Stín se šíří

Robert Jordan

A stín se rozšíří přes celý svět, zatmí každou zemi, i ten nejmenší koutek, a nebude ani Světlo, ani bezpečí. A on, jenž byl zrozen z úsvitu, zrozen z Děvy, podle proroctví, natáhne ruce, aby chytil Stín, a svět vykřikne bolestí ze spasení. Všechna sláva patří Stvořiteli a Světlu a tomu, kdo bude zrozen zas. Kéž nás před ním Světlo ochrání.

z Poznámek ke Karaethonskému cyklu

Sereine dar Shamelle Motara

sestra-rádkyně Comaelle, nejvyšší královny Jaramidské

(asi 325 PR, třetí věk)

Panarch’s Palace – panaršin palác; Panarch’s Circle – Panaršin kruh; Verana Peninsula – poloostrov Verana; King’s Circle – Královský kruh; Maseta Peninsula – poloostrov Maseta; Great Circle – Velký kruh; Tanchico Bay – zátoka Tanchiko; Aryth Ocean – Arythský oceán.

1

Sémě Stínu

Kolo času se otáčí a věky přicházejí a odcházejí, zanechávajíce za sebou vzpomínky, jež se stávají pověstmi. A pověsti blednou v mýty, a když věk, jenž je zrodil, znovu nastane, i ty mýty jsou dávno zapomenuty. V jednom věku, zvaném některými třetím, jinými věkem, který teprve nastane, věkem, který dávno pominul, se na velké pláni zvané Caralainská pastviště zvedl vítr. Ten vítr nebyl začátkem. Otáčení kola času nemá ani začátků, ani konců. Ale toto byl nějaký začátek.

Na sever a na západ ten vítr vál pod raním sluncem, přes nekonečné míle vlnící se trávy a řídce roztroušených hájků, přes rychle plynoucí řeku Luan a kolem tesáku Dračí hory s ulomeným vrcholkem, hory z pověstí, zvedající se nad mírnými pahorky zvlněné pláně, tyčící se tak vysoko, že v polovině cesty ke kouřícímu vrcholku se jí vznášel věnec mračen. Kolem Dračí hory, kde zemřel Drak – a s ním, jak tvrdí někteří, i věk pověstí – kde se podle proroctví měl znovu narodit. Nebo se narodil. Na sever a na západ, přes vesnice Jualdhe a Darein a Alindaer, kde se mosty jako z kamenné krajky skláněly od Zářících hradeb, velkých bílých hradeb kolem města, které někteří nazývali největším na světě. Kolem Tar Valonu. Města, k němuž se každého večera natahoval stín Dračí hory.

Za těmito hradbami budovy, postavené někdy před dvěma tisíci let ogiery, vypadaly spíš, jako by vyrostly ze země, než že byly postaveny, nebo připomínaly víc práci větru a vody než práci i těch proslavených rukou ogieřích kameníků. Některé připomínaly vzlétající ptáky nebo ohromné lastury ze vzdálených moří. Vysokánské věže, zužující se směrem vzhůru, rýhované či vinuté, tu stály propojené visutými můstky ve výškách desítek sáhů, často bez zábradlí. Jen ti, kdo byli v Tar Valonu delší dobu, nezírali s otevřenými ústy jako venkované, kteří nikdy neopustili vlastní hospodářství.

A největší z těchto věží, Bílá věž, městu dominovala, zářící ve slunci jako leštěná vybělená slonovina. Kolo času se točí kolem Tar Valonu, říkali lidé ve městě, a Tar Valon se točí kolem Bílé věže. První, co poutníci z Tar Valonu spatří, dřív, než je jejich koně donesou na dohled mostů, než kapitáni jejich říčních lodí zahlédnou ostrov, je Věž odrážející paprsky slunce jako maják. Není tedy divu, že velké náměstí, obklopující opevněné věžové pozemky, vypadá pod mohutnou Věží menší, než ve skutečnosti je, že lidé na něm připomínají hmyz. A přesto i kdyby Bílá věž byla nejmenší věží v Tar Valonu, to, že je srdcem moci Aes Sedai, by ostrovní město uvádělo v úžas a vzbuzovalo by úctu.

I přes značný počet lidí nebylo náměstí zdaleka plné. Na krajích do sebe lidé vráželi, jak se všichni hnali za svými záležitostmi, ale blíž ke Věži bylo lidí stále méně, až těsně u vysokých bílých hradeb se táhl pás holého dláždění, nejméně pětadvacet sáhů široký. V Tar Valonu si Aes Sedai samozřejmě velice vážili, a amyrlinin stolec vládl městu, jako vládl Aes Sedai, ale jen málokdo se chtěl přiblížit k moci Aes Sedai víc, než bylo nezbytně nutné. Mezi hrdostí na velký krb ve vašem sále a ochotou vstoupit do plamenů je značně velký rozdíl.

Jen málokdo tedy přicházel blíž k širokému schodišti vedoucímu do samotné Věže, ke složitě vyřezávaným dveřím dost širokým, aby tudy prošlo dvanáct lidí vedle sebe. Ty dveře byly otevřené a zvaly dál. Vždycky se našli lidé, kteří potřebovali pomoc či odpovědi, jež jim mohly podle jejich mínění poskytnout pouze Aes Sedai. A tito lidé přicházeli zblízka stejně jako zdaleka, z Arafelu a Ghealdanu, ze Saldeie a Illianu. Mnozí uvnitř nalezli pomoc i radu, i když často ne takové, jaké čekali či v ně doufali.

Min měla širokou kapuci pláštěnky staženou hluboko do očí, takže měla tvář v jejím stínu. Přes teplý den byl její oděv dost lehký, aby nevyvolával poznámky, ne na ženě tak očividně stydlivé. A hodně lidí se stydělo, když přicházeli do Věže. Na Min teď nebylo nic, co by přitahovalo pozornost. Tmavé vlasy měla delší, než když byla ve Věži naposledy, byť jí stále nedosahovaly ani k ramenům, a šaty, modré až na úzké proužky bílé jaerecuzské krajky u krku a na zápěstí, by se hodily třeba na dceru prosperujícího sedláka, když si na cestu do Věže obleče sváteční šaty, právě jako ostatní ženy přicházející k širokému schodišti. Min aspoň doufala, že vypadá stejně. Musela přestat zírat na ostatní, aby se přesvědčila, zda snad nechodí či se nenesou nějak jinak. Zvládnu to, říkala si v duchu.

Rozhodně neurazila celou tu dálku, aby se teď obrátila. Šaty byly dobrým převlekem. Ti, kdo se na ni pamatovali z Věže, si pamatovali mladou ženu s nakrátko ostříhanými vlasy, vždy v chlapeckém kabátci a spodcích, nikdy ne v šatech. Musel to být velmi dobrý převlek. Ohledně toho, co dělala, neměla na vybranou. Ne doopravdy.

Čím blíž byla Věži, tím stísněněji se cítila a tím pevněji svírala raneček, který si tiskla k hrudi. Měla tam svůj obvyklý oděv a dobré boty a všechny své věci. Jen koně nechala v hostinci kousek za náměstím. S trochou štěstí bude za pár hodin u valacha zpátky a pojede k Ostreinskému mostu a k silnici na jih.

Na jízdu na koni tak brzy se sice zrovna netěšila, ne po týdnech strávených bez oddechu v sedle, ale toužila tohle místo opustit co nejdřív. Nikdy Bílou věž nepovažovala za pohostinné místo, a právě teď jí připadala stejně hrozná jako věznice Temného v Shayol Ghulu. Otřásla se a přála si, aby nebyla na Temného vůbec pomyslela. Ráda bych věděla, jestli si Moirain myslí, že přijdu, jen proto, že mě o to požádala. Světlo mi pomoz, chovám se jako pěkná husa. Dělám hlouposti kvůli troubovi!

S nepříjemným pocitem vkročila na schody – každý byl dost hluboký, takže musela udělat dva kroky, aby se dostala k dalšímu stupni – a na rozdíl od většiny ostatních se nezastavila a ohromeně nezírala na vysokou světlou Věž. Chtěla to mít za sebou.

Velkou kulatou vstupní síň uvnitř téměř zcela obklopovaly arkády, ale prosebníci se tlačili uprostřed komnaty a tiskli se k sobě pod zploštělou kupolí. Světlý kámen na podlaze byl za celá staletí ošoupaný a vyleštěný bezpočtem nervózních nohou. Nikdo tu nemyslel na nic jiného, než kde je a proč. Sedlák a jeho žena v hrubých vlněných šatech se drželi za mozolnaté ruce a otírali se rameny o obchodnici v sametem podšitém prostřihávaném hedvábí. Dívka za ní tiskla malý košík z tepaného stříbra, bezpochyby dar její paní Věži. Jinde by se obchodnice dívala svrchu na sedláky, kteří by se o ni otřeli, a ti by se zase s omluvami rychle odporoučeli. Teď ne. Tady ne.

Mezi prosebníky bylo méně mužů, což Min nijak nepřekvapilo. Většinu mužů Aes Sedai vyváděly z míry. Všichni věděli, že to byli muži Aes Sedai, když ještě existovali muži Aes Sedai, kdo byl zodpovědný za Rozbití světa. Tři tisíce let tu vzpomínku nezaplašilo, i když se za tu dobu mnoho podrobností pozměnilo. Matky stále děsily děti vyprávěnkami o mužích, kteří mohou usměrňovat jedinou sílu, mužích odsouzených k šílenství díky tomu, jak Temný poskvrnil saidín, mužskou polovici pravého zdroje. A nejhorší příběhy se týkaly Luise Therina Telamona, Draka, Luise Therina Rodovraha, jenž s Rozbitím začal. Tyto příběhy děsily i dospělé. Proroctví pravilo, že Drak se znovu narodí v hodině největší nouze lidstva, aby bojoval s Temným v Tarmon Gai’donu, v Poslední bitvě, ale to neznamenalo žádný rozdíl ve způsobu, jakým většina lidí pohlížela na spojení mužů a síly. Teď všechny Aes Sedai muže, jenž uměl usměrňovat, pronásledovaly. Ze sedmi adžah červené sestry nedělaly skoro nic jiného.

Jistě, to nemělo nic společného s tím, jít požádat Aes Sedai o pomoc, přesto se jen málokterý z mužů cítil dobře, když byl jakýmkoliv způsobem spojován s Aes Sedai a jedinou silou. Totiž s výjimkou strážců, ale každý strážce byl spojen s nějakou Aes Sedai. Strážce tedy nebylo možné brát jako měřítko pro běžné muže. Existovalo rčení: „Muž by si raději uřízl ruku, aby se zbavil třísky, než by požádal o pomoc Aes Sedai.“ Ženy to považovaly za ukázku mužské umíněnosti a hlouposti, ale Min slyšela, jak někteří muži prohlašují, že uříznout si ruku je z těch dvou možností ta lepší volba.

Napadlo ji, co by ti lidé asi udělali, kdyby věděli, co ví ona. Nejspíš by s křikem utekli. A kdyby znali důvod, proč je tady, možná by nepřežila ani do té doby, než by ji odvlekla věžová garda a uvrhla ji do kobky. Měla sice ve Věži přítelkyně, ale žádnou dost mocnou či vlivnou. A kdyby odhalili její záměry, bylo mnohem pravděpodobnější, že by je stáhla s sebou do žaláře či na popraviště, než že by jí dokázaly pomoci. Tedy v případě, že by se vůbec dožila výslechu, mnohem spíš by byla umlčena dávno před začátkem soudu.

Říkala si, aby přestala takhle myslet. Zvládnu to jistě dovnitř a zvládnu to taky ven. Světlo spal Randa al’Thora, že mě do tohohle dostal!

Tři či čtyři přijaté, ženy asi v Minině věku, možná trochu starší, obcházely kulatou síň a tiše hovořily s prosebníky. Na bílých šatech neměly žádné ozdoby, jenom sedm barevných pruhů na lemu, jeden pruh za každé adžah. Občas se objevila novicka, vždy velmi mladá žena či ještě dívka, celá v bílém, aby někoho odvedla hlouběji do Věže. Prosebníci novicky vždy následovali se zvláštní směsicí vzrušené dychtivosti a váhání.

Když se jedna z přijatých zastavila před ní, Min pevněji stiskla raneček. „Světlo tě ozařuj,“ řekla kudrnatá žena lhostejně. „Jmenuji se Faolain. Jak ti může Věž pomoci?“

Faolain měla tmavou pleť a kulatý obličej a tvářila se trpělivě jako někdo, kdo vykonává nudnou práci, když by byl mnohem raději někde jinde. Z toho, co věděla o přijatých, Min usoudila, že asi touží po studiu. Aby se naučila dost a mohla se stát Aes Sedai. Nejdůležitější však bylo, že z výrazu přijaté novicky bylo zřejmé, že Min nepoznala. Když totiž byla Min ve Věži předtím, setkaly se spolu, byť jen nakrátko.

Min však pro jistotu sklopila hlavu v předstírané ostýchavosti. Nebylo to nijak nepřirozené. Hodně venkovanů neznalo rozdíl mezi přijatými novickami a hotovými Aes Sedai. Min skryla tvář pod okrajem kapuce a na Faolain se zpříma nepodívala.

„Mám otázku, kterou musím položit amyrlininu stolci,“ začala, a pak se prudce zarazila, když se tu zastavily tři Aes Sedai, aby se mohly podívat do vstupního sálu, dvě z jednoho klenutého vchodu a jedna z dalšího.

Když je jejich obchůzky přivedly blíž k jedné z Aes Sedai, přijaté i mladší novicky udělaly pukrle, ale jinak se dál věnovaly svým úkolům, snad jen trochu rázněji. To bylo vše. Ne tak prosebníci. Ti jako by všichni zadržovali dech. Mimo Bílou věž, mimo Tar Valon, by Aes Sedai mohli prostě považovat za tři ženy, jejichž věk nelze uhádnout, tři ženy v plné síle, a přesto dospělejší, než by naznačovaly jejich hladké líce bez jediné vrásky. Ve Věži však nebylo pochyb. Ženě, která dlouho pracuje s jedinou silou, neplyne čas stejně jako ostatním ženám. Ve Věži nikdo nepotřeboval vidět na zlatý prsten s Velkým hadem, aby poznal Aes Sedai.

Hlouček se zavlnil, jak ženy dělaly pukrlata a těch pár mužů se neohrabaně klanělo. Dva či tři lidé dokonce padli na kolena. Bohatá obchodnice vypadala polekaně. Venkovský pár vedle ní s rozšířenýma očima hleděl na oživlou legendu. Jak správně jednat s Aes Sedai, bylo pro většinu z prosebníků otázkou toho, co se doslechli. Nebylo pravděpodobné, že by některý z nich, až na ty, co v Tar Valonu bydleli, už někdy spatřil Aes Sedai na vlastní oči, a dokonce ani Tarvalonští se nejspíš k žádné nedostali tak blízko.

Důvodem Minina odmlčení však nebyly samotné Aes Sedai. Občas, ne často, totiž Min vídávala věci, když se podívala na lidi, obrazy a auru, které se obvykle zjevily a vzápětí zmizely. Někdy věděla, co to znamená. Ty obrazy vidívala jen zřídka, a ještě řidčeji věděla, co znamenají, ale když to věděla, měla vždycky pravdu.

Na rozdíl od ostatních lidí, Aes Sedai – a jejich strážci – měli kolem sebe vždycky obrazy a auru, někdy dokonce tolik tančících a míhajících se obrazů, až se z toho Min zatočila hlava. Počet obrazů však neznamenal rozdíl v jejich výkladu, neboť u Aes Sedai věděla stejně málo, co znamenají, jako u kohokoliv jiného. Tentokrát však poznala víc, než chtěla, a rozrazila ji z toho zima.

Štíhlá žena s rozpuštěnými černými vlasy do pasu, jediná z těch tří, kterou poznala – jmenovala se Ananda a byla ze žlutého adžah – kolem sebe měla odporně hnědé kolo, svraštělé a poseté hnijícími prasklinami, které se objevily, a jak tlely, rozšiřovaly se. Malá plavovlasá Aes Sedai vedle Anandy byla podle zelených třásní na šátku ze zeleného adžah. Když se na okamžik otočila, bylo na něm vidět bílý plamen Tar Valonu. A na rameni, jako by uhnízděna mezi révou a kvetoucími jabloňovými větévkami, vyšitými na šátku, jí seděla lidská lebka. Malá ženská lebka, čistě obraná a vybělená sluncem. Třetí, kyprá hezká žena na druhé straně místnosti, žádný šátek neměla. Většina Aes Sedai je nosila pouze při oficiálních příležitostech. To, jak nesla hlavu a držela ramena, prozrazovalo sílu a pýchu. Ta jako by vrhala chladné modré oči na prosebníky skrze krvavou clonu, po obličeji jí stékaly šarlatové pramínky.

Krev, lebka a kolo zmizely v tanci obrazů, objevily se a zase zmizely. Prosebníci na ně hleděli s bázní vidíce pouze tři ženy, které se dokážou dotknout pravého zdroje a usměrňovat jedinou sílu. To ostatní kromě Min nikdo nespatřil. Nikdo kromě Min nevěděl, že ty tři ženy brzy zemřou. Všechny v ten samý den.

„Amyrlin nemůže nikoho přijmout,“ řekla Faolain se špatně zakrývanou netrpělivostí. „A další veřejné slyšení nebude mít dřív než za deset dní. Řekni mi, co chceš, a já ti domluvím schůzku se sestrou, která by ti mohla pomoci nejlépe.“

Min mrkla na raneček ve svých rukou a nechala oči sklopené. Částečně i proto, aby se už nemusela dívat na to, co právě zahlédla. Všechny tři! Světlo! Jaká je šance, že tři Aes Sedai zemřou ten stejný den? Ale věděla to. Věděla. „Musím hned mluvit s amyrlininým stolcem. Osobně.“ Bylo to právo, jehož se lidé zřídka domáhali – kdo by se také opovážil? – ale stávalo se to. „Každá žena má takové právo, a já ho žádám.“

„Copak si myslíš, že amyrlin se sama osobně setká s každým, kdo přijde do Bílé věže? Jiná Aes Sedai ti určitě dokáže pomoci taky.“ Faolain silně zdůraznila tituly, aby na Min udělala dojem. „Teď mi řekni, čeho se tvoje otázka týká. A sděl mi své jméno, aby novicka věděla, pro koho sem má přijít.“

„Jmenuju se... Elmindreda.“ Min sebou proti své vůli trhla. Tohle jméno vždycky nenáviděla, ale amyrlin byla jedna z mála žijících, kdo je kdy slyšel. Jenom jestli si vzpomene. „Mám právo mluvit s amyrlin. A moje otázka je jen pro ni. Mám právo.“

Přijatá zvedla obočí. „Elmindreda?“ Zvedla koutky v pobaveném úsměvu. „A žádáš svá práva. No dobrá. Pošlu zprávu kronikářce, že si přeješ osobně setkat s amyrlininým stolcem, Elmindredo.“

Min jí chtěla dát políček za to, jaký důraz položila na „Elmindredu", ale přinutila se jen zamumlat: „Děkuju.“

„Ještě mi neděkuj. Bezpochyby potrvá celé hodiny, než si kronikářka najde čas ti odpovědět, a svou otázku amyrlin určitě nepoložíš dřív než na matčině dalším veřejném slyšení. Čekej trpělivě, Elmindredo.“ Upjatě se na Min usmála, tedy spíš se samolibě ušklíbla, a otočila se.

Min zaskřípala zuby a s ranečkem se vydala ke stěně mezi dvěma klenutými vchody, kde se snažila splynout se světlým kamenem. Nikomu nevěř, a dokud se nedostaneš k amyrlin, dávej pozor, aby tě nikdo nepoznal, řekla jí Moirain. Moirain byla jediná Aes Sedai, které Min věřila. Většinou. A rada to byla dobrá v každém případě. Musí se jenom dostat k amyrlin a skončí to. Bude si moci obléknout své vlastní šaty, navštívit své přítelkyně a odejít. Už žádné skrývání.

Ulevilo se jí, když Aes Sedai odešly. Tři Aes Sedai, které zemřou v jeden jediný den. Bylo to naprosto nemožné, jinak to vyjádřit nešlo. A přesto k tomu dojde. Nic, co řekne nebo udělá, to nemůže změnit – když věděla, co obraz znamená, stalo se to – ale musí o tom povědět amyrlin. Možná to dokonce bude stejně důležité jako zprávy, které přinášela od Moirain, i když tomu bylo těžké uvěřit.

Jiná přijatá novicka přišla nahradit jednu z těch, co tu již byly, a pro Mininy oči jí před tvářemi jako jablíčka přepluly mříže, jako mříže klece. Do sálu nahlédla Sheriam, správkyně novicek – Min na ni jenom mrkla a hned upřela zrak na podlahu před sebou. Sheriam ji znala až příliš dobře – a rusovlasá Aes Sedai jako by měla obličej potlučený a nateklý. Byl to samozřejmě jenom obraz, ale Min se přesto musela kousnout do rtu, aby náhle nevyjekla. Sheriam, se svou klidnou autoritou a jistotou, byla stejně nezničitelná jako sama Věž. Sheriam přece nemohlo nic ublížit. Ale něco jí ublíží.

Aes Sedai, kterou Min neznala, se šátkem hnědého adžah, doprovázela ke dveřím buclatou ženu v dobře tkaných červených vlněných šatech. Buclatá žena kráčela lehce jako holčička a usmívala se. Hnědá sestra se usmívala také, ale její aura zeslábla a zhasla, jako když zhasne plamen svíčky.

Smrt. Zranění, zajetí a smrt. Pro Min jako by to bylo natištěno na papíře.

Dívala se před sebe. Už nic víc vidět nechtěla. Ať si vzpomene, říkala si v duchu. Po celou dlouhou cestu z pohoří Oparů nepocítila zoufalství, dokonce ani při dvou příležitostech, kdy se jí kdosi pokusil ukrást koně, ale teď byla zoufalá. Světlo, ať si na to zatracené jméno vzpomene.

„Paní Elmindredo?“

Min sebou trhla. Černovlasá novicka, která stála před ní, byla stěží dost stará na to, aby ji pustili z domu, mohlo jí být tak patnáct šestnáct, i když si dávala dost práce, aby působila důstojně. „Ano? Jsem... To je moje jméno.“

„Já jsem Sahra. Pojď, prosím, se mnou –“ v Sahřině pisklavém hlásku se objevil udivený podtón – „amyrlinin stolec tě přijme ve své pracovně.“

Min si oddechla úlevou a ochotně Sahru následovala.

Kapuci pláště měla stále staženou do obličeje, ale to jí nebránilo ve výhledu, a čím víc viděla, tím víc toužila být už u amyrlin. V širokých chodbách s dlaždicemi jasných barev a stěnami ověšenými koberci a zlatými lustry, vinoucích se nahoru, bylo jen málo lidí – Věž byla postavena pro mnohem víc lidí, než tu přebývalo v současné době – ale skoro každý, koho cestou nahoru potkala, měl obraz či auru prozrazující násilí a nebezpečí.

Strážci pospíchající kolem nevěnovali dvěma ženám pozornost. Strážci byli muži, kteří se pohybovali jako lovící vlci, jejich meče byly jen nepříliš podstatným dodatkem k jejich smrtícím dovednostem, ale oni také měli zakrvácené obličeje či zející rány. Kolem hlav jim výhružně tančily meče a oštěpy. Jejich aury se blýskaly, mihotaly se na ostří smrti. Min tu viděla chodit mrtvé, věděla, že zemřou stejného dne jako Aes Sedai ve vstupním sále, nebo přinejlepším o den později. Dokonce i někteří ze sloužících, muži i ženy s plamenem Tar Valonu na prsou, chvátající za svými povinnostmi, nesli znaky násilí. Aes Sedai, kterou Min jen na okamžik zahlédla v boční chodbě, kolem sebe měla řetězy, a další, přecházející křižovatku chodeb před Min a její průvodkyní, i na těch pár krocích, co ji Min viděla, jako by měla stříbrný obojek kolem krku. Min se při tom pohledu zadrhl dech. Chtělo se jí křičet.

„Někoho, kdo tu ještě nikdy nebyl, to tu může opravdu úplně ohromit,“ poznamenala Sahra a snažila se, i když neúspěšně, mluvit, jako by Věž pro ni teď byla stejně obyčejná jako její rodná vesnice. „Ale tady jsi v bezpečí. Amyrlinin stolec všechno urovná.“ Když se zmínila o amyrlin, zadrhl se jí hlas.

„Světlo, kéž by to byla pravda,“ zamumlala Min. Novicka jí věnovala úsměv, který měl být uklidňující.

Než dorazily k předsíni amyrlininy pracovny, Min měla žaludek stažený a do místnosti vpadla hned za Sahrou. Jen nutnost předstírat, že je tu cizí, jí zabránila, aby se už dávno nerozběhla napřed.

Jedny ze dveří do amyrlininých komnat se otevřely, ven rychle vyšel mladý muž s rudozlatými vlasy a málem vrazil do Min a její průvodkyně. Vysoký, vzpřímený a svalnatý, v modrém kabátci, na rukávech a na límci bohatě krumplovaném zlatem, Gawyn z rodu Trakandů, nejstarší syn královny Morgasy Andorské, vypadal každým coulem jako pyšný mladý pán. Rozzuřený mladý pán. Min už neměla čas sklonit hlavu. Gawyn jí pohlédl přímo do obličeje pod kapuci.

Oči se mu překvapením rozšířily a hned zase zúžily, až vypadaly jako čárky modrého ohně. „Takže jsi zpátky. Nevíš náhodou, kam se poděla moje sestra a Egwain?“

„Ony nejsou tady?“ Min na všechno předstírání zapomněla ve vlně paniky. Než si uvědomila, co vlastně dělá, popadla prince za rukáv a napjatě se na něj podívala a přiměla ho o krok ustoupit. „Gawyne, ony se do Věže vydaly už před celými měsíci! Elain, Egwain a Nyneiva taky. S Verin Sedai a... Gawyne... já... já...“

„Uklidni se,“ pravil mladík a jemně sundal její ruku ze svého rukávce. „Světlo! Nechtěl jsem tě tak vyděsit. Dorazily sem v pořádku. A neřekly ani slovo o tom, kde byly, ani proč. Mně tedy ne. Asi není naděje, že ty bys mi to řekla, viď?“ Min si myslela, že se tváří vyrovnaně, ale jemu stačil jediný pohled a řekl: „Myslel jsem si to. Tohle místo má víc tajemství než... Zase zmizely. A Nyneiva taky.“ Nyneivu přihodil jen tak. Mohla být Mininou přítelkyní, ale pro něj neznamenala zhola nic. Hlas mu znovu zdrsněl, každou chvíli byl napjatější. „A zas beze slova. Ani slovíčko! Mají být někde na statku jako trest za to, že utekly, ale já nemůžu zjistit kde. A amyrlin mi nedá přímou odpověď.“

Min sebou škubla. Na chvíli mu proudy zaschlé krve změnily obličej na ponurou masku. Bylo to jako dvě rány kladivem. Její přítelkyně byly pryč – cestu do Věže jí usnadňovalo přesvědčení, že se tu s nimi setká – a Gawyn bude zraněn stejný den, kdy Aes Sedai zemřou.

Přes všechno, co viděla od svého příchodu do Věže, přes svůj strach se jí dosud nic nedotklo osobně. Pohroma, která se snese na Věž, zasáhne i veliké území kolem Tar Valonu, ale ona do Věže nepatřila a nikdy sem patřit nebude. Ale Gawyn byl někdo, koho znala, někdo, koho měla ráda, a on utrží ránu horší, než naznačovala ta krev, utrží ránu někde hluboko v nitru. Min došlo, že jestli může postihnout Věž neštěstí, odnesou to nejen vzdálené Aes Sedai, ženy, s nimiž se nikdy necítila spřízněná, ale také její přítelkyně. Ty do Věže patřily.

Jistým způsobem byla ráda, že tu Egwain s ostatními není, byla ráda, že se na ně nemůže podívat a možná uvidět znamení smrti. A přesto se chtěla podívat, přesvědčit se, pohlédnout na své přítelkyně a nic nespatřit, nebo zjistit, že budou žít. Kde pro Světlo jsou? Proč odešly? Jelikož všechny tři znala, považovala za pravděpodobné, že jestli Gawyn neví, kde jsou, je to proto, že nechtěly, aby to věděl. To bylo docela dobře možné.

Náhle si uvědomila, kde je a proč, a to, že tu s Gawynem není sama. Sahra zřejmě zapomněla, že má Min dovést k amyrlin. Zřejmě zapomněla na všechno kromě mladého pána, na něhož dělala telecí oči, čehož si on ovšem nevšiml. Přesto už nebylo třeba předstírat, že je ve Věži cizí. Byla u amyrlininých dveří a teď ji nemohlo už nic zastavit.

„Gawyne, nevím, kde jsou, ale jestli jsou za trest někde na statku, tak jsou nejspíš celé zpocené a zablácené až po uši, a ty jsi ten poslední, koho by chtěly vidět.“ Popravdě řečeno ji však jejich nepřítomnost také zneklidnila, stejně jako Gawyna. Příliš se toho stalo, příliš se toho děje, příliš mnoho s nimi bylo svázáno, a s ní také. Ale nebylo zcela vyloučeno, že je opravdu poslali za trest na statek. „Tím, že amyrlin rozzlobíš, jim moc nepomůžeš.“

„Já ale nevím, jestli jsou na statku. Nebo vůbec naživu. K čemu všechno to schovávání a uhýbání, jestli jenom někde plejí záhony? Jestli se mé sestře něco stane... Nebo Egwain...“ Zamračil se na své boty. „Měl bych na Elain dávat pozor. Jak ji mám ale chránit, když ani nevím, kde je?“

Min si povzdechla. „Myslíš, že potřebuje ochranu? Kterákoliv z nich?“ Ale jestli je někam poslala amyrlin, tak možná ano. Amyrlin byla schopná poslat ženu do medvědího doupěte jenom s proutkem, kdyby to posloužilo jejím cílům. A čekala by, že se ta žena vrátí s medvědí kůží nebo medvěda přivede na vodítku, podle nařízení. Kdyby to však řekla Gawynovi, ten by se jen ještě víc rozčílil a dělal by si větší starosti. „Gawyne, ony se zaslíbily Věži. Kdyby ses jim do toho pletl, nepoděkovaly by ti.“

„Vím, že Elain není malé dítě,“ prohlásil Gawyn, „i když se pořád potácí mezi tím, že uteče jako malá, a hned si zase hraje na to, že je Aes Sedai. Ale je moje sestra, a kromě toho taky dědička Andoru. Po máti se stane královnou. Andor ji potřebuje celou a v pořádku, aby mohla usednout na trůn, ne další boj o nástupnictví.“

Hraje si na to, že je Aes Sedai? On si očividně neuvědomoval rozsah sestřina nadání. Dědičky Andoru posílaly do Věže na výcvik od té doby, co vznikl Andor, ale Elain byla první, která měla nadání, aby se mohla opravdu stát Aes Sedai, a to dost mocnou Aes Sedai. A Gawyn nejspíš nevěděl, že Egwain je stejně silná.

„Takže ji budeš chránit, ať chce, nebo nechce?“ Řekla to nedbale, aby si uvědomil, jakou dělá chybu, ale on si varování nevšiml a přikývl na souhlas.

„To byla moje povinnost ode dne, kdy se narodila. Já proliji krev dřív než ona, já položím život dřív než ona. Tu přísahu jsem složil, když jsem skoro ještě nedohlédl do její kolébky. Gareth Bryne mi musel vysvětlit, co to znamená. A teď ji rozhodně neporuším. Andor ji potřebuje víc než mě.“

Mluvil s klidnou jistotou – přijímal to jako něco přirozeného a správného, až z toho Min zamrazilo. Vždycky ho považovala za malého kluka, který se pořád směje a škádlí své přátele, ale teď pro ni byl cizincem. Napadlo ji, že když přišlo na tvoření mužů, musel být Stvořitel unavený. Občas jí skoro nepřipadali jako lidé. „A Egwain? Jakou přísahu jsi složil ohledně ní?“

Jeho výraz se nezměnil, jen ostražitě přešlápl. „O Egwain si samozřejmě dělám starosti. I o Nyneivu. Co se stane Elaininým společnicím, může se stát i jí. Předpokládám, že jsou stále spolu. Když byly tady, zřídka bylo vidět jednu bez druhých.“

„Moje máma vždycky říkala, abych si vzala špatnýho lháře, a ty by ses na to hodil. Ale myslím, že někdo na tebe má větší právo.“

„Některé věci se mají stát,“ odvětil tiše, „a některé zase ne. Galad je úplně nemocný z toho, že Egwain odešla.“ Galad byl jeho polobratr a oba byli posláni do Tar Valonu, aby tu cvičili pod dohledem strážců. To byla další andorská tradice. Galadedrid Damodred byl muž, který vždy dělal jen to, co je správné, až to podle Minina názoru někdy mohla být chyba, ale Gawyn na něm neviděl nic špatného. A nikdy by se nevyznal z citů k ženě, pro niž zahořelo Galadovo srdce.

