil Kamene. Oznam tedy pánu Drakovi, že první z Mayene s ním dnes povečeří.“ A vypochodovala z místnosti. Mata nenapadl žádný jiný výraz, kterým by popsal to majestátní procesí, které tvořila ta jediná žena.

„Ji bych ráda měla ve Věži jako novicku.“ Egwain a Elain promluvily skoro zároveň a hned se na sebe upjatě usmály.

„Poslechněte si tohle,“ ozvala se Moirain. – „ ‚Luis Therin byl můj, je můj a bude můj navěky. Dávám ti ho do opatrování, abys mi ho pohlídala, než přijdu.' Podepsána ‚Lanfear'.“ Aes Sedai obrátila chladný pohled k Matovi. „A ty sis myslel, že to skončilo? Ty jsi ta‘veren, Mate, vlákno důležitější pro vzor než většina ostatních, a ten, jenž zadul na Valerský roh. Pro tebe ještě zdaleka nic neskončilo.“

Všechny se na něj dívaly, Nyneiva smutně, Egwain, jako by ho ještě nikdy neviděla, a Elain, jako by čekala, že se promění v někoho jiného. Rhuark měl v očích úctu, i když Mat by se bez toho klidně obešel, vzhledem ke všemu ostatnímu.

„No, ovšem,“ sdělil jim. Ať shořím! „Už chápu.“ Rád bych věděl, kdy bude Tom moct vyrazit. Je čas utýct. Možná s náma půjde i Perrin. „Na mě se můžete spolehnout.“

Zvenčí se stále ozýval neutuchající pokřik. „Drak! Al’Thor! Drak! Al’Thor! Drak! Al’Thor! Drak!“

A tak bylo psáno, že nikdo krom něj neponese meč

držený v Kameni, a on jej tasil, jako oheň v ruce,

a jeho sláva spálila svět. Tak to začalo.

Tak pějeme o jeho Znovuzrození. Tak pějeme o začátku.

z Do’in Toldara te, Písně posledního věku, vydání deváté:

Pověst o Draku

Sestavila Boanne, mistrovská zpěvačka z Taralanu, čtvrtý věk

Slovníček

Poznámka k datování v tomto slovníčku

Od Rozbití světa byly použity tři systémy zaznamenávání dat. První zaznamenává roky Po Rozbití světa (PR). Jelikož však panoval v letech Rozbití a několika následujících téměř dokonalý zmatek, a protože tento kalendář byl přijat téměř sto let po Rozbití, byl jeho začátek stanoven uměle. Po skončení trollockých válek bylo mnoho záznamů ztraceno. Bylo jich tolik, že vznikl spor o přesné datování podle starého systému. Proto byl zaveden nový kalendář, který se datuje od konce válek a oslavuje domnělé osvobození světa od hrozby trolloků. Tento druhý kalendář zaznamenával každý rok jako Svobodný rok (SR). Po rozsáhlém ničení, zabíjení a rozvratu, způsobeném stoletou válkou, vznikl třetí kalendář. Tento kalendář, zaznamenávající léta Nové éry (NE), se používá v současné době.

adžah: Společenství Aes Sedai, k nimž patří všechny Aes Sedai kromě amyrlin. Rozlišují se podle barev: modré adžah, červené adžah, bílé adžah, zelené adžah, hnědé adžah, žluté adžah a šedé adžah. Každé se při užívání jediné síly řídí vlastní filozofií a má s Aes Sedai vlastní cíle. Např. červené adžah zaměřují veškerou energii na hledání a krocení mužů, kteří se pokoušejí ovládnout sílu. Hnědé adžah, na druhou stranu, upustilo od vměšování se do světských záležitostí a cele se oddalo získávání vědomostí, zatímco bílé adžah se většinou vystříhá světa i světských vědomocí a oddává se otázkám filozofie a pravdy. Zelené adžah (během trollockých válek nazývané bojové adžah) je připraveno se v Tarmon Gai’donu utkat s každým novým hrůzopánem. Kolují pověsti (jež ovšem Aes Sedai ostře popírají a nikdy to nikdo bezpečně neřekl před nimi) o černých adžah, oddaných službě Temnému.

Aes Sedai: Vládkyně jediné síly. Od Časů šílenství jediní Aes Sedai, kteří přežili, byly ženy. Lidé jim nedůvěřují a bojí se jich, dokonce je nenávidí, kladou jim totiž za vinu Rozbití světa, a většinou se o nich tvrdí, že se pletou do státních záležitostí. Zároveň se jen málo vládců obejde bez poradkyň Aes Sedai, dokonce i v zemích, kde takové spojení musí být udržováno v tajnosti. Po několika letech usměrňování jediné síly získává Aes Sedai bezvěký vzhled, takže i Aes Sedai, která by mohla být babičkou, nevykazuje známky stárnutí, snad až na pár šedivých vlasů. Viz také adžah; amyrlinin stolec; Čas šílenství.

Aielové: Lid z Aielské pustiny. Zuřivý a tvrdý. Také zváni Aielani. Než zabijí, zakrývají si obličej, z čehož vzniklo rčení „chovat se jako černě zahalený Aiel“ k popisu člověka, který se chová násilnicky. Smrtelně nebezpeční válečníci se zbraní i holýma rukama, nikdy by se nedotkli meče. Do bitvy je provázejí dudáci taneční hudbou a Aielové bitvu nazývají „tanec“ nebo „tanec oštěpů". Viz též Aielská pustina; Aielská válečná společenstva.

Aielská pustina: Drsná, rozervaná krajina téměř bez vody východně od Páteře světa. Aiely také nazývaná Trojí země. Zatoulá se sem jen pár cizinců, a to nejen proto, že je téměř nemožné zde nalézt vodu, ale taky proto, že Aielové jsou ve válečném stavu se všemi ostatními lidmi a cizince nevítají. Pouze formani, kejklíři a Tuatha’ani mají zaručen volný průchod, i když ani s nimi se Aielové příliš nestýkají. Není známa žádná mapa Aielské pustiny.

aielská válečná společenstva: Všichni aielští válečníci jsou členy jednoho z válečných společenstev; – jako jsou Kamenní psi (Shae’en M’taal), Rudé štíty (Aethan Dor) nebo Děvy oštěpu (Far Dareis Mai). Každé společenstvo má své vlastní zvyky a některé zvláštní povinnosti. Například Rudé štíty fungují jako policie. Kamenní psi často skládají slib, že neodejdou z bitvy, pokud jednou začala, a zemrou do posledního muže, bude-li nutné takto splnit slib. Kmeny Aielů – mezi nimi Goshien, Reyn, Shaarad a Taardad Aielové – často bojují mezi sebou, ale členové stejného společenstva nikdy nebojují proti sobě, i když tak činí jejich kmeny. Takto vždy existuje kontakt mezi kmeny, i když právě vedou otevřenou válku. Viz též Aielové; Aielská pustina; Far Dareis Mai.

aielská válka: (976-78 NE) Když cairhienský král Laman podťal avendoralderu, několik aielských kmenů přešlo Páteř světa. Ailkové vyloupili a vypálili hlavní město Cairhienu i mnoho menších měst a vesnic a střet se rozšířil i do Andoru a Team. Obvyklý názor je, že Aielové byli nakonec poraženi v bitvě pod Zářícími hradbami před Tar Valonem, ale ve skutečnosti v té bitvě padl Laman, a když Aielové dokončili to, proč přišli, znovu se vrátili za Páteř. Viz též avendoraldera; Cairhien.

Alanna Mosvani: Aes Sedai ze zeleného adžah.

al’Mearová, Nyneiva: Žena, která byla kdysi vědmou v Emondově Roli v andorském kraji Dvouříčí. Nyní jedna z přijatých novicek.

al’Thor, Rand: Mladý muž z Emondovy Role, jenž je ta’veren. Kdysi ovčák. Nyní prohlášen za Draka Znovuzrozeného.

al’Vereová, Egwain: Mladá žena z Emondovy Role. Nyní se cvičí na Aes Sedai.

Amalasan, Guair: Viz Válka Druhého Draka.

amyrlinin stolec: (1.) Titul nejvyšší představené Aes Sedai. Doživotně ji volí věžová sněmovna, nejvyšší rada Aes Sedai, sestávající ze tří představených (zvaných přísedící, jako např. „přísedící za zelené adžah") každého ze sedmi adžah. Amyrlinin stolec je pro Aes Sedai, aspoň teoreticky, nejvyšší autoritou. Její hodnost se společensky rovná králi či královně. O něco méně uctivé oslovení je prostě amyrlin. (2.) Trůn, na němž sedává nejvyšší představená Aes Sedai.

Anaiya: Aes Sedai z modrého adžah.

angrial: Pozůstatek z věku pověstí, který každému, kdo je schopen použít jedinou sílu, umožňuje zvládnout větší část síly, než je pro něj samotného bezpečné. O jejich výrobě není nic známo. Zůstalo jich jen velice omezené množství. Viz též sa’angrial; ter’angrial.

Artuš Jestřábí křídlo: Viz Jestřábí křídlo, Artuš.

Atha’an Miere: Viz Mořský národ.

avendesora: Ve starém jazyce „strom života". Zmínky v mnoha příbězích a pověstech.

avendoraldera: Strom rostoucí ve městě Cairhienu, odnož avendesory. Tato odnož byla darem od Aielů v roce 566 NE i přesto, že se nedochoval žádný záznam, že mezi Aiely a avendesorou existuje nějaké spojení.

Aybara, Perrin: Mladý muž z Emondovy Role, dříve kovářský tovaryš.

Ba’alzamon: V jazyce trolloků: „Srdce Temnoty.“ Předpokládá se, že je to trollocké jméno pro Temného. Viz též Temný; trolloci.

Be’lal: Jeden ze Zaprodanců.

bělokabátníci: Viz děti Světla.

Bel Tin: Jarní slavnost oslavující konec zimy, klíčeni obilí a narození prvních jehňat.

bezduší: Viz šedí muži.

Bornhald, Dain: Důstojník dětí Světla, syn kapitána dětí Světla, jenž zahynul u Falme na Tomově Hlavě.

Byar, Jaret: Důstojník dětí Světla.

Caemlyn: Hlavní město Andoru.

Cairhien: Stát u Páteře světa a jeho hlavní město. Město bylo za aielské války (976-978 NE) vypáleno a vydrancováno, podobně jako mnoho jiných měst a vesnic. Sedláci následně opouštěli statky poblíž Páteře světa, takže bylo nezbytné dovážet velké množství obilí. Zavraždění krále Galldriana (998 NE) vyústilo v občanskou válku mezi rody o následnictví na Slunečním trůnu, kdy byla přerušena dodávka obilí a nastal hladomor. Znakem Cairhienu je v modrém poli vycházející zlaté slunce.

Callandor: Meč, jenž není mečem, Meč, jehož se nelze dotknout. Křišťálový meč držený v Tearském Kameni, v komnatě zvané Srdce Kamene. Může se ho dotknout jedině Drak Znovuzrozený. Podle Dračích proroctví jedním z nejdůležitějších znamení, že se Drak znovu zrodil a blíží se Tarmon Gaťdon, bude to, že Drak Znovuzrozený získá Callandor.

Cauthon, Mat: Mladý muž z Emondovy Role v Dvouříčí. Celé jméno: Matrim Cauthon.

citara: Hudební nástroj, který může mít šest, devět nebo dvanáct strun, drží se na kolenou a lze na něj i brnkat.

cuendillar: Viz srdečník.

Čas šílenství: Léta poté, kdy protiútok Temného pošpinil mužskou polovici pravého zdroje a kdy všichni muži Aes Sedai zešíleli a rozbili svět. Přesná doba trvání tohoto období není známa, nicméně se má za to, že trvala téměř sto let. Úplně skončil se smrtí posledního muže Aes Sedai. Viz též stovka rytířů; pravý zdroj; jediná síla.

daes dae’mar: Velká hra, také známa jako hra rodů. Jméno pro pletichaření, intrikánství a manipulování s lidmi kvůli získání výhod pro ten který rod. Velmi se při ní oceňuje delikátnost, kdy ve snaze získat jedno, člověk zdánlivě usiluje o něco jiného, a když člověk dosáhne svého cíle s nejmenší možnou námahou.

Damodred, urozený pán Galadedrid: Nevlastní bratr Elain a Gawyna. Ve znaku má svislý okřídlený stříbrný meč.

Dcera noci: Viz Lanfear

dědička: Titul následnice andorského trůnu. Královnina nejstarší dcera nastupuje po své matce na trůn. Nemá-li královna dceru, přechází trůn na královninu nejbližší pokrevnou příbuznou.

Děs: Viz Temný.

děti Světla: Společenství držící se přísné, asketické víry, odhodlané porazit Temného a zničit jeho temné druhy. Založeno během stoleté války Lothairem Mantelarem na obranu víry před rostoucím počtem temných druhů, během války se vyvinulo v plně vojenskou organizaci, jejíž členové jsou naprosto nesmlouvaví v otázkách víry a jsou přesvědčeni, že pouze oni znají pravdu a právo. Nenávidí Aes Sedai a považují je, a všechny, kdož jim pomáhají nebo se s nimi přátelí, za temné druhy. Neuctivě se jim přezdívá bělokabátníci. Ve znaku mají ve stříbrném poli zlatý sluneční kotouč. Viz též Tazatelé.

divoženka: Žena, která se naučí usměrňovat jedinou sílu sama a přežije krizi, což dokáže pouze jedna ze čtyř. Takové ženy se obvykle obrní a odmítají si uvědomit, co dělají, ale když se podaří tyto přehrady rozbít, stávají se divoženky jedněmi z nejmocnějších usměrňovatelek. Termín se často používá jako urážka.