Chtěla s ním zatřást, nasypat do něj trochu rozumu, ale na to teď nebyl čas. Ne když na ni čekala amyrlin, ne s tím, co musela čekající amyrlin povědět. A rozhodně ne, když tu stála Sahra, telecí oči netelecí oči. „Gawyne, povolala mě amyrlin. Kde tě najdu, až se mnou skončí?“

„Budu na cvičném dvoře. Starosti si přestávám dělat – jedině snad když cvičím s Hammarem šerm.“ Hammar byl mistr šermíř a strážce, který vyučoval zacházení s mečem. „Většinou jsem tam až do západu slunce.“

„Tak dobře. Přijdu hned, jak to půjde. A dávej si pozor na to, co říkáš. Jestli amyrlin rozhněváš, Elain a Egwain by to mohly odnýst taky.“

„To nemohu slíbit,“ odtušil pevně. „Něco se děje s celým světem. Občanská válka v Cairhienu. To stejné a ještě horší v Tarabonu a Arad Domanu. Falešní Draci. Potíže a zprávy o potížích ze všech koutů světa. Neříkám, že je za tím Věž, ale dokonce i tady není všechno tak, jak by být mělo. Nebo jak to vypadá. Zmizení Elain a Egwain není zdaleka všechno. Ony jsou ale ty, kdo mě zajímají. A já zjistím, kde jsou. A jestli se jim něco stalo... Jestli jsou mrtvé...“

Zamračil se a na okamžik se jeho obličej zase proměnil v tu masku zaschlé krve. Víc: nad hlavou se mu vznášel meč a za ním se vlnil praporec. Meč s dlouhým jílcem, jaké používala většina strážců, měl do lehce zakřivené čepele vyleptanou volavku, symbol mistra šermíře, a Min nepoznala, patří-li tento meč Gawynovi, nebo zda ho ohrožuje. Na praporci byl Gawynův znak, útočící stříbrný kanec, ale na zeleném poli, místo na rudém poli Andoru. Meč i praporec vybledly spolu s krví.

„Buď opatrný, Gawyne.“ Myslela to dvěma způsoby. Opatrný na to, co řekne, a opatrný způsobem, který mu nemohla vysvětlit, který neznala ani ona sama. „Musíš být velice opatrný.“

Zapátral jí očima ve tváři, jako by si uvědomil, že její varování má i hlubší rovinu. „Pokusím se,“ řekl nakonec. Nasadil úsměv, skoro takový, na jaký se u něj pamatovala, ale bylo jasné, že tak činí s námahou. „Asi bych se měl vydat na cvičiště, jestli chci udržet krok s Galadem. Dopoledne se mi podařilo zvítězit dvakrát z pěti zápasů s Hammarem, ale Galad už zvítězil třikrát, když se posledně obtěžoval zajít cvičit.“ Náhle se zdálo, že ji poprvé doopravdy uviděl, a jeho úsměv teď šel od srdce. „Měla bys nosit šaty častěji. Sluší ti. Pamatuj, budu tam do západu slunce.“

Když šel pryč, kráčeje s půvabem, který se téměř podobal nebezpečnému půvabu strážců, Min se přistihla, že si uhlazuje šaty přes boky, a okamžitě toho nechala. Světlo spal všechny muže!

Sahra vydechla, jako by zadržovala dech. – „On opravdu moc dobře vypadá, že?“ poznamenala zasněně. – „Samozřejmě ne tak dobře jako urozený pán Galad. A ty ho opravdu znáš.“ Napůl to byla otázka, ale jen napůl.

Min si také povzdechla. Ta holka bude mluvit se svými přítelkyněmi v obydlí novicek. Syn královny byl přirozeným námětem hovoru, zvláště když byl hezký a nosil se jako hrdina z příběhů vyprávěných kejklíři. A cizí žena jen dodala koření k zajímavějším úvahám. Nedalo se s tím však nic dělat. Na každý pád už teď nemohla napáchat škodu.

„Amyrlinin stolec se musí divit, proč jsme ještě nepřišly,“ řekla.

Sahra se s trhnutím vzpamatovala. Popadla Min za rukáv a skočila otevřít dveře, táhnouc Min za sebou. Ve chvilce byly uvnitř. Novicka udělala neohrabané pukrle a vyhrkla: „Přivedla jsem ji, Leano Sedai. Paní Elmindredu. Amyrlinin stolec ji chce vidět.“

Vysoká žena s měděnou barvou pleti v předsíni měla na dlaň širokou štólu kronikářky, modrou, aby bylo vidět, že pochází z modrého adžah. S rukama v bok vyčkala, než dívka domluví, a potom ji propustila se strohým: „Že ti to ale trvalo, dítě. Tak zpátky ke svým úkolům.“ Sahra předvedla další poklonu a odběhla stejně rychle, jako vstoupila.

Min stála s očima upřenýma na podlahu a kapuci staženou do očí. To, že si nedala pozor na jazyk před Sahrou, bylo již tak dost špatné – i když ta novicka aspoň neznala její jméno – ale Leana ji znala lépe než kdokoliv ve Věži kromě amyrlin samotné. Min si byla jistá, že to již nemůže znamenat žádný rozdíl, ale po tom, co se stalo v chodbě, se hodlala držet Moiraininých příkazů, dokud nebude s amyrlin sama.

Tentokrát jí její opatrnost nebyla k ničemu. Leana udělala dva kroky a shrnula jí kapuci z hlavy. Pak zavrčela, jako by ji někdo uhodil do břicha. Min zvedla hlavu a vzdorovitě se na ni podívala. Snažila se předstírat, že se kolem ní nepokoušela proklouznout nepoznána. Kronikářčin obličej lemovaly rovné tmavé vlasy, jen o málo delší než měla Min. Výraz Aes Sedai byl směsí překvapení a podráždění, že se nechala překvapit.

„Takže ty jsi Elmindreda, co?“ pravila Leana rázně. Vždycky mluvila rázně. „Musím říct, že v šatech na to jméno vypadáš spíš než ve svém obvyklém... oblečení.“

„Jenom Min, prosím, Leano Sedai.“ Min se podařilo udržet bezvýraznou tvář, ale dalo jí hodně práce, aby se zlostně nemračila. Kronikářka měla v hlase příliš mnoho pobavení. Když už ji matka musela pojmenovat po někom z příběhů, proč to musela být zrovna žena, která zřejmě trávila většinu času vzdycháním kvůli mužům, když je zrovna neinspirovala ke skládání písní na její oči či úsměv?

„No dobře, Min. Neptám se, kde jsi byla, ani proč se vracíš v šatech a očividně se chceš na něco zeptat amyrlin. Aspoň zatím ne.“ Z jejího výrazu však bylo jasné, že to hodlá udělat později a dostat odpovědi. „Předpokládám, že matka ví, kdo je Elmindreda, viď? Ovšem. Měla jsem to poznat, když mi řekla, abych pro tebe hned poslala. Světlo samo ví, proč se s tebou vůbec baví.“ Ustaraně se zamračila. „Co se děje, děvče? Není ti dobře?“

Min se zase zatvářila vyrovnaně. „Ne. Ne, jsem v pořádku.“ Na chvíli se kronikářka dívala skrze průhlednou masku vlastního obličeje, ječící masku. „Smím teď jít dál, Leano Sedai?“

Leana si ji ještě chvíli prohlížela, pak však trhla hlavou k pracovně. „Tak běž.“ Minina rychlost, s níž uposlechla, by uspokojila i tu nejtvrdší učitelku.

Pracovna amyrlinina stolce patřila za dlouhá staletí mnoha vznešeným a mocným ženám. Pokoj byl plný připomínek na jejich úřadování, od vysokého krbu celého obloženého zlatým mramorem z Kandoru, nyní vyhaslého, k deštění ze světlého a zvláštně pruhovaného dřeva, tvrdého jako železo, a přesto s vyřezávanými úžasnými šelmami a nádherně opeřenými ptáky. Ty desky sem byly přivezeny ze záhadné země ležící za Aielskou pustinou dobře před tisícem let, a ohniště bylo víc než dvakrát tak staré. Leštěná krevel na podlaze pocházela z pohoří Oparů. Vysoké oblouky oken vedly na balkon. Měňavý kámen na obložení oken zářil jako perly a byl vyloven z pozůstatků města potopeného do Bouřlivého moře během Rozbití světa. Od té doby nikdo neviděl podobný.

Současná zastánkyně úřadu, Siuan Sanche, se ale narodila v rodině rybáře v Tearu, a nábytek, který si vybrala, byl prostý, i když dobře vyrobený a naleštěný do vysokého lesku. Amyrlin sama seděla na pevné židli za velkým stolem, dost obyčejným, aby zapadl i na statku. Jediná další židle v místnosti, stejně prostá a obvykle odsunutá stranou, nyní stála před stolem na malém tairenském koberečku modré, hnědé a zlaté barvy. Na vysokých čtecích pultech, rozestavených po místnosti, leželo otevřených asi půl tuctu knih. To bylo vše. Nad krbem visel obrázek. Maličké rybářské čluny, stejné, jako měl amyrlinin otec, mezi rákosím v Dračích Prstech.

Na první pohled, i přes hladké líce Aes Sedai, vypadala Siuan Sanche stejně prostě jako její nábytek. Byla také pevně stavěná a spíš hezká než krásná, a jediná výrazná věc na jejích šatech byla široká štóla úřadu amyrlinina stolce, s pruhy v barvách každého ze sedmi adžah. Její věk se nedal určit, jako u každé Aes Sedai. V tmavých vlasech neměla jediný šedivý. Ale pronikavé modré oči nepřipouštěly žádné hlouposti a pevná brada prozrazovala odhodlání nejmladší ženy, jaká kdy byla na amyrlinin stolec zvolena. Přes deset let byla Siuan Sanche schopna povolat si vladaře a mocné, a oni poslušně přicházeli, i když Bílou věž nenáviděli a Aes Sedai se báli.

Když amyrlin obcházela stůl, Min položila raneček na zem a začala neohrabané pukrle, přičemž podrážděně a velice tiše nadávala, že to musí dělat. Ne že by chtěla být neuctivá – to by nikoho tváří v tvář ženě jako Siuan Sanche ani ve snu nenapadlo – ale poklona, kterou by předvedla obvykle, by v šatech vypadala hloupě, a ona měla jen velice matnou představu, jak správně pukrle udělat.

V půli cesty dolů, když už měla suknice roztažené, ztuhla jako přikrčená ropucha. Siuan Sanche tam stála vznešená jako královna a na okamžik také ležela na podlaze, nahá. Kromě toho, že na sobě neměla ani nitku, bylo na tom obraze cosi podivného, ale zmizel dřív, než Min poznala co. Bylo to jedno z nejsilnějších vidění, jaké kdy měla, a ona neměla tušení, co to znamenalo.

„Zase vidíš věci, viď?“ promluvila amyrlin. „No, já tu tvoji schopnost mohu využít. Mohla jsem ji využívat celé ty měsíce, co jsi byla pryč. Ale nemluvme o tom. Co se stalo, stalo se. Kolo tká, jak si kolo přeje.“ Stísněně se usmála. „Ale jestli to uděláš znovu, dostanu tvoji kůži na rukavičky. Vstaň, děvče. Leana mi vnutí dost obřadnosti za měsíc, aby to rozumné ženě vydrželo aspoň na rok. Nemám na to čas. Ne v poslední době. A teď, cos právě viděla?“

Min se pomalu narovnala. Byla to úleva, ocitnout se pohromadě s někým, kdo věděl o jejím nadání, i když to byla sama amyrlin. Před amyrlin nemusela skrývat, co spatřila. Naopak. „Bylas... Nemělas na sobě šaty. Já... nevím, co to znamená, matko.“

Siuan se krátce, nevesele zasmála. „Nepochybně to, že budu mít milence. Ale na to také nemám čas. Na pomrkávání po mužích nemáš čas, když vybíráš vodu z člunu.“

„Možná,“ připustila Min. Mohlo to ale znamenat tohle, i když o tom dost pochybovala. „Já prostě nevím. Ale od chvíle, kdy jsem vstoupila do Věže, mám, matko, pořád vidění. Stane se něco zlého, něco hrozného.“

Začala vyprávět od Aes Sedai ve vstupním sále a vypověděla všechno, co viděla, stejně jako co to všechno znamená, pokud si tím byla jistá. Neprozradila jen to, co říkal Gawyn, aspoň většinu z toho. Nemělo by smysl říkat mu, aby nenahněval amyrlin, kdyby to pak udělala za něj. Zbytek vylíčila stejně syrově, jako to viděla. Když o tom mluvila, byl z jejího hlasu cítit strach, jak to znovu všechno prožívala. Než skončila, hlas se jí třásl.

Amyrlinin výraz se celou dobu nezměnil. „Takže tys mluvila s mladým Gawynem,“ řekla, když Min domluvila. „No, myslím, že jeho dokážu přesvědčit, aby držel jazyk za zuby. A jestli se na Sahru pamatuji správně, tak tomu děvčeti práce na venkově jedině prospěje. Při okopávání zeleninového záhonku žádné klepy šířit nebude.“

„Tomu nerozumím,“ řekla Min. „Proč má být Gawyn zticha? Nic jsem mu neřekla. A Sahra...? Matko, možná jsem to neřekla jasně. Aes Sedai a strážci zemřou. To znamená bitvu. A pokud nepošleš hodně Aes Sedai a strážců někam pryč – a taky sloužících, viděla jsem i mrtvé a zraněné sloužící – pokud to neuděláš, tak k té bitvě dojde tady! V Tar Valonu!“

„Viděla jsi to?“ chtěla vědět amyrlin. „Bitvu? Víš to díky svému... svému nadání, nebo jenom hádáš?“

„Co jiného by to mohlo být? Nejmíň čtyři Aes Sedai jako by už byly mrtvé. Matko, viděla jsem jen devět z vás, co jsem se vrátila, a z těch mají čtyři umřít! A strážci... Co jiného by to mohlo být?“

„Víc věcí, než by se mi líbilo,“ pravila Siuan ponuře. „Kdy? Za jak dlouho se ta... věc... odehraje?“

Min zavrtěla hlavou. „To nevím. Většina toho se stane v rozmezí nejvýše dvou dnů, ale to může být zítra nebo třeba za rok. Nebo za deset let.“

„Modleme se za těch deset. Jestli k tomu dojde zítra, tak není příliš velká naděje, že tomu zabráním.“

Min se poněkud zamračila. Jenom dvě Aes Sedai kromě Siuan Sanche věděly, co dokáže. Moirain a Verin Mathwin, která se snažila její nadání prostudovat. A ani jedna neměla o nic větší tušení, jak to funguje, než ona sama. Jen byly přesvědčeny, že to má co do činění s jedinou silou. Možná proto jenom Moirain dokázala pochopit, že když Min ví, co vidění znamená, tak se to zcela určitě stane.

„Možná to budou bělokabátníci, matko. Byli po celém Alindaeru, když jsem jela přes most.“ Nevěřila, že by děti Světla měly něco společného s tím, co má přijít, ale váhala vyslovit nahlas, co si myslela. Myslela, ne věděla, ale i to bylo dost špatné.

Amyrlin však zavrtěla hlavou dřív, než Min domluvila. „Ti by se o něco pokusili, kdyby mohli, o tom nepochybuji – útok na Věž by se jim velice zamlouval – ale Eamon Valda neudělá nic otevřeně bez rozkazů od pana velícího kapitána, a Pedron Niall nezaútočí, pokud si nebude myslet, že máme velké potíže. Ví, že jsme příliš silné, aby nás mohl oklamat. Po tisíc let se bělokabátníci chovali takhle. Jako piraně v rákosí, co čekají na kapku krve Aes Sedai ve vodě. Ale my jsme jim zatím žádnou slabost neukázaly, a ani neukážeme, pokud tomu dokážu zabránit.“

„Ale kdyby se Valda pokusil o něco na vlastní pěst –“

Siuan ji přerušila. „U Tar Valonu nemá víc než pět set mužů, děvče. Zbytek poslal před několika týdny pryč, aby vyvolávali potíže někde jinde. Zářící hradby zadržely Aiely. A taky Artuše Jestřábí křídlo. Valda Tar Valonu nikdy nedobyde, pokud se město nerozpadne na kusy zevnitř.“ Jak mluvila dál, ani se jí nezměnil hlas. „Ty moc chceš, abych uvěřila, že ty potíže způsobí bělokabátníci. Proč?“ V jejích očích nebyla ani stopa po něze.

„Protože tomu chci věřit já sama,“ zamumlala Min. Olízla si rty a pronesla slova, která nechtěla vyslovit nahlas. „Ten stříbrný obojek, který jsem viděla na jedné Aes Sedai. Matko, vypadal... Vypadal právě jako ty obojky, co... co Seanchani používali k... k ovládání žen, které dokážou usměrňovat.“ Hlas jí vypověděl, když Siuan znechuceně zkřivila rty.

„Odporné věci,“ zavrčela amyrlin. „Ještě dobře, že většina lidí nevěří ani čtvrtině toho, co se o Seanchanech doslechnou. Ale mnohem spíš to budou ti bělokabátníci. Jestli se Seanchani někde zase vylodí, kdekoliv, dozvím se to do několika dní po holubech, a od moře k Tar Valonu je daleko. Jestli se znovu objeví, budu mít spoustu varování. Ne, bojím se, že to, cos viděla, je něco mnohem horšího než Seanchani. Bojím se, že to mohly být jedině černé adžah. O nich nás ví jen hrstka, a já nechci ani pomyslet, co by se stalo, kdyby se ta zpráva rozšířila, ale největším a bezprostředním nebezpečím pro Věž jsou ony.“

Min si uvědomila, že si tiskne suknice tak pevně, až ji z toho bolí ruce. V ústech měla sucho jako na poušti. Bílá věž vždycky chladně popírala existenci skrytého adžah, oddaného Temnému. Nejjistější způsob, jak si pohněvat Aes Sedai, byl jen se o tom zmínit. Z toho, že sama amyrlin tak klidně uznávala černé adžah jako skutečnost, se Min změnila páteř v kus ledu.

A amyrlin, jako by neřekla nic neobvyklého, pokračovala dál. „Ale tys nepřišla z takové dálky, jen aby ses na nás mohla podívat. Jaké jsou zprávy od Moirain? Vím, že všude od Arad Domanu po Tarabon vládne zmatek, a to je slabý výraz.“ Opravdu to byl slabý výraz. Lidé podporující Draka Znovuzrozeného bojovali s těmi, kteří stáli proti němu, a obě země zachvátila občanská válka, když navíc ještě bojovaly proti sobě o nadvládu nad Almothskou plání. Siuanin tón to všechno shrnul jako nedůležitou maličkost. „Ale o Randu al’Thorovi jsem neslyšela už celé měsíce. A on je ohniskem toho všeho. Kde je? Co ho nechá Moirain dělat? Posaď se, děvče. Posaď se.“ Ukázala na židli před stolem.

Min šla k židli a cestou se jí podlamovaly nohy. Na židli se málem svalila. Černé adžah! Ó Světlo! Aes Sedai měly stát za Světlem. I když jim tak zcela nevěřila, tak tomu vždycky bylo. Aes Sedai, a všecka moc Aes Sedai, stála za Světlem a proti Stínu. Jenže teď už to nebyla pravda. Skoro se neslyšela, když říkala: „Je na cestě do Tearu.“

„Do Tearu! Takže je to Callandor. Moirain chce, aby si v Tearském Kameni vyzvedl Meč, jehož se nelze dotknout. Přísahám, že ji za to pověsím na slunce usušit! Bude si přát, aby byla zase novicka! Na to ještě nemůže být připravený!“

„To nebyla...“ Min se odmlčela, aby si mohla odkašlat. „To nebyla Moirainina práce. Rand odešel uprostřed noci sám od sebe. Ostatní se vydali za ním a Moirain mě poslala, abych ti to řekla. Teď už by mohli být v Tearu. Co já vím, tak už by mohl mít i ten Callandor.“

„Světlo ho spal!“ štěkla Siuan. „Teď už by mohl být mrtvý! Přála bych si, aby se nikdy nedoslechl ani slovo z Dračích proroctví. Jestli se mi podaří mu zabránit, aby se z nich dozvěděl víc, tak to udělám.“

„Ale copak on nemusí proroctví naplnit? Tomu nerozumím.“

Amyrlin se unaveně opřela o stůl. „Jako by jim vůbec někdo pořádně rozuměl! Proroctví nejsou to, co z něj učiní Draka Znovuzrozeného. Na to stačí, aby si to přiznal, a to musel, jestli jde pro Callandor. Proroctví jsou tu proto, aby ohlásila světu, kým je, aby ho připravila na to, co přijde, a svět taky. Jestli ho Moirain dokáže aspoň trochu zvládnout, povede ho k těm proroctvím, o nichž jsme si jisty – až bude připraven jim čelit! – a co se týče zbytku, tak musíme věřit, že to, co dělá, bude stačit. Doufejme. Co já vím, tak už možná naplnil proroctví, které nikdo z nás nechápe. Světlo dej, ať to stačí.“

„Takže ty ho chceš ovládnout. Říkal, že ses ho pokusila využít, ale to je poprvé, co to otevřeně připouštíš.“ Min zamrazilo. Rozzlobeně dodala: „Zatím jste s Moirain neodvedly moc dobrou práci.“

Siuan jako by z ramen spadla veškerá únava. Narovnala se a stála tu shlížejíc na Min. „Radši bys měla doufat, že to dokážeme. Copak sis myslela, že ho nechám jen tak odejít a volně pobíhat? Umíněného a unáhleného, necvičeného, nepřipraveného, možná už dokonce zešílevšího? Copak si myslíš, že můžeme věřit vzoru, jeho osudu, že ho udrží naživu, jako v nějakém příběhu? Tohle není pohádka a on není nějaký neporazitelný hrdina, a bude-li jeho vlákno ve vzoru přerušeno, kolo času si ani nevšimne, že je pryč, a Stvořitel neudělá žádný zázrak, aby nás zachránil. Jestli mu Moirain nedokáže zkasat plachty, může se docela dobře nechat zabít, a kde pak budeme? Kde bude svět? Temného věznice povoluje. On se zas bude dotýkat světa, je to jenom otázka času. A jestli tu Rand al’Thor nebude, aby mu čelil v Poslední bitvě, jestli se ten svéhlavý mladý hlupák nechá dřív zabít, svět bude zničen. Válka síly znovu se vším všudy, bez Luisů Therinů a stovky rytířů. Pak přijde věčný oheň a stín.“ Náhle se zarazila a podívala se na Min. „Tak odtud vítr fouká, co? Ty a Rand. To jsem nečekala.“

Min důrazně zavrtěla hlavou a cítila, jak jí hoří tváře. „Ovšemže ne! To jen... To ta Poslední bitva. A Temný. Světlo, jenom jsem myslela na to, že volný Temný by stačil zmrazit i strážci morek v kostech. A černé adžah –“

„Nesnaž se to zamluvit,“ zarazila ji amyrlin ostře. „Snad si nemyslíš, že je to poprvé, co vidím, jak se žena obává o život svého muže? Klidně to můžeš přiznat.“

Min si poposedla. Siuaniny oči se jí propalovaly až na dno duše, vědoucí a netrpělivé. „No dobře,“ zavrčela nakonec, „řeknu ti všechno, a jsem zvědavá, jestli nám to bude k něčemu dobrý. Když jsem Randa uviděla vůbec poprvé, spatřila jsem tři ženské tváře, a jedna byla moje. Já ještě nikdy neviděla nic o sobě, ale věděla jsem, co to znamená. Že se do něj zamiluju. Všechny tři ho budeme milovat.“

„Tři. Ty druhé dvě. Kdo je to?“

Min jí věnovala trpký úsměv. „Ty obličeje byly rozmazané. Nevím, kdo to je.“

„A nic nenaznačuje, že on bude na oplátku milovat tebe?“

„Nic! Nikdy se na mě ani pořádně nepodíval. Myslím, že mě považuje za... za svou sestru. Tak se mě nesnaž použít jako uzdu, abys ho mohla utáhnout, protože to nebude fungovat!“

„Ale ty ho miluješ.“

„Nemám na vybranou.“ – Min se snažila mluvit méně mrzutě. „Snažila jsem se to brát jako žert, ale už se tomu nemůžu dál smát. Možná mi nebudeš věřit, ale když vím, co to znamená, vždycky se to stane.“

Amyrlin si poklepala prstem na rty a zamyšleně se na Min podívala.

Ten pohled Min postrašil. Nechtěla se tak předvádět, ani toho na sebe tolik prozradit. Neřekla amyrlin všechno, ale věděla, že už by měla vědět, že nesmí dát Aes Sedai do ruky žádnou páku, pokud nechce vidět, jak ji používá. Aes Sedai byly velice obratné při hledání způsobů, jak člověka využít. „Matko, donesla jsem ti Moiraininu zprávu a řekla jsem ti všechno, co vím o tom, co moje vidění znamenají. Už není důvod, proč bych si nemohla oblíknout svoje šaty a jít.“

„Jít kam?“

„Do Tearu.“ Po rozhovoru s Gawynem, kdy se snažila zajistit, aby neudělal nějakou hloupost, si přála, aby se sama odvážila zeptat, kde Egwain a ostatní opravdu jsou, jenže pokud amyrlin neřekla nic Elaininu bratrovi, tak existovala jen malá naděje, že to poví Min. A Siuan Sanche měla v očích pořád ten zamyšlený pohled. „Nebo tam, kde Rand je. Možná jsem jenom hloupá husa, ale nejsem první žena, která se zbláznila do muže.“

„První, která se zbláznila do Draka Znovuzrozeného. Bude to nebezpečné, být poblíž Randa al’Thora, až svět zjistí, kdo je a čím je. A jestli teď má v rukou Callandor, svět se to dozví velice brzy. Polovina lidí ho bude chtít zabít i přes to, jako by tím, že ho zabijí, mohli zabránit Poslední bitvě a zastavit Temného, aby se neosvobodil. Z těch, co budou po jeho boku, hodně lidí zemře. Bylo by pro tebe možná lepší, kdybys zůstala tady.“

Amyrlin mluvila soucitně, ale Min jí to nevěřila. Nevěřila, že je Siuan schopna soucitu. „Já to risknu. Možná mu i pomůžu. S tím, co vidím. A navíc ve Věži o moc víc bezpečno nebude, ne pokud je tu jediná červená sestra. Ty když uvidí chlapa, co umí usměrňovat, zapomenou na Poslední bitvu i Dračí proroctví.“

„Mnoho dalších také,“ podotkla klidně Siuan. „Starých způsobů myšlení se lidé zbavují jen velice těžko, ať už jsou Aes Sedai nebo ne.“

Min se na ni popleteně podívala. Amyrlin teď zřejmě stála na Minině straně. „Není tajemstvím, že Egwain a Nyneiva jsou moje kamarádky, a není tajemstvím, že jsou ze stejný vesnice jako Rand. Pro červené adžah to je dostatečný spojení. Když Věž zjistí, co je zač, nejspíš by mě ještě před setměním strčily do žaláře. A Egwain s Nyneivou taky, pokud jsi je někam neschovala.“

„Tak tě nesmí nikdo poznat. Rybu nechytíš, když si všimne sítě. Navrhuji ti, abys na chvíli zapomněla na kabátec a spodky.“ Amyrlin se usmála jako kočka, když se usmívá na myš.

„A jakou rybu chceš na mě chytit?“ zeptala se Min slabým hláskem. Myslela, že ví, a zoufale doufala, že se mýlí.

Její naděje však amyrlin nezabránila, aby neřekla: „Černé adžah. Třináct jich uteklo, ale bojím se, že nějaké zůstaly. Nejsem si jistá, komu mohu věřit. Jednu chvíli jsem se bála věřit vůbec někomu. Ty nejsi temná družka, to vím jistě, a tvoje nadání by mohlo trochu pomoci. Aspoň budeš dalšíma důvěryhodnýma očima.“

„Tys tohle plánovala, co jsem vešla do dveří, že ano? Proto jsi chtěla, aby Gawyn a Sahra mlčeli.“ V Min bublal hněv jako voda v konvici. Ta žena řekla žába a čekala, že lidi skočí. A to, že to obvykle udělali, věci jenom zhoršovalo. Ona není žádná žába, žádná loutka na provázku. „Tos taky udělala s Egwain, Elain a Nyneivou? Poslalas je za černýma adžah? Klidně bych tomu věřila!“

„Ty se starej jenom o svoje sítě, dítě, a ty dívky nechej starat se o jejich. Co se tebe týče, ony za trest pracují na statku. Je to jasné?“

Ten neochvějný pohled přinutil Min si poposednout. Bylo snadné vzdorovat amyrlin – dokud na vás neupřela ty své pronikavé chladné modré oči. „Ano, matko.“ Poddajnost v jejím hlase sice nebyla tak úplně opravdová, ale pohled na amyrlin Min přesvědčil, že to má nechat být. Zatahala se za jemnou vlnu svých šatů. „Asi mě nezabije, když to budu ještě chvíli nosit.“ Siuan se náhle zatvářila pobaveně. Min cítila, jak jí naskakuje husí kůže.

„Bojím se, že to nebude stačit. Min v šatech je pořád Min v šatech pro každého, kdo se líp podívá. A tady nemůžeš pořád nosit plášť s kapuci do očí. Ne, musíš změnit všechno, co se změnit dá. Například budeš dál vystupovat pod jménem Elmindreda. Koneckonců, je to tvoje jméno.“ Min sebou trhla. „Vlasy máš skoro tak dlouhé jako Leana, dost dlouhé, aby se daly nakadeřit. A ten zbytek... Já jsem sice růž, pudr a barvičky nikdy nepoužívala, ale Leana si pamatuje, jak na to.“

Min se od zmínky o kudrnách s každým slovem rozšiřovaly oči. „To ne,“ vyjekla.

„Jakmile z tebe Leana udělá dokonalou Elmindredu, nikdo v tobě neuvidí Min, co nosí nohavice.“

„To NE!“

„A důvod tvého pobytu ve Věži – důvod vhodný pro rozrušenou mladou ženu, která rozhodně nevypadá a nechová se jako Min.“ Amyrlin se zamyšleně zamračila a nevšímala si Minina úsilí ji přerušit. „Ano. Dáme na vědomí, že paní Elmindredě se podařilo rozohnit dva nápadníky natolik, že se musí ukrýt ve Věži, dokud se mezi nimi nedokáže rozhodnout. Pár žen tu stále každým rokem žádá útočiště, a občas kvůli úplným hloupostem.“ Výraz jí ztvrdl. „Jestli pořád myslíš na Tear, tak si to rozmysli. Uvaž, jestli Randovi víc pomůžeš tady, nebo tam. Jestli černé adžah svrhnou Věž, nebo něco horšího, získají kontrolu, a on ztratí i tu malou pomoc, kterou mu mohu poskytnout. Tak. Jsi žena, nebo zamilovaná holčička?“

Min byla v pasti. Viděla to jasně, jako by měla na noze okovy. „Ty vždycky dostaneš, co chceš, matko?“

Amyrlinin úsměv byl tentokrát ještě chladnější. „Obvykle, dítě. Obvykle.“

Elaida si upravila šátek s červenými třásněmi a zamyšleně se zadívala na dveře do amyrlininy pracovny, v nichž právě zmizely dvě mladé ženy. Novicka vyběhla skoro vzápětí, a stačil jí jeden pohled na Elaidinu tvář, aby začala blábolit jako nemocná ovce. Elaida měla dojem, že ji poznává, i když se nedokázala rozpomenout na její jméno. Měla důležitější věci na práci než učit nějaká mizerná děcka.

„Jak se jmenuješ?“

„Sahra, Elaido Sedai.“ Znělo to spíš jako kvílení. Elaida se sice o novicky nestarala, ale novicky ji znaly, i její pověst.

Teď si Elaida na děvče vzpomněla. S hlavou celý den v oblacích se středním nadáním, nikdy nebude mít skutečnou moc. Bezpochyby nevěděla o nic víc, než co už Elaida viděla a slyšela – určitě se nepamatovala na víc než na Gawynův úsměv. Hlupačka. Elaida ji propustila.

Dívka udělala pukrle a uklonila se tak hluboko, až se hlavou málem dotkla podlahy, a pak bleskově utekla.

Elaida ji ani neviděla odcházet. Červená sestra už se otočila a na novicku zapomněla. Jak se pak nesla chodbou, nehyzdila jí hladké rysy jediná vráska, v jejím nitru to však vřelo. Nevšímala si ani služebných a mladších i přijatých novicek, které jí spěšně uhýbaly z cesta a hluboce se klaněly, když procházela kolem. Jednou skoro vrazila do hnědé sestry, která měla nos zabořený do papírů s poznámkami. Buclatá hnědá sestra uskočila s překvapeným vyjeknutím, které Elaida ani nezaslechla.

I přes šaty onu mladou ženu, jež šla navštívit amyrlin, poznala. Min, která při své první návštěvě Věže strávila s amyrlin tolik času, i když důvody nikdo neznal. Min, která byla blízkou přítelkyní Elain, Egwain a Nyneivy. A amyrlin tajila, kde se ty tři vyskytují. Elaida si tím byla úplně jista. Všechny zprávy, tvrdící, že si odsluhují trest na nějakém statku, pocházely sice z třetí i čtvrté ruky, ale jistě od Siuan Sanche, což byla dost velká vzdálenost, aby stačila zakrýt pozměněná slova a zpráva nebyla vyloženou lží. Nemluvě o tom, že značné úsilí, jež Elaida vynaložila, aby ten statek našla, přišlo nazmar.