Dračí proroctví: Málo známá, zřídkakdy zmiňovaná proroctví, o nichž pojednává Karaethonský cyklus, předpovídají, že Temný bude opět osvobozen, aby se mohl dotknout světa. A že Luis Therin Telamon, Drak, Ten, kdo rozbil svět, se znovu zrodí, aby mohl vybojovat Tarmon Gai’don, Poslední bitvu proti Stínu. Viz též Drak.

Drak: Jméno, pod nímž byl znám Luis Therin Telamon za války Stínu. Během šílenství, které postihlo muže Aes Sedai, Luis Therin zabil každou žijící osobu, jíž v žilách kolovala jeho krev, stejně jako všechny, které miloval, a tak si získal jméno Rodovrah. Viz též Drak Znovuzrozený; Dračí proroctví.

Drak, falešný: Občas se někteří muži prohlašují za Draka Znovuzrozeného a občas některý z nich získá dost následovníků, aby k jeho likvidaci muselo nastoupit celé vojsko. Někteří dokonce začali války, které zachvátily mnoho států. Během staletí to většinou byli muži neschopní usměrňovat jedinou sílu, ale několik jich to dokázalo. Nicméně všichni buď zmizeli, nebo byli lapeni či zabiti, aniž by naplnili proroctví týkající se znovuzrození Draka. Těmto mužům se říká falešní Draci. Mezi těmi, kteří jedinou sílu usměrňovat dokázali, byli nejsilnější Raolin Zhoubce Temného (335-36 PR), Jurian Kamenný luk (asi 1300-1308 PR), Davian (SR 351), Guair Amalasan (SR 939-43) a Logain (997 NE). Viz též Drak Znovuzrozený.

Drak Znovuzrozený: Podle věštby a pověstí se Drak znovu zrodí v hodině největší nouze lidstva, aby zachránil svět. Na to se lidé nijak zvlášť netěší, protože věštba mluví o tom, že Drak Znovuzrozený přinese na svět nové Rozbití, a také proto, že Luis Therin Rodovrah, Drak, je jméno, při kterém lidem běhá mráz po zádech ještě tři tisíce let po jeho smrti. Viz též Drak; Drak, falešný; Dračí proroctví.

država: Ogierská domovina. Mnoho držav bylo od Rozbití světa opuštěno. Jsou nějakým způsobem, který již nikdo nezná, chráněny, takže v nich Aes Sedai nemohou usměrňovat jedinou sílu, dokonce ani vycítit existenci pravého zdroje. Pokusy ovládnout jedinou sílu z vnější strany državy nemají žádný vliv uvnitř hranic državy. Do državy žádný trollok nevstoupí, pokud není poháněn, a dokonce i myrddraal to udělá pouze v případě nejvyšší nouze, i to však pouze váhavě a s odporem. Dokonce ani temní druzi, pokud jsou Temnému skutečně oddáni, se v državě necítí dobře.

Elaida: Aes Sedai z červeného adžah, která radí královně Morgase z Andoru. Občas je schopná věštění.

Elain z rodu Trakandů: Dcera královny Morgasy, dědička andorského trůnu. Ve znaku má zlatou nepřepásanou lilii.

Far Dareis Mai: Doslova „Děva oštěpu". Jedno z mnoha aielských válečných společenstev. Na rozdíl od ostatních do ní mohou vstoupit ženy a jenom ženy. Děva se nesmí vdát a zůstat nadále ve spolku, ani nesmí bojovat těhotná. Každé dítě, které se Děvě narodí, je dáno jiné ženě na vychování tak, aby se nikdo nedozvěděl, kdo je jeho matkou („Nesmíš patřit žádnému muži, ani žádný muž nesmí patřit tobě, ani dítě. Oštěp je tvým milencem, tvým dítětem a tvým životem.") Tyto děti jsou chovány jako v bavlnce, protože věštba praví, že dítě zrozené z Děvy sjednotí kmeny a vrátí Aielům jejich velikost, kterou poznali za věku pověstí. Viz též Aielové; Aielská válečná společenstva.

gaidin: Doslova „bratr bitvy". Titul používaný Aes Sedai pro strážce. Viz též strážce.

Galad: Viz Damodred, urozený pán Galadedrid.

Gawyn z rodu Trakandů: Syn královny Morgasy, Elainin bratr, jenž se stane jejím prvním knížetem mečů, až Elain nastoupí na trůn. Ve znaku má stříbrného kance.

Hopsal: Vlk.

Hraniční státy: Státy kolem Velké Morny: Saldeia, Arafel, Kandor a Shienar.

hra rodů: Viz daes dae’mar.

hrůzopáni: Ti muži a ženy, kteří byli schopní usměrňovat jedinou sílu a přešli za trollockých válek na stranu Stínu, kde se stali veliteli trollockých vojů. Méně vzdělanými lidmi občas zaměňováni se Zaprodanci.

Illian: Velký přístav v Bouřlivém moři, hlavní město státu stejného jména.

Izmael: Ve starém jazyce „Zrádce naděje". Jeden ze Zaprodanců. Jméno, které dostal vůdce těch Aes Sedai, kteří za války Stínu přešli na stranu Temného. Říká se, že své vlastní jméno zapomněl dokonce i on. Viz též Zaprodanci.

jediná síla: Síla získávaná z pravého zdroje. Velká většina lidí je úplně neschopná se naučit jedinou sílu usměrňovat. Jen velice málo lidí je možné usměrňování naučit, a ještě méně se jich s touto schopností rodí. Těch pár se nemusí nic učit, mohou se dotknout pravého zdroje a usměrňovat sílu, ať už chtějí, či nikoliv, snad si ani neuvědomují, co dělají. Tato vrozená schopnost se obvykle projeví při dospívání. Pokud ji dotyčného někdo nenaučí ovládat, nebo se to nenaučí sám (což je nesmírně obtížné a uspěje pouze jeden ze čtyř lidí), potká ho jistá smrt. Od Času šílenství není žádný muž schopen usměrňovat sílu, aniž by nakonec úplně nezešílel, a to i když se sílu naučí ovládat, až nakonec zemře na zhoubnou chorobu, kdy trpící shnije zaživa – choroba je způsobena, stejně jako šílenství, tím, že Temný svým dotekem poskvrnil saidín. Pro ženu je smrt, která přichází při nezvládnutí síly, méně strašlivá, nicméně stejně zemře. Aes Sedai vyhledávají dívky s touto vrozenou schopností jak proto, aby jim zachránily život, tak proto, aby zvýšily počet členek Aes Sedai, a muže proto, aby zabránily oněm hrozným věcem, které sílou ve svém šílenství nevyhnutelně způsobují. Viz též Aes Sedai; usměrňování; Čas šílenství; pravý zdroj.

jednotky délky: 30 coulů = 9 dlaní = 1 krok; 2 kroky = 1 sáh; 1000 sáhů = 1 míle; 4 míle = 1 legue.

jednotky hmotnosti: 10 uncí = 1 libra; 10 liber = 1 kámen; 10 kamenů = 1 centnýř; 10 centnýřů = 1 tuna.