„Světlo ji spal!“ Na okamžik se jí na tváři objevil hněv. Nebyla si jista, zda tím myslí Siuan Sanche či dědičku. Obojí by bylo v pořádku. Zaslechla ji jakási štíhlá přijatá novicka, mrkla na její obličej a zbledla jako její šaty. Elaida kráčela dál, aniž si toho všimla.

Kromě toho, jak byla rozzuřená, že nemůže najít Elain, mívala Elaida občas schopnost věštit, předpovídat budoucnost. Objevovala se zřídka a jen slabě, ale bylo to víc, než měla jakákoliv Aes Sedai od dob Gitary Moroso, která zemřela před dvaceti lety. První věcí, kterou kdy Elaida věštila, když byla ještě přijatou novickou – a už tenkrát dost chytrá, aby si to nechala pro sebe – bylo, že královský rod Andoru bude klíčem k porážce Temného v Poslední bitvě. Jakmile tedy bylo jasné, že na trůn nastoupí Morgasa, přilepila se Elaida na ni a trpělivě po celá léta upevňovala svůj vliv na královnu Andoru. A teď všechna její námaha, její oběť – mohla se sama stát amyrlin, kdyby nesoustředila veškeré úsilí na Andor – mohly přijít vniveč, protože Elain zmizela.

S námahou se přinutila myslet na to, co teď bylo nejdůležitější. Egwain a Nyneiva pocházely ze stejné vesnice jako ten zvláštní mladý muž, Rand al’Thor. A Min ho taky znala, i když se to snažila zakrýt. Rand al’Thor byl ve středu toho všeho.

Elaida ho viděla jen jednou. Měl to být ovčák z Dvouříčí v Andoru, ale každým coulem vypadal jako Aielan. Při pohledu na něj na ni přišlo věštění. Byl ta’veren, jeden z těch vzácných lidí, kteří, místo aby byli vetkáni do vzoru podle toho, jak rozhodlo kolo času, nutili vzor, aby se vytvaroval kolem nich, přinejmenším na čas. A Elaida viděla, jak kolem něj víří chaos, rozdělení a sváry v Andoru, možná v celém světě. Ale Andor musel být udržen celý, ať už se jinak stane cokoliv. To první věštění ji o tom přesvědčilo.

Byla tu další vodítka, dost na to, aby se Siuan chytila do vlastní sítě. Pokud se dalo věřit klepům, tak existovali tři ta’veren, ne jen jeden. Všichni tři pocházeli z té stejné vesnice, z té Emondovy Role, a všichni tři byli zhruba ve stejném věku, což bylo dost zvláštní, aby se o tom ve Věži hodně mluvilo. A Siuan je na své cestě do Shienaru skoro před rokem všechny tři viděla, dokonce s nimi hovořila. Rand al’Thor. Perrin Aybara. Matrim Cauthon. Povídalo se, že to byla jenom shoda okolností. Pouhá šťastná náhoda. Tak se to říkalo. Avšak ti, kdo to tvrdili, nevěděli to, co věděla Elaida.

Když Elaida uviděla toho mladého al’Thora, byla to Moirain, kdo ho odklidil z cesty. Moirain doprovázela jeho i ty druhé dva ta’veren do Shienaru. Moirain z rodu Damodredů, nejbližší přítelkyně Siuan Sanche, když byly novickami. Kdyby se měla Elaida vsadit, vsadila by si na to, že kromě ní si na to přátelství ve Věži nepamatuje nikdo. Ode dne, kdy byly pozvednuty mezi Aes Sedai, na konci aielské války, se Siuan a Moirain vydaly každá svou vlastní cestou a poté se chovaly skoro jako cizinky. Ale Elaida byla jednou z přijatých, když ty dvě byly ještě mladšími novickami, učila je a přísně trestala za to, když řádně neplnily své povinnosti, a pamatovala si to. Nemohla skoro uvěřit, že se jejich spiknutí táhne tak daleko – al’Thor se nemohl narodit o moc dřív – ale bylo to to poslední pojítko, které je všechny spojovalo. Elaidě to bohatě stačilo.

Ať už měla Siuan za lubem cokoliv, bylo nezbytné ji zastavit. Všude se množil zmatek a vřava. Temný se určitě osvobodí – už jen z toho pomyšlení se Elaida zachvěla a přitáhla si úžeji šátek kolem těla – a Věž musí stát nad světskými sváry, aby tomu mohla čelit. Věž musí mít volnost tahat za provázky, aby státy udržela stát při sobě, bez problémů, které přinese Rand al’Thor. Nějak mu musí zabránit zničit Andor.

Nikomu neřekla, co o al’Thorovi ví. Chtěla to s ním, pokud možno, vyřídit potichu. Ve věžové sněmovně se už mluvilo o tom, že Věž na tyto ta’veren dohlédne, dokonce je povede. Sněmovna by nepřistoupila na to, aby byli odstraněni, zvláště tento jeden, jak bylo nezbytně třeba ho odstranit. Pro dobro Věže. Pro dobro světa.

Elaida vydala zvuk, který se skoro podobal zavrčení. Siuan byla vždycky umíněná, už jako novicka si toho na dceru ubohého rybáře o sobě vždycky hodně myslela, ale jak mohla být tak hloupá a zaplést Věž do něčeho takového, aniž by to oznámila sněmovně? Věděla, co přijde, stejně jako ostatní. Jediný způsob, jak to mohlo být ještě horší, byl, jestli...

Elaida se náhle zastavila a zahleděla se někam do prázdna. Mohlo to být tak, že Rand al’Thor dokáže usměrňovat? Nebo některý z ostatních? Nejspíš to bude al’Thor. Ne. To jistě ne. Dokonce ani Siuan by se nezapletla s někým takovým. To nemohla. „Kdo ví, co ta ženská provede?“ zamumlala Elaida. „Ona se na amyrlinin stolec nikdy nehodila.“

„Mluvíš sama se sebou, Elaido? Věděla jsem, že vy červené nemáte přátele mimo své vlastní adžah, ale aspoň v něm musíš mít někoho, s kým by sis mohla promluvit.“

Elaida se obrátila a zamračila se na Alviarin. Aes Sedai s labutí šíjí na ni hleděla s nesnesitelným chladem, který byl charakteristickým znakem bílých adžah. Mezi červenými a bílými sestrami rozhodně nepanovala láska. Po tisíc let stály ve sněmovně na opačných stranách. Bílé držely s modrými, a Siuan byla modrá. Ale bílé se pyšnily věcnou logikou.

„Pojď se mnou,“ vyzvala ji Elaida. – Alviarin zaváhala, než se k ní připojila.

Nejdřív bílá sestra zvedla opovržlivě obočí nad tím, co Elaida musela povědět ohledně Siuan, ale než červená adžah skončila, zaujatě se mračila. „Nemáš důkaz o ničem... nesprávném,“ podotkla, když Elaida konečně domluvila.

„Zatím ne,“ pravila Elaida pevně. Když Alviarin kývla, dovolila si Elaida napjatý úsměv. Byl to začátek. Ať tak nebo tak, Siuan bude zastavena dřív, než úplně zničí Věž.

Ukryt v hájku vysokých kalin na severním břehu řeky Taren, si Dain Bornhald odhodil bílý plášť s jasným zlatým slunečním kotoučem na prsou a zvedl k oku trubičku dalekohledu z tvrdé kůže. Kolem hlavy mu bzučel oblak maličkých kousalek, ale on si jich nevšímal. Ve vesnici Tarenský Přívoz naproti přes řeku stály na vysokých pilotech pro případ jarních záplav vysoké kamenné domy. Vesničané se vykláněli z oken či čekali na stupních a hleděli na třicet jezdců sedících na koních v bílých pláštích a naleštěné plátové i kroužkové zbroji. S jezdci se setkala delegace mužů a žen z vesnice. Podle toho, co Bornhald viděl, spíš naslouchali Jaretu Byarovi, což bylo mnohem lepší.

Bornhald skoro slyšel hlas svého otce. Nechej je, ať si myslí, že mají naději, a nějaký hlupák to zkusí. Pak je třeba zabíjet, a jiný hlupák se ho pokusí pomstít, takže dojde k dalšímu zabíjení. Hned od začátku zasaď do jejich srdcí strach ze Světla, ať si myslí, že nikdo nebude zraněn, pokud udělají, co se jim řekne, a nebudeš mít žádné potíže.

Při vzpomínce na otce, nyní mrtvého, zaťal zuby. S tím taky něco udělá, a brzy. Byl si jist, že pouze Byar ví, proč tak ochotně skočil po tomto velení, a Byar bude držet jazyk za zuby. Byar byl oddán Dainovu otci jako pes a všechnu svou věrnost přenesl i na Daina. Když mu Eamon Valda svěřil toto velení, Bornhald ani na okamžik neváhal jmenovat Byara svým pobočníkem.

Byar otočil koně a vrátil se zpátky k přívozu. Převozníci okamžitě vyrazili a začali tahat bárku na těžkých lanech natažených přes rychle plynoucí proud. Byar se podíval na muže u lan. Ti si ho nervózně prohlíželi, jak přecházeli po bárce a pak klusali zpátky, aby mohli znovu vzít lano. Všechno vypadalo v pořádku.

„Urozený pane Bornhalde?“

Bornhald sklonil dalekohled a obrátil hlavu. Muž s tvrdou tváří, jenž se objevil u jeho ramene, stál zpříma a zpod kónické přílby hleděl přímo před sebe. Dokonce i po namáhavé cestě z Tar Valonu – a Bornhald je hnal celou dobu – mu zbroj zářila stejně jasně jako sněhobílý plášť se zlatým slunečním kotoučem.

„Ano, dítě Ivone?“

„Setník Farran mě poslal, můj pane. To ti Cikáni. Ordeith mluvil se třemi z nich, můj pane, a teď nelze ani jednoho z těch tří najít.“

„Krev a popel!“ Bornhald se otočil na patě a s Ivonem za zády vstoupil do hájku.

Mimo dohled z řeky se mezi kalinami a borovicemi krčili jezdci v bílých pláštích, držíce s nedbalou samozřejmostí kopí či majíce luky položené přes sedlové hrušky. Koně netrpělivě podupávali a oháněli se po mouchách. Jezdci čekali bez hnutí. Tohle nebude jejich první přechod přes řeku na neznámé území, a tentokrát tu nebude nikdo, kdo by je zastavil.

Na velké mýtině za muži na koních stála karavana Tuatha’anů, Kočovného lidu. Cikánů. Skoro stovka vozů s koňskými spřeženími, jako malé hranaté domky na kolech, omalované směsí barev, z níž až bolely oči, rudá a zelená a žlutá a všechny představitelné odstíny modři se mísily tak, jak se to mohlo líbit jen Cikánům. Lidé sami měli šaty, vedle nichž jejich vozy vypadaly nevýrazně. Teď seděli ve velkém hloučku na zemi a se zvláštně klidnou nejistotou si prohlíželi jezdce. Tichý pláč děcka jeho matka rychle utišila. Opodál byla hromada mrtvých mastifů, kolem níž již bzučely masařky. Cikáni by sami na svou obranu nezvedli ruku a psy měli spíš kvůli podívané, ale Bornhald nehodlal zbytečně riskovat.

Šest mužů podle něj na dohled nad Cikány bohatě stačilo. Ti dokonce i přes strnulé výrazy vypadali rozpačitě. Na sedmého muže sedícího na koni u vozů, kostnatého mužíka s velkým nosem v tmavošedém kabátci, který jako by mu byl i přes dokonalý střih příliš velký, se nikdo ani nepodíval. Farran, vousatá hromada svalů, přes svou výšku i šířku nesmírně rychlý, stál a na všech sedm se zlostně mračil. Setník si v pozdravu přitiskl ruku v kovové rukavici na prsa, ale mluvení nechal na Bornhaldovi.

„Na slovíčko, pane Ordeithe,“ řekl Bornhald tiše. Kostnatý mužík naklonil hlavu a dlouho se na Bornhalda jen díval, než konečně sesedl. Farran zavrčel, ale Bornhald mluvil i nadále tiše. „Tři Cikáni nejsou k nalezení, pane Ordeithe. Neuvedl jsi snad do praxe ten svůj návrh, že ne?“ První slova, která Ordeithovi při spatření Cikánů splynula ze rtů, zněla: „Zabijte je. Nejsou k ničemu.“ Bornhald už zabil hodně lidí, ale nikdy s takovou lhostejností, s jakou mluvil ten mužík.

Ordeith si prstem zamnul dlouhý nos. „A proč bych je měl zabíjet? Zvlášť když jsi mě sjel už jenom za to, že jsem to navrhl?“ Dneska byl jeho lugardský přízvuk zvlášť patrný. Občas jím mluvil a občas ne, zřejmě aniž si toho byl sám vědom. Další věc, která Bornhaldovi na tom člověku vadila.

„Takže jsi jim dovolil utéci, ano?“

„No, co se toho týče, vzal jsem jich pár stranou, kde jsem mohl zjišťovat, co vědí. Nerušeně, chápeš.“

„A co věděli? Co pod Světlem můžou Cikáni vědět, aby nám to k něčemu bylo?“

„To se nedá říct, dokud se nezeptáš, ne?“ utrousil Ordeith. „Žádnýmu z nich jsem moc neublížil, a řekl jsem jim, ať se k vozům vrátí sami. Kdo by si pomyslel, že budou mít dost kuráže, aby utekli, když se tu kolem potlouká tolik tvých chlapů?“

Bornhald si uvědomil, že skřípe zuby. Dostal rozkaz jet co nejrychleji, aby se mohl setkat s tímto podivným chlapíkem, který pro něj bude mít další rozkazy. Bornhaldovi se to nelíbilo, i když oba rozkazy měly pečeť i podpis Pedrona Nialla, velícího kapitána dětí Světla.

Příliš toho zůstalo nevyřčeno, včetně Ordeithova přesného zařazení. Malý mužík měl Bornhaldovi radit a Bornhald měl s Ordeithem spolupracovat. Nebylo jasné, je-li Ordeith pod jeho velením, a Bornhaldovi se nelíbil náznak, že by se měl řídit jeho radami. Dokonce i důvod k vyslání tolika dětí do této zapadlé krajiny mu nebyl jasný. Vykořenit temné druhy, samozřejmě, a šířit Světlo. To bylo bez řečí. Ale skoro polovina legie byla bez povolení na území Andoru – řád hodně riskoval, jestli se o tom něco donese královně do Caemlynu. Bylo toho moc, aby to vyrovnalo těch pár odpovědí, které Bornhald dostal.

Všechno se vracelo zpátky k Ordeithovi. Bornhald nechápal, jak může velící kapitán tomu muži věřit. Pořád se zlomyslně šklebil a díky jeho záchvatům špatné nálady a povýšeným pohledům si Bornhald nebyl nikdy jist, s jakým člověkem vlastně mluví. Nemluvě o tom, jak se jeho přízvuk občas změnil uprostřed věty. Padesát dětí, které Ordeitha provázely, byly tou nejmrzutější a nejzamračenější skupinou, jakou kdy Bornhald viděl. Byl přesvědčen, že si je Ordeith vybral osobně, že se jich tolik pořád tváří kysele, a to něco prozrazovalo o člověku, jenž si takové lidi sám vybere. Dokonce i jeho jméno, Ordeith, znamenalo ve staré řeči „pelyněk". Přesto měl Bornhald vlastní důvody, proč chtěl být tam, kde byl. Bude s tím mužem spolupracovat, protože musí. Ale jen tolik, kolik bude muset.

„Pane Ordeithe,“ řekl opatrně vyrovnaným tónem, „ten přívoz je jedinou cestou do a z dvouříčského kraje.“ To nebyla tak docela pravda. Podle mapy, kterou měl, se Taren nedala jinde překročit a na horním toku Manetherendrelly, protékající jižní hranicí kraje, nebyly žádné brody. Na východ ležely bažiny a slatiny. I tak musela existovat cesta na západ, přes pohoří Oparů, i když mapa končila na kraji té oblasti. Přinejlepším však by průchod tamtudy byl natolik tvrdý, že by ho mnoho z jeho mužů nemuselo přežít, a on nechtěl, aby Ordeith věděl i o tak malé šanci. „Až bude čas odejít, jestli zjistíme, že tento břeh hlídají andorští vojáci, pojedeš přes řeku mezi prvními. Zjistíš, jak je zajímavé vidět z první ruky potíže, které vznikají, když si musíš vynutit přechod přes tak širokou řeku, je to jasné?“

„Tohle je tvoje první samostatné velení, viď?“ V Ordeithově hlase se ozýval výsměch.

„Tenhle kout země je možná na mapě Andoru, ale Caemlyn tak daleko na západ neposlal výběrčího daní už celá pokolení. I kdyby ti tři mluvili, kdo by uvěřil třem Cikánům? Jestli si myslíš, že tu hrozí nebezpečí, nezapomínej, čí pečeť je na tvých rozkazech.“

Na Bornhalda se podíval Farran a skoro sáhl po meči. Bornhald lehce zavrtěl hlavou a Farran nechal ruku klesnout. „Chci přejít řeku, pane Ordeithe. Přejdu ji, i kdyby další zpráva zněla, že Gareth Bryne a královnina garda sem dorazí před rozbřeskem.“

„Jistě,“ řekl Ordeith a náhle se Bornhalda snažil uklidnit. „Ujišťuju tě, že tu získáš tolik slávy jako pod Tar Valonem.“ Jeho hluboké tmavé oči náhle dostaly skelný výraz, jak se zahleděl na cosi v dálce. „V Tar Valonu je taky pár věcí, které chci.“

Bornhald zavrtěl hlavou. A s ním já musím spolupracovat.

Jaret Byar přitáhl otěže a seskočil z koně vedle Farrana. Byl stejně vysoký jako setník, s protáhlým obličejem a tmavýma, zapadlýma očima. Vypadal, jako by z něj vyvařili i poslední uncí tuku. „Vesnice je zabezpečená, můj pane. Lucellin dává pozor, aby nikdo neuklouzl. Skoro se pokáleli, když jsem se zmínil o temných druzích. Tvrdí, že to není nikdo z jejich vesnice. Ale taky říkali, že by to mohli být lidi dál na jih, ti prý by se na temné druhy hodili.“

„Dál na jih, ano?“ zeptal se Bornhald rázně. „Uvidíme. Ať se tři setniny přepraví přes řeku, Byare. Nejdřív Farranova. Ostatní budou následovat za Cikány. A ať už se žádný z nich neztratí, ano?“

„Vyčistíme Dvouříčí,“ vložil se do toho Ordeith. Úzký obličej měl zkřivený a ze rtů mu stékaly sliny. „Zbičujeme je, stáhneme je z kůže a spálíme jejich duše! To jsem mu slíbil! A teď ke mně přijde sám! Přijde!“

Bornhald kývl na Byara a Farrana, aby splnili jeho rozkaz. Šílenec, pomyslel si. Pan velící kapitán mě přinutil spolupracovat se šílencem. Ale aspoň si najdu cestu k Perrinovi z Dvouříčí. Ať to stojí co to stojí, já svého otce pomstím!“

Z terasy na vrcholku kopce, obklopené sloupořadím, hleděla velkopaní Suroth na širokou, nakloněnou mísu přístavu Cantorin. Její vyholené spánky ponechávaly široký hřeben černých vlasů, které jí spadaly na záda. Ruce měla zlehka položené na hladkém kameni balustrády tak bílé, jako její čisté roucho se stovkami záhybů. Ozývalo se tiché rytmické cvakání, jak nepřítomně bubnovala prsty s na coul dlouhými nehty, na ukazováčku a prostředníku nalakovanými na modro.

Od Arythského oceánu vál slabý větřík a spolu se svým chladem přinášel i výraznou vůni soli. U stěny za velkopaní klečely dvě mladé ženy a držely velké bílé péřové vějíře připravené pro případ, že by vánek ustal. Dvě další ženy a čtyři mladí muži doplňovali řadu klečících postav připravených posloužit. Bosí, všech šest mělo na sobě průsvitná roucha, aby čistými liniemi svých končetin a půvabem pohybů potěšili oko esteticky nadané velkopaní. V této chvíli však Suroth sluhy nevnímala o nic víc, než vnímáme nábytek.

Suroth se totiž dívala na šest gardistů smrtihlavů stojících na obou koncích terasy. – I když byli nehybní jako sochy, s kopími s černými střapci a černě lakovanými štíty, symbolizovali její vítězství i nebezpečí, jež z toho plynulo. Smrtihlavi sloužili pouze císařovně a jejím vybraným zástupcům a byli ochotni zabít i sami zemřít se stejnou vervou. Existovalo rčení: „Na výsluní jsou chodníčky dlážděny dýkami.“

Surothiny nehty dál cvakaly o balustrádu. Jak tenké bylo ostří, po němž kráčela.

Vnitřní přístav za vlnolamem byl plný plavidel Atha’an Miere, Mořského národa, a dokonce i to největší vypadalo příliš úzké na svou délku. Díky odřezaným plachtám byla jejich ráhna a vratiráhna nakloněná v bláznivých úhlech. Paluby byly prázdné, posádky lodí byly na břehu a přísně stráženy, jako každý na těchto ostrovech, kdo měl tolik zručnosti, aby dokázal přeplout otevřené moře. Velké seanchanské lodě se zkosenými příděmi kotvily ve vnějším přístavu mimo jeho ústí. Jedna, s žebrovanými plachtami napjatými, doprovázela houf malých rybářských člunů zpátky k ostrovnímu přístavu. Kdyby se menší plavidla rozdělila, některé by mohlo uniknout, ale seanchanské lodi s sebou vozily damane, a jediná ukázka síly damane zahnala veškeré pomyšlení na útěk. Ožehlý a rozbitý trup lodi Mořského národa stále ležel v bahně u ústí přístavu.

Jak dlouho se jí podaří zabránit, aby se Mořský národ jinde – a ti prokletí suchozemci z pevniny – nedozvěděl, že drží tyto ostrovy, to Suroth nevěděla. Bude to dost dlouho, říkala si v duchu. Musí to být dost dlouho.

Po katastrofě, do níž je zavedl velkopán Turak, se jí podařil malý zázrak, když sehnala většinu seanchanských oddílů. Až na hrstku lodí velela celému loďstvu, které uniklo z Falme, a nikdo nezpochybňoval její právo velet Hailene, Předběžníkům. A jestli ten zázrak vydrží, nikoho na pevnině ani nenapadne, že jsou tady. A čekají, aby mohli dobýt zpět území, pro něž je poslala císařovna, čekají, aby dosáhli corenne, návratu. Její špehové už hledali cestu. Nebude třeba vracet se ke dvoru Devíti měsíců a omlouvat se císařovně za neúspěch, který ani nebyl její.

Pomyšlení na to, že by se musela omluvit císařovně, ji roztřáslo. Taková omluva byla vždy ponižující a obvykle bolestná, ale ona se třásla pomyšlením na to, že by jí nakonec nemuselo být povoleno zemřít, že by musela žít dál, jako by se nic nestalo, zatímco by všichni, obyčejní lidé i ti urození, věděli o jejím pokoření. Přiskočil k ní jeden z hezkých mladých sloužících, přinášeje světle zelené roucho pošité peřím rajek zářivých barev. Suroth natáhla ruce, aby jí mohl oděv navléci, a nevšímala si ho o nic víc než hroudy hlíny vedle svého sametového střevíčku.

Aby se vyhnula té omluvě, bude muset znovu získat, co bylo ztraceno před tisíci lety. A aby toho dosáhla, musí vyřídit toho muže, o němž jí její špehové z pevniny sdělili, že se prohlásil za Draka Znovuzrozeného. Jestli nepřijdu na způsob, jak to s ním vyřídit, bude nepřízeň císařovny nejmenší z mých starostí.

Ladně se obrátila a vstoupila do komnaty vedle verandy. Vnější stěnu místnosti tvořily dveře a vysoká okna, aby zachytila vánek. Světlé dřevo na stěnách, hladké a lesklé jako aksamit, se Suroth líbilo, ale nábytek původního majitele, bývalého atha’anmierského guvernéra Cantorinu, nechala odstranit a nahradit několika vysokými zástěnami, pomalovanými většinou ptáky a květinami. Na jedné byla velká skvrnitá kočka ze Sen T’jore, velká jako horský koník, na druhé černý horský orel s chocholkou zvednutou jako světlá koruna a sněhobílými špičkami křídel roztažených na svých plných tři a půl lokte. Takové zástěny byly považovány za nekultivované, ale Suroth měla ráda zvířata. A protože si nemohla svůj zvěřinec vzít s sebou přes Arythský oceán, nechala si na zástěny namalovat svá dvě nejoblíbenější zvířata. Vždy nesnášela, když jí bylo něco upíráno.

Tři ženy čekaly, jak je tu nechala, dvě klečely a třetí ležela na holé leštěné podlaze z poskládaného tmavého a světlého dřeva. Klečící ženy měly tmavomodré šaty sul’dam s červenými štítky s klikatými stříbrnými blesky na prsou a po stranách suknice. Jedna z nich, Alwhin, modrooká žena se špičatou bradou a věčně zamračená, měla vyholený levý spánek. Zbytek světle hnědých vlasů měla spletený do copu, který jí visel na rameno.

Suroth při pohledu na Alwhin na okamžik stiskla rty. Ještě nikdy nebyla žádná sul’dam povýšena mezi so’jhin, dědičné vrchní sloužící urozených, natož na hlas urozených. Ale v Alwhinině případě k tomu byly dobré důvody. Alwhin toho moc věděla. Byla to však žena ležící na břiše, v prostých tmavošedých šatech, kdo přitáhl Surothinu pozornost. Žena měla kolem krku široký obojek ze stříbřitého kovu spojený lesklým vodítkem s náramkem ze stejného materiálu, který měla na zápěstí druhá sul’dam, Taisa. Díky vodítku a obojku, a’dámu, dokázala Taisa ovládat tu ženu v šedém. A tu bylo třeba ovládat. Byla to damane, žena, která mohla usměrňovat, a tudíž příliš nebezpečná, aby jí mohlo být dovoleno chodit volně. – Vzpomínky na vojska Noci byly mezi Seanchany stále silné i tisíc let po jejich zničení.

Suroth nejistě mrkla na dvě sul’dam. Už žádné sul’dam nevěřila, ale neměla na vybranou, věřit jim musela. Damane nikdo jiný ovládat nedokázal, a bez damane... Už samotná představa byla nemyslitelná. Moc Seanchanů, moc samotného Křišťálového trůnu byla postavena na ovládaných damane. Bylo příliš mnoho věcí, které se sice Suroth nelíbily, ale s nimiž se musela smířit. Takové jako Alwhin, která ji sledovala, jako by byla so’jhin celý život. Ne. Jako by sama byla urozená a klečela jen proto, že se tak rozhodla.

„Puro.“ Damane kdysi měla jiné jméno, když ještě byla nenáviděnou Aes Sedai, než padla do rukou Seanchanům, ale Suroth je neznala a ani jí na něm nezáleželo. Žena v šedém se napjala, ale hlavu nezvedla. Její výcvik byl obzvlášť tvrdý. „Zeptám se znovu, Puro. Jak ovládá Bílá věž toho muže, který si říká Drak Znovuzrozený?“

Damane maličko pohnula hlavou, dost na to, aby mohla vrhnout poděšený pohled na Taisu. Bude-li její odpověď nevyhovující, sul’dam jí mohla způsobit bolest, aniž by hnula prstem, jenom díky a’dámu. „Věž by se nepokoušela ovládat falešného Draka, velkopaní,“ vydechla Pura. „Chytily by ho a zkrotily.“

Taisa se rozhořčeně podívala na velkopaní. Odpověď se vyhnula Surothině dotazu a možná naznačila, že jedna z urozených vyslovila nepravdu. Suroth lehce zavrtěla hlavou, jen maličko – neměla čas čekat, až se damane vzpamatuje z trestu – a Taisa se podvolila a sklonila hlavu.

„Ptám se znovu, Puro, co víš o tom, jak Aes Sedai...“ Suroth zkřivila rty, jak si je pošpinila tím jménem, a Alwhin znechuceně zavrčela, „...Aes Sedai pomáhají tomu muži? Varuji tě. Naši vojáci ve Falme bojovali s ženami z Věže, ženami usměrňujícími sílu, tak se to nesnaž popřít.“

„Pura... Pura to neví, velkopaní.“ Hlas damane zněl naléhavě a velice nejistě. Znovu se koutkem oka podívala na Taisu. Bylo jasné, že se zoufale snaží, aby jí uvěřily. „Možná... Možná amyrlin nebo věžová sněmovna... Ne, ty by to neudělaly. Pura neví, velkopaní.“

„Ten muž může usměrňovat,“ prohlásila stroze Suroth. Žena na podlaze zasténala, i když ta stejná slova již od Suroth slyšela. Když to opakovala, Suroth se sevřel žaludek, ale nedovolila, aby se něco z toho objevilo na její tváři. Jen málo z toho, co se stalo ve Falme, měly na svědomí usměrňující ženy. Damane to dokázaly vycítit a sul’dam s náramkem na ruce vždycky poznala, co její damane cítí. To znamenalo, že to musela být práce muže. Také to znamenalo, že je neuvěřitelně silný. Tak silný, že se Suroth jednou či dvakrát přistihla, jak s rostoucí nevolností uvažuje, zda by to vskutku nemohl být Drak Znovuzrozený. To není možné, řekla si pevně. V každém případě to neznamenalo žádný rozdíl pro její plány. „Nelze uvěřit, že by dokonce i Bílá věž dovolila takovému muži chodit volně. Jak ho ovládají?“

Damane tu ležela mlčky na břiše a ramena se jí třásla, jak vzlykala.

„Odpověz velkopaní!“ vyjela na ni ostře Taisa. Taisa se ani nepohnula, ale Pura zalapala po dechu a trhla sebou, jako by ji někdo udeřil po zádech. Rána způsobená skrze a’dam.

„P-Pura n-neví.“ Damane váhavě natáhla ruku, snad aby se dotkla Surothina střevíčku. „Prosím, Pura se naučila poslouchat. Pura mluví jen pravdu. Prosím, netrestej Puru.“

Suroth rychle ustoupila, ale nedávala na sobě znát své podráždění. Z toho, že ji damane přinutila se pohnout. Že se jí skoro dotkl někdo, kdo umí usměrňovat. Cítila potřebu se vykoupat, jako by se jí ta žena opravdu dotkla.

Taisa vyvalila tmavé oči nad opovážlivostí damane. Líce jí zahořely hanbou, že k tomu mohlo dojít, když měla ona její náramek. Zřejmě se nemohla rozhodnout, zda má padnout na zem vedle damane a prosit o odpuštění, či potrestat tu ženu hned teď a tady. Alwhin se na to opovržlivě dívala se stisknutými rty a z každého jejího rysu vyzařovalo, že kdyby ona měla náramek, k něčemu podobnému by nikdy nedošlo.

Suroth maličko zvedla prst v gestu, které všichni so’jhin znali od dětství, prosté propuštění.

Alwhin zaváhala, než si to přeložila, a pak se své uklouznutí pokusila zakrýt tím, že hrubě vyjela na Taisu. „Odveď tuhle... tohle stvoření z přítomnosti velkopaní Suroth. A až ji potrestáš, zajdi za Surelou a řekni jí, že své úkoly zvládáš, jako bys ještě nikdy nenosila náramek. Řekni jí, že máš být –“

Suroth přestala Alwhin vnímat. Ona nic takového nenařídila, jen je propustila, ale sledovat hádky mezi sul’dam bylo pod její úroveň. Velice ráda by věděla, zda se Pura nesnaží něco skrývat. Její špehové hlásili, že ženy z Bílé věže nemohou lhát. Nebylo možné Puru donutit říci byť prostou lež, říci, že bílý šátek je černý, ale to jako důkaz nestačilo. Někdo by mohl přijmout slzy damane a její tvrzení, že to nedokáže, ať už sul’dam udělá cokoliv, ale nikdo z těch, komu by to stačilo, by nebyl povýšen, aby vedl návrat. Pura mohla mít schovánu ještě zásobu svobodné vůle, mohla být dost chytrá, aby se pokusila využít jejich víry, že nedokáže lhát. Žádná z žen uvázaných na pevnině nebyla zcela poslušná a důvěryhodná, nebyly jako damane přivezené ze Seanchanu. A žádná z nich plně nepřijala, čím jsou, jako seanchanské damane. Kdo mohl říci, jaká tajemství by mohla skrývat jedna z těch, které se nazývaly Aes Sedai?

Suroth nikoliv poprvé zatoužila, aby měla i ty ostatní Aes Sedai, které byly lapeny na Tomově Hlavě. Kdyby mohla vyslýchat dvě, měla by větší naději přichytit je při lži a uhýbání. Bylo to však jen marné přání. Ty druhé mohly být mrtvé, utopené v moři nebo předvedeny před dvůr Devíti měsíců. Některým lodím, které se Suroth nepodařilo sebrat, se muselo podařit vrátit se zpátky přes oceán. A na jedné z nich mohla být některá z těchto žen.

Ona sama vyslala zpátky loď s pečlivě upravenými zprávami už skoro před půl rokem, jakmile upevnila svou kontrolu nad Předběžníky, s kapitánem a posádkou pocházející z rodin, které sloužily té její od chvíle, kdy se skoro před tisícem let Lothair Pendrag prohlásil císařem. Vypravit tu loď bylo hazardní, protože císařovna mohla poslat někoho, kdo by ji nahradil. Ale nevyslat ji by bylo ještě nebezpečnější. Pak by Suroth mohlo zachránit jen naprosté a drtivé vítězství. Možná ani to ne. Takže císařovna věděla o Falme, o Turakově neúspěchu a Surothině odhodlání pokračovat dál. Ale co si o tom myslela a co s tím udělá? To ji zajímalo víc než všechny damane, ať už byly před svým uvázáním čímkoliv.

Císařovna však přesto nevěděla vše. To nejhorší nemohla svěřit žádnému poslovi bez ohledu na jeho věrnost. To Suroth sdělí císařovně osobně. A Suroth si dávala práci, aby to tak bylo. Doposud žili jen čtyři lidé, kteří znali její tajemství, a dva z nich už nikdy nepromluví, ne o své vlastní vůli. Jen tři smrti by toto tajemství ještě víc upevnily.

Suroth si neuvědomila, že to poslední zamumlala nahlas, dokud Alwhin neřekla: „A přesto velkopaní potřebuje, aby ti tři zůstali naživu.“ Ta žena tu klečela pokorná a poslušná, jak se slušelo, dokonce zvládla i ten trik se sklopenýma očima, přičemž se jí však dařilo neustále sledovat, zda Suroth nevydá nějaký pokyn. Hlas měla také pokorný. „Kdo ví, velkopaní, co by císařovna – kéž žije věčně! – udělala, kdyby zjistila, že před ní někdo chce takovou věc zatajit?“

Místo odpovědi Suroth zase maličko kývla prstem na znamení, že ji propouští. Alwhin opět zaváhala – tentokrát to musela být prostá neochota odejít, ta žena si o sobě moc myslí! – než se hluboce poklonila a vycouvala ze Surothiny přítomnosti.

Suroth se s námahou uklidnila. Sul’dam a ty druhé dvě znamenaly problém, který zatím nemohla vyřešit, ale trpělivost byla pro urozené nezbytná. Ti, jimž chyběla, obvykle skončili ve věži Krkavců.

Když se znovu objevila na terase, klečící sloužící se maličko předklonili, jak byli připravení ji posloužit. – Vojáci dál stáli na stráži, aby zajistili, že ji nikdo nevyruší. Suroth se znovu zastavila u balustrády, a tentokrát se zadívala daleko na moře směrem k pevnině stovky mil na východ.

Tomu, kdo úspěšně povede Předběžníky, kdo začne návrat, připadne velká čest. Možná dokonce adopce do císařovniny rodiny, i když to nebyla čest, která by neměla své záporné stránky. A také být tím, kdo úspěšně chytí toho Draka, ať už falešného či skutečného, a zajistí ovládání jeho neuvěřitelné síly...

Ale jestli – až ho zajmu, předám ho císařovně? To je otázka.

Znovu začala poklepávat dlouhými nehty na široké kamenné zábradlí.

2

Víry ve vzoru

Na pevninu vál horký noční vítr, na sever přes rozlehlou deltu zvanou Dračí Prsty, složité bludiště říčních ramen, širokých i úzkých, některých dokonce udušených ostřicí. Rozlehlé porosty rákosí oddělovaly hloučky nízkých ostrůvků zarostlých stromy s pavoukovým kořáním, které nebyly k vidění nikde jinde. Nakonec delta ustoupila svému zdroji, řece Erinin, řece v tomto místě nesmírně široké, tečkované světly luceren malých člunů, které s pomocí jich rybařily. Čluny a světla se prudce rozkolébaly – zcela nečekaně, a někteří starší muži začali mumlat o zlých tvorech potulujících se nocí. Mladí muži se smáli, ale o to rychleji vytahovali sítě, dychtiví být zpátky doma a ze tmy. V příbězích se vyprávělo, že zlo nemůže překročit váš práh, pokud je nepozvete. Tak se to vyprávělo. Ale tady venku, v temnotě...

I poslední zbytky soli zmizely, když vítr dosáhl velkého města Tearu, stojícího na břehu řeky, kde se hostince a krámky s taškovými střechami tísnily vedle vysokých paláců s mnoha věžemi lesknoucími se v měsíčním světle. Ale žádný z paláců nebyl ani zpolovice tak vysoký jako masivní hmota, téměř hora, která se táhla ze středu města až k vodě. Tearský Kámen, pevnost z pověstí, nejstarší tvrz lidstva, vztyčená za posledních dnů Rozbití světa. Když státy a říše vznikaly a rozpadaly se, byly nahrazeny jinými, a ty se také rozpadly, Kámen tu pořád stál. Byla to skála, na níž si vojska lámala zuby – oštěpy, meče i srdce – po tři tisíce let. A za celou tu dobu pevnost nikdy nepadla. Až nyní.

Ulice města, taverny a hostince byly v teplé a dusné temnotě téměř prázdné. Lidé se opatrně zdržovali ve vlastních zdech. Kdo Kámen držel, byl pánem Tearu, města i státu. Tak tomu bylo vždy, a lidé z Tearu to vždycky přijímali. Za denního světla nadšeně jásali a zdravili svého nového pána, jako by zdravili i toho starého. Za noci se choulili ve svých domovech a třásli se i přes panující vedro, když jim nad střechami kvílel vítr jako tisíc plaček. Hlavami se jim honily nové představy a naděje, sny, jaké si v Tearu nikdo nedovolil po sto pokolení, naděje smíšená se strachem starým jako Rozbití.

Vítr trhal za dlouhý bílý praporec chytající měsíční světlo nad Kamenem, jako by ho chtěl urvat. Na praporci kráčela vlnící se postava jako čtyřnohý had se zlatou lví hřívou, šarlatovými a zlatými šupinami. Tvor na korouhvi jako by si osedlal vítr. Korouhev z proroctví, po jejímž spatření všichni tolik prahli a zároveň se ho děsili. Zástava Draka. Draka Znovuzrozeného. Zvěstovatele spasení světa a ohlašovatele příchodu nového Rozbití. Jako by ho takový vzdor příliš rozzuřil, vítr se vrhl proti pevným hradbám Kamene. Dračí zástava se vznášela, lhostejná za noci, očekávající větší bouře.

V místnosti asi v polovině výšky Kamene na jeho jižní straně seděl na truhlici Perrin s nohama položenýma na posteli a pozoroval tmavovlasou mladou ženu přecházející sem a tam. Ve zlatých očích měl ostražitý výraz. Faile se s ním obvykle štěkala, mírně si utahovala z jeho schválně pomalých způsobů. Dneska večer však od chvíle, co prošla dveřmi, nepronesla ani deset slov. Cítil růžové lístky, které jí po vyprání vložili do šatů, i vůni, která byla jen její. A v náznaku čistého potu cítil nervozitu. Faile skoro nikdy nedávala najevo nervozitu. Perrina z toho, jak uvažoval, proč je nervózní právě teď, začalo svrbět mezi lopatkami, a nemělo to nic společného s vedrem. Úzké, rozstřižené suknice, které Faile nosila, při jejím přecházení tiše šustily.

Perrin se podrážděně podrbal na dvoutýdenním strništi. Vous měl ještě kudrnatější než vlasy. A taky bylo horko. Už posté ho napadlo, že by se měl oholit.

„Sluší ti to,“ řekla Faile najednou a zastavila se.

Perrin nejistě pokrčil rameny, která ho po dlouhých hodinách práce v kovárně bolela. Občas to dělávala, jako by věděla, nač zrovna myslí. „Lechtá to,“ zavrčel a přál si, aby mluvil odhodlaněji. To ta jeho bradka. Mohl si ji oholit, kdykoliv by chtěl.

Faile si ho prohlížela s hlavou na stranu. Díky výraznému nosu a vysedlým lícním kostem byl její ohnivý pohled v ostrém protikladu k tichému hlasu, když řekla: „Vypadá na tobě správně.“

Perrin si povzdechl a znovu pokrčil rameny. Ona ho nežádala, aby si nechal narůst plnovous, a ani to neudělá. A přesto věděl, že bude holení dál odkládat. Napadlo ho, jak by se s takovou situací vyrovnal jeho přítel Mat. Možná by ji štípl do zadečku a políbil a poznamenal by něco, co by ji rozesmálo, a on by ji zatím přivedl na jiné myšlenky. Ale Perrin věděl, že to s děvčaty neumí tak jako Mat. Mat by se nikdy nepotil kvůli vousu jen proto, že si nějaká žena myslí, že by měl mít chlupy na obličeji. Leda by ta žena byla Faile. Perrin měl pocit, že otec musí jejího odchodu z domova velice litovat, a to nejen proto, že byla jeho dcera. Byl to největší obchodník s kožešinami v Saldeii, aspoň to Faile tvrdila, a Perrinovi bylo jasné, že je vždycky po jejím.

„Něco ti dělá starosti, Faile, a nejsou to moje vousy. Tak co je to?“

Náhle se zatvářila ostražitě. Uhýbala před ním očima a raději si opovržlivě prohlédla zařízení místnosti.

Vyřezávaní levharti a lvi, načepýření jestřábi a lovecké výjevy zdobili vše, od vysokého šatníku a sloupků u postele, silných jako jeho noha, po čalouněnou lavici před vychladlým mramorovým krbem. Některá zvířata měla granátové oči.

Snažil se přesvědčit majhere, že chce obyčejný pokoj, ale ona to zřejmě nepochopila. Ne že by byla hloupá nebo natvrdlá. Majhere velela zástupu sloužících, kterých bylo víc než obránců Kamene. Ať už velel Kameni kdokoliv, ať už kdokoliv držel jeho hradby, majhere dohlížela na každodenní záležitosti, aby všechno fungovalo, tak jak má. Ale na svět se dívala tairenskýma očima. Přes své šaty musel být víc než jen mladý venkovan, na což vypadal, protože kmáni v Kameni nebyli nikdy ubytováváni – až na obránce a sloužící, samozřejmě. A kromě toho patřil do Randovy společnosti, přítel či družiník, rozhodně však byl nějakým způsobem blízký Draku Znovuzrozenému. A pro majhere proto patřil přinejmenším na stejnou úroveň jako páni země, pokud ne vznešení páni. Šokovalo ji už to, že ho ubytovali tady, kde neměl ani obývací pokoj. Perrin tušil, že by mohla i omdlít, kdyby trval na ještě obyčejnější komnatě. – Pokud tu vůbec něco takového kromě obydlí sloužících a obránců vůbec bylo. Aspoň tu kromě svícnů nebylo nic pozlaceno.

Avšak Faile neměla na věci stejný názor. „Měl bys mít lepší pokoj než tohle. Zasloužíš si to. Můžeš vsadit poslední měďák, že Mat ho má.“

„Mat má rád křiklavý věci,“ odtušil prostě.

„Ty netrváš na tom, co ti patří.“

Perrin neřekl nic. Kvůli jeho pokoji nervózní nebyla o nic víc než kvůli jeho vousům.

Po chvíli se Faile ozvala znovu. „Pán Drak o tebe zřejmě ztratil zájem. Teď je pořád zavřený se vznešenými pány.“

Svrbění mezi lopatkami zesílilo. Perrin poznal, že tohle je to, co jí dělá skutečné starosti. Snažil se mluvit lehce. „Pán Drak? Mluvíš jako Tairenka. Jmenuje se Rand.“

„Je to tvůj přítel, Perrine Aybaro, ne můj. Jestli takový muž má vůbec nějaké přátele.“ Zhluboka se nadechla a pokračovala mírnějším tónem. „Napadlo mě, že opustím Kámen. Odejdu z Tearu. Myslím, že mě Moirain nebude chtít zastavit. Zprávy o... o Randovi už pronikly z města před dvěma týdny. Nemůže si myslet, že to udrží v tajnosti dál.“

Perrin se zarazil, aby si znovu nepovzdechl. „Já si to taky nemyslím. Spíš mám dojem, že tě považuje za přítěž. Nejspíš ti dá nějaký peníze a pošle tě pryč.“

Faile si dala ruce v bok a upřeně se na něj zadívala. „To k tomu nemáš víc co říct?“

„Co chceš, abych řekl? Že chci, abys zůstala?“ Hněv, jenž se mu ozval v hlase, ho poděsil. Zlobil se na sebe, ne na ni. Zlobil se, protože ho tohle nenapadlo. Zlobil se, protože nevěděl, co s tím. A on si rád věci pořádně promýšlel. Bylo snadné nevědomky někomu ublížit, když jste moc pospíchali. A to udělal teď. Faile měla tmavé oči rozšířené šokem. Pokusil se to napravit. „Já chci, abys zůstala, Faile, ale možná bys měla odejít. Vím, že nejsi zbabělá, ale Drak Znovuzrozený, Zaprodanci...“ Ne že by někde bylo opravdové bezpečí – aspoň ne na dlouho – ale existovala bezpečnější místa, než byl právě teď Kámen. Aspoň prozatím. Nebyl však tak hloupý, aby jí to řekl takhle otevřeně.

Ale jí zřejmě nezáleželo na tom, jak jí to podal. „Zůstat? Světlo na mě sviť! Cokoliv je lepší než sedět tady jako balvan, ale...“ Půvabně před ním poklekla a položila mu ruce na kolena. „Perrine. Nesnáším pomyšlení na to, že se přede mnou může najednou objevit některý ze Zaprodanců, a přemýšlení o tom, kdy nás Drak Znovuzrozený všechny zabije. Koneckonců to udělal už při Rozbití. Zabil každého, kdo mu byl blízký.“

„Rand není Luis Therin Rodovrah,“ namítl Perrin. „Totiž, on je Drak Znovuzrozený, ale není... neudělal by...“ Odmlčel se nevěda, jak skončit. Rand byl znovuzrozený Luis Therin Telamon. To znamenalo být Drakem Znovuzrozeným. Ale znamenalo to taky, že je Rand odsouzený k osudu Luise Therina? Nejen že zešílí – každého muže, který mohl usměrňovat, čekal takový osud a pak smrt uhnitím zaživa – ale zabije také každého, komu na něm záleží?

„Mluvila jsem s Bain a Chiad, Perrine.“

To nebylo žádné překvapení. S Aielankami Faile trávila značné množství času. Přátelství pro ni sice znamenalo jisté potíže, ale ona zřejmě měla Aielanky ráda stejně, jako nesnášela urozené Tairenky z Kamene. Perrin v tom však neviděl žádné spojení mezi tím, o čem tu mluvili, a také jí to řekl.

„Ony tvrdí, že se Moirain občas zeptá, kde jsi. Nebo Mat. Nechápeš? To by nemusela dělat, kdyby tě mohla sledovat s pomocí jediné síly.“

„Sledovat mě s pomocí síly?“ vyjekl slabě. O tom nikdy neuvažoval.

„A to ona nemůže. Pojď se mnou, Perrine. Než nás začne postrádat, můžeme být na dvacet mil za řekou.“

„Nemůžu,“ odepřel jí nešťastně. Pokusil se odvést její myšlenky polibkem, ale ona vyskočila a ucouvla tak rychle, že málem upadl. Nemělo smysl za ní chodit. Ruce měla zkřížené na prsou jako přehradu.

„Netvrď mi tu, že se jí bojíš. Vím, že je Aes Sedai a že jak tahá za provázky, tak vy všichni tancujete. Možná má... Randa... uvázaného tak, že nemůže utýct, a Světlo ví, že Egwain, Elain a dokonce i Nyneiva nechtějí, ale ty bys mohl její provázky přetrhnout, kdybys chtěl.“

„To nemá s Moirain vůbec nic společnýho. Prostě to musím udělat. Já –“

Faile mu skočila do řeči. „Neopovažuj se tu na mě zkoušet nějaký ty mužský žvásty o tom, že chlap musí konat svou povinnost. Já znám povinnost stejně jako ty, a ty tady nikomu ničím povinovaný nejsi. Možná jsi ta’veren, i když podle mě to není pravda, ale on je Drak Znovuzrozený, ne ty.“

„Budeš už poslouchat?“ zařval na ni a zlostně se zamračil. Faile poněkud nadskočila. Ještě na ni nikdy nezvýšil hlas, ne takhle. Zvedla bradu a narovnala ramena, ale neřekla nic. Perrin pokračoval. „Myslím, že jsem nějak součástí Randova osudu. A Mat taky. Myslím, že on nedokáže to, co má, pokud my taky neuděláme svůj díl. To je povinnost. Jak bych mohl odejít, kdyby to mohlo znamenat, že Rand neuspěje?“

„Mohlo?“ V jejím hlase se ozval náznak důrazu, ale jen náznak. Perrina napadlo, jestli by se nedokázal přinutit a křičet na ni častěji. „To ti řekla Moirain, Perrine? Už bys měl vědět, že máš pořádně poslouchat, co říkají Aes Sedai.“

„To jsem vydumal sám. Myslím, že ta’veren to táhne k sobě. Nebo nás s Matem možná přitahuje Rand oba. On by měl být nejsilnějším ta’veren od Artuše Jestřábí křídlo, možná od Rozbití světa. Mat dokonce ani nepřizná, že je sám ta’veren, ale ať se sebevíc snaží utýct, vždycky ho to přitáhne zpátky k Randovi. Loial říká, že ještě nikdy neslyšel o třech ta’veren, aby byli všichni tři stejnýho stáří a ze stejnýho místa.“

Faile si hlasitě odfrkla. „Loial nic neví. Na ogiera není moc starý.“

„Je mu přes devadesát,“ prohlásil Perrin na jeho obranu a ona se na něj upjatě usmála. U ogiera neznamenala devadesátka o moc víc, než kolik bylo Perrinovi. Možná byl Loial dokonce mladší. Perrin toho o ogierech moc nevěděl. Na každý pád Loial přečetl víc knih, než kolik Perrin kdy viděl či o nich dokonce slyšel. Někdy měl dojem, že Loial přečetl každou knihu, která kdy byla vytištěna. „A ví toho mnohem víc než ty nebo já. On si myslí, že jsem to asi pochopil správně. A Moirain taky. Ne, neptal jsem se jí, ale proč by mě jinak tolik hlídala? Nebo myslíš, že chce, abych jí udělal dranžírovací nůž?“

Faile chvíli mlčela, a když promluvila, znělo to soucitně. „Ubohý Perrine. Odešla jsem ze Saldeie, abych našla dobrodružství, a teď jsem přímo v srdci jednoho takového dobrodružství, toho největšího od Rozbití světa, a já chci jenom být někde jinde. Ty chceš být jenom kovářem, a nejspíš skončíš v příbězích, ať už po tom toužíš nebo ne.“

Perrin odvrátil zrak, i když měl stále hlavu plnou její vůně. Nemyslel si, že se o něm bude vyprávět příliš mnoho příběhů, leda by se jeho tajemství rozneslo o hodně dál než na těch pár lidí, kteří ho již znali. Faile si myslela, že o něm ví všechno, ale mýlila se.

Sekera a kladivo byly opřené o zeď naproti, oba nástroje prosté a funkční, s topory dlouhými jako jeho předloktí. Sekera měla ošklivou půhněsíčnou čepel se silným trnem vyrobeným pro větší účinnost při boji. S kladivem dokázal vyrábět předměty, vyráběl s ním předměty, v kovárně. Hlavice kladiva vážila víc než dvakrát tolik co čepel sekery, ale byla to sekera, co mu pokaždé, když ji zvedl, připadala těžší. Se sekerou dělal... Zamračil se, protože na to nechtěl ani pomyslet. Faile měla pravdu. On chtěl být pouze kovářem, vrátit se domů a znovu uvidět rodinu, pracovat v kovárně. Ale to nebylo možné. Věděl to.

Zvedl se, sebral kladivo a zase se posadil. Na kladivu bylo něco uklidňujícího. „Pantáta Luhhan vždycky říkával, že nemůžeš odejít od rozdělaný práce.“ Rychle mluvil dál, protože si uvědomil, že se to dost blíží tomu, co nazývala mužskými žvásty. „To je kovář u nás doma, učil jsem se u něj. Už jsem ti o něm vyprávěl.“

K jeho úžasu Faile nevyužila příležitosti poukázat, že se skoro opakuje. Ve skutečnosti neřekla nic, jen se na něj dívala a na něco čekala. Po chvíli mu to došlo.

„Takže odcházíš?“ zeptal se.

Faile vstala a oprášila si sukni. Dlouho mlčela, jako by zvažovala jeho otázku. „Nevím,“ řekla nakonec. „Dostal jsi mě do pěkný kaše.“

„Já? A co jsem udělal?“

„No, jestli to nevíš, tak já ti to teda určitě neřeknu.“

Perrin se znovu poškrábal ve vousech a zadíval se na kladivo, které držel v druhé ruce. Mat by nejspíš věděl přesně, co měla na mysli. Dokonce i starý Tom Merrilin. Bělovlasý kejklíř tvrdil, že ženám nikdo nerozumí, ale když vyšel ze svého maličkého pokojíku v útrobách Kamene, brzy si našel půl tuctu děvčat dost mladých, aby mohla být jeho vnučkami, která vzdychala a poslouchala, jak hraje na harfu a vypráví o vznešených dobrodružstvích a romancích. Faile byla jediná žena, po jaké Perrin toužil, ale občas měl pocit, jako kdyby byl ryba, co se snaží pochopit ptáka.

Věděl, že chce, aby se jí zeptal. Tolik věděl. Mohla mu to říci a nemusela, ale on se měl zeptat. Umíněně držel pusu zavřenou. Tentokrát hodlal vyčkat, až ji to přejde.

Venku ve tmě zakokrhal kohout.

Faile se zachvěla a objala si rukama ramena. „Moje chůva říkávala, že to znamená příchod smrti. Ne že bych tomu věřila.“

Perrin otevřel ústa, aby souhlasil, že je to hloupost, i když se také zachvěl, ale jeho pozornost přitáhlo zaskřípění a náraz. Sekera spadla na zem. Měl jen čas se zamračit a zauvažovat, co ten pád asi způsobilo, když se sekera znovu pohnula, aniž by se jí někdo dotkl, a vzlétla přímo proti němu.

Bez přemýšlení se ohnal kladivem. Kov narazil na kov a zařinčení přehlušilo Failein výkřik. Sekera přeletěla přes pokoj, odrazila se od protější stěny a čepelí napřed mu letěla vstříc. Perrinovi se zježily vlasy i všechny chlupy na těle.

Jak letěla sekera kolem ní, Faile se vrhla dopředu a oběma rukama popadla topor. Sekera se v jejím sevření obrátila a švihla po jejím obličeji. Perrin jen tak tak stačil přiskočit. Pustil kladivo a oběma rukama popadl sekeru kousíček od tváře Faile. Měl pocit, že zemře, jestli jí sekera – jeho sekera – ublíží. Odtrhl sekeru od ní tak tvrdě, že si málem zabodl silný trn do hrudi. Byl by to dobrý obchod, kdyby tak sekeře zabránil, aby ublížila Faile, ale zoufale si uvědomoval, že to možná nezvládne.

Zbraň sebou zmítala jako živá, jako oživlá zlá vůle. Chtěla Perrina – věděl to tak jistě, jako by to na něj zakřičela nahlas – ale bojovala velice mazaně. Když ji odtrhl od Faile, sekera využila jeho hybnosti, aby ťala po něm. Když ji od sebe odtlačil, pokusila se dosáhnout na Faile, jako by věděla, že mu to zabrání tlačit. Bez ohledu na to, jak pevně jej svíral, topor se mu točil v rukou a ohrožoval jednoho či druhého trnem nebo zakřivenou čepelí. Už ho z té námahy začínaly bolet ruce a mohutné svaly na pažích měl napjaté k prasknutí. Po čele se mu řinul pot. Nebyl si jist, jak dlouho ještě potrvá, než se mu sekera vymkne z rukou. Tohle bylo šílenství, holé šílenství, a on neměl čas na přemýšlení.

„Vypadni,“ zavrčel přes zaťaté zuby. „Ihned vypadni z pokoje, Faile!“

Byla bílá jako plátno, ale zavrtěla hlavou a rvala se se sekerou. „Ne! Nenechám tě tu!“

„Zabije nás oba!“

Faile znovu zavrtěla hlavou.

Perrin zavrčel a jednou rukou sekeru pustil – paže se mu třásla, když ji musel držet jen v jedné ruce, a od toho, jak se topor kroutil, měl spálenou dlaň – a Faile odstrčil. Ta vyjekla, když ji strkal ke dveřím. Nevšímaje si jejího křiku a toho, jak do něj buší pěstmi, ji držel ramenem u zdi, dokud se mu nepodařilo otevřít dveře, a pak ji vystrčil do chodby.

S prásknutím za ní dveře zavřel a opřel se o ně zády. Bokem zasunul závoru a znovu popadl sekeru oběma rukama. Těžká čepel, lesklá a ostrá, se chvěla na coul od jeho obličeje. S obrovskou námahou ji odsunul na délku paže. Z druhé strany silných dveří se tlumeně ozýval křik Faile a on cítil, že do dveří buší, ale skoro si ji neuvědomoval. Žluté oči jako by mu zářily, jako by odrážely každičký paprsek světla v místnosti.

„Takže jen ty a já,“ štěkl na sekeru. „Krev a popel, jak tě nenávidím!“ Uvnitř se jedna část jeho osobnosti málem hystericky rozesmála. Rand je ten, kdo se má zbláznit, a tady jsem já, mluvím se sekerou! Rand! Světlo ho spal!

Námahou cenil zuby a odtlačil sekeru ještě o krok ode dveří. Zbraň se chvěla, bojovala, aby dosáhla na tělo. Téměř cítil její nenasytnou žízeň po krvi. Náhle zařval a přitáhl zakřivenou čepel k sobě, přičemž se sám vrhl dozadu. Kdyby sekera byla doopravdy živá, byl si jist, že by uslyšel vítězoslavný výkřik, jak mu letěla na hlavu. V posledním okamžiku se Perrin zkroutil a protáhl se kolem letící sekery. – Čepel se s hlasitým zaduněním zarazila do dřeva.

Cítil, jak z uvězněné zbraně vyprchává život – nenapadlo ho, jak jinak to nazvat. Pomalu pustil topor. Sekera zůstala, kde byla, opět jen ocel a dřevo. Dveře mu však připadaly jako vhodné místo, kde sekeru nechat. Roztřesenou rukou si otřel pot z čela. Šílenství. Tam, kde je Rand, kráčí šílenství.

Náhle si uvědomil, že už neslyší Faile křičet ani bušit na dveře. Odsunul závoru a rychle dveře otevřel. Ze silného dřeva na druhé straně trčel lesklý oblouk oceli a zářil ve světle lamp rozvěšených po nástěnnými koberci ověšených stěnách chodby.

Faile tam stála s pozvednutýma rukama, jak ztuhla při bušení na dveře. Oči měla doširoka rozevřené a užaslé. Dotkla se špičky nosu. „Ještě coul,“ vydechla slabě, „a...“

Náhle sebou trhla, vrhla se Perrinovi do náručí, prudce ho objala a mezi nesrozumitelným mumláním ho zasypávala polibky na krk a do vousů. Stejně rychle pak odskočila a nervózně mu rukama přejela po hrudi a ramenou. „Jsi v pořádku? Nejsi zraněný? Nestalo...?“

„Nic mi není,“ řekl jí Perrin. „Ale co ty? Nechtěl jsem tě vyděsit.“

Vzhlédla k němu. „Opravdu? Vážně ti nic není?“

„Vůbec nic. Já –“ Dala do svého políčku všechnu sílu, až mu zazvonilo v uších, jako když kladivo udeří na kovadlinu.

„Ty velkej chlupatej halamo! Myslela jsem, že jsi mrtvý! Bála jsem se, že tě to zabilo! Myslela jsem –!“ Zarazila se, když ji chytil za ruku dřív, než ho stačila uhodit podruhé.

„Prosím, tohle už nikdy nedělej,“ řekl tiše. Otisk její dlaně ho pálil na tváři a měl dojem, že ho čelist bude bolet po celý zbytek noci.

Její zápěstí svíral jemně jako ptáčka, ale i když se mu veškerou silou vzpírala, aby se osvobodila, nepovolil ani o fous. Ve srovnání s tím, jak celý den mával kladivem v kovárně, mu to vůbec nepřipadalo namáhavé, i po tom, jak se rval s tou sekerou. Náhle se Faile zřejmě rozhodla nevšímat si toho, že ji drží, a místo toho se mu zadívala do očí. Ani tmavé, ani zlaté oči nezamrkaly. „Mohla jsem ti pomoct. Neměl jsi právo –“

„Měl jsem plný právo,“ opáčil pevně. „Tys mi pomoct nemohla. Kdybys tam zůstala, umřeli bychom oba dva. Nemohl jsem bojovat – ne tak, jak jsem musel – a zároveň dávat pozor ještě na tebe.“ Faile otevřela ústa, ale Perrin zesílil hlas a pokračoval. „Vím, že to slovo nenávidíš. Snažím se, jak můžu, abych s tebou nezacházel jako s porcelánem, ale jestli mi někdy řekneš, abych se díval, jak umíráš, svážu tě jako jehně na jarmark a pošlu panímámě Luhhanový. Ona takový pitomosti nemůže vystát.“

Přejel si jazykem po zubu a zkoušel, zda se mu neuvolnil. Skoro si přál, aby viděl, jak se Faile snaží mávat s Alsbet Luhhanovou. Kovářova žena manžela zvládala se stejnou lehkostí jako péči o dům. Dokonce i Nyneiva si před panímámou Luhhanovou dávala trochu pozor na svůj ostrý jazýček. Perrin usoudil, že zub zatím drží.

Faile se náhle zasmála, tichým hrdelním smíchem. „Ty bys to udělal, co? Jen si nemysli, že by sis nezatančil s Temným, kdybys to zkusil.“

Perrina to tak překvapilo, že ji pustil. Neviděl žádný rozdíl mezi tím, co právě řekl, a tím, co řekl předtím, ale ona předtím vzplála jako suchý věchet, kdežto tentokrát to vzala... hravě. Ne že by bral její hrozbu smrtí na lehkou váhu. Faile nosila po těle poschovávané nože a věděla, jak je použít.

Teď si okatě mnula zápěstí a cosi si tiše bručela. Zachytil výraz „chlupatý osel“ a slíbil si, že si tu hloupou bradu oholí do posledního vousku. Určitě.

Nahlas Faile řekla: „Ta sekera. To byl on, viď? Drak Znovuzrozený se nás pokouší zabít.“

„Musel to být Rand.“ Položil na jméno důraz. Nelíbilo se mu, když na Randa musel myslet jinak. Raději si pamatoval na to, jak s Randem vyrůstali v Emondově Roli. „Ale nesnažil se nás zabít. On ne.“

Faile se na něj suše usmála, dost podmračeně. „Jestli se o to nesnažil teď, tak doufám, že to nikdy neudělá.“

„Nevím, co to dělal. Ale hodlám mu říct, aby toho nechal, a to hned.“

„Nevím, proč ti tak záleží na muži, který si dělá tolik starostí s vlastní bezpečností,“ zavrčela.

Perrin se na ni užasle zamračil a uvažoval, co tím asi myslela, ale ona se do něj jenom zavěsila. Když se vydali do Kamene, Perrin se ještě divil. Sekeru nechal, kde byla, zaraženou do dveří. Tam nikomu neublíží.

Mat, s dlouhou troubelí fajfky v zubech, si rozepnul kabátec a snažil se soustředit na karty ležící před ním rubem nahoru a na mince nasypané doprostřed stolu. Měl na sobě jasně červený kabátec andorského střihu, z nejlepšího sukna, se zlatou výšivkou kolem manžet a se širokým límcem, ale každý den se mu připomínalo, že Tear leží o hodný kus jižněji než Andor. Obličej měl celý zpocený a košile se mu lepila na záda.

Žádný z jeho společníků u stolu si však horka nevšímal i přesto, že jejich kabátce vypadaly ještě silnější než ten jeho, s nabíranými rukávci podšitými hedvábím, samý brokát a saténové pruhy. Dva muži v červenozlatých livrejích hráčům neustále dolévali poháry a nabízeli vyleštěné stříbrné podnosy s olivami, sýrem a oříšky. Na sluhy vedro také nijak neúčinkovalo, i když tu a tam zívali, když si mysleli, že se nikdo nedívá. Noc už nebyla zrovna mladá.

Mat upustil od toho, že by karty zvedl a znovu je zkontroloval. Určitě se od posledně nezměnily. Tři vládcové, nejvyšší karty ve třech z pěti barev, by měli stačit, aby vyhrál.

Mnohem raději by však hrál v kostky. V místech, kde obvykle hrával, se balíček karet hledal těžko, tam se spíš měnilo stříbro při padesáti různých hrách v kostky, ale tihle mladí tairenští panáčkové by raději chodili v hadrech, než si zahráli kostky. Podle nich hráli kostky jenom venkovští balíci, i když si dávali pozor, aby to neříkali před ním. Nebáli se jeho vzteku, ale toho, koho považovali za jeho přátele. Oni hráli tuhle hru, nazývanou rána, a to celé hodiny, noc co noc, používajíce karty namalované a nalakované jedním mužem z města, který se díky jim a dalším takovým stal velice zámožným měšťanem. Od karet je dokázali odlákat jen ženy či koně, ale ani jedno nadlouho.