Jestřábí křídlo, Artuš: Bájný král (vládl SR 943-994), který sjednotil všechny země západně od Páteře světa a několik zemí za Aielskou pustinou. Poslal dokonce svá vojska přes Arythský oceán, ale spojení s nimi bylo přerušeno po jeho smrti, jež vyvolala stoletou válku. Ve znaku měl zlatého jestřába v letu. Viz též stoletá válka.

Kamenní psi: Viz Aielská válečná společenstva.

Karaethonský cyklus: Viz Dračí proroctví.

kejklíř: Potulný vypravěč příběhů, hudebník, pěvec, akrobat a bavič. Poznají se podle zvláštního pláště s mnoha různobarevnými záplatami, většinou účinkují po vsích a menších městech.

Kočovný lid: Viz Tuatha’ani.

kolo času: Čas je kolo se sedmi paprsky, každý paprsek značí jeden věk. Jak se kolo otáčí, věky přicházejí a odcházejí, každý zanechá vzpomínky, které vyblednou do pověstí, pak do mýtů, a ve chvíli, kdy onen věk znovu nadejde, jsou již dávno zapomenuty i ty. Vzor věků je pokaždé, když daný věk nastane, trochu jiný a pokaždé projde velkou změnou, nicméně stále se jedná o stejný věk.

kousalka: Malý, téměř neviditelný bodavý hmyz.

krocení: Úkon prováděný Aes Sedai, kdy odříznou muže, který dokáže usměrňovat jedinou sílu. Toto je nezbytné, protože každý muž, který sílu dokáže usměrňovat, zešílí kvůli poskvrnění saidínu a ve svém šílenství pomocí síly napáchá zcela určitě strašlivé věci. Muž po zkrocení stále cítí pravý zdroj, ale nemůže se ho dotknout. Pokud dojde k nějakým duševním poruchám před zkrocením, jsou nyní díky zkrocení pod kontrolou, ale nejsou jím vyléčeny, je-li však zkrocení provedeno dostatečně brzy, je možné jím odvrátit smrt. Viz též jediná síla; utišování.

kronikářka: Mezi Aes Sedai druhá hodnost po amyrlinině stolci, funguje též jako sekretářka amyrlin. Volí ji doživotně věžová sněmovna, obvykle pochází ze stejného adžah jako amyrlin. Viz též amyrlinin stolec; adžah.

lán: Plošná míra, odpovídá 100 krát 100 krokům.

Laman: Král Cairhienu z rodu Damodredů, který v aielské válce ztratil trůn i život. Viz též aielská válka; avendoraldera.

Lan; al’Lan Mandragoran: Strážce připoutaný k Moirain. Nekorunovaný král Malkieru, dai šan a poslední žijící malkierský šlechtic. Viz též strážce; Moirain; Malkier.

Lanfear: Ve starém jazyce „Dcera noci". Jedna ze Zaprodanců, pravděpodobně nejmocnější z nich hned po Izmaelovi. – Na rozdíl od ostatních Zaprodanců si své jméno vybrala sama. Říká se, že byla zamilovaná do Luise Therina Telamona a že nenáviděla jeho manželku Ilienu. Viz též Zaprodanci; Drak.

legue: Viz jednotky délky.

Leana: Aes Sedai z modrého adžah a kronikářka. Viz též adžah; kronikářka.

Letnice: Hody a slavnost uprostřed léta, široce slaveny v mnoha částech světa.

Liandrin: Aes Sedai původně z červeného adžah, z Tarabonu. Nyní je o ní známo, že patří k černému adžah.

Loial syn Arenta syna Halanova: Ogier z Državy Šangtaji.

Luis Therin Telamon; Luis Therin Rodovrah: Viz Drak.

Malkier: Stát, kdysi jeden z Hraničních států, nyní pohlcen Mornou. Znakem Malkieru byl zlatý jeřáb v letu.

Manetheren: Jeden z deseti států, které vytvořily Druhou úmluvu, a také hlavní město tohoto státu. Jak město, tak stát byly úplně zničeny za trollockých válek.

Masema: Shienarský voják, který nenávidí Aiely.

Mayene: Městský stát v Bouřlivém moři, který své bohatství a nezávislost odvozuje z toho, že ví, kde nalézt bohatá hejna olejovek, které ekonomicky soupeří s olivovými háji Tearu, Illianu a Tarabonu. Olejovky a olivy dodávají téměř veškerý olej do lamp. Současnou vládkyní Mayene je Berelain, první z Mayene. Znakem Mayene je zlatý jestřáb v letu.

míle: Viz jednotky délky.

Min: Mladá žena, která má schopnost rozpoznat význam aury, kterou občas vidí kolem lidí.

Moirain: Aes Sedai z modrého adžah, původem z rodu Damodredů, i když nemá nástupnická práva na trůn. Byla vychována v královském paláci v Cairhienu.

Morgasa: Z milosti Světla královna Andorská, obránkyně říše, ochránkyně lidu, hlava rodu Trakandů. Ve znaku má zlaté klíče. Znakem rodu Trakandů je stříbrný klenák.

Mořský národ: Přesněji Atha’an Miere, Lidé moře. Obyvatelé ostrovů v Arythském oceánu a Bouřlivém moři, na těchto ostrovech tráví jen málo času a většinu života tráví na lodích. Většina zámořského obchodu se děje na lodích Mořského národa.

myrddraalové: Tvorové Temného, velitelé trolloků. Pokřivení potomci trolloků, u nichž se opět projevuje lidský materiál použitý při stvoření trolloků. Fyzicky se podobají lidem, jenom nemají oči, nicméně vidí ve dne i v noci jako orel. – Mají určitou moc, která vyvěrá z Temného, včetně schopnosti vyvolat pohledem ochromující strach a schopnosti zmizet všude tam, kde je nějaký stín. Jedna z jejich mála známých slabostí je, že jen váhavě překonávají vodní toky. V různých zemích jsou známi pod různými jmény, například půllidé, bezocí, stínomilové, číhači, přízraky a mizelci.

nadání: Schopnost používat jedinou sílu v daných oblastech. Nejznámější je samozřejmě léčení. Některé, jako cestování, schopnost přenést se z jednoho místa na druhé, aniž by dotyčný musel překonávat mezilehlý prostor, byly ztraceny. Jiné, jako například věštění (schopnost předpovídat budoucí události, ale všeobecně) se nyní objevuje nejméně často. Jiné nadání, dlouho považované za ztracené, je snění, jež mezi jiným zahrnuje i výklad snílkových snů k předpovídání budoucích událostí přesněji, než se děje u věštění. Někteří snílci mají schopnosti vstoupit do Tel’aran’rhiodu, světa snů, a říká se, že i do snů jiných lidí. Posledním známým snílkem byla Corianin Nedeal, která zemřela 526 NE.