Mat nicméně hru rychle pochopil, a i když v ní neměl takové štěstí jako v kostkách, stačilo mu. Vedle jeho karet ležel naditý váček a další, ještě naditější, měl v kapse. Kdysi, ještě v Emondově Roli, by to považoval za hotové bohatství, stačilo by mu to, aby mohl po zbytek života žít v přepychu. Ale od chvíle, co opustil Dvouříčí, se jeho představy o přepychu změnily. Mladí pánové měli své mince na ledabyle naházených třpytících se hromádkách, ale Mat některé staré zvyky nehodlal měnit. Z taveren a hostinců bylo občas nutné rychle zmizet. Zvláště když měl své štěstí.

Až bude mít dost, aby se mohl zařídit podle sebe, zmizí z Kamene stejně rychle. Než Moirain pozná, co má v plánu. Už by byl zmizel, kdyby bylo po jeho. Jenže si nejdřív musel opatřit nějaké zlato. Za jednu noc u tohohle stolu vydělal víc než za týden v kostkách v taverně. Jen jestli mu štěstí vydrží.

Trochu se zamračil a ustaraně zatahal z fajfky, aby to vypadalo, že si není jistý, zda má karty dost dobré na další hru. Dva z mladých pánů měli také fajfky, ale vykládané stříbrem a s jantarovými náustky. V horkém nehybném vzduchu byl jejich navoněný tabák cítit jako oheň v oblékárně urozené paní. Ne že by Mat někdy byl v oblékárně urozené paní. Díky chorobě, která ho málem zabila, měl v paměti tolik děr jako nejlepší krajka, ale byl si jist, že něco takového by si docela určitě zapamatoval. Dokonce ani Temný by nemohl být tak špatný, aby mě přiměl zapomenout něco takového.

„Dneska přistála loď Mořského národa,“ procedil Reimon přes troubel. Širokoplecí mladý pán měl naolejovanou bradku sestříhanou do úhledné špičky. To byla mezi mladými pány nejnovější móda a Reimon se poslední módy držel stejně neúnavně, jako se honil za ženskými. Což činil jen o málo méně pilně, než hrál karty. Teď hodil na hromádku uprostřed stolu stříbrnou korunu za další kartu. „Fregata. Říkají, že fregaty jsou vůbec nejrychlejší lodě. Předběhnou i vítr, říkají. Rád bych ji viděl. Ať shoří má duše, rád bych.“ Ani se nenamáhal podívat na kartu, kterou dostal. Nikdy to nedělal, pokud neměl všech pět.

Buclatý muž s růžovými tvářemi mezi Reimonem a Matem se pobaveně uchechtl. „Ty chceš vidět loď, Reimone? Chtěl jsi snad říct holky, ne? Žena. Exotické krásky Mořského národa, s prsteny a cetkami a houpavou chůzí, co?“ Položil korunu a vzal si svou kartu. Když se na ni podíval, zaškaredil se na ni. To nic neznamenalo. Podle toho, jak se Edorion tvářil, měl vždycky nízké a nepadnoucí karty. Ale vyhrál víc, než prohrál. „No, možná budu mít s děvčaty Mořského národa větší štěstí.“

Rozdávající, vysoký a štíhlý, seděl po Matově druhé ruce. Měl špičatou bradku, ještě tmavší a lesklejší než Reimon. Teď si položil prst na nos. „Myslíš, že s nimi budeš mít štěstí, Edorione? Podle toho, jaké to jsou netýkavky, budeš mít štěstí, když jenom ucítíš jejich voňavku.“ Nadneseně mávl rukou a ostatní pánové se rozesmáli, včetně Edoriona.

Mladík s nevýrazným obličejem jménem Estean se smál ze všech nejhlasitěji a prohrábl si rukou řídké vlasy, které mu neustále padaly do čela. Kdyby měl tento mladík na sobě místo jemného žlutého sukna obyčejné hnědé, vypadal by jako kterýkoliv sedlák, místo jako syn vznešeného pána s nejbohatšími statky v celém Tearu a svým způsobem nejbohatší muž u stolu. Také vypil mnohem víc vína než ostatní.

Estean se kymácivě naklonil přes muže vedle sebe, naparáděného hejska s ostrým nosem jménem Baran, jenž jako by se na všechny pořád díval svrchu, a dloubl do rozdávajícího nepříliš jistým prstem. Baran se zaklonil a zkřivil rty kolem troubele, jako by se bál, že by Estean mohl vrhnout.

„To je dobrý, Carlomine,“ zabublal Estean. „Taky si to myslíš, Barane? Edorion si ani nečichne. Jestli chce zkusit štěstí... riskovat... měl by zajít za těma aielskýma holkama, jako tuhle Mat. Všechny ty oštěpy a nože. Ať shoří moje duše. Jako požádat o tanec lva.“ Kolem stolu se rozhostilo naprosté ticho. Estean se smál sám, pak zamrkal a znovu si prohrábl vlasy. „Co se děje? Řekl jsem něco? Aha! Aha, ano. Ony.“

Mat se jen tak tak přestal mračit. Ten trouba začal mluvit o Aielech. Jediným horším námětem k hovoru by byly Aes Sedai. To už jim připadalo lepší, když jim po chodbách chodili Aielové a zahlíželi na každého Tairena, který se jim dostal do cesty, než jediná Aes Sedai, a tihle muži si mysleli, že tu mají přinejmenším čtyři. Mat z váčku vytáhl andorskou stříbrnou korunu a přihodil ji na hromádku. Carlomin mu pomalu podal kartu.

Mat ji lehce nadzvedl palcem a nedovolil si ani mrknout. Vládce kalichů, vznešený pán Tearu. Vládcové v kartách se lišili podle toho, kde byly karty vyrobeny, a vládce kalichů, nejvyšší barva, byl vždycky skutečným vládcem toho kterého státu. Tyto karty byly velmi staré. Mat už viděl nový balíček s Randovým obličejem nebo něčím, co se mu hodně podobalo, na vládci kalichů, dokonce i s Dračí zástavou. Rand vládce Tearu. Pořád mu to připadalo natolik směšné, až cítil potřebu se štípnout. Rand byl ovčák, dobrý přítel se smyslem pro humor, pokud zrovna nebyl přespříliš vážný a zodpovědný. Rand byl teď Drakem Znovuzrozeným. Z toho bylo jasné, jaký je Mat trouba, že tu sedí u karet, když ho může Moirain sehnat, kdykoliv se jí zlíbí, a čeká, co udělá Rand dál. Možná s ním půjde Tom Merrilin. Nebo Perrin. Jenže Tom se zřejmě v Kameni usadil, jako by nikdy nehodlal odejít, a Perrin nikam nepůjde, pokud mu Faile nekývne. No, Mat byl v případně nutnosti připraven jít sám.

Ale uprostřed stolu bylo stříbro a před mladými pány zlato, a jestli dostane ještě pátého vládce, nikdo ho v této hře neporazí. Ne že by to potřeboval. Náhle cítil, jak ho zašimralo štěstí. Samozřejmě to nebylo takové šimrání jako při kostkách, ale on si už byl jist, že jeho čtyři vládce nikdo nepřebije. Tairenové divoce sázeli celou noc, přes stůl si jen tak přehazovali i cenu deseti statků.

Ale Carlomin hleděl na balíček karet v ruce, místo aby koupil čtvrtou, a Baran zuřivě bafal z fajfky a posunoval si mince před sebou, jako by je chtěl nacpat do kapes. Vousatý Reimon se mračil a Edorion si zachmuřeně prohlížel nehty. Jen Esteana to zřejmě nijak neovlivnilo. Nejistě se zubil na všechny kolem stolu a možná už zapomněl, co vlastně řekl. Když přišli na přetřes Aielové, obvykle se jim podařilo to zvládnout se ctí, ale bylo již hodně pozdě a celou noc volně teklo víno.

Mat v duchu zapátral, jak zabránit, aby se svým zlatem od karet odešli. Jeden pohled na jejich obličeje mu stačil, aby pochopil, že změna předmětu hovoru nepostačí. Ale existoval jiný způsob. Jestli je přiměje, aby se začali Aielům smát... Stálo by taky za to, aby se smáli i mně? Skousl troubel a pokoušel se přijít na něco jiného.

Baran oběma rukama nabral zlato a začal si je cpát do kapes.

„Taky bych se chtěl kouknout na ty ženský Mořskýho národa,“ řekl Mat rychle a mávl fajfkou, aby svým slovům dodal na důraze. „Když se honíte za aielskýma děvčatama, stávají se vám divný věci. Hrozně divný. Jako třeba ta hra, co jí říkají Dívčina hubička.“ Už upoutal jejich pozornost, ale Baran ještě mince nevrátil a Carlomin pořád nehodlal koupit další kartu.

Estean se opilecky zahihňal. „Asi tě políbí ocelí mezi žebra. Děvy oštěpu, chápete. Ocel. Oštěpem do žeber. Ať shoří moje duše.“ Nikdo jiný se nezasmál. Ale poslouchali.

„To ani ne.“ Mat se zmohl na úsměv. Ať shořím, už jsem toho řekl tolik, že jim můžu dopovědět i ten zbytek. „Rhuark říkal, že jestli chci vyjít s Děvama oštěpu, měl bych je požádat, aby si se mnou tu hubičku zahrály. Tvrdil, že je to nejlepší způsob, jak je poznat.“ Pořád to znělo jako jedna z těch líbacích her, co hrávali doma, jako třeba líbání sedmikrásek. Ale Mata by nikdy nenapadlo, že by si z něj náčelník aielského kmene mohl vystřelit. Příště bude opatrnější. Teď se pokusil vylepšit svůj úsměv. „Tak jsem zašel za Bain a...“ Reimon se netrpělivě zamračil. Nikdo z nich neznal kromě Rhuarka jediného Aiela jménem, a ani to nechtěli. Mat jména vypustil a rychle pokračoval, „...tak jsem za nima zašel, hloupej jako jehňátko, a poprosil jsem je, aby mi to ukázaly.“ Měl něco vytušit z toho, jak se náhle zářivě usmály. Jako kočky, které myš požádala o tanec. „Než jsem pochopil, co se děje, měl jsem kolem krku hrst oštěpů jako límec. Stačilo mi jednou kýchnout a mohl jsem být oholenej.“

Ostatní kolem stolu vybuchli smíchy. Reimon skoro sípal a Estean opilecky řval.

Mat je nechal. Málem znovu ucítil hroty oštěpů, které by mu prořízly kůži, kdyby jenom pohnul prstem. Bain se smála celou dobu, co mu vykládala, že ještě nikdy neslyšela o muži, který by si chtěl opravdu zahrát Dívčinu hubičku.

Mat zaváhal, když tu si Carlomin hladil bradu a promluvil. „Tady nemůžeš přestat. Tak dál. Kdy to bylo? Sázím se, že přede dvěma dny. Když jsi nepřišel ke kartám a nikdo nevěděl, kde jsi.“

„To jsem hrál dámu s Tomem Merrilinem,“ řekl Mat rychle. „Tohle už bylo dávno.“ Byl rád, že umí lhát s kamennou tváří. „Obě si vzaly polibek. To je všechno. Když se jim hubička líbila, sundaly oštěpy. Když ne, trochu přitlačily. Dalo by se říct, že na povzbuzení. To bylo všechno. Ale jedno vám řeknu. Byl jsem pořezanej míň, než když se holím.“

Nacpal si fajfku zpátky do úst. Jestli chtějí vědět víc, můžou si o tu hru říci sami. Mat skoro doufal, že někteří budou natolik hloupí. Zatracené aielské ženské a jejich zatracené oštěpy. Do postele se tu noc dostal až za rozbřesku.

„Mně by to víc než stačilo,“ prohlásil Carlomin suše. „Světlo spal moji duši, jestli ne.“ Hodil na stůl stříbrnou korunu a rozdal si další kartu. „Dívčina hubička.“ Otřásal se tichým smíchem a kolem stolu se rozběhla další vlna veselí.

Baran si koupil pátou kartu a Estean vylovil mince z rozsypané hromádky před sebou. Chvíli si ji prohlížel, aby zjistil, co to vůbec je. Teď už hrát nepřestanou.

„Divoši,“ zamumlal Baran přes fajfku. „Nevědomí divoši. To jsou, ať shoří moje duše. Žijí v jeskyních v Pustině. V jeskyních! V Pustině můžou žít jedině divoši.“

Reimon kývl. „Aspoň slouží Draku Znovuzrozenému. Kdyby toho nebylo, sebral bych stovku obránců a vymetl je z Kamene.“ Baran a Carlomin mu důrazně přitakávali.

Matovi nedalo práci udržet si kamenný výraz. Něco podobného už slyšel mockrát. Chvástání je vždycky snadné, když nikdo nečeká, že to opravdu uděláte. Stovka obránců? Dokonce i kdyby se Rand z nějakého důvodu postavil stranou, těch pár set Aielů držících Kámen by se nejspíš udrželo proti jakémukoliv vojsku, které by Tear dokázal postavit. Ne že by Aielové Kámen opravdu chtěli. Mat měl tušení, že jsou tu jen proto, že tu je i Rand. Nemyslel si, že by na to přišel i některý z mladých pánů – ti se snažili Aiely pokud možno ignorovat – ale Mat pochyboval, že by se pak cítili o mnoho lépe.

„Mate.“ Estean si rozložil karty do dlaně jako vějíř a přeskládával si je, jako by se nemohl rozpomenout, jak mají vlastně jít po sobě. „Mate, promluvíš s pánem Drakem, viď?“

„O čem?“ zeptal se Mat opatrně. Příliš mnoho Tairenů vědělo, že s Randem vyrůstali společně, aby se mu to líbilo, a zřejmě si taky mysleli, že když zrovna není s nimi, je pořád s Randem. Nikdo z nich by se však nepřiblížil ani k vlastnímu bratrovi, kdyby mohl usměrňovat. Mat nevěděl, proč ho považují za většího troubu.

„Copak jsem to neříkal?“ Muž s obyčejnou tváří zašilhal do karet a poškrábal se na hlavě. Potom se mu tvář poněkud rozjasnila. „Aha, ano. To jeho prohlášení, Mate. Prohlášení pána Draka. To poslední. Kde říkal, že plebejci mají právo povolat urozené pány před magistrát. Kdo to kdy slyšel, aby urozeného pána povolali před magistrát? A kvůli sedlákovi!“

Mat stiskl váček, až mince uvnitř zaskřípaly o sebe. „Byla by to hanba,“ řekl tiše, „kdyby vás soudili a odsoudili jenom proto, že jste si užili s dcerou třeba takovýho rybáře, i když ona byla proti, nebo za to, že jste zmlátili nějakýho sedláka, protože vám náhodou zacákal plášť.“

Ostatní si neklidně poposedli, pochopili jeho náladu, ale Estean kýval. Hlava se mu pohupovala nahoru a dolů, až se skoro zdálo, že mu upadne. „Právě. I když až tak daleko by to samozřejmě nedošlo. Urozený pán souzený magistrátem? To nejde. Ne doopravdy.“ Opile se zasmál do karet. „Ne kvůli dceři rybáře. Je cítit rybama, víš, i když ji necháš umýt. Kyprý holky ze statku jsou ale nejlepší.“

Mat se v duchu přesvědčoval, že je tu kvůli hře. Přesvědčoval se, že si nemá všímat tohohle hloupého žvanění, připomínal si, kolik zlata dokáže dostat z Esteanova váčku. Ale jeho jazyk neposlouchal. „Kdo ví, kam by to mohlo dojít? Možná i na šibenici.“

Edorion se na něj úkosem podíval. Byl ostražitý a neklidný. –„Musíme mluvit o... plebejcích, Esteane? Co třeba dcery starého Astorila? Už ses rozhodl, kterou si vezmeš?“

„Cože? Aha. Aha, asi si hodím mincí.“ Estean se zamračil do karet, jednu přesunul a zamračil se znovu. „Medora má dvě tři hezký komorný. Možná Medoru.“

Mat se nyní zhluboka napil ze stříbrného poháru s vínem, aby toho muže nemusel praštit do jeho sedláckého obličeje. Byl pořád u prvního poháru. Dva sloužící se už přestali namáhat, aby mu dolili. Kdyby Esteana uhodil, žádný z ostatních by se nezvedl, aby ho zastavil. Dokonce ani Estean by se o to nepokoušel. Protože byl přítelem pána Draka. Mat zatoužil po tom, aby byl v krčmě někde ve městě, kde mohl nějaký přístavní dělník začít zpochybňovat jeho štěstí, a jen rychlý jazyk, rychlé nohy či rychlé ruce by ho z té kaše dostaly celého. To tedy byl hloupý nápad.

Edorion se znovu podíval na Mata a zvažoval, v jaké je náladě. „Slyšel jsem dneska nějaké řeči. Slyšel jsem, že pán Drak hodlá vytáhnout do války proti Illianu.“

Mat se málem zakuckal vínem. „Do války?“ vyhrkl.

„Do války,“ souhlasil šťastně Reimon přes troubel.

„Jsi si jistý?“ ujišťoval se Carlomin a Baran dodal: „Já nic takového neslyšel.“

„Já to zaslechl teprve dneska od tří nebo čtyř lidí.“ Edorion byl zřejmě cele pohlcen svými kartami. „Kdo ví, co je na tom pravdy?“

„Musí to být pravda,“ prohlásil Reimon. „Když nás povede pán Drak s Callandorem v ruce, nebudeme dokonce ani muset bojovat. On rozpráší jejich vojska a my napochodujeme rovnou do Illianu. Ale je to vlastně špatné. Ať shoří má duše, jestli ne. Moc rád bych dostal příležitost zkřížit s Illiánci meč.“

„S pánem Drakem v čele žádnou takovou šanci nedostaneš,“ řekl Baran. „Ti padnou na kolena, jakmile zahlídnou Dračí zástavu.“

„A pokud ne,“ dodal se smíchem Carlomin, „pán Drak je na místě srazí bleskem.“

„Nejdřív Illian,“ pravil Reimon. „A potom... Potom pro pána Draka dobudeme celý svět. Pověz mu, že jsem to říkal, Mate. Celý svět.“

Mat zavrtěl hlavou. Před měsícem by je představa muže, který umí usměrňovat, muže odsouzeného k šílenství a strašlivému konci, vyděsila k smrti. Teď byli připraveni následovat Randa do bitvy a důvěřovat jeho síle, že ji za ně vyhraje. Důvěřovat jediné síle, i když by to tak nejspíš neřekli. Mat však tušil, že si museli najít něco, čeho se mohli přidržet. Neporazitelný Kámen byl v rukou Aielů. Drak Znovuzrozený byl ve svých komnatách na sto loktů nad jejich hlavami, a s ním tam byl i Callandor. Tři tisíce let tairenské víry a dějin tu ležely v troskách, a svět byl převrácen vzhůru nohama. Mata napadlo, zda by to sám zvládl lépe, kdyby se celý jeho svět za necelý den zhroutil. Protáhl si mezi prsty zlatou tairenskou korunu. Ať už se mu vedlo sebelépe, nevrátí se.

„Kdy vytáhneme, Mate?“ zeptal se Baran.

„Nevím,“ odvětil Mat pomalu. „Nemyslím, že by Rand začal nějakou válku.“ Leda by se už zbláznil. A na to bylo těžké i jen pomyslet.

Ostatní se tvářili, jako by je ujišťoval, že zítra nevyjde slunce.

„My jsme pánu Drakovi samozřejmě všichni věrní.“ Edorion se mračil do karet. „I když na venkově... Slyšel jsem, že někteří ze vznešených pánů, pár z nich, se snaží sehnat vojsko, aby dobyli Kámen zpátky.“ Náhle se na Mata nikdo nedíval, i když Estean se stále snažil rozhodnout ohledně svých karet. „Až nás pán Drak vyvede do války, tak se samozřejmě rozprchnou. Na každý pád, my tady v Kameni jsme věrní. A vznešení páni taky, tím jsem si jistý. To jen těch pár na venkově.“

Jejich věrnost nevydrží déle než strach z Draka Znovuzrozeného. Mat měl na chvíli pocit, že chtěl Randa opustit v hnízdě zmijí. Pak si připomněl, co je Rand zač. Bylo to spíš jako opustit kunu v kurníku. Rand býval přítel. Ale Drak Znovuzrozený... Kdo by mohl být přítelem Draka Znovuzrozeného? Já nikoho neopouštím. On by jim nejspíš mohl shodit Kámen na hlavu, kdyby chtěl. A mně taky. Znovu si řekl, že je čas odejít.

„Žádný dcery rybáře,“ mumlal Estean. – „Promluvíš s pánem Drakem.“

„Jsi na řadě, Mate,“ řekl Carlomin nervózně. Vypadal dost vyděšeně, i když čeho se bál – zda toho, že Estean Mata rozčílí, nebo že by se hovor mohl vrátit k otázce věrnosti – se nedalo poznat. „Koupíš si tu pátou kartu, nebo zůstaneš stát?“

Mat si uvědomil, že jim nevěnuje pozornost. Všichni až na něj a Carlomina měli pět karet, i když Reimon ty svoje úhledně položil lícem dolů na stůl na znamení, že vypadl. Mat zaváhal předstíraje, že přemýšlí, pak povzdechl a hodil na hromádku další minci.

Když se stříbrná koruna odrazila, náhle ucítil, jak štěstí rychle roste z pramínků v hotovou povodeň. Pokaždé, když stříbro cinklo o dřevěný stůl, jasně mu zazvonilo v hlavě. Dokázal říct dopředu, jestli mince při každém dopadu skončí hlavou či orlem nahoru. Právě tak jako věděl, jaká bude jeho další karta, ještě než ji před něj Carlomin položil.

Sebral karty ze stolu a rozložil si je v ruce do vějíře. Vládce plamenů na něj hleděl spolu s ostatními čtyřmi. Amyrlin na obrázku měla plamen na dlani, i když zdaleka nevypadala jako Siuan Sanche. Ať už měli Tairenové k Aes Sedai jakýkoliv vztah, uznávali moc Tar Valonu, i když byly plameny nejnižší barva.

Jaká je pravděpodobnost, že dostane všech pět vládců? Jeho štěstí fungovalo nejlépe při věcech náhody, jako byly kostky, ale do karet se ho zřejmě začínalo také trochu dostávat. „Světlo spal mý kosti na popel, jestli to tak není,“ zamumlal. Nebo to aspoň chtěl říci.

„Tak.“ Estean skoro křičel. „Tentokrát to nemůžeš popřít. To byl starý jazyk. Něco o pálení a kostech.“ Zazubil se na všechny kolem stolu. „Můj vychovatel by na mě byl hrdý. Měl bych mu poslat nějaký dárek. Jen kdybych zjistil, kam se poděl.“

O šlechticích se předpokládalo, že umějí mluvit starým jazykem, i když ve skutečnosti jich jen pár vědělo víc než zřejmě Estean. Mladí pánové se začali dohadovat, co přesně Mat řekl. Očividně si mysleli, že si stěžoval na horko.

Matovi naskočila husí kůže, jak se snažil rozpomenout na slova, která právě vypustil z úst. Světlo spal Moirain! Kdyby mě nechala na pokoji, neměl bych v paměti díry dost velké, aby jimi propadl povoz i se spřežením, a neplival bych... ať to bylo zatraceně cokoliv! Taky by dojil tátovy krávy, místo aby chodil světem s kapsami plnými zlata, ale tu část se mu podařilo vynechat.

„Jste tu kvůli hře,“ zavrčel drsně, „nebo abyste žvanili jak starý ženský na přástkách!“

„Kvůli hře,“ odvětil Baran stroze. „Tři koruny, zlaté!“ A přihodil mince na hromadu.

„A další tři.“ Estean škytl a přidal k ostatním šest zlatých korun.

Mat potlačil úsměv a úplně na starý jazyk zapomněl. Bylo to docela snadné, vůbec na něj totiž nechtěl myslet. Kromě toho, jestli začali přihazovat tolik, mohl by vyhrát dost na svůj list, aby mohl ráno odejít. A jestli je dost bláznivý, aby začal válku, tak odejdu, i kdybych měl jít pěšky.

Venku v temnotě zakokrhal kohout. Mat si neklidně poposedl a řekl si, aby se nechoval hloupě. Přece nikdo neumře.

Sklopil oči ke kartám – a zamrkal. Amyrlinin plamen nahradil nůž. Zatímco si říkal, že už je unavený a má vidiny, vrazila mu maličkou čepel do ruky.

S chraplavým výkřikem karty odhodil a vrhl se dozadu. Převrátil židli a při pádu oběma nohama převrátil stůl. Vzduch jako by zhoustl na med. Všechno se pohybovalo, jako by se zpomalil čas, ale zároveň jako by se všechno událo najednou. Ostatní vykřikli hned po něm a jejich křik zněl dutě, jako by se rozléhal v jeskyni. Mat se židlí odplouval dozadu a stůl se vznesl nahoru.

Vládce plamenů visel ve vzduchu, zvětšoval se a pozoroval Mata s krutým úsměvem. Teď, když amyrlin nabyla skoro životní velikosti, začala vycházet z karty. Stále byla namalovaná, dvojrozměrná, neměla hloubku, ale hned se po něm napřahovala čepelí zrudlou krví, jako by mu ji už vrazila do srdce. Vedle ní začal růst vládce kalichů, tairenský vznešený pán, a tasil meč.

Mat odplouval, ale nějak se mu podařilo natáhnout se pro dýku do levého rukávu a plynule ji hodit, míře amyrlin rovnou na srdce. Pokud vůbec nějaké srdce měla. Do levé ruky se mu plavně dostal druhý nůž a ještě plavněji z ní vylétl. Dvě čepele se vzduchem nesly jako chmýří bodláku. Mat chtěl zaječet, ale v ústech mu ještě pořád zněl ten první výkřik zděšení a rozhořčení. Vládce tyčí se rozšiřoval vedle prvních dvou karet. Andorská královna svírala tyč jako obušek a rudozlaté vlasy rámovaly škleb šílence.

Mat pořád padal a pořád křičel. Amyrlin už se uvolnila z karty a vznešený pán vykročil i se svým mečem. Ploché postavy se pohybovaly stejně pomalu jako Mat. Téměř stejně. Mat měl důkaz, že ocel v jejich rukou ho může zranit, a tyč by bezpochyby dokázala rozrazit lebku. Jeho lebku.

Dýky, které hodil, se pohybovaly jako skrze rosol. Mat si byl jist, že ten kohout kokrhal jemu. Ať už jeho otec říkal cokoliv, znamení byla skutečná. Ale on se ještě nehodlal vzdát a zemřít. Nějak se mu podařilo dostat z kabátce další dvě dýky, jednu do každé ruky. Snaže se otočit uprostřed pádu a dostat se na nohy, hodil nožem po zlatovlasé postavě s obuškem. Druhý nůž držel připravený a snažil se otočit, přistát tak, aby mohl čelit...

Svět poskočil zpátky do své normální rychlosti a Mat neohrabaně přistál na boku a dost tvrdě, aby si vyrazil dech. Zoufale se snažil zvednout a vytáhnout další nůž. Tom tvrdil, že jich u sebe nemůže mít moc. Nepotřeboval však ani jeden.

Na okamžik měl pocit, že karty a postavy zmizely. Možná si to všechno jenom představoval. Možná se měl zbláznit on. Pak zahlédl karty, zase v normální velikosti, přibodnuté jeho noži, které se stále ještě chvěly, k jednomu tmavému panelu dřevěného obložení. Zhluboka, roztřeseně se nadechl.

Stůl ležel na boku, mince se ještě sypaly po podlaze a mezi rozhozenými kartami se krčili mladí pánové a sloužící. Všichni zírali s otevřenými ústy a vytřeštěnýma očima na Mata a jeho nože, na ty, co měl v rukou, i na ty ve stěně. Estean popadl stříbrný džbán, který nějak unikl překocení, a začal si lít víno rovnou do hrdla, až mu přetékalo po bradě a na prsa.

„Jenom proto, že nemáš karty na výhru,“ řekl ochraptěle Edorion, „ještě nemusíš –“ Odmlčel se a otřásl se.

„Taky jste to viděli.“ Mat vrátil nože do pochev. Po ruce mu stékal tenoučký pramínek krve z maličké ranky. „Nepředstírejte, že jste oslepli!“

„Já nic neviděl,“ namítl Reimon ztuhle. „Nic!“ Začal se plazit po podlaze a sbírat zlato a stříbro. Soustředil se na mince, jako by to byla ta nejdůležitější věc na světě. Ostatní dělali totéž, jen Estean prohlížel převrácené džbány, zda v nich nezůstalo víno. Jeden ze sluhů měl obličej skrytý v dlaních. Druhý měl zavřené oči a očividně se skoro bez dechu kvílivě modlil.

Mat tiše zaklel a vydal se k místu, kde jeho nože přibodly tři karty k deštění. Opět to byly pouhé hrací karty, jen tuhý papír s nyní popraskaným lakem. Ale postava amyrlin stále svírala dýku místo plamene. Mat ucítil krev a uvědomil si, že si cucá ránu na ruce.

Spěšně nože vytáhl ze zdi, a než je schoval, každou kartu přetrhl vejpůl. Po chvíli prohledal karty na podlaze, až našel vládce mincí a větrů, jež také roztrhal. Cítil se trošku hloupě – bylo po všem, karty byly opět jenom kartami – ale nemohl si pomoci.

Žádný z mladých pánů lezoucích kolem po kolenou se ho nesnažil zarazit. Jen mu uhýbali z cesty a ani se na něj nepodívali. Dnes v noci se již hrát nebude, možná ani v několika příštích dnech. Aspoň nebudou hrát s ním. Ať se stalo cokoliv, jasně to bylo namířeno proti němu. A ještě jasnější bylo, že to mělo něco společného s jedinou silou. S tím oni nechtěli mít nic společného.

„Světlo tě spal, Rande!“ zamumlal si tiše. „Jestlis zešílel, tak mě z toho vynechej!“ Fajfka se mu rozlomila na dva kusy a troubel byla viditelně prokousnutá. Rozzlobeně sebral ze země svůj váček a vyšel z místnosti.

V potemnělé ložnici sebou Rand neklidně házel na posteli dost velké pro pět lidí. Snil.

V šerém lese ho Moirain pak poháněla ostrým klackem směrem k místu, kde čekal amyrlinin stolec. – Amyrlin seděla na pařezu a v rukou držela ohlávku připravenou pro něj. Mezi stromy se pohybovaly nejasné postavy, plížily se za ním a sledovaly ho. Tady se v mizejícím světle zableskla dýka, támhle zachytil provazy, které ho měly spoutat. Štíhlá a nevysoká, nesahala mu ani k rameni, měla Moirain výraz, jaký na její tváři ještě neviděl. Strach. Celá zpocená ho pobídla silněji a snažila se ho nahnat k amyrlinině ohlávce. Temní druzi a Zaprodanci ve stínech, vodítko Bílé věže před ním a Moirain za ním. Sehnul se pod Moiraininým klackem a utekl.

„Na to už je pozdě,“ volala za ním, ale on se musel vrátit zpátky. Zpátky.

Házel sebou na posteli a mluvil ze spaní, pak zase ležel klidně a chvíli dýchal lehčeji.

Byl doma, v Luhu, větvovím stromů pronikaly sluneční paprsky na hladinu jezírka před ním, až voda jiskřila. Na kamenech na této straně tůně rostl zelený mech a o třicet kroků dál na druhém konci byl malý oblouček lučního kvítí. Tady se jako malý kluk naučil plavat.

„Měl by sis zaplavat.“

Prudce se otočil. Tam stála Min ve svých chlapeckých spodcích a kabátci a zubila se na něj. Vedle ní stála Elain s rudozlatými kudrnami v zeleném hedvábném rouše, hodícím se i do zámku její matky.

Byla to Min, kdo promluvil, ale Elain dodala: „Voda vypadá lákavě, Rande. Tady nás nikdo rušit nebude.“

„Když já nevím,“ začal Rand pomalu. Min ho přerušila tím, že mu sepjala ruce za hlavou, zvedla se na špičky a políbila ho.

Tiše zopakovala Elainina slova. „Tady nás nikdo rušit nebude.“ Ustoupila a sundala si kabátec. Potom se vrhla na tkanice košile.

Rand na ni hleděl a ještě víc užasl, když si uvědomil, že Elaininy šaty leží na mechu. Dědička se zkříženýma rukama popadla lem košile.

„Co to děláte?“ zeptal se přiškrceným hlasem.

„No, chceme si zaplavat s tebou,“ opáčila Min.

Elain po něm bleskla úsměvem a přetáhla si košili přes hlavu.

Rand se spěšně obrátil zády, i když to skoro nechtěl. A zjistil, že stojí proti Egwain, která na něj upírá smutné tmavé oči. Beze slova se obrátila a zmizela mezi stromy.

„Počkej!“ volal za ní. „Já ti to vysvětlím.“

Rozběhl se. Musel ji najít. Ale když dorazil ke stromům, zastavil ho Minin hlas.