Nedeal, Corianin: Viz nadání.

Niall, Pedron: Velící kapitán dětí Světla. Viz též děti Světla.

ogierové: Rasa nelidí, charakteristická značnou výškou (dva a půl sáhuje typická výška dospělého samce), širokým nosem připomínajícím čenich a dlouhýma ušima se štětičkami na koncích. Žijí v oblastech nazývaných državy. Když byli po Rozbití světa z těchto držav vytrženi (ogierové nazývají tuto dobu vyhnanstvím), mělo to za následek tak zvané toužení. Ogier, jenž je příliš dlouho mimo državu, onemocní a zemře. Jsou vyhlášenými kameníky, kteří po Rozbití vystavěli mnoho lidských měst, ale sami považují stavebnictví za něco, co se naučili během vyhnanství, a zdaleka ne tak důležité jako péči o stromy v državách, zvláště nesmírně vysoké velké stromy. Své državy opouštějí zřídka, obvykle jen kvůli stavbě, a s lidmi se příliš nestýkají. Lidé o nich mnoho nevědí a hodně lidí věří, že ogierové jsou jen stvořeními z pověstí. I když jsou považováni za mírumilovné tvory, kteří se jen zřídka rozhněvají, v některých starých příbězích se vypráví, že za trollockých válek bojovali po boku lidí, a jsou zde líčeni jako neúprosní nepřátelé. Většinou si nesmírně váží znalostí a jejich knihy a příběhy často obsahují vědomosti pro lidstvo ztracené. Typický ogier se dožívá nejméně tři až čtyřikrát vyššího věku než člověk. Člen této nelidské rasy se nazývá ogier. Viz též Rozbití světa; država; stromový zpěvák.

ohňostrůjci, cech: Společnost uchovávající v tajnosti tvorbu ohňostrojů. Své tajemství stráží velice dobře – kvůli němu jsou dokonce schopni vraždy. Cech získal své jméno díky úžasným představením, zvaným ohňostroje, které předvádějí všem vládcům a občas i velkým pánům. Menší ohňostroje prodávají jiným, ale s přísným varováním, že při pokusu zjistit, co je uvnitř, může dojít k ohromnému neštěstí. Cechovní kapitula je v Tanchiku, hlavním městě Tarabonu. Cech si posléze zřídil další kapitulu v Cairhienu, ale již nefunguje.

Ordeith: Ve starém jazyce „pelyněk". Jméno přijaté mužem, jenž radí velícímu kapitánu dětí Světla.

Páteř světa: Vysoké pohoří pouze s několika málo průsmyky, které odděluje Aielskou pustinu od západních zemí.

pět sil: Existuje pět pramenů jediné síly, a každá osoba, která umí usměrňovat jedinou sílu, obvykle vládne některými prameny lépe než jinými. Tyto prameny jsou pojmenovány podle toho, co se s nimi dá ovládat – země, vzduch (občas nazývaný vítr), oheň, voda a duch – a jmenují se pět sil. Každý, kdo vládne jedinou silou, je nejsilnější při používání jednoho, možná dvou z nich, a méně silný při používání ostatních. Jen málokdo zvládá dobře tři, ale od věku pověstí nikdo neovládl všech pět. Dokonce i tehdy to bylo velice vzácné. Síla může mezi jednotlivými lidmi velice kolísat, takže někteří, kdo umí usměrňovat, jsou mnohem silnější než jiní. Provádění jistých úkonů s jedinou silou vyžaduje schopnost zvládat proudění jedné či více z pěti sil. Například vyvolat či zvládat oheň vyžaduje sílu ohně, ovlivňování počasí vyžaduje sílu vzduchu a vody, zatímco léčení sílu vody a ducha. Duch se mezi muži a ženami vyskytuje rovnoměrně, ale lepší ovládání země a (nebo) ohně se mnohem častěji vyskytuje u mužů, vody a (nebo) vzduchu zase u žen. Vyskytují se výjimky, ale síly země a ohně začaly být nejčastěji považovány za mužské síly, zatímco síly vzduchu a vody za ženské. Všeobecně nejde jednu schopnost považovat za silnější než druhou, i když mezi Aes Sedai existuje rčení: „Žádná skála není tak silná, aby ji voda a vítr nezničily, žádný oheň není tak zuřivý, aby ho voda neulila nebo vítr nezhasil.“ Je třeba dodat, že toto rčení se začalo používat dávno poté, kdy zemřel poslední muž Aes Sedai. Existovalo-li podobné rčení mezi muži Aes Sedai, je nyní ztraceno.

Pevnost Světla: Velká pevnost dětí Světla v Amadoru, hlavním městě Amadicie. Amadicie má krále, ale děti zde nevládnou pouze podle jména. Viz též děti Světla.

plamen Tar Valonu: Znak Tar Valonu, amyrlinina stolce a Aes Sedai. Stylizovaný obraz plamene. Bílá slza špičkou nahoru.

pravý zdroj: Hnací síla vesmíru, která otáčí kolem času. Je rozdělena na mužskou polovici {saidín) a ženskou polovici (saidar), které pracují zároveň společně i proti sobě. Pouze muž může čerpat ze saidínu a pouze žena ze saidaru. Na počátku Času šílenství byl saidín poskvrněn dotykem Temného. Viz též jediná síla.

přijaté novicky: Mladé ženy, které se cvičí na Aes Sedai, a již dosáhly jisté úrovně moci a prošly jistými zkouškami. Obvykle trvá pět až deset let, než je mladší novicka pozvednuta mezi přijaté. Přijaté jsou poněkud méně vázány pravidly než novicky, a mohou si do jisté míry vybírat oblasti studia. Přijatá novicka má právo nosit prsten s Velkým hadem, ale pouze na prostředníku levé ruky. Když přijatá povýší mezi Aes Sedai, rozhodne se pro některé adžah, získá právo nosit šátek a může si prsten nasadit na kterýkoliv prst nebo ho v některých situacích dokonce sundat.

přísahy, tři: Přísahy, které skládají přijaté před povýšením na Aes Sedai. Pronášejí se, když adeptka drží hůl přísahy, což je ter’angrial, který zavazuje. Jsou to: 1. Neříci jediné slovo, které by nebylo pravda. 2. Nevyrobit zbraň, s níž by mohl jeden člověk zabít druhého. 3. Nikdy nepoužít jediné síly jako zbraně, pokud to nebude proti zplozencům Stínu, nebo v nejzazším případě při obraně života vlastního, života strážce či jiné Aes Sedai. Tyto přísahy se nevyžadovaly vždy, ale různé události před a během Rozbití vedly k tomu, že jsou nyní nezbytné. Druhá přísaha byla vlastně první přijatou jako reakce na válku síly. První přísahu, je-li dodržována do písmene, lze často pečlivým výběrem slov obejít. Má se za to, že druhé dvě přísahy jsou neporušitelné.

přízraky: Viz myrddraalové.

půllidé: Viz myrddraalové.

Putování Jaima Dlouhokrokého: Velice známá kniha cestopisů a pozorování zaznamenaných malkierským spisovatelem a cestovatelem. Kniha byla poprvé vytištěna 968 NE a od té doby je neustále přetiskována. Jaim Dlouhokroký zmizel krátce poté v Aielské válce a obvykle se považuje za mrtvého.

rada devíti: V Illianu rada sestávající z devíti urozených pánů, kteří mají radit králi, ale historicky s ním bojují o moc. Navíc musí král i devítka bojovat o moc se shromážděním.

Rogoš Orlozraký: Bájný hrdina zmiňovaný ve starých příbězích.

Rozbití světa: Za Časů šílenství muži Aes Sedai, kteří zešíleli a ovládali jedinou sílu tak, že si to dnes nikdo ani neumí představit, změnili tvář světa. Způsobili hrozná zemětřesení, srovnali horské hřebeny, vyzvedli nová pohoří. Tam, kde byla moře, vyzvedli pevninu a tam, kde bývala pevnina, zřídili oceán. Mnoho částí světa bylo naprosto vylidněno a ti, kteří přežili, byli roztroušeni jako prach ve větru. O této katastrofě se příběhy, pověsti a dějiny zmiňují jako o Rozbití světa. Viz též Čas šílenství; stovka rytířů.

Rudé štíty: Viz aielská válečná společenstva.

sa’angrial: Kterýkoliv z mnoha předmětů, které umožňují usměrňovat mnohem větší díl jediné síly, než by jinak bylo bezpečné. –Sa’angrial je podobný, ale mnohem, mnohem silnější než angrial. Množství jediné síly, které lze usměrnit pomocí sa’angrialu, ve srovnání s množstvím jediné síly, které je možné usměrnit pomocí angrialu, odpovídá poměru mezi množstvím jediné síly, které lze usměrnit s angrialem, a množstvím, které lze usměrnit bez pomoci. Pozůstatek věku pověstí, o jeho výrobě již není nic známo. Zůstala jich pouze hrstka, mnohem méně než angrialu.

sáh: Viz jednotky délky.

saidar; saidín: Viz pravý zdroj.

Seanchan: Země za Arythským oceánem, odkud přišli Seanchané.

Seanchané: Potomci vojáků, které Artuš Jestřábí křídlo vyslal přes Arythský oceán.

Seléné: Jméno používané jedním ze Zaprodanců, Lanfear.

Shadar Logoth: Město, opuštěné za trollockých válek a od té doby zapomenuté. Je to pošpiněné území a každý kamínek z něj je smrtelně nebezpečný.

Shayol Ghul: Hora ve Spálených zemích, místo věznice Temného.

Sheriam: Aes Sedai z modrého adžah. Správkyně novicek v Bílé věži.

shromáždění: Orgán v Illianu, vybíraný měšťany a rejdaři mezi sebou, který má radit jak králi, tak radě devíti, ale historicky s nimi bojuje o moc.

Síň služebníků: Ve věku pověstí velká sněmovní síň Aes Sedai.

Siuan Sanche: Dcera tairenského rybáře. Podle tairenských zákonů byla posazena na loď do Tar Valonu ještě před druhým západem slunce od okamžiku, kdy byla objevena její schopnost usměrňovat. Původně z modrého adžah. Roku 985 NE zvolena amyrlin. Amyrlinin stolec je všech adžah a žádného.

síť osudu: Viz ta’maral’ailen.

snílek: Viz nadání.

Srdce Kamene: Viz Callandor.

srdečník: Nezničitelná substance vytvořená během věku pověstí. Každou známou sílu použitou k jeho rozbití je schopen pohltit a tím zesílit. Jiný název pro cuendillar.

starý jazyk: Jazyk, jímž se hovořilo ve věku pověstí. Obvykle se předpokládá, že se mu naučí všichni urozenci a vzdělanci, ale většina zná jen pár slov.

stoletá válka: Rada překrývajících se válek mezi neustále se měnícími spojenci, vyvolaná smrtí Artuše Jestřábí křídlo a následným bojem o jeho říši. Trvala od SR 994 do SR 1117. Válka vylidnila velké části země mezi Arythským oceánem a Aielskou pustinou, od Bouřlivého moře k Velké Morně. Ničení dosáhlo takových rozměrů, že se do současnosti dochovaly jen zlomky záznamů. Velká říše Artuše Jestřábí křídlo byla rozervána na kusy a na jejím místě se vytvořily současné státy. Viz též Jestřábí křídlo, Artuš.

stovka rytířů: Sto mužů Aes Sedai, ve věku pověstí jedněch z nejmocnějších lidí, kteří pod vedením Luise Therina Telamona provedli poslední útok, jímž byla ukončena válka Stínu a Temný byl opět uzavřen do vězení. Protiútok Temného poskvrnil saidín. Stovka rytířů zešílela a nastalo Rozbití světa. Viz též Čas šílenství; Rozbití světa; pravý zdroj; jediná síla.

strážce: Válečník ve spojení s Aes Sedai. Pouto je součástí jediné síly a díky ní válečník získává takové dary, jako je rychlé uzdravování, schopnost ujít velkou vzdálenost bez jídla, vody a odpočinku, a schopnost na dálku vycítit skvrnu Temného. Dokud strážce žije, Aes Sedai, s níž je spojen, ví, že je naživu, ať je jakkoliv daleko, a když zemře, pozná okamžik a způsob jeho smrti. Spojení jí neprozradí, jak daleko strážce je, ani kterým směrem. Zatímco většina adžah věří, že Aes Sedai smí k sobě mít připoutaného pouze jednoho strážce v dané chvíli, červené adžah se odmítají se strážci spojovat vůbec a zelené adžah věří, že Aes Sedai k sobě může připoutat tolik strážců, kolik se jí zlíbí. Z morálního hlediska musí strážce s poutem souhlasit, ale je známo, že spojení bylo provedeno i proti jeho vůli. Co z tohoto spojení získává Aes Sedai, je pečlivě uchovávaným tajemstvím. Viz též Aes Sedai.

stromový zpěvák: Ogier, který má schopnosti zpívat stromům (nazývá se to „stromová píseň"), buď aby je vyléčil, nebo aby jim pomohl růst a vzkvétat, nebo aby ze dřeva mohl vytvořit předměty, aniž by strom poranil. Předměty takto vyrobené se nazývají „výzpěvné dřevo“ a jsou vysoko ceněny. Zůstalo jen velmi málo ogierů, kteří jsou stromovými zpěváky. Zdá se, že toto nadání postupně mizí.