„Nechoď, Rande.“

Už byly s Elain ve vodě, a jak líně plavaly uprostřed jezírka, byly jim nad hladinou vidět jen hlavy.

„Vrať se,“ zavolala Elain, zvedla štíhlou paži a zvala ho k sobě pokynem. „Copak si pro změnu nezasloužíš to, po čem toužíš?“

Rand přešlápl. Chtěl odejít, ale nemohl se rozhodnout, kterým směrem. Po čem touží. Ta slova zněla divně. Po čem vlastně touží? Zvedl ruku k obličeji, protože měl pocit, že si musí otřít pot. Volavku vypálenou do dlaně mu skoro zakryl hnis. Ranami s rudými okraji byly vidět bílé kosti.

S trhnutím se probudil. Ležel ve tmě a horku a třásl se. Spodní prádlo a lněná prostěradla pod zády měl promáčená potem. Bok ho bolel tam, kde měl starou ránu, co se nikdy řádně nezahojila. Přejel prstem drsnou jizvu, kroužek skoro coul v průměru, po tak dlouhé době stále citlivou. Dokonce ani léčení Aes Sedai, které na něm provedla Moirain, ránu úplně nezacelilo. Ale ještě mi maso na těle nehnije. A ani jsem zatím nezešílel. Zatím. Zatím. Tím bylo řečeno vše. Bylo mu do smíchu. Zauvažoval, zda to neznamená, že už se trochu zbláznil.

Že se mu zdálo o Min a Elain, že se mu o nich zdálo takhle... No, to nebylo šílenství, ale rozhodně to byla bláhovost. Ani jedna se na něj nikdy takhle nepodívala, když byl vzhůru. S Egwain si byli skoro zaslíbeni již od dětství. Sice nikdy nepronesli závazná slova před ženským kroužkem, ale po Emondově Roli se vědělo, že se jednoho dne vezmou.

Ale ten den samozřejmě nikdy nepřijde. Ne teď, když před ním ležel osud muže, který umí usměrňovat. Egwain si to musela uvědomit taky. Musela. Byla cele zaujatá tím, že se stane Aes Sedai. Ženy však byly zvláštní. Možná si myslela, že se může stát Aes Sedai, a přesto si ho vzít, usměrňování neusměrňování. Jak by jí měl říci, že už se s ní oženit nechce, že ji miluje jako sestru? Ale to nebylo nutné říkat, tím si byl jist. Mohl se schovat za to, čím byl. To musela pochopit. Který muž by požádal ženu o ruku, kdyby věděl, že mu zbývá jen pár let, tedy pokud bude mít štěstí, než zešílí, než začne uhnívat zaživa? I přes panující vedro se otřásl.

Potřebuji se vyspat. Vznešení páni se ráno vrátí a budou se snažit získat jeho přízeň. Přízeň Draka Znovuzrozeného. Možná se mi teď už nebude nic zdát. Začal se převalovat hledaje suché místo na prostěradle – a ztuhl. Zaposlouchal se do tichého šustění v temnotě. Nebyl sám.

Meč, jenž není mečem, ležel na druhé straně místnosti, mimo jeho dosah, na trůnu podobném stojanu, který mu věnovali vznešení páni bezpochyby v naději, že bude držet Callandor z jejich dohledu. Někdo chce ukrást Callandor. Napadlo ho ještě něco. Nebo zabít Draka Znovuzrozeného. Nepotřeboval slyšet Tomovo tiché varování, aby věděl, že ujišťování vznešených pánů o jejich nehynoucí věrnosti byla jenom slova zrozená z nutnosti.

Oprostil se ode všech myšlenek a pocitů a povolal prázdnotu. To dělal bez nejmenší námahy. Vznášel se ve studené prázdnotě svého nitra, všechny myšlenky a pocity byly venku, a natáhl se po pravém zdroji. Tentokrát na něj dosáhl snadno, což ovšem nebylo pravidlo.

Saidín ho naplnil jako proud bílého žáru a světla povznášejícím životem a odpornou pachutí špíny Temného, jako když pěna ze žumpy pluje na čisté, sladké vodě. Hrozilo, že ho proud strhne, spálí ho, pohltí ho.

Bojoval se záplavou a zvládl ji pouhou silou vůle. – Potom se zvedl z postele a díky usměrňování jediné síly přistál na nohou, jíž začínala figura šermu zvaná Kvítky jabloně ve větru. Nepřátel nemohlo být mnoho, jinak by natropili mnohem víc hluku. Ale figura s jemným jménem byla určena k boji s více než jedním protivníkem.

Když dopadl na koberec, měl již v rukou připravený meč s dlouhým jílcem a mírně zakřivenou jednobřitou čepelí. Meč jako by byl ukut z plamene, ale na dotek nebyl teplý. Na červenožluté čepeli se jasně rýsovala černá volavka. – V té chvíli také vzplály všechny svíce i pozlacená lampa, a malá zrcátka za plamínky zesilovala osvětlení. Větší zrcadla na stěnách a dvě stojací zrcadla odrážela světlo dál, takže všude ve velkém pokoji bylo pohodlně možné číst.

Callandor byl v pořádku na stojanu. Meč vypadal jako skleněný, jílec i čepel, na stojánku vysokém i širokém jako člověk, z jemně vyřezávaného pozlaceného dřeva a vyložený drahými kameny. I nábytek byl celý pozlacený a se vsazenými drahokamy, postel, židle i lavice, šatníky, truhlice i stojan s umyvadlem. Džbán i umyvadlo byly ze zlatého porcelánu Mořského národa, tenkého jako lístek. Široký tarabonský koberec se šarlatovými, zlatými a modrými spirálami by stačil na jídlo pro celou vesnici na několik měsíců. Skoro na každém rovném povrchu stál další jemný porcelán Mořského národa, nebo číše, misky a ozdoby ze zlata vykládaného stříbrem či ze stříbra vykládaného zlatem. Na široké mramorové krbové římse se dva stříbrní vlci s rubínovýma očima snažili strhnout zlatého jelena dobrého půldruhého lokte vysokého. V úzkých oknech visely závěsy ze šarlatového hedvábí s vyšívanými zlatými orly a mírně se vlnily v průvanu. Tam, kde bylo místo, ležely knihy vázané v kůži či dřevě, některé potrhané a ještě uprášené z nejhlubších polic v knihovně Kamene.

Tam, kde myslel, že jsou vrahové či zloději, překvapeně stála uprostřed pokoje překrásná žena a černé vlasy jí spadaly na ramena v lesklých vlnách. Její tenké roucho z bílého hedvábí víc odhalovalo, než zakrývalo. Berelain, vládkyně městského státu Mayene, byla tou poslední osobou, kterou by tu čekal.

Nejdřív sebou trhla, ale hned se mu půvabně hluboko uklonila, čímž se její oděv ještě více napjal. – „Jsem neozbrojena, vznešený Draku. Pochybuješ-li o mých slovech, podvolím se a můžeš mne prohledat.“ Její úsměv ho náhle vyvedl z míry, protože si uvědomil, že sám na sobě kromě spodního prádla nic nemá.

Ať shořím, jestli mě ona donutí, abych si začal rychle hledat něco na sebe. Ta myšlenka se vznášela mimo prázdnotu. Neprosil jsem se jí, aby sem chodila. Aby se sem vplížila! Hněv a rozpaky také jen proplouvaly okrajem prázdnoty, ale stejně zrudl. Nejasně si to uvědomil, což způsobilo, že mu ruměnec na tvářích ještě víc ztmavl. Tak chladný a klidný uvnitř prázdnoty, vně... Cítil jednu každou kapku potu, která mu stékala po prsou a po zádech. Vyžadovalo to velkou námahu i umíněnost, aby zůstal pod jejím pátravým zrakem stát na místě. Prohledat ji? Světlo mi pomáhej!

Trochu se uvolnil a nechal meč zmizet, ale podržel si docela tenký pramínek spojení se saidinem. Bylo to jako pít z otvoru v hrázi, když hrozí, že se celá ta hromada země náhle sesype. Voda byla sladká jako víno s medem a odporná jako močůvka vytékající z hnojiště.

Příliš toho o této ženě nevěděl, jen to, že chodila Kamenem, jako by to byl její zámek v Mayene. Tom říkal, že první z Mayene neustále klade každému otázky. Otázky ohledně Randa. Což mohlo být, vzhledem k tomu, čím byl, docela přirozené, ale jeho to příliš neuklidnilo. A nevrátila se do Mayene. Což rozhodně přirozené nebylo. Sice to nikdy nikdo neřekl nahlas, ale do jeho příchodu byla v Kameni již celé měsíce držena jako zajatec, odříznutá od svého trůnu a vlády nad malým státečkem. Většina lidí by využila první příležitosti, aby se dostala z dosahu muže, který umí usměrňovat.

„Co tu děláš?“ Věděl, že to zní hrubě, ale nezáleželo mu na tom. „Když jsem šel spát, stáli u těch dveří na stráži Aielové. Jak ses přes ně dostala?“

Berelain se rty zvlnily o trošičku víc. Rand měl pocit, že se vzduch v pokoji ještě ohřál. „Když jsem řekla, že mě vznešený pán Drak povolal, nechali mě okamžitě projít.“

„Povolal? Já nikoho nepovolal.“ Přestaň s tím, řekl si. Ona je královna, nebo něco podobného. A ty o královnách víš asi tolik jako o létání. Snažil se chovat zdvořile, ale nevěděl, jak má první z Mayene oslovit. „Má paní...“ To bude muset stačit, „...proč bych tě povolával v tuto noční hodinu?“

Berelain se zasmála hlubokým hrdelním smíchem – a Rand – i když byl zahalen v chladné prázdnotě, ten smích cítil, jako by ho zalechtal, až se mu zježily chloupky na pažích a nohou. Náhle si uvědomil její přiléhavý oděv, jako by jej spatřil teprve teď, a cítil, jak znovu rudne. Nemůže myslet... Nebo může? Světlo, vždyť jsem s ní doteď nepromluvil ani dvě slova.

„Třeba jsem si chtěla popovídat, vznešený Draku.“ Nechala světlé roucho padnout na podlahu, čímž odhalila ještě tenčí šat z bílého hedvábí, což podle Randa mohla být jedině noční košile. Hladká ramena měla úplně nahá a šat také odhaloval značnou část jejích světlých ňader. Rand zjistil, že vzdáleně uvažuje, jak jí ta košilka vlastně drží na těle. Bylo těžké na ni nezírat. „Jsi daleko od domova, jako já. A zvláště noci jsou tu osamělé.“

„Zítra si s tebou velice rád popovídám.“

„Ale přes den jsou kolem tebe stále lidé. Prosebníci. Vznešení páni. Aielové.“ Lehce se zachvěla. Rand si říkal, že by se měl dívat jinam, ale stejně tak mohl přestat dýchat. Ještě nikdy si tolik neuvědomoval vlastní reakce, když byl zahalen v prázdnotě. „Aielové mne děsí a tairenské pány nemám ráda.“

Ohledně Tairenů jí rád věřil, ale nemyslel si, že by tuto ženu dokázalo něco vyděsit. Ať shořím, je v noci v ložnici cizího muže, jenom napůl oblečená, a já jsem ten, kdo skáče jako kočka při psích dostizích, prázdnota neprázdnota. Nastal čas věci urovnat, než celá záležitost zajde příliš daleko.

„Bylo by lepší, kdyby ses vrátila do své ložnice, má paní.“ Jedna jeho část jí chtěla říci, aby si vzala taky plášť. Hodně tlustý plášť. Jedna jeho část to rozhodně chtěla. „Na... Na povídání je opravdu dost pozdě. Zítra si promluvíme. Za světla.“

Úkosem se na něj podívala. „To už jsi přejal ty škrobené tairenské způsoby, vznešený Draku? Nebo je ta cudnost pozůstatkem z toho tvého Dvouříčí? My v Mayene nejsme tak... formální.“

„Má paní...“ Snažil se mluvit formálně. Jestli neměla ráda formálnost, tak to bylo to, po čem on toužil. „Jsem zaslíben Egwain al’Vereové, má paní.“

„Myslíš tu Aes Sedai, vznešený Draku? Jestli vůbec je Aes Sedai. Na to, aby nosila prsten a šátek, je poměrně mladá – možná až příliš mladá.“ Berelain mluvila, jako by Egwain byla dítě, i když ona sama nemohla být o víc než o rok starší než Rand, pokud vůbec, a on byl jenom o něco přes dva roky starší než Egwain. „Můj pane, nechtěla jsem se cpát mezi vás. Ožeň se s ní, jestli je ze zeleného adžah. Já rozhodně nejsem natolik ctižádostivá, abych se toužila provdat za samotného Draka Znovuzrozeného. Odpusť, jestli jsem překročila hranici, ale říkám ti, my v Mayene nejsme tak... formální. Smím tě oslovovat Rande?“

Rand sám sebe překvapil, když si lítostivě povzdechl. Když Berelain mluvila o svatbě s Drakem Znovuzrozeným, zablesklo se jí v oku, jen maličko změnila výraz, hned to bylo pryč. Pokud o tom předtím neuvažovala, tak teď zcela jistě ano. Za Draka Znovuzrozeného, ne Randa al’Thora. Za muže z proroctví, ne za ovčáka z Dvouříčí. Příliš ho to ale nezděsilo. Některé dívky doma často snily o tom, kdo byl ve hrách o Bel Tinu a Letnicích nejsilnější nebo nejrychlejší, ať už to byl kdokoliv, a občas nějaká žena spočinula okem na muži s největšími polnostmi či největšími stády. Bylo by dobré myslet si, že chce Randa al’Thora. „Je čas odejít, má paní,“ řekl tiše.

Berelain přistoupila blíž. „Cítím na sobě tvoje oči, Rande.“ Hlas měla jako mlhavý žár. „Já nejsem žádná vesnická dívka uvázaná k zástěře své matky a vím, že chceš –“

„Copak si myslíš, že jsem z kamene, ženská?“ Když zařval, Berelain odskočila, ale vzápětí už zase přicházela, natahovala k němu ruce a její oči byly jako temné tůně, které dokážou muže stáhnout do svých hlubin.

„Tvoje paže vypadají pevné jako z kamene. Jestli si myslíš, že na mne musíš být takto hrubý, tedy buď hrubý, pokud mě obejmeš.“ Potom se dotkla jeho tváře. Od prstů jako by jí přeskočily jiskry.

Rand bez přemýšlení usměrnil proud, s nímž byl stále spojen, a ona se náhle potácela a couvala s očima poplašeně rozšířenýma, jako by ji zatlačovala stěna ze vzduchu. Rand si uvědomil, že to také vzduch je. Dělal věci, aniž věděl, co vlastně dělá, mnohem častěji, než když to věděl. Ale pokud to aspoň jednou zvládl, obvykle si pamatoval, jak to zopakovat.

Neviditelná, posouvající se stěna vytvářela vlnky na koberci, dostala se k Berelaininu rouchu i botě, kterou při svlékání odhodil, a červené podnožce s otevřeným svazkem Historie Tearského Kamene od Ebana Vandese, a to vše tlačila stejně jako návštěvnici skoro až ke stěně, kde Berelain uvěznila. Dostatečně daleko od něj. Rand přerušil proud – když to dělal, tak na to dokázal myslet jen takhle – a už ani nepotřeboval štít udržovat sám. Chvíli studoval, co vlastně udělal, až si byl jist, že to dokáže provést znovu. Vypadalo to užitečně, zvláště ta pouta.

Berelain, s očima stále rozšířenýma, ohmatala třesoucíma se rukama své vězení. V obličeji byla bílá skoro jako její průsvitná košilka z bílého hedvábí. Stolička, bota i kniha jí ležely u nohou, zamotané v kusu oděvu.

„Jakkoliv toho lituji,“ řekl jí Rand, „už spolu nebudeme hovořit, pokud to nebude na veřejnosti, má paní.“ Opravdu toho litoval. Ať už byly její motivy jakékoliv, byla to nádherná žena. Ať shořím, já jsem ale hlupák! Nebyl si jist, jak to myslel – zda pro to, že ji považoval za krasavici, nebo pro to, že ji posílá pryč. „Vlastně bude nejlepší, když si co nejdřív zařídíš cestu zpátky do Mayene. Slibuji ti, že Tear už Mayene obtěžovat nebude. Máš moje slovo.“ Byl to slib, který potrvá jen do jeho smrti, možná jen tak dlouho, dokud zůstane v Kameni, ale musel jí něco nabídnout. Obvaz na ránu, kterou utržila její pýcha, dar, kterým odvedl její pozornost od toho, jak je vyděšená.

Ale ona už svůj strach ovládala, přinejmenším navenek. Její výraz byl samá upřímnost a otevřenost, veškerá svůdnost zmizela. „Odpusť. Tohle jsem nezvládla. Nechtěla jsem tě urazit. U nás smí žena volně vyjádřit muži svou náklonnost, nebo on jí. Rande, musíš vědět, že jsi velice pohledný muž, vysoký a silný. To já bych musela být jako z kamene, kdybych to nepoznala a neobdivovala. Prosím, neposílej mne pryč. Budu tě prosit na kolenou, jestli budeš chtít.“ Ladně poklekla, jako při tanci. Navenek byla stále otevřená, vše přiznávala, ale na druhou stranu, v kleku se jí podařilo stáhnout již tak choulostivý kus oděvu o hodný kus dál, až opravdu hrozilo, že jí spadne. „Prosím, Rande.“

I když byl Rand zahalen v prázdnotě, zíral na ni, byť to nemělo nic společného s její krásou či téměř úplnou nahotou. No, jen částečně. Kdyby byli obránci Kamene jen zpolovice tak odhodlaní jako tahle žena, zpolovice tak upření na svůj záměr, ani deset tisíc Aielů by Kámen nezdolalo.

„Jsem poctěn, má paní,“ řekl Rand diplomaticky. „Věř mi, že jsem. Ale to by k tobě nebylo poctivé. Nemůžu ti dát, co si zasloužíš.“ Ať si z toho vybere, co bude chtít.

Venku v temnotě zakokrhal kohout.

K Randovu překvapení se Berelain náhle podívala za něj a oči měla velké jako talíře. Ústa měla otevřená a štíhlý krk přiškrcený výkřikem, který však nikdy nevydá. Rand se otočil a do ruky mu opět vskočil červenožlutý meč.

Na druhé straně pokoje odráželo zrcadlo jeho obraz. Vysoký mladý muž s narudlými vlasy a šedýma očima, pouze v bílém lněném prádle, v ruce s mečem ukutým z ohně. Odraz vykročil ze zrcadla na koberec a zvedl meč.

Já vážně zešílel. Ta myšlenka proplula na okraji prázdnoty. Ne! Ona to viděla. Je to skutečné.

Koutkem oka zachytil jakýsi pohyb po své levici. Stočil se dřív, než si to stačil promyslet, a švihl mečem nahoru v pohybu zvaném Měsíc stoupá nad hladinu. Čepel proťala postavu – jeho – sestupující ze zrcadla na zdi. Postava se zamihotala, rozpadla se jako prachová zrnka, chvíli se vznášela vzduchem a pak zmizela. Randův odraz se však vzápětí objevil v zrcadle znovu, ale tentokrát hned položil ruce na rám. Rand si uvědomoval pohyb ve všech zrcadlech v místnosti.

Zoufale bodl do zrcadla. Postříbřené sklo se roztříštilo, ale zdálo se, že jeho odraz se rozbil první. Rand měl dojem, že se mu v hlavě ozval vzdálený výkřik, jeho vlastní hlas zařval a umlkl. Každé zrcadlo v místnosti tiše vybuchlo a na koberec se sypalo sklo. Umírající křik se v jeho hlavě ozýval znovu a znovu, až mu z toho běhal mráz po zádech. Byl to jeho hlas. Bylo mu zatěžko uvěřit, že to nekřičí sám.

Otočil se k obrazu, jenž již ze zrcadla vylezl, jen tak tak včas, aby stačil odrazit útok. Otevíráním vějíře odrazil Kameny padající dolů horou. Postava odskočila, a Rand si náhle uvědomil, že není sama. I když zrcadla rozbil dost rychle, unikly z nich ještě další dva odrazy. Teď tu stály proti němu, tři kopie jeho samotného až po naběhlou jizvu na boku, všichni tři na něj hleděli s tvářemi pokřivenými nenávistí a opovržením a zvláštním hladem. Jen jejich oči byly prázdné, bez života. Než se stačil nadechnout, odrazy se na něj vrhly.

Rand ukročil a pořezal si nohy o střepy z rozbitého zrcadla. Stále ustupoval do boku, procházel šermiřskými figurami a snažil se čelit vždy jen jednomu útočníkovi najednou. Použil všechno, co ho kdy při jejich denních cvičeních Lan, Moirainin strážce, naučil o meči.

Kdyby ti tři bojovali společně a podporovali se navzájem, zemřel by hned v první minutě, ale oni bojovali každý sám za sebe, jako by ti ostatní neexistovali. Přesto nedokázal jejich čepel odrazit pokaždé. Ve chvilce mu po tváři, po hrudi i po pažích stékala krev. Stará rána se znovu otevřela a krev mu rudě potřísnila i spodky. Jeho protivníci měli jeho zručnost stejně jako jeho tvář, a byli tři na jednoho. Při boji převraceli židle i stolky. Nesmírně cenný porcelán Mořského národa se rozbíjel na koberci.

Cítil, jak ho opouštějí síly. Žádná z ran nebyla sama o sobě vážná, až na to staré zranění na boku, ale dohromady... Ani na okamžik ho nenapadlo zavolat si na pomoc Aiely stojící na druhé straně dveří. Silné stěny by umlčely i výkřik umírajícího. Ať už je třeba udělat cokoliv, musí to udělat sám. Bojoval zahalen v chladné, bezcitné prázdnotě, ale na její hranice škrábal strach jako větrem zmítané větve škrábající za noci na okno.

Jeho čepel proklouzla kolem nepřítelovy míříc na obličej těsně pod očima – nemohl si pomoci, aby sebou sám netrhl, byl to jeho obličej – a protivník ucouvl jen natolik, aby se vyhnul smrtící ráně. Z rány se vyvalila krev a zalila ústa a bradu tmavým karmínem, ale výraz na poničeném obličeji byl stále stejný a prázdné oči ani nemrkly. Odraz prahl po jeho smrti, jako hladovějící prahne po skývě chleba.

Dokážu je zabít všechny? Všichni tři protivníci krváceli z ran, které se mu podařilo jim zasadit, ale je krvácení nijak nezpomalilo, kdežto jeho ano. Snažili se vyhnout jeho meči, ale zřejmě si neuvědomovali, že jsou zranění. Jestli vůbec jsou, pomyslel si ponuře. Světlo, jestli krvácejí, tak je možné je zranit! Musí být!

Potřeboval chvilku oddychu, aby mohl popadnout dech, aby se sebral. Náhle od nich odskočil a překulil se přes postel. Spíš vycítil, než uviděl, čepele sekající do pokrývek, kdy ho jen tak tak minuly. Zapotácel se, přistál na nohou a zachytil se malého stolku, aby nabyl rovnováhu. Lesklá, stříbrem vykládaná zlatá miska na stole se zakymácela. Jeden z jeho dvojníků se vyšplhal na postel a cestou ostražitě odkopával husí peří. Meč držel připravený. Druzí dva postel obešli, aniž si všímali jeden druhého, pozornost cele upřenou na Randa. Oči se jim leskly jako sklo.

Rand se otřásl, když mu rukou, kterou měl položenou na stole, projela bolest. Jeho odraz, asi šest coulů vysoký, právě vytahoval mečík z rány. Pudově popadl postavičku dřív, než ho stačila bodnout znovu. Ta se v jeho sevření svíjela a cenila na něj zuby. Rand si uvědomil pohyb malých postaviček po celém pokoji. Desítky malých odrazů vycházely z leštěného stříbra. Ruka mu začínala tuhnout a chladnout, jako by mu ta věc vycucávala teplo z těla. Žár saidínu v něm zesílil, jeho proud mu naplnil hlavu a žár mu vtékal do ledové ruky.

Náhle malá postavička praskla jako bublina a on cítil, jak z té bubliny do něj cosi proudí, malá částečka ztracené síly. Škubl sebou, jak ho začaly zasypávat slabé údery životní síly.

Když zvedl hlavu – a zauvažoval, proč ještě není mrtvý – maličké odrazy, které předtím viděl, byly pryč. Ty tři velké tu stály a kymácely se, jako by to, že získal sílu, byla jejich ztráta. Ale když vzhlédl, postavy se narovnaly a vrhly se na něj, i když poněkud opatrněji.

Couval a horečnatě přemýšlel a odrážel střídavě všechny útočníky. Jestli bude pokračovat v boji jako doposud, dříve nebo později ho zabijí. Věděl to tak jistě, jako věděl, že krvácí. Ale ty odrazy něco spojovalo. Když pozřel ten malý – ta vzdálená myšlenka byla dost odpudivá, ale tak tomu bylo – nejenže to smetlo i ty ostatní, ale také to ovlivnilo větší odrazy, aspoň na chvíli. Kdyby dokázal to stejné s jedním z nich, mohlo by je to zničit všechny tři.

Z pouhého pomyšlení na to, že by je taky pozřel, se mu chtělo zvracet, ale na žádný jiný způsob nepřišel. Tak nevím. Jak jsem to udělal? Světlo, co jsem to udělal? Musí jednoho z nich chytit, alespoň se ho dotknout. Tím si byl jist. Ale jestli se pokusí dostat tak blízko, vrazí mu oni vmžiku všechny tři čepele do srdce. Odrazy. Nakolik to jsou ještě odrazy?

Doufaje, že to není úplná hloupost – pokud ano, tak už jako by byl mrtvý – nechal svůj meč zmizet. Byl připraven ho okamžitě povolat zpátky, ale když čepel ukutá z ohně zhasla, ty ostatní také zmizely. Na okamžik měly tři kopie v obličeji vepsán zmatek. Ale než je stačil popadnout, skočily po něm a všichni čtyři dopadli na podlahu ve změti sápajících se končetin a váleli se po střepy pokrytém koberci.

Rand byl zmáčený potem. Údy mu až do morku kostí pronikala otupělost, až skoro necítil, jak se mu do těla zarývají střepy zrcadel a porcelánu. Prázdnotou, jež ho obklopovala, proběhlo něco podobného panice. Možná udělal osudovou chybu. Byli větší než ten, kterého pozřel, a sáli z něj víc tepla. A nejen tepla. Jak mu chladlo tělo, skelně šedé oči se upíraly do jeho a ubíraly mu život. S mrazivou jistotou poznal, že jestli zemře, nebude to konec zápasu. Ti tři se vrhnou na sebe, až zůstane jen jeden, a ten získá jeho život, jeho vzpomínky, stane se jím.

Umíněně bojoval dál, a čím byl slabší, tím víc se vzpíral. Přitáhl si saidín, snažil se naplnit jeho žárem. Dokonce i ta špína, z níž se mu obracel žaludek, byla vítaná, protože čím víc ji cítil, tím víc ho saidín zaplavoval. Jestli se jeho žaludek ještě může vzpírat, znamená to, že je stále naživu, a jestli je naživu, může bojovat. Ale jak? Jak? Co jsem udělal předtím? Saidín se jím hnal, až se zdálo, že jestli přežije útok, stejně ho pohltí jediná síla. Jak jsem to udělal? Ale mohl se jenom držet saidínu, snažit se... natahovat se... napínat se...

Jeden ze tří zmizel – Rand cítil, jak vklouzl do něj. Bylo to, jako by spadl z velké výšky na kamenitou zem – a pak druzí dva společně. Náraz ho odhodil na záda, kde zůstal ležet s pohledem upřeným na bíle omítnutý strop se zlacenými štuky. Ležel tu a těšil se z toho, že ještě dýchá.

Síla stále naplňovala každičkou škvírku jeho bytí. Chtěl vyvrhnout každý kousek jídla, které kdy snědl. A cítil se tak živý, že ve srovnání s tím byl život bez saidínu jen životem ve stínu. Cítil včelí vosk ze svic a olivový olej z lamp. Pod zády cítil každé vlákno koberce. Na těle cítil každou ránu, každé škrábnutí i modřinu. Ale držel se saidínu dál.

Jeden ze Zaprodanců se ho pokusil zabít. Nebo všichni dohromady. To muselo být ono, leda by byl sám Temný volný, v kterémžto případě by však nemusel čelit něčemu tak snadnému a jednoduchému. – A tak si podržel spojení s pravým zdrojem. Pokud jsem to neudělal já sám. Mohl bych nenávidět to, čím jsem, natolik, abych sám sebe pokusil zabít? Aniž bych o tom věděl? Světlo, musím se to naučit ovládat. Musím!

Bolestivě se zvedl. Zanechávaje krvavé otisky na koberci, dokulhal ke stojanu, na němž spočíval Callandor. Byl pokryt krví ze stovek ran. Zvedl meč a jeho skleněná čepel zazářila, jak do něj proudila jediná síla. Meč, jenž není mečem. Ta čepel, na pohled skleněná, by snadno prosekla tu nejlepší ocel, přesto však Callandor nebyl mečem, ale pozůstatkem z věku pověstí, sa’angrialem. S pomocí jednoho z angrialů, těch několika málo kusů, o nichž se vědělo, že přežily válku Stínu i Rozbití světa, bylo možné usměrnit proud jediné síly, který by usměrňujícího bez pomoci angrialů spálil na popel. A s jedním z ještě vzácnějších sa’angrialů bylo možné usměrnit tolikrát víc jediné síly než s angrialem, jako byl rozdíl mezi usměrňováním s angrialem a bez jeho pomoci. A Callandor, jejž mohl použít pouze muž, byl spojen s Drakem Znovuzrozeným skrze tři tisíce let pověstí a proroctví, a byl jedním z nejmocnějších sa’angrialů, jaké kdy byly vyrobeny. S Callandorem v rukou mohl jedinou ranou srovnat se zemí celé město. S Callandorem v rukou mohl čelit dokonce i jednomu ze Zaprodanců. Byli to oni. Museli to být oni.

Náhle si uvědomil, že Berelain zatím nevydala jediný zvuk. S obavami, že ji uvidí mrtvou, se obrátil.

Ta, stále klečíc, sebou trhla. Už si oblékla i svrchní roucho a držela si je u těla jako ocelovou zbroj, jako kamenné stěny. Ve tváři byla bílá jako sníh. Olízla si rty. „Který jsi...“ Polkla a začala znovu. „Který...?“ Větu však dokončit nedokázala.

„Já jsem jediný, který je,“ řekl mírně. „Ten, k němuž ses chovala, jako byste byli zasnoubení.“ Chtěl ji uklidnit, možná rozveselit – žena tak silná jako ona se určitě dokázala usmívat i tváří v tvář zakrvácenému muži – ale ona se předklonila a přitiskla tvář k podlaze.

„Pokorně se omlouvám, že jsem tě tak žalostně urazila, vznešený Draku.“ Její zadýchaný hlas zněl vskutku pokorně a vylekaně. Což jí rozhodně nebylo podobné. „Prosím tě, abys na tu urážku zapomněl a odpustil mi. Už tě nebudu obtěžovat. To přísahám, můj pane. Na jméno mé matky a pod Světlem, to přísahám.“

Rand uvolnil zauzlený pramen. Neviditelná stěna, která ji zadržovala, se zachvěla, až se jí rozvlnilo roucho, a zmizela. „Není co odpouštět,“ řekl unaveně. Cítil se velice utahaný. „Odejdi s pokojem.“

Berelain se váhavě narovnala, natáhla ruku a úlevou si vydechla, když se její ruka ničeho nedotkla. Zvedla si suknice a vydala se po skleněnými střepy posypaném koberci. Sklo jí křupalo pod aksamitovými střevíčky. U dveří se zastavila a s očividnou námahou se k němu obrátila. Nedokázala se mu podívat do očí. „Pošlu ti sem Aiely, jestli si přeješ. Mohla bych poslat i pro jednu z Aes Sedai, aby ti ošetřila rány.“

Teď by byla raději v jedné místnosti s myrddraalem nebo se samotným Temným, ale není žádná měkotina. „Děkuji,“ řekl tiše, „ale ne. Ocenil bych, kdybys nikomu neřekla, co se tu stalo. Alespoň zatím. Udělám, co je potřeba.“ Museli to být Zaprodanci.

„Jak pán Drak velí.“ Krátce se mu uklonila a odspěchala, možná se bála, že si to rozmyslí a odejít ji nenechá.

„Nebo možná sám Temný,“ řekl si Rand, když se za ní zavřely dveře.

Dokulhal k posteli, usadil se na truhlici stojící vedle a položil si Callandor na kolena. Zkrvavené ruce pak položil na zářící čepel. S Callandorem v rukou by se ho báli i Zaprodanci. Za chvíli si pošle pro Moirain, aby mu vyléčila rány. Za chvíli si promluví s Aiely venku a stane se znovu Drakem Znovuzrozeným. Ale zatím chtěl jenom sedět a vzpomínat na ovčáka jménem Rand al’Thor.