šedý muž: Osoba (muž či žena), která se dobrovolně vzdala své duše, aby se mohla stát zabijákem ve službách Temného. Šedí muži vypadají velice obyčejně, takže si jich ostatní lidé nevšimnou, dokud není pozdě. Většina šedých mužů jsou vskutku muži, ale menší počet tvoří ženy.

Šej’tan: Viz Temný.

ta’maral’ailen: Ve starém jazyce „síť osudu". Velká změna ve vzoru věku, soustředěná kolem jednoho či více lidí, kteří jsou ta’veren. Viz též vzor věku; ta’veren.

Tanreall, Artuš Pendrag: Viz Jestřábí křídlo, Artuš.

Tarmon Gai’don: Poslední bitva. Viz též Dračí proroctví; Valerský roh.

ta’veren: Osoba, kolem níž kolo času splétá všechny okolní nitky osudu, dokonce snad VŠECHNA vlákna osudu, aby vytvořilo síť osudu. Viz též vzor věku.

tazatelé: Řád uvnitř dětí Světla. Jeho členové hodlají objevit pravdu polemikami a odhalováním Temných druhů. Obvykle při vyšetřování používají útrpné právo a obvykle zastávají názor, že pravdu již stejně znají, je jen třeba, aby se k ní oběť přiznala. Tazatelé si říkají ruka Světla, ruka, která vyhrabe pravdu, a občas jednají tak, jako by byli zcela odděleni od dětí a rady pomazaných, která dětem velí. Hlavou tazatelů je hlavní inkvizitor, jenž sedí v radě pomazaných. Ve znaku mají krvavě rudou pastýřskou hůl.

Tear: Stát na břehu Bouřlivého moře. Též hlavní město tohoto státu a velký mořský přístav. Zástavou Tearu jsou tři stříbrné půlměsíce na děleném červenozlatém poli. Viz též Tearský Kámen.

Tearský Kámen: Velká pevnost ve městě Tear, o níž se tvrdí, že byla postavena krátce po Rozbití světa, a to s použitím jediné síly. Bezpočtukrát byla obléhána, ale vždy bez úspěchu. O Kameni se dvakrát zmiňují Dračí proroctví. Jednou se v nich praví, že Kámen nepadne, dokud nepřijde lid Draka. – Na jiném místě stojí, že Kámen nepadne, dokud Drak nesevře Meč, jehož se nelze dotknout, Callandor. Někteří lidé věří, že proroctví počítají s odporem vznešených pánů k jediné síle a s tairenských zákonem, který zakazuje usměrňování. Přes tento odpor je v Kameni uloženo značné množství angrialů a ter’angrialů, dokonce snad větší než vlastní Bílá věž. Tato sbírka byla podle některých nashromážděna, aby byla umenšena sláva vlastnictví Callandoru.

Telamon, Luis Therin: Viz Drak.

Tel’aran’rhiod: Ve starém jazyce „neviděný svět“ nebo „svět snů". Svět spatřovaný ve snech, o němž kdysi dávno lidé věřili, že proniká a obklopuje všechny možné světy. Na rozdíl od jiných snů, co se stane živým bytostem ve světě snů, je skutečné. Rána, utržená v tomto světě, zůstane i po probuzení, a ten, kdo tam zemře, se již neprobudí.

temní druzi: Ti, kdo vyznávají Temného a věří, že získají velikou moc a dostane se jim odměny, dokonce nesmrtelnosti, když ho osvobodí z vězení.

Temný: Nejobvyklejší jméno používané ve všech zemích pro Šej’tana. Zdroj zla a protiklad Stvořitele. Uvězněn Stvořitelem v okamžiku stvoření ve věznici v Shayol Ghulu. Pokus jej osvobodit z této věznice vyvolal válku Stínu, poskvrnění saidínu, Rozbití světa a konec věku pověstí.

Temný, pojmenování: Vyslovení pravého jména Temného (Šej’tan) přiláká jeho pozornost a nevyhnutelně přivolá přinejlepším neštěstí, přinejhorším pohromu. Z toho důvodu se používá mnoho eufemismů, mezi nimi Temný, Otec lží, Oslepitel, Pán hrobů, Noční pastýř, Zhouba duše, Jedovatý jazyk, Děs, Spalovač trávy a Prašivec. O tom, kdo na sebe očividně přivolal smůlu, se často říká: „pojmenoval Temného".

ter’angrial: Pozůstatek věku pověstí, který používá jedinou sílu. Na rozdíl od angrialu a sa’angrialu, každý ter’angrial byl vyroben k nějakému určitému účelu. Například jeden zaručuje, že přísahy, v něm složené, budou zavazující. Některé používají Aes Sedai, ale jejich původní účel je většinou neznámý. Některé zničí schopnost usměrňovat jedinou sílu v každé ženě, která by je použila.

Tigrain: Jako dědička Andoru se provdala za Taringaila Damodreda a povila mu syna Galadedrida. Její zmizení v roce 972 NE, krátce poté, co se její bratr Luc ztratil v Morně, vedlo v Andoru k zápasu o nástupnictvi a v Cairhienu způsobilo události, které nakonec vedly k aielské válce. Ve znaku měla ženskou ruku držící stonek růže s trny a stříbrným květem.

trolloci: Stvoření Temného, vytvořená během války Stínu. Mohutní postavou, nesmírně zuřiví, jsou pokřivenými kříženci lidí a zvířat. Dělí se do jakýchsi kmenových tlup, z nichž nejvýznamnějšími jsou dha’bel, dhai’mon, ko’bal. Od přírody zlotřilí, zabíjejí pro pouhé potěšení ze zabíjení. Jsou nesmírně lstiví a nelze jim věřit, leda jsou-li k něčemu nuceni strachem.

trollocké války: Řada válek, první začala kolem roku 1000 PR, a trvaly více než tři sta let, během nichž trollocké hordy pustošily svět. Nakonec byli trolloci pobiti či zahnáni zpátky do Velké Morny, ale některé státy přestaly existovat a jiné byly téměř vylidněné. Všechny záznamy jsou pouze útržkovité.