3

Úvahy

I přes tak časnou hodinu spěchala širokými chodbami Kamene spousta lidí, nevysychající pramínek mužů a žen v černé a zlaté sloužících Kamene či v livreji některého ze vznešených pánů. Tu a tam se objevil obránce, s obnaženou hlavou a beze zbraně, někteří dokonce s rozepnutými kabátci. Sloužící se Perrinovi a Faile krátce poklonili, pokud se k nim přiblížili, a pak spěchali dál. Většina vojáků sebou při setkání s nimi trhla. Někteří se škrobeně poklonili s rukou na srdci, ale všichni do jednoho zrychlili krok, jen aby už byli z jejich dosahu.

Zapálena byla jen jedna lampa ze tří nebo čtyř, co tu stály. V zešeřelých místech mezi vysokými stojany stíny rozmazávaly nástěnné koberce a halily stolice, které stály u zdi. Aspoň pro každého kromě Perrina. Jemu v těchto potemnělých místech zářily oči jako leštěné zlato. Šel rychle od lampy k lampě a zrak upíral dolů, dokud nebyl v jasném světle. Většina lidí v Kameni o jeho zvláštně zbarvených očích věděla. Nikdo z nich se o tom však samozřejmě nezmínil. Dokonce i Faile zřejmě přijala představu, že barva jeho očí je součástí spojení s Aes Sedai, něco, co prostě je, co je třeba přijmout a co se nikdy nevysvětluje. Přesto ho vždycky zamrazilo, kdykoliv si uvědomil, že někdo cizí vidí, jak mu oči ve tmě září. Když drželi jazyk za zuby, jejich mlčení jen zdůrazňovalo to, jak je jiný.

„Přál bych si, aby se na mě tak nekoukali,“ zamumlal si, když se jeden prošedivělý obránce, dvakrát tak starý jako byl Perrin, málem rozběhl, jen co kolem nich prošel. „Jako by se mě báli. Předtím to nedělali, ne takhle. Proč nejsou všichni tihle lidé v posteli?“ Žena nesoucí mop a vědro sklonila hlavu, udělala pukrle a rychlými kroky spěchala dál se sklopenou hlavou.

Faile se do něj zavěsila a vzhlédla k němu. „Já bych řekla, že v této části Kamene nemají stráže co dělat, pokud nejsou ve službě. To je vhodná chvíle na to pomuchlovat se s komornou na pánově křesle a možná předstírat, že jsou sami pán a paní, když pravý pán s paní spí. Možná se bojí, že bys je mohl ohlásit. A sloužící dělají většinu práce v noci. Kdo by chtěl, aby se mu pletli pod nohy, zametali a umývali a leštili, ve dne?“

Perrin pochybovačně kývl. Předpokládal, že ona o těchhle věcech bude vědět z domu svého otce. Úspěšný obchodník nejspíš měl sloužící a stráže svých povozů. Aspoň nebyli tihle lidé vzhůru kvůli tomu, že by se jim stalo to, co jemu. Kdyby tomu bylo tak, už by všichni Kámen opustili a nejspíš by ještě hodně dlouho utíkali. Ale proč byl on cílem, zřejmě vybraným? Na setkání s Randem se sice netěšil, ale musel to vědět. Faile musela hodně natáhnout krok, aby mu stačila.

Přes všechnu svou nádheru, všechno to zlato, jemné řezby a intarzie, byl vnitřek Kamene navržen pro válku stejně jako venek. Na každé křižovatce chodeb byly ve stropě výklenky pro střelce ze zálohy. Na místech, odkud mohly pokrýt celou chodbu, se ve stěně otevíraly nikdy nepoužité střílny. Perrin s Faile šplhali po nekonečných úzkých točitých schodech. Všechny byly zabudovány do zdi nebo obestavěny a ústily do nich další střílny, z nichž bylo vidět na chodby dole. Nic z toho samozřejmě Aiely, prvního nepřítele, který se kdy dostal za vnější zdi, nezastavilo.

Jak tak klusali do schodů – Perrin si neuvědomil, že tak spěchají, a kdyby ho Faile nedržela za loket, běžel by ještě rychleji – ucítil závan starého potu a slabou nechutně sladkou voňavku, ale uvědomil si to jen někde v podvědomí. Byl cele zaujat tím, co hodlal říci Randovi. Proč ses mě pokoušel zabít? Copak už opravdu blázníš? Nebylo snadné položit tyhle otázky, a on nečekal snadné odpovědi.

Když vystoupili do velice šeré chodby téměř na vrcholku Kamene, Perrin najednou zjistil, že hledí na záda vznešeného pána a dvou osobních stráží šlechtice. Jedině obránci mohli v Kameni nosit zbroj, ale tihle tři měli u pasu meče. To ovšem nebylo neobvyklé, ale jejich přítomnost v těchto místech, na tomto poschodí, kdy upřeně hleděli do jasného světla na druhém konci chodby, rozhodně obvyklá nebyla. Světlo vycházelo z předpokoje komnat, které dostal Rand. Nebo si je zabral. Nebo ho do nich možná strčila Moirain.

Perrin s Faile se cestou po schodech nijak nenamáhali jít potichu, ale ti tři muži se tak soustředili na své pozorování, že si jich zpočátku nikdo nevšiml. Pak jeden ze strážných v modrém kabátci otočil hlavu, jako by ho chytala křeč do krku. Když je spatřil, spadla mu brada. Spolkl nadávku a otočil se k Perrinovi, přičemž vytáhl na dlaň oceli. Druhý strážný byl o zlomeček vteřiny pomalejší. Oba stáli napjatí a připravení, ale neklidně před Perrinem uhýbali očima. Vydávali nakyslý pach strachu. Stejně tak vznešený pán, i když on svůj strach ovládal.

Vznešený pán Torean, ve špičaté tmavé bradce měl bílé prameny a pohyboval se plavně jako při tanci na plese. Vytáhl si z rukávu příliš sladce navoněný kapesníček a oťukal si baňatý nos, který však rozhodně nevypadal moc velký ve srovnání s jeho ušima. Jemný hedvábný kabátec s červenými saténovými manžetami jen podtrhoval jeho obyčejný obličej. Prohlédl si Perrina, jenž byl jen v košili, a znovu si poťukal nos, než lehce sklonil hlavu. „Světlo na tě sviť,“ řekl zdvořile. Mrkl na Perrinovy žluté oči a uhnul pohledem, i když jeho výraz se nezměnil. „Doufám, že jsi v pořádku.“ Možná to řekl až příliš zdvořile.

Perrinovi na jeho tónu příliš nezáleželo, ale při pohledu na to, jak si Torean prohlíží Faile od hlavy k patě s náznakem ledabylého zájmu, zaťal pěsti. Nicméně se mu podařilo mluvit klidně. „Světlo na tě sviť, vznešený pane Toreane. Rád vidím, že pomáháš strážit pána Draka. Některým mužům tvého postavení by mohlo být nepříjemné, že tu je.“

Toreanovi se zachvělo tenké obočí. „Proroctví bylo naplněno a Tear naplnil svou úlohu v tom proroctví. Možná Drak Znovuzrozený povede Tear k ještě větší slávě. Komu by to mohlo vadit? Ale je pozdě. Přeji dobrou noc.“ Znovu přejel pohledem Faile, našpulil rty a odešel jen trochu rychleji, než bylo nutné, dál od světla v předpokoji. Jeho osobní strážní šli těsně za ním jako dobře vycvičení psi.

„Nebylo nutný, aby ses choval hrubě,“ řekla Faile stísněným hlasem, když byl vznešený pán z doslechu. „Mluvils, jako by ti jazyk zamrzl v železo. Jestli tu chceš zůstat, měl by ses radši naučit s pány vycházet.“

„Díval se na tebe, jako by tě chtěl houpat na kolenou. A tím nemyslím jako otec.“

Faile si opovržlivě odfrkla. „On není první muž, co se na mě kdy podíval. Kdyby náhodou sebral odvahu a pokusil se o víc, klidně bych ho usadila pohledem. Stačí se trochu zamračit. Nepotřebuju, abys mluvil za mě, Perrine Aybaro.“ Přesto to neznělo úplně pohoršeně.

Perrin se poškrábal ve vousech a zadíval se za Toreanem. Sledoval, jak vznešený pán se svými strážnými v dálce zahýbá za roh. Uvažoval, jak to tairenští páni zvládají, aniž by se upotili k smrti. „Všimla sis, Faile? Ti jeho hlídací psi nesundali ruce z mečů, dokud nebyli na dobrých deset kroků od nás.“

Faile se na něj zamračila, pak se zamračila směrem, kterým trojice zmizela, a pomalu kývla. „Máš pravdu. Tomu ale nerozumím. Sice se vám neklanějí a neutíkají před tebou a Matem tak jako před ním, ale chodí kolem vás přinejmenším stejně ostražitě jako kolem Aes Sedai.“

„Možná být přítelem Draka Znovuzrozeného už není taková ochrana jako dřív.“

Faile znovu nenavrhla, že odejdou, alespoň ne slovy, ale čišelo jí to z očí. Perrin měl větší úspěchy, když měl ignorovat nevyřčené návrhy než ty vyslovené.

Než dorazili na konec chodby, vyšla z jasného světla v předpokoji spěšně Berelain a oběma rukama si k tělu tiskla své tenké bílé roucho. Kdyby byla šla první z Mayene jenom o trochu rychleji, už by utíkala.

Aby ukázal Faile, že dokáže být dost zdvořilý, aby to vyhovovalo i jí, Perrin se rozmáchle uklonil tak, že by se vsadil, že ho ani Mat nepřetrumfne. Faile naproti tomu místo pukrlete jen sklonila hlavu a mírně ohnula koleno. Perrin si toho nevšímal. Berelain bez ohlédnutí spěchala dál a byla cítit strachem tak čirým a páchnoucím jako rána napadená snětí, až nakrčil nos. Vedle toho byl Toreanův strach ničím. Tohle byla naprostá panika spoutaná provazem napjatým k prasknutí. Perrin se pomalu narovnal a zadíval se za ní.

„Padla ti do oka?“ zeptala se tiše Faile.

Perrin byl cele soustředěn na Berelain a uvažoval, co ji mohlo dohnat až tak daleko, takže promluvil bez nějakého přemýšlení. „Byla cítit –“

Dál v chodbě náhle vykročil z boční chodby Torean a popadl Berelain za paži. Řinul se z něj vodopád slov, ale Perrin rozeznal jen pár, něco o tom, že ve své pýše překročila hranici, a něco jiného, zřejmě jí navrhoval, že ji bude chránit. Její odpověď byla krátká, ostrá a ještě méně slyšitelná, podaná se zdviženou bradou. První z Mayene se vznešenému pánovi prudce vytrhla a odkráčela vzpřímená, a zřejmě se již více ovládala. Torean ji už už chtěl následovat, když si všiml, že ho Perrin pozoruje. Otřel si nos do kapesníku a zmizel v chodbě.

„Je mi jedno, jestli byla cítit třeba Ranní rosou,“ říkala temně Faile. „Tuhle nezajímá lov na medvěda, i když by se jeho kožešina skvěle vyjímala na zdi. Ta loví slunce.“

Perrin se na ni poněkud zamračil. „Slunce? Medvěd? O čem to mluvíš?“

„Jdi si sám. Myslím, že si nakonec přece jen půjdu lehnout.“

„Jestli chceš,“ řekl Perrin pomalu, „ale myslel jsem, že chceš taky zjistit, co se vlastně stalo.“

„Myslím, že ne. Nebudu předstírat, že chci vidět... Randa... ne po tom, jak jsem se mu doteď vyhýbala. A zvlášť teď po tom rozhodně netoužím. Vy dva si nepochybně skvěle popovídáte i beze mě. Zvlášť jestli budete mít víno.“

„Mluvíš nesmysly,“ zavrčel Perrin a prohrábl si vlasy. „Jestli chceš jít do postele, tak si jdi, ale já bych rád, abys taky jednou řekla něco, čemu budu rozumět.“

Faile si ho dlouho pozorně prohlížela a pak se kousla do rtu. Perrin měl pocit, že se snaží potlačit smích. „Ó, Perrine, občas mám dojem, že nejvíc ze všeho se mi líbí tvoje nevinnost.“ Opravdu se jí v hlase ozýval stříbřitý smích. „Teď jdi za... za svým přítelem a ráno mi o tom povíš. Povíš mi, kolik budeš sám chtít.“ Stáhla si dolů jeho hlavu a lehce se mu v polibku otřela o rty, pak se rychle otočila a odběhla chodbou pryč.

Perrin za ní hleděl potřásaje hlavou, dokud nezabočila na schodiště. Po Toreanovi nebylo ani stopy. Občas měl Perrin dojem, že Faile mluví cizím jazykem. Nyní zamířil ke světlům.

Předpokoj byl vlastně kulatá komnata skoro třicet sáhů napříč. Z vysokého stropu viselo na zlatých řetězech sto pozlacených lustrů. Leštěné krevelové sloupy tvořily vnitřní prstenec a podlaha jako by byla z jediného ohromného kusu černého mramoru protkaného zlatem. Býval to předpokoj ke královským komnatám za dnů, kdy Tear míval krále, než Artuš Jestřábí křídlo spojil celé území od Páteře světa k Arythskému oceánu pod jediným králem. Když se říše Artuše Jestřábí křídlo, zhroutila, tairenští králové se již nevrátili a po tisíc let jedinými obyvateli těchto komnat byly myši cupitající prachem. Žádný ze vznešených pánů nikdy nezískal tolik moci, aby se odvážil tyto komnaty zabrat pro sebe.

Uprostřed místnosti stálo v kruhu padesát obránců. Záda měli rovná, kyrysy a podšité přilbice lesklé, oštěpy nakloněné všechny ve stejném úhlu. Jelikož viděli do všech stran, mělo se za to, že zabrání každému vetřelci dostat se k současnému pánu Kamene. Jejich velitel, kapitán podle dvou krátkých bílých per na přílbě, se držel jen o maličko méně ztuhle. Stál s jednou rukou na jílci meče a druhou opřenou v bok, domýšlivý na svou funkci. Všichni obránci byli cítit strachem a nejistotou jako muži, kteří žijí pod padajícím útesem, a téměř se jim podařilo přesvědčit se, že nikdy nespadne. Alespoň ne dnes v noci. Ne v příští hodině.

Perrin prošel kolem nich a cvakání jeho podpatků vytvářelo ozvěnu. Důstojník k němu vykročil, ale když se Perrin nezastavil, aby se nechal vyslechnout, zaváhal. Důstojník samozřejmě dobře věděl, kdo Perrin je. Přinejmenším věděl tolik co všichni Tairenové. Že putuje ve společnosti Aes Sedai, že je přítel pána Draka. Že to rozhodně není muž, jemuž by se mohl jen tak postavit pouhý důstojník obránců Kamene. Ten měl sice zřejmý úkol strážit odpočinek pána Draka, ale i když to nejspíš nepřiznal dokonce ani sám sobě, důstojník musel vědět, že je se svou chrabrou ukázkou leštěného brnění právě jen tím leštěným brněním. Skutečnými strážemi byli ti, s kým se Perrin setkal, když zašel za sloupy a přiblížil se ke dveřím do Randova pokoje.

Postavy seděly tak nehybně za sloupy, až se zdálo, že s kamenem splynuly, i když jejich kabátce a spodky – v odstínech šedé a hnědé namíchaných tak, aby dokázaly splynout s Pustinou – byly jasně vidět v okamžiku, kdy se pohnuly. Šest Děv oštěpu, aielských žen, které se dobrovolně rozhodly pro život válečníka, proplulo mezi ním a dveřmi v měkkých, zašněrovaných botách ke kolenům. Na ženy byly dost vysoké, nejvyšší byla jen o necelou dlaň menší než Perrin, opálené, s nakrátko zastřiženými vlasy plavé či rusé nebo něco mezi tím. Dvě držely zakřivené rohovinové luky s nasazenými šípy, i když luky zatím nenatáhly. Ostatní měly malé kůží potažené štíty a každá tři či čtyři oštěpy – krátké, ale s hlavicí dost dlouhou, aby člověka probodla a ještě coul přebyl.

„Nemyslím, že tě můžu pustit dál,“ řekla žena s vlasy barvy plamene a usmála se, aby svým slovům ubrala na ostrosti. Aielové se neusmívali tolik jako ostatní lidé, vlastně vůbec navenek příliš emocí neukazovali. „Myslím, že dnes v noci nechce nikoho vidět.“

„Jdu dál, Bain.“ Nevšímaje si jejích oštěpů ji Perrin uchopil za paže. Od té chvíle bylo nemožné si oštěpů nevšímat, neboť se jí podařilo přitisknout mu jeden hrot tvrdě ze strany ke krku. A vzápětí mu o něco světlejší žena jménem Chiad namířila jedním ze svých oštěpů na druhou stranu krku, jako by ženy chtěly, aby se jejich oštěpy setkaly někde uprostřed jeho krku. Druhé ženy se jen dívaly. Byly si jisty, že Bain s Chiad zvládnou, co bude třeba. Perrin přesto dělal, co mohl. „Nemám čas se tu s váma dohadovat. Pokud se pamatuju, tak stejně neposloucháte, co vám lidi říkají. Jdu dovnitř.“ Co nejjemněji zvedl Bain a postavil ji stranou.

Chiad stačilo, aby se nadechla, a tekla by krev, jak mu tiskla oštěp ke kůži, ale Bain jen poplašeně rozevřela tmavomodré oči, odtáhla svůj oštěp a usmála se. „Nechtěl by ses naučit hru, co se jmenuje Dívčina hubička, Perrine? Myslím, že bys ji hrál skvěle. Aspoň by ses něco naučil.“ Jedna z ostatních Aielanek se zasmála nahlas. Chiad konečně také dala oštěp pryč.

Perrin se zhluboka nadechl a doufal, že si nevšimnou, že je to poprvé od chvíle, kdy se ho dotkly jejich oštěpy. Aielanky si však nezahalily tváře – svoje šufy měly omotané kolem krku jako tmavé šátky – ale nevěděl, jestli to Aielové dělají předtím, než zabijí. Věděl jen, že u nich zahalená tvář znamená, že jsou připraveni zabíjet.

„Možná jindy,“ odvětil zdvořile. Všechny Aielanky se zubily, jako by Bain řekla něco směšného, a to, že její vtip nepochopil, bylo jeho součástí. Tom měl pravdu. Muž by se klidně mohl zbláznit, kdyby se snažil porozumět ženám jakékoliv národnosti a stáří. Tak to Tom říkal.

Když Perrin natáhl ruku ke klice ve tvaru zlatého lva na zadních nohou, Bain dodala:

„Padne to na tvou hlavu. On už vyhodil někoho, koho by většina mužů považovala za mnohem lepší společnost, než jsi ty.“

Jistě, řekl si Perrin otevíraje dveře, Berelain. Vycházela odsud. Dneska v noci se všechno točí kolem –

Jakmile spatřil pokoj, první z Mayene se mu úplně vykouřila z hlavy. Na stěnách visela rozbitá zrcadla a všude na podlaze byly střepy skla i porcelánu a peří z rozsekaných matrací. Mezi převrácenými židlemi a lavicemi se válely otevřené knihy. A Rand seděl na podlaze u nohou postele, zhrouceně se opíral o její čelo, oči měl zavřené a ruce bezvládně položené na Callandoru, který měl na kolenou. Vypadal, jako by se vykoupal v krvi.

„Sežeňte Moirain!“ štěkl Perrin na Aielanky. Byl Rand ještě naživu? Pokud byl, potřeboval léčení Aes Sedai, aby tak zůstal. „Řekněte jí, ať si pospíší!“ Zaslechl za sebou zalapání po dechu a pak dupot běžících nohou.

Rand zvedl hlavu. Obličej měl jako masku zasychající krve. „Zavři dveře.“

„Moirain tu bude za chvíli, Rande. Klidně odpočívej. Ona –“

„Zavři dveře, Perrine.“

Aielanky si cosi mumlaly a mračily se, ale vycouvaly. Perrin zavřel dveře, čímž zarazil otázky, které křičel důstojník s bílým peřím.

Cestou přes pokoj k Randovi křupalo Perrinovi pod nohama sklo. Utrhl kus z již tak ošklivě rozsekaného prostěradla, smotal ho a přitiskl Randovi na ránu na boku. Rand při tom pevněji sevřel průsvitný meč, pak tlak uvolnil. Krev plátnem prosákla téměř vzápětí. Rand byl od hlavy k patě pokrytý sečnými ranami a škrábanci a v mnoha z nich se třpytily skleněné střepy. Perrin bezmocně pokrčil rameny. Nevěděl, co dělat dál. Mohl jen čekat na Moirain.

„Cos to, pod Světlem, zkoušel, Rande? Vypadáš, jako by ses pokusil sám sebe stáhnout z kůže. A mě jsi skoro zabil taky.“ Na chvíli měl dojem, že Rand neodpoví.

„Já ne,“ pronesl Rand nakonec téměř šeptem. „Jeden ze Zaprodanců.“

Perrin se snažil uvolnit svaly, o nichž netušil, že je napíná. Částečně uspěl. Zmínil se o Zaprodancích Faile, a to dost důrazně, ale většinou se snažil nemyslet na to, co by mohli Zaprodanci udělat, kdyby zjistili, kde se Rand nachází. Kdyby jeden z nich dokázal svrhnout Draka Znovuzrozeného, získal by vysoké postavení nad ostatními, až by se Temný osvobodil. Temný by potom byl volný a Poslední bitva by byla prohrána dřív, než by k ní vůbec došlo.

„Jsi si jistý?“ zeptal se stejně tiše.

„Musí to tak být, Perrine. Musí.“

„Jestli šel jeden z nich po mně stejně jako po tobě...? Kde je Mat, Rande? Kdyby byl naživu a prošel tím, čím ty, napadlo by ho totéž, co mě. Žes to byl ty. Už by tady byl, aby ti vynadal.“

„Nebo by seděl na koni na půl cestě k městské bráně.“ Rand se pokusil vsedě narovnat. Koláče zaschlé krve mu popraskaly a po hrudi a ramenou mu začala téci čerstvá krev. „Jestli je mrtvý, Perrine, tak by ses měl dostat co nejdál ode mě. Myslím, že v tom s Loialem máte pravdu.“ – Odmlčel se a prohlížel si Perrina. „Vy s Matem si musíte přát, abych se já nikdy nenarodil. Nebo aspoň abychom se nikdy nesetkali.“

Nemělo smysl chodit Mata hledat. Pokud se mu něco stalo, bylo teď už po všem a nedalo se s tím nic dělat. A Perrin měl pocit, že jeho narychlo vyrobený obvaz, který Randovi tiskl k boku, je to jediné, co ho udrží naživu do té doby, než dorazí Moirain. „Tobě je asi jedno, jestli odešel. Ať shořím, on je taky důležitý. Co budeš dělat, jestli je pryč? Nebo mrtvý, Světlo dej, ať to není pravda.“

„To, co čekají nejmíň.“ Randovy oči vypadaly jako ranní mlha zakrývající úsvit, byly modrošedé a horečnatě zářily. V hlase se mu ozývalo ostří. „To hodlám udělat v každém případě. To, co všichni čekají nejmíň.“

Perrin se pomalu nadechl. Rand měl právo na to, aby mu povolily nervy. Rozhodně to nebyla známka nastávajícího šílenství. Musím přestat čekat na to, až nějaké uvidím, řekl si Perrin. Ty se objeví brzy a čekat na ně nepomůže ničemu, jen budeš mít pořád stažený žaludek. „A to je co?“ zeptal se tiše.

Rand zavřel oči. „Já jenom vím, že je musím překvapit. Všechny musím překvapit,“ mumlal ohnivě.

Otevřely se dveře a dovnitř vstoupil vysoký Aiel s narezlými vlasy lehce protkanými stříbrem. Za ním kýval hlavou jakýsi tairenský důstojník s péry na přilbici, jak se dohadoval s Děvami. Když Bain dveře zavřela, ještě cosi namítal.

Rhuark přelétl pokoj pohledem pronikavých modrých očí, jako by čekal, že za závěsy či převrácenými křesly by se mohl skrývat nepřítel. Náčelník kmene Taardad Aielů u sebe neměl až na nůž s těžkou čepelí u pasu žádnou viditelnou zbraň, ale nesl se s důstojností a sebedůvěrou, klidně a přesto jistě, jako by měl vedle nože další zbraně. Šufu měl shrnutou na ramena. Každý, kdo o Aielech aspoň něco věděl, se měl před nimi na pozoru pokaždé, když u sebe měli látku, jíž si mohli zahalit obličej.

„Ten tairenský hlupák tam venku poslal zprávu svému veliteli, že se tu něco stalo,“ řekl Rhuark, „a zprávy už rostou jako mech v hluboké jeskyni. Vykládá se všechno možné od toho, že se tě snaží zabít Bílá věž, až po to, žes tady v pokoji vybojoval Poslední bitvu.“ Perrin otevřel ústa, ale Rhuark zvedl ruku a zarazil ho. „Náhodou jsem potkal Berelain a ona se tvářila, jako by jí oznámili den, kdy zemře, a ta mi řekla pravdu. A teď to vypadá, že to tak opravdu bylo, i když jsem o ní pochyboval.“

„Poslal jsem pro Moirain,“ řekl Perrin. Rhuark kývl. Ovšem, Děvy mu sdělily všechno, co věděly samy.

Rand se bolestně uchechtl. „Říkal jsem jí, aby držela pusu zavřenou. Pán Drak zřejmě v Mayene nevládne.“ Byl zřejmě suše pobaven.

„Mám dcery starší než ta mladá žena,“ prohodil Rhuark. „Myslím, že nikomu jinému to nepoví. Myslím, že by na to, co se dneska v noci stalo, nejraději ze všeho zapomněla.“

„A já bych ráda věděla, co se stalo,“ ozvala se Moirain a vplula do pokoje. Byť byla útlá a Rhuark byl o tolik vyšší, stejně jako muž, jenž ji následoval – Lan, její strážce – místnost ihned ovládla ona. Musela běžet, aby sem stačila dorazit tak brzo, ale teď byla klidná jako zamrzlé jezero. Muselo by se stát opravdu něco hrozného, aby to narušilo Moiraininu chladnou vyrovnanost. Její roucho z modrého hedvábí mělo vysoký límeček a rukávce prolamované tmavším sametem, ale horko a vysoká vzdušná vlhkost na ni zřejmě neměly vliv. Na čele měla na jemném zlatém řetízku, upevněném v tmavých vlasech, pověšen malý modrý kamínek, jenž se ve světle blýskal a zdůrazňoval, že není ani trochu zpocená.

Jako vždy, když se ti dva potkali, ledově modré pohledy Lana a Rhuarka málem vykřesávaly jiskry. Lan měl tmavé vlasy, na skráních prokvetlé, stažené spletenou koženou šňůrkou a obličej měl hranatý, bradu ostrou a meč u pasu jako by byl součástí jeho těla. Perrin si nebyl jist, který z těch dvou mužů je nebezpečnější, ale rozdíl byl podle něj tak malý, že by to ani myš nenakrmilo.

Strážce stočil oči k Randovi. „Myslel jsem, že jsi už dost starý na to, aby ses dokázal oholit, aniž by ti někdo musel vést ruku.“

Rhuark se usmál, jen slabě, ale bylo to poprvé, co u něj Perrin tento výraz v Lanově přítomnosti zahlédl. „Je ještě mladý. Naučí se to.“

Lan se ohlédl na Aielana a jeho úsměv opětoval, i když stejně slabě.

Moirain oběma mužům věnovala krátký zničující pohled. Cestu přes koberec si sice nijak zvlášť nevybírala, ale měla tak lehký krok a suknice si držela zdvižené tak obratně, že jí pod střevíčky nekřupl jediný skleněný střep. Očima přelétla celou komnatu a všimla si každé i sebemenší podrobnosti, tím si byl Perrin jist. Aes Sedai si chvíli prohlížela i jej – nepodíval se jí do očí, protože toho o něm věděla příliš, aby se mu to líbilo – ale hned se vrhla na Randa jako tichá, hedvábná lavina, ledová a neúprosná. Perrin spustil ruku a uhnul jí z cesty. Látka prosáknutá krví zůstala Randovi přilepená k boku, jak ji tam držela zasychající krev. Randovi po celém těle zasychala krev v černých šmouhách a koláčích. Střepy skla, které měl stále zabodané do kůže, se ve světle lamp třpytily. Moirain se konečky prstů dotkla krví nasáknuté látky, ale pak ruku odtáhla, jako by se rozhodla, že se pod látku přece jen nepodívá. Perrin uvažoval, jak se Aes Sedai vůbec dokáže na Randa podívat, aby ani soucitně nepřimhouřila oči, ale její klidný výraz se nezměnil. Byla cítit růžovým mýdlem.

„Aspoň žiješ.“ V jejím hlase se v té chvíli ozýval melodický, mrazivý, rozhněvaný podtón. „Tohle teď může počkat. Pokus se dotknout pravého zdroje.“

„Proč?“ zeptal se Rand ostražitě. „Sám sebe vyléčit nemůžu, i kdybych věděl, jak na to. To nikdo nemůže. Tolik toho vím.“

Na okamžíček se zdálo, že Moirain přece jen vybuchne, ať už to bylo jakkoliv zvláštní, ale ona se vzápětí nadechla a znovu ji halil takový klid, že ho nemohlo nic narušit. „Jen část síly k léčení pochází od léčitele. Síla může nahradit to, co pochází od léčeného. Bez ní bys zítra jenom bezvládně ležel, a možná i pozítří. A teď, jestli můžeš, natáhni se pro sílu, ale nic s ní nedělej. Jen ji podrž. Jestli budeš muset, tak použij tohle.“ Ani se nemusela moc shýbat, aby dosáhla na Callandor.

Rand jí vytáhl meč zpod ruky. „Říkáš, že ji mám jenom podržet.“ Znělo to, jako by se chtěl rozesmát nahlas. „No dobře.“

Perrin si vůbec nevšiml, že by se něco stalo, tedy ne že by to čekal. Rand tam seděl jako někdo, kdo přežil prohranou bitvu, a díval se na Moirain. Ta ani nemrkla. Dvakrát si nepřítomně zamnula ruce.

Rand si po chvíli povzdechl. „Nedokážu se dotknout ani prázdnoty. Nějak se nemůžu soustředit.“ Rychle se zazubil, což mělo za následek, že mu zaschlý koláč krve na obličeji popraskal. „Nevím proč.“ Kolem levého oka mu začal stékat další silný pramínek krve.

„Takže to udělám, jako to dělávám vždycky,“ řekla Moirain a uchopila Randovu hlavu do dlaní, nestarajíc se o to, že se umaže od krve.

Rand se s výkřikem vymrštil na nohy, jako by mu někdo násilím vymáčkl polovinu vzduchu z plic, a prohnul se v zádech tak, že se jí málem vytrhl ze sevření. Mávl rukou s roztaženými prsty tolik ohnutými dozadu, až se zdálo, že si je musí zlomit. Druhou rukou tiskl jílec Callandoru a svaly se mu viditelně zkroutily v křeči. Odpadávaly z něj tmavé šupiny uschlé krve a o truhlici a podlahu zazvonily střepy skla, jak je vytlačovaly uzavírající se rány, když se rychle hojily.

Perrin se otřásl, jako by kolem něj zuřila vichřice. Už léčení viděl, i víc, léčení mnohem horších zranění, ale nikdy se mu nelíbilo, když se musel dívat, jak je používána jediná síla, když vůbec věděl, že je používána. Do duše se mu dávno předtím, než potkal Moirain, vtiskly příběhy, které o Aes Sedai vyprávívali kupecké stráže a vozkové. Z Rhuarka bylo ostře cítit jeho znepokojení. Jen Lan to bral věcně. Lan a Moirain.

Léčení skončilo téměř vzápětí, co začalo. Moirain odtáhla ruce a Rand se zhroutil a zachytil se sloupku postele, aby se vůbec udržel na nohou. Bylo těžké poznat, zda pevněji svírá sloupek postele či Callandor. Když se mu Moirain pokusila meč vzít, aby jej vrátila do zdobeného stojanu u stěny, pevně, dokonce hrubě, jí ho vytrhl.

Moirain na chvíli stiskla rty, ale spokojila se s tím, že mu z boku sundala zakrvácenou látku a otřela jí okolní krvavé šmouhy. Stará rána byla opět překryta křehkou vazivovou tkání. Ostatní zranění byla prostě pryč. Většina zaschlé krve, která Randa pokrývala, docela dobře nemusela být jeho.

Moirain se zamračila. „Pořád nereaguje,“ zamumlala si napůl pro sebe. „Nechce se úplně vyléčit.“

„Tak je to ta, co mě zabije, že?“ zeptal se jí Rand tiše, a pak ocitoval: „‚Jeho krev na skaliscích Shayol Ghulu, omytá Stínem, oběť za spasení lidí.‘“

„Moc čteš,“ řekla mu ostře, „a málo z toho chápeš.“

„A ty tomu rozumíš líp? Jestli ano, tak mi to vysvětli.“

„On se jenom snaží najít vlastní cestu,“ ozval se nečekaně Lan. „Nikdo by se nechtěl hnát slepě kupředu, když ví, že tam někde číhá útes.“

Perrin sebou překvapeně trhl. Lan skoro vždy s Moirain souhlasil, přinejmenším vždy, když byl někdo na doslech. S Randem však strávil hodně času, když cvičili s mečem.