Tuatha’ani: Toulavý lid, také známi jako Cikáni či Kočovný lid, žijící v jasně obarvených povozech a řídící se naprosto mírumilovnou filozofií, nazývanou Cesta listu. Věci, které Cikáni spraví, jsou často lepší než nové. Patří mezi pár lidí, kteří mohou překročit Aielskou pustinu bez toho, aby byli obtěžováni, protože Aielové se jim důsledně vyhýbají.

usměrňování: Řízení průtoku jediné síly. Viz též jediná síla.

utišování: Úkon prováděný Aes Sedai, kdy odříznou ženu, která může usměrňovat jedinou sílu, od pravého zdroje. Žena, která byla utišena, pořád pravý zdroj cítí, ale nemůže se jej dotknout. – Provádí se jen zřídkakdy, takže novicky se musejí naučit jména a zločiny všech žen, na nichž kdy bylo provedeno.

Valerský roh: Bájný předmět z cyklu pověstí Hledání rohu. Roh by měl být schopen povolat z hrobu mrtvé hrdiny zpět k boji se Stínem.

válka Druhého Draka: Válka vedená proti falešnému Draku Guairu Amalasanovi (939-43 SR). Během této války se vynořil mladý král jménem Artuš Tanreall Pendrag, později známý jako Artuš Jestřábí křídlo, a dosáhl ohromné moci.

válka síly: Viz válka Stínu.

válka Stínu: Též známa jako válka síly, zakončila věk pověstí. Začala krátce po pokusu osvobodit Temného a brzy se rozšířila po celém světě. Ve světě, kde byla dokonce zapomenuta i vzpomínka na válku, byla znovu objevena každičká stránka válčení, často pokřivená díky tomu, že se světa dotýkal Temný a jediná síla byla používána jako zbraň. Válka skončila opětným uzavřením Temného do jeho věznice. Viz též stovka rytířů; Drak.

vědma: Na vesnici žena, kterou si do svého středu vybere ženský kroužek pro znalost takových věcí, jako je léčení a předpovídání počasí, jakož i pro zdravý rozum. – Postavení značící velkou zodpovědnost a pravomoce, jak skutečné, tak mlčky předpokládané. Všeobecně stojí na roveň starostovi, ale v některých vesnicích stojí nad ním. Na rozdíl od starosty je volena na celý život a jen zcela výjimečně je vědma odvolána ze svého úřadu ještě před svou smrtí. Je téměř tradicí, že se sváří se starostou. Podle kraje může mít jiný titul, jako strážkyně, léčitelka, moudrá žena, učitelka nebo moudrá.

věk pověstí: Věk zakončený válkou Stínu a Rozbitím světa. Doba, kdy Aes Sedai prováděly zázraky, o nichž dnes pouze sní. Viz též kolo času; Rozbití světa; válka Stínu.

Velká Morna: Oblast na dalekém severu zcela ovládaná Temným. Prodlévají zde trolloci, myrddraalové a další tvorové náležející Stínu.

Veliký pán Temnoty: Jméno, kterým temní druzi oslovují Temného tvrdíce, že používání jeho pravého jména by bylo rouháním.

velká hra: Viz daes dae’mar.

Velké hledání Valerského rohu: Cyklus příběhů soustředěných kolem pověstného pátrání po Valerském rohu, odehrávajících se v letech mezi koncem trollockých válek a začátkem stoleté války. Je-li vyprávěn úplně celý, může vyprávění zabrat mnoho dní. Viz též Valerský roh.

Velký had: Symbol času a věčnosti, starý již v dobách, kdy začal věk pověstí, je tvořen hadem požírajícím vlastní ocas. Prsten ve tvaru Velkého hada dostávají ženy, které mají povýšit mezi přijaté novicky Aes Sedai.

Verin Mathwin: Aes Sedai z hnědého adžah.

výzpěvné dřevo: Viz stromový zpěvák.

vznešení páni Tearu: Jednají jako rada. Vznešení páni Tearu jsou vládci státu Tear, který nemá ani krále, ani královnu. Jejich počet není přesně dán a během let se měnil od dvaceti na pouhých šest. Neplést s pány země, což jsou níže postavení tairenští páni.

vzor věku: Kolo času splétá nitky lidských životů do vzoru věku, často nazývaný prostě jen vzor, jenž tvoří podstatu reality toho kterého věku. Viz též ta’veren.

výzpěvné dřevo: Viz stromový zpěvák.

Zabijáci stromů: Aielské jméno pro Cairhieňany, vždy vyslovované s hrůzou a odporem.

Zaprodanci: Jméno dané třinácti nejsilnějším Aes Sedai z věku pověstí, kteří za války Stínu přešli na stranu Temného, bylať jim na oplátku přislíbena nesmrtelnost. Podle jak pověstí, tak útržků záznamů byli uvěznění spolu s Temným, když byla jeho věznice znovu uzavřena. Jejich jména – mezi nimi Lanfear, Be’lal, Sammael, Asmodean, Rahvin a Izmael – se stále používají ke strašení dětí.

Zrádce naděje: Viz Izmael.

Content

Drak Znovuzrozený
Robert Jordan

Prolog Pevnost Světla

1 Čekání

2 Saidín

3 Novinky z Almothské pláně

4 Spánek ve Stínu

5 Oživlá noční můra

6 Štvanice začíná

7 Cesta z hor

8 Jarra

9 Vlčí sny

10 Tajemství

11 Tar Valon

12 Amyrlinin stolec

13 Tresty

14 Bodnutí trnu

15 Šedý muž

16 Tři na lovu

17 Červená sestra

18 Léčení

19 Probuzení

20 Návštěvy

21 Svět snů

22 Cena za prsten

23 Přijatá

24 Pátrání a objevy

25 Otázky

26 Pod zámkem

27 Tel’aran’rhiod

28 Cesta ven

29 Nastražená past

30 První bod

31 U ženy z Tanchika

32 První loď

33 Ve vzoru

34 Jiný tanec

35 Sokolice

36 Dcera noci

37 Ohně v Cairhienu

38 Děvy oštěpu

39 Vlákna ve vzoru

40 Hrdina za noci

41 Přísaha hledače

42 U jezevčího kopání

43 Stínoví bratři

44 Pronásledování

45 Caemlyn

46 Zpráva ze Stínu

47 Závod se Stínem

48 Cesta za řemeslem

49 Bouře nad Tearem

50 Kladivo

51 Návnada do sítě

52 Pátrání po léku

53 Pramen ducha

54 Cesta do Kamene

55 Co stojí psáno v Proroctví

56 Lid Draka

Slovníček