Moirain se v tmavých očích zablesklo, ale řekla jen: „Musí do postele. Požádej, prosím, aby přinesli vodu na mytí a připravili jinou ložnici. Tuhle bude třeba řádně uklidit a donést nové matrace.“ Lan kývl a na chvíli vyšel ke dveřím do předpokoje, kde tiše předal Moiraininy příkazy.

„Vyspím se tady, Moirain.“ Rand pustil sloupek a s námahou se narovnal, přičemž Callandor opřel špičkou o koberec a oběma rukama spočinul na jílci. Pokud se o meč trochu opíral, nebylo to vidět. „Už se nenechám odnikud vyhnat. Ani z postele ne.“

„Tai’shar Manetheren,“ pronesl tiše Lan.

Tentokrát sebou trhl Rhuark, ale pokud Moirain zaslechla, jak strážce Randa chválí, nedala to najevo. Dívala se nyní upřeně na Randa. Obličej měla zcela hladký, bez vrásek, ale její oči metaly blesky. Rand se šibalsky usmíval, jako by čekal, co Aes Sedai zkusí dál.

Perrin se začal nenápadně sunout ke dveřím. Jestli dojde ke střetu vůlí Randa a Aes Sedai, rozhodně u toho nechtěl být. Lanovi na tom zřejmě nezáleželo, i když to bylo těžké poznat, neboť se mu nějak dařilo stát vzpřímeně a zároveň se hrbit. Buď se nudil až k smrti, nebo byl připraven okamžitě tasit meč, z jeho chování se to prostě nedalo poznat. Rhuark se tvářil i stál obdobně, ale také se ohlížel ke dveřím.

„Zůstaňte, kde jste!“ Moirain sice ani na chvíli neodtrhla zrak od Randa a rukou mávla tak, že ukazovala někam mezi Perrina a Rhuarka, ale Perrin se stejně okamžitě zarazil. Rhuark pokrčil rameny a zkřížil paže na prsou.

„Umínění muži,“ zavrčela Moirain. Tentokrát tím myslela Randa. „No dobře. Jestli tam chceš stát, dokud se nezhroutíš, tak můžeš tu dobu, než upadneš na břicho, využít k tomu, abys mi řekl, co se tu stalo. Nemohu tě učit, ale jestli mi to povíš, možná poznám, cos udělal špatně. Není to sice moc pravděpodobné, ale třeba to poznám.“ Její hlas získal ostří. „Musíš se to naučit ovládat, a nemyslím tím jen kvůli takovýmto věcem. Jestli se nenaučíš sílu zvládat, zabije tě. To víš sám. Řekla jsem ti to už mockrát. Musíš se to naučit sám. Musíš to v sobě najít.“

„Nečekal jsem, že to přežiju,“ prohodil Rand suše. Moirain otevřela ústa, ale on pokračoval. „Copak si myslíš, že bych mohl usměrňovat a nevědět to? Neudělal jsem to ve spánku. Tohle se děje, když jsem vzhůru.“ Zapotácel se, ale zachytil se meče.

„Ani ty bys ve spánku nemohl usměrňovat jiné prameny než ducha,“ odtušila Moirain chladně, „a tohle se duchem udělat nedá. Chtěla jsem se tě zeptat, co se opravdu stalo.“

Když Rand vyprávěl svůj příběh, Perrin cítil, jak se mu ježí vlasy. Jeho zážitek se sekerou byl už tak dost ošklivý, ale sekera aspoň byla něco pevného, něco skutečného. Když na vás ale ze zrcadel vyskáčou vaše vlastní odrazy... Nepřítomně přešlápl ve snaze nestát na střepech skla.

Rand se po chvíli začal ohlížet na truhlici, vždycky jen mrkl přes rameno, jako by nechtěl, aby si toho někdo všiml. Po chvíli se kousky postříbřeného skla, ležící na truhlici, pohnuly a sklouzly na koberec, jako by je tam smetla neviditelná ruka. Rand si vyměnil pohled s Moirain, pak se na truhlici pomalu posadil a pokračoval ve vyprávění. Perrin si nebyl jist, kdo z nich víko truhlice očistil. O Berelain nebyla v příběhu ani zmínka.

„Musel to být jeden ze Zaprodanců,“ dokončil Rand svůj příběh. „Možná Sammael. Říkalas přece, že je v Illianu. Leda by byl jeden z nich v Tearu. Dokázal by Sammael dosáhnout z Illianu do Kamene?“

„Ne, dokonce i kdyby Callandor třímal on,“ ujistila ho Moirain. „Existují jistá omezení. Sammael je jen obyčejný muž, ne Temný.“

Jen obyčejný muž? To není moc dobrý popis, pomyslel si Perrin. Muž, který dokázal usměrňovat, ale kupodivu z toho nezešílel. Aspoň zatím ne, pokud bylo známo. Muž možná stejně silný jako Rand, ale kde se Rand snažil učit, tam znal Sammael každý trik a možnosti svého nadání. Muž, který strávil tři tisíce let lapený ve věznici Temného, muž, který přešel ke Stínu ze své vlastní vůle. Ne. „Jen obyčejný muž“ Sammaela ani zdaleka nevystihovalo, ani žádného jiného ze Zaprodanců.

„Takže je jeden z nich tady. Ve městě.“ Rand sklonil hlavu na zápěstí, ale okamžitě se narovnal a zamračil se na přítomné. „Nenechám se zase vyhnat. Teď budu já honicí pes. Já ho – nebo ji – najdu a –“

„To nebyl nikdo ze Zaprodanců,“ zarazila ho Moirain. „Aspoň si to myslím. Bylo to příliš prosté. A příliš složité.“

Rand promluvil ovládaným hlasem. „Už žádné hádanky, Moirain. Jestli to nebyl Zaprodanec, tak kdo? Nebo co?“

Tvář Aes Sedai klidně mohla být kovadlinou, tak tvrdý měla výraz, ale teď přece jen zaváhala. Nedalo se poznat, zda si není jistá odpovědí, nebo zda se rozhoduje, kolik toho prozradit.

„Jak zámky držící Temného ve věznici povolují,“ – začala po chvíli, „může být nevyhnutelné, že unikne jeho... nakažlivina... i když je on sám stále zavřený. Jako když z něčeho, co hnije na dně rybníka, unikají bubliny. Ale tyhle bubliny proplouvají vzorem, až se napojí k nějakému vláknu a prasknou.“

„Světlo!“ Perrinovi to uniklo dřív, než stačil zavřít ústa. Moirain se na něj podívala. „Chceš říct, že to, co se stalo... stalo Randovi, se teď bude stávat každýmu?“

„Každému ne. Aspoň prozatím. Zpočátku to, myslím, bude jenom tu a tam nějaká bublina, která proklouzne prasklinami, k nimž se Temný dostane. Ale později, kdo ví? A právě tak jako ta’veren ohýbají ostatní vlákna ve vzoru kolem sebe, tak myslím, že právě ta’veren budou přitahovat tyhle bubliny silněji než ostatní.“ Z jejího výrazu bylo patrné, že Rand není jediný, kdo může čekat oživlé noční můry. Krátce se usmála, ale ten úsměv zmizel příliš brzy, aby si byl Perrin jist, že jej opravdu viděl, ale naznačoval, že jestli Perrin si přeje, může si svá tajemství nechat pro sebe. Moirain však věděla. „Ale bojím se, že v následujících měsících – letech, pokud budeme mít štěstí a vydrží tak dlouho – uvidí hodně lidí věci, z nichž jim zbělejí vlasy, pokud je přežijí.“

„Mat,“ řekl Rand. „Nevíš, jestli je...? Je...?“

„Brzy to poznám,“ opáčila Moirain klidně. „Co se stalo nelze odestát, ale můžeme doufat.“ I přes její vyrovnaný tón z ní bylo cítit znepokojení, dokud nepromluvil Rhuark.

„Je jistě naprosto v pořádku. Aspoň byl. Zahlédl jsem ho cestou sem.“

„A kam šel?“ zeptala se Moirain břitce.

„Zřejmě mířil do obydlí sloužících,“ sdělil jí Aielan. Věděl, že oni tři jsou ta’veren, i když toho jinak možná nevěděl tolik, kolik si myslel, že ví, a Mata znal dost dobře, aby připojil: „Ne do stájí, Aes Sedai. Na druhou stranu, k řece. A v přístavišti Kamene nekotví žádné čluny.“ U slov jako „přístaviště“ a „čluny“ ani neškobrtl, jako to činila většina Aielů, i když v Pustině takové věci existovaly pouze ve vyprávění.

Moirain kývla, jako by nic jiného nečekala. Perrin potřásl hlavou. Byla tak zvyklá skrývat myšlenky, že to zjevně dělala už jen ze zvyku.

Náhle se rozlétly dveře a do místnosti vklouzly Bain a Chiad, avšak bez oštěpů. Bain nesla velkou bílou mísu a baňatý džbán, z něhož stoupala rozplývající se pára. Chiad měla pod rukou složené ručníky.

„Proč to nesete vy?“ chtěla vědět Moirain.

Chiad pokrčila rameny. „Ona sem odmítá vstoupit.“

Rand vyprskl smíchy. „Dokonce i sloužící jsou natolik chytří, aby se ode mě drželi dál. Někam to položte.“

„Ubíhá ti čas, Rande,“ řekla Moirain. „Tairenové si na tebe jistým způsobem začínají zvykat, a toho, co je ti známé, se nikdy nebojíš tolik jako neznámého. Kolik týdnů, či dní, potrvá, než se tě někdo pokusí střelit šípem do zad, nebo ti otrávit jídlo? Jak dlouho potrvá, než udeří některý ze Zaprodanců, nebo než vzorem proklouzne další bublina?“

„Nesnaž se mě popohánět, Moirain.“ Byl celý umazaný od krve, polonahý, a jenom aby se udržel vsedě, se musel opírat o Callandor, ale do těch slov se mu podařilo vpravit velitelský tón. „Ani kvůli tobě nebudu běhat.“

„Musíš se rozhodnout brzy,“ řekla mu. „A tentokrát mi sděl, co hodláš dělat. Nemohu ti být nápomocna svými vědomostmi, když odmítáš přijmout moji pomoc.“

„Tvoji pomoc?“ ucedil Rand unaveně. „Já tvou pomoc přijmu. Ale rozhodnu o tom já, ne ty.“ Podíval se na Perrina, jako by se mu snažil něco sdělit beze slov, něco, co nechtěl, aby zaslechli ostatní. Perrin však neměl ponětí, co to mohlo být. Po chvíli si Rand povzdechl a svaly mu trochu povolily. „Chci se vyspat. Prosím, odejděte. Prosím. Promluvíme si zítra.“ Znovu mrkl na Perrina, jako by ta slova pro něj zvlášť podtrhoval.

Moirain zamířila k Bain a Chiad a Aielanky se naklonily blíž, aby slyšely, co bylo určeno jen pro jejich uši. Perrin slyšel jen bzučení a uvažoval, zda Moirain použila jedinou sílu, aby mu zabránila její slova vyslechnout. Aes Sedai věděla, jak dobrý má sluch. Byl si tím jist, když Bain odpověděla, a on stále nic neslyšel. Aes Sedai však neprovedla nic s jeho čichem. Aielanky se při hovoru dívaly na Randa a byla z nich cítit ostražitost. Nebály se, ale bylo to, jako by Rand byl velké zvíře, které by mohlo být nebezpečné, pokud udělají chybný krok.

Aes Sedai se po chvíli obrátila zpátky k Randovi. „My si promluvíme zítra. Nemůžeš tu sedět jako křepelka a čekat na lovcovu síť.“ Než Rand stačil odpovědět, už kráčela ke dveřím. Lan se na Randa podíval, jako by chtěl něco říci, ale pak ji beze slova následoval.

„Rande?“ řekl Perrin.

„Děláme, co musíme.“ – Rand nevzhlédl od průsvitného jílce, jejž třímal v rukou. „Všichni děláme, co musíme.“ Byl z něho cítit strach.

Perrin kývl a následoval Rhuarka z místnosti. Moirain s Lanem už nebyli nikde v dohledu. Tairenský důstojník zíral na dveře ze vzdálenosti pěti sáhů a snažil se předstírat, že se rozhodl stát tak daleko sám, že to nemá nic společného se čtyřmi aielskými ženami, které na něj upíraly oči. Perrin si uvědomil, že druhé dvě Děvy jsou stále ještě v ložnici. Slyšel z místnosti hlasy.

„Jděte pryč,“ říkal unaveně Rand. „Prostě to někam postavte a běžte pryč.“

„Jestli se dokážeš postavit,“ prohlásila srdečně Chiad, „tak půjdeme. Jenom se postav.“

Ozvalo se šplouchání vody nalévané do mísy. „Už jsme o raněné pečovaly,“ mluvila Bain uklidňujícím hlasem. „A já jsem umývala bratříčky, když byli malí.“

Rhuark zavřel dveře, takže už nebylo slyšet nic.

„Nechováte se k němu jako Tairenové,“ podotkl Perrin docela tiše. „Žádný klanění a tak. Myslím, že jsem ani neslyšel, že by ho někdo z vás oslovil pán Drak.“

„Drak Znovuzrozený je proroctví lidí z mokřin,“ odtušil Rhuark. „Pro nás je Tím, kdo přichází s úsvitem.“

„Myslel jsem, že to je to samý. Proč byste jinak chodili do Kamene? Ať shořím, Rhuarku, vy Aielové jste Lid Draka, jak bylo předpovězeno v Dračích proroctvích. Klidně to můžete přiznat, i když to neřeknete nahlas.“

Rhuark si posledních slov nevšímal. „V těch vašich Dračích proroctvích pád Kamene a uchopení Callandoru předpovídají, že se Drak znovu zrodil. V našem proroctví stojí jen, že Kámen musí padnout, než se objeví Ten, kdo přichází s úsvitem, aby nám vrátil bývalou slávu. To by mohl být jeden muž, ale já pochybuji, že by to dokonce i moudré mohly říci s jistotou. Je-li tím mužem Rand, tak je ještě několik věcí, které musí dokázat.“

„A co?“ chtěl vědět Perrin.

„Jestli je on tím mužem, tak to pozná a vykoná. Pokud není, bude naše pátrání pokračovat dál.“

Cosi nepoznatelného v Aielově hlase způsobilo, že Perrin nastražil uši. „A jestli není tím, po kom pátráte? Co pak, Rhuarku?“

„Spi sladce a v bezpečí, Perrine.“ Rhuarkovy měkké boty na černém mramoru nevydávaly žádné zvuky, když Aielan odcházel.

Tairenský důstojník stále hleděl na Děvy. – Byl cítit strachem a příliš se mu nedařilo zakrýt hněv a nenávist, které pociťoval. Pokud Aielové usoudí, že Rand není Tím, kdo přichází s úsvitem... Perrin si prohlížel tvář tairenského důstojníka a pomyslel na to, co by se stalo, kdyby tu Děvy nebyly, kdyby Aielové Kámen opustili, a zachvěl se. Určitě musí Faile přesvědčit, aby odešla. Nic jiného se dělat nedalo. Musí odejít, a bez něj.

4

Provázky

Tom Merrilin nasypal písek na to, co právě napsal, aby vysušil inkoust, a pak písek zase opatrně nasypal zpátky do nádobky a zavřel víčko. Prohrabal se papíry naskládanými v neuspořádaných hromádkách po stole – šest lojovic sice zvyšovalo nebezpečí požáru, ale on potřeboval světlo – a vybral pomačkanou stránku pokaženou kaňkou. Pečlivě srovnal to, co napsal, a pak si palcem spokojeně pohladil dlouhý bílý knír a dopřál si úsměv. Vznešený pán Caerlon sám by to považoval za vlastní ruku.

Pozor. Manžel má podezření.

Jen tato slova a bez podpisu. Teď jen pokud dokáže zařídit, aby to vznešený pán Tedosian našel tam, kde by to mohla jeho žena, paní Altemia, neopatrně zanechat...

Ozvalo se zaklepání na dveře a Tom nadskočil. V tuto noční hodinu ho nikdo navštěvovat nechodil.

„Okamžíček,“ zavolal a spěšně nacpal brky a kalamáře i vybrané papíry do otlučené truhličky na dokumenty. „Hned, jen co si natáhnu košili.“

Truhličku zamkl, zasunul ji potom pod stůl, kde by mohla uniknout zběžnému pohledu, a přelétl zrakem svůj maličký pokojík bez oken, aby se ujistil, že tu nenechal nic, co by neměl nikdo cizí spatřit. Obruče a míčky k žonglování se válely na úzké, neustlané posteli i mezi potřebami na holení na jediné poličce, kde byly i ohnivé tyče a věci pro provádění kouzelnických triků. Na kolíčku na stěně visel jeho kejklířský plášť, pokrytý volnými záplatami ve stovce barev, vedle náhradního oblečení a pouzder z tvrdé kůže s harfou a flétnou. Kolem řemínku na pouzdře s harfou byl ovázán průsvitný ženský šátek z červeného hedvábí, ale ten mohl patřit komukoliv.

Tom si ani nebyl jist, kdo ho tam uvázal. Snažil se nevěnovat jedné ženě větší pozornost než jiné, a bavil se s nimi s lehkým srdcem a se smíchem. Rozesmát je, dokonce je občas nechat vzdychat, ale vyhýbat se závazkům, to bylo jeho heslo. Na vážnou známost prostě neměl čas. Tak si to aspoň namlouval.

„Už jdu.“ Podrážděně kulhal ke dveřím. Kdysi lidé vzdychali obdivem, protože prostě nemohli uvěřit, i když to viděli na vlastní oči, že ten vyhublý bělovlasý stařík dokáže udělat salto nazad, stojku i přemet, pružně a rychle jako chlapec. Kulhání mu v tom však zabránilo, a on to nenáviděl. Noha ho bolela nejvíc, když byl unavený. Teď prudce otevřel dveře a překvapeně zamrkal. „Ale. Pojď dál, Mate. Myslel jsem, že máš plno práce s tím, jak odlehčit měšcům urozených panáčků.“

„Oni už dneska nechtějí hrát,“ zavrčel Mat kysele a usadil se na třínožku, která sloužila jako druhá židle. Kabátec měl rozepjatý a vlasy rozcuchané. Očima házel sem a tam, ani na chvíli nespočinul pohledem na jednom místě, ale dnes mu v očích chyběl obvyklý lesk, který naznačoval, že mládenec vidí něco směšného i tam, kde to nikdo jiný neviděl.

Tom se na něj zamračil a zamyslel se. Mat ještě nikdy nepřekročil jeho práh, aby nepronesl nějakou jedovatůstku o podřadném pokoji. Přijal Tomovo vysvětlení, že bude-li spát vedle sloužících, lidé snáze zapomenou na to, že dorazil ve stínu Aes Sedai, ale Mat si zřídkakdy nechal ujít příležitost ke šprýmu. Pokud si uvědomil, že takovýto pokoj také zajišťoval, že nikoho ani nenapadne, že je Tom nějak ve spojení s Drakem Znovuzrozeným, tak to Mat, jaký už byl, nejspíš považoval za rozumné přání. Tomovi stačily dvě věty, vypovězené ve chvatu v té vzácné chvíli, kdy se nikdo nedíval, aby Rand pochopil skutečný smysl. Kejklíři všichni naslouchali, všichni se na něj pozorně dívali, ale nikdo ho doopravdy neviděl, ani si nepamatoval, s kým mluvil, pokud to byl jenom kejklíř se svým venkovským obveselením vhodným pro venkovany a sloužící a možná i pro pobavení urozené dámy. Tak to viděli Tairenové. Koneckonců, už nebyl bardem.

Co mohlo tomu chlapci dělat takové starosti, že sem zašel v tak pozdní hodinu? Nejspíš některá z mladých žen, možná i některá ze starších, jež už by měla vědět, odkud vítr vane, která se nechala nachytat na Matův poťouchlý úsměv. Přesto bude předstírat, že je to jedna z obvyklých Matových návštěv, dokud mládenec neřekne něco jiného.

„Vytáhnu šachovnici. Je sice pozdě, ale na jednu hra si čas udělám.“ Neodolal a dodal: „Chceš si vsadit?“ Nehrál by s Matem kostky ani o měďák, ale dáma byla něco jiného. Tom si myslel, že v dámě panuje na Matovo zvláštní štěstí velký řád a struktura.

„Cože? Aha. Ne. Na dámu už je moc pozdě. Tome, stalo...? Stalo se... tady dole něco?“

Tom opřel šachovnici o nohu stolku a vytáhl z hromádky, která po jeho předchozím úklidu zbyla na stole, váček s tabákem a fajfku. „Jako co?“ zeptal se a nacpával si fajfku. Měl čas strčit kousek papíru do plamene lojovice, fajfku rozfoukat a ještě jí hezkou část vykouřit, než Mat odpověděl.

„Jako že se Rand zbláznil, tohle. Ne, nemusel by ses ptát, kdyby ano.“

Tomovi přejel po zádech mráz, ale co nejklidněji vyfoukl modrošedý kouř, usadil se na židli a natáhl před sebe bolavou nohu. „Co se stalo?“

Mat se zhluboka nadechl a pak to ze sebe všechno vysypal. „Pokusily se mě zabít hrací karty. Amyrlin a vznešený pán a... Nezdálo se mi to, Tome. Proto ty nadutý kavky už nechtějí hrát. Bojí se, že se to stane znovu. Tome, myslím, že odejdu z Tearu.“

Toma teď mrazilo, jako by měl za košilí nacpány rampouchy. Proč už sám dávno z Tearu neodešel? Bylo by to bývalo nejrozumnější. Byly tu stovky vesnic čekajících na potulného kejklíře, aby je pobavil příběhy a nechal žasnout nad svou obratností. A v každé vesnici byla nejméně jedna krčma, kde teklo proudem víno, v němž mohl utopit vzpomínky. Ale kdyby to byl udělal, zůstala by Randovi jen Moirain, aby mu držela vznešené pány od těla a zabránila jim, aby ho nevehnali do kouta a možná nechytili pod krkem. Ona by to samozřejmě zvládla. Používala jiné metody než on. Myslel si, že by to dokázala. Byla z Cairhienu, což znamenalo, že nejspíš sála hru rodů už s mateřským mlékem. A když už by byla v tom, přivázala by Randa na jiný provázek vedoucí do Bílé věže. Zapletla by ho tak pevně do sítě utkané Aes Sedai, že už by nikdy neunikl. Ale jestli už se ten chlapec zbláznil...

Hlupáku, vynadal si Tom v duchu. Jsi ten největší hlupák, když se do toho necháváš zatáhnout kvůli tomu, co se stalo někdy před patnácti lety. Jestli tu zůstaneš, nic tím nezměníš. Co se stalo, stalo se. Musel však vidět Randa osobně bez ohledu na to, co mu říkal o tom, že se musí držet stranou. Třeba to nikomu nepřipadne divné, když kejklíř požádá o dovolení zazpívat pánu Drakovi píseň, píseň zvlášť pro něj složenou. Znal jednu zaslouženě zapadlou kandorskou písničku, která oslavovala jakéhosi nejmenovaného urozeného pána pro jeho velkodušnost a odvahu tak velkolepě, že se v ní ty udatné činy ani místa, kde se měly udát, nikdy jasně nejmenovaly. Nejspíš si ji koupil nějaký urozený pán, který nikdy nevykonal nic, co by stálo za píseň. No, teď mu aspoň poslouží. Pokud Moirain neusoudí, že je to zvláštní. To by bylo stejně špatné, jako kdyby si toho všiml některý ze vznešených pánů. Jsem hlupák! Nejpozději dneska v noci jsem měl zmizet!

V jeho nitru to vřelo a pálila ho žáha, ale dlouhá léta se učil udržet obličej bezvýrazný, což uměl dávno předtím, než si oblékl kejklířský plášť. Vyfoukl tři kroužky kouře, jeden uvnitř druhého, a řekl: „O tom, že z Tearu odejdeš, uvažuješ od chvíle, cos vstoupil do Kamene.“

Mat, usazený na vachrlaté trojnožce, se na něj rozzlobeně podíval. „A taky to myslím vážně. Opravdu. Co kdybys šel se mnou, Tome? Existují města, kde si myslí, že Drak Znovuzrozený se ještě nenadechl, kde si na ty zatracený Dračí proroctví nikdo ani nevzpomněl celý roky, pokud vůbec někdy. Místa, kde si myslí, že Temný je jen v pohádkách od babičky a trolloky si vymysleli krajánci, aby byli zajímaví, a myrddraalové jezdí na stínech, aby strašili děti. Mohl bys hrát na harfu a vyprávět příběhy a já bych mohl hrát kostky. Žili bychom si jako páni, zajeli bychom, kam by nás napadlo, a zůstali bychom, kde by se nám to líbilo, a nikdo by se nás nesnažil zabít.“

To byl příliš těsný zásah, aby to Toma nechalo klidným. No, byl už jednou hlupák a basta. Jen z toho musí vytřískat to nejlepší. „Jestli chceš opravdu odejít, tak proč nejdeš?“

„Moirain mě hlídá,“ ucedil Mat hořce. „A když ne ona, tak to pro ni dělá někdo jinej.“

„Já vím. Aes Sedai nerady pouštějí z ruky někoho, koho si jednou chytily.“ Tom si byl jist, že je v tom něco víc, víc, než bylo všeobecně známo, ale Mat všechno popíral a nikdo z těch, kdo to věděli, také nic neřekl, pokud to vůbec někdo kromě Moirain věděl. Ale na tom nezáleželo. Tom měl Mata rád – dokonce mu byl jistým způsobem zavázán – ale Mat a jeho problémy byly ve srovnání s Randem jen pouliční karneval. „Ale nevěřím, že tě opravdu nechává sledovat pořád.“

„Jako by nechala. Pořád se ptá lidí, kde jsem a co dělám. To víš, že se mi to donese. A znáš snad někoho, kdo by Aes Sedai neřekl, co chce vědět? Já teda ne. Takže jako by na mě pořád někdo dohlížel.“

„Kdyby sis dal trochu práce, mohl by ses lidem vyhnout. Já ještě nikdy neviděl nikoho, kdo umí odevšad nepozorovaně vyklouznout jako ty. Myslím to jako poklonu.“

„Něco mi do toho vždycky přijde,“ zabručel Mat. „Je tu ještě tolik zlata. A to děvče z kuchyně s velkýma očima, co se ráda líbá a muchluje, a jedna z komorných má vlasy jako hedvábí, až do pasu, a ty největší...“ – Odmlčel se, jako by si náhle uvědomil, jak hloupě to zní.

„Napadlo tě, že je to možná proto –“

„Jestli řekneš ta’veren, Tome, tak odcházím.“

Tom změnil, co chtěl říci, „– možná proto, že je Rand tvůj přítel, a ty ho nechceš opustit?“

„Opustit ho!“ Mat vyskočil a překotil stoličku. „Tome, on je zatracenej Drak Znovuzrozenej! Aspoň to Moirain tvrdí. Možná jím je. Může usměrňovat a má ten zatracenej meč, co vypadá jako ze skla. Proroctví! Já nevím. Ale vím, že bych musel být blázen jako tihle Tairenové, abych zůstal.“ Odmlčel se. „Nemyslíš... Nemyslíš, že mě tu Moirain drží, že ne? Totiž pomocí síly.“

„Myslím, že tohle ani nedokáže,“ řekl Tom pomalu. Věděl toho o Aes Sedai hodně, dost na to, aby pochopil, kolik toho neví, a myslel si, že v tomhle má pravdu.

Mat si prohrábl vlasy. „Tome, pořád myslím na to, že odejdu, ale... pořád mám takovej divnej pocit. Skoro jako by se mělo něco stát. Něco... Závažnýho, to je to slovo. Je to, jako když vím, že o Letnicích bude ohňostroj, akorát že nevím, co vlastně čekám. Kdykoliv myslím příliš usilovně na to, že odejdu, tak se to stane. A já najednou najdu nějakej důvod, proč zůstat do zítřka. A vždycky jenom o jeden zatracenej den dýl. Tobě to nepřipadá jako práce Aes Sedai?“

Tom spolkl slovo ta’veren, vytáhl fajfku z úst a zadíval se na doutnající tabák. O ta’veren toho moc nevěděl, ale to ostatně nevěděl nikdo kromě Aes Sedai a možná několika ogierů. „Já nikdy moc neuměl pomáhat lidem s jejich problémama.“ A co je horší, ani sám sobě, pomyslel si. „Když je někde poblíž Aes Sedai, poradil bych většině lidí, aby požádali o pomoc ji.“ Rada, kterou bych se sám neřídil.

„Zeptat se Moirain!“

„Hádám, že v tomhle případě to nepřipadá v úvahu. Ale Nyneiva bývala v tý vaší Emondově Roli vědmou. Vesnický vědmy jsou zvyklý odpovídat lidem na otázky a pomáhat jim s jejich problémama.“

Mat se divoce zařehtal. „A poslouchat to její kázání o pití a hazardních hrách a...? Tome, ona se ke mně chová, jako by mi bylo deset. Podle mě si myslí, že si jednou vezmu nějakou milou holku a usadím se v tátově hospodářství.“

„Někteří lidé by proti takovýmu životnímu stylu nic nenamítali,“ poznamenal Tom tiše.

„No, já jo. Já chci víc než krávy a ovce a tabák na zbytek života. Chci –“ Mat zavrtěl hlavou. „Všechny ty díry, co mám v paměti. Občas si myslím, že je dokážu zaplnit, že vím... Ať shořím, ani nevím, co vím, ale vím, že to chci vědět. To je pěkně zapeklitá hádanka, co?“

„Nejsem si jistej, jestli by ti s tímhle pomohla i Aes Sedai. Kejklíř teda rozhodně ne.“

„Řekl jsem žádný Aes Sedai!“

Tom si zhluboka povzdechl. „Uklidni se, chlapče. Já to nenavrhoval.“

„A já odcházím. Jenom si seženu věci a najdu koně. Nezůstanu tu ani o minutu dýl.“

„Uprostřed noci? Ráno to bude stačit.“ Zdržel se poznámky: Jestli opravdu odejdeš. „Posaď se. Uklidni se. Zahrajeme si dámu. Mám tu někde džbánek vína.“

Mat zaváhal a pohlédl na dveře. Nakonec si s trhnutím narovnal kabátec. „Ráno to bude stačit.“ Mluvil nejistě, ale zvedl překocenou trojnožku a přistavil ji ke stolu. „Ale nechci žádný víno,“ dodal, když si sedal. „Stávají se mi divný věci, i když mám čistou hlavu. Chci poznat ten rozdíl.“

Tom zamyšleně položil šachovnici a sáček s kameny na stůl. Tak snadné bylo toho mládence přesvědčit. Tom to viděl tak, že ho přitahuje ještě silnější ta’veren jménem Rand al’Thor. Napadlo ho, zda je lapen stejně. On v životě rozhodně nesměřoval k Tearském Kameni a tomu pokoji, kde se s Randem poprvé setkal, ale od té doby to s jeho životem cukalo jako papírový drak cuká za šňůru. Jestli se rozhodne odejít, dejme tomu, kdyby se Rand opravdu zbláznil, bude také nacházet důvody, aby to odložil?

„Co je tohle, Tome?“ Mat pod stolem narazil botou na truhličku s dopisy. „Můžu to odsunout stranou?“

„Jistě. Jen si posluž.“ V duchu sebou trhl, když Mat truhličku hrubě odstrčil nohou. Doufal, že všechny kalamáře řádně zašpuntoval. „Vyber si,“ řekl a natáhl ruce.

Mat ho poklepal na levou, a když ji Tom otevřel, objevil se hladký černý kámen, plochý a kulatý. Chlapec se vítězoslavně zasmál, protože začínal, a položil kámen na šachovnici. Nikoho, kdo by spatřil dychtivost v jeho očích, by ani nenapadlo, že ještě před chviličkou byl dvakrát dychtivější odejít. Na záda se mu lepila velikost, kterou odmítal uznat, a Aes Sedai, která si ho hodlala nechat jako jednoho ze svých mazlíčků. Ten mládenec byl opravdu chycený v pasti.

Tom usoudil, že jestli je sám také chycený, stálo by za to pomoci aspoň jednomu muži osvobodit se od Aes Sedai. Stálo by to za to splatit patnáct let starý dluh.

Náhle zvláštním způsobem spokojený položil na šachovnici bílý kámen. „Už jsem ti někdy vyprávěl,“ pronesl přes troubel fajfky, „jak jsem se jednou vsadil s jednou Domani? Měla oči, který dokázaly chlapovi vypít duši, a takovýho zvláštního červenýho ptáčka, co si ho koupila na lodi Mořskýho národa. Tvrdila, že umí předpovídat budoucnost. Ten ptáček měl tlustej žlutej zobák skoro tak dlouhej, jako byl sám, a měl...“

5

Tazatelky

„Už by měly být zpátky.“ Egwain zuřivě mávala malovaným hedvábným vějířem vděčná za to, že noci tu byly aspoň o trochu chladnější než dny. Tairenské ženy nosily vějíře pořád – přinejmenším šlechtičny a bohaté měšťanky – ale ona neviděla, že by v jejich používání byl nějaký rozdíl, snad až po západu slunce, a ani pak ne příliš velký. Dokonce i lampy, velké zlaté, se zrcátky, v postříbřených kroužcích na stěnách, jako by k vedru ještě přispívaly. „Co je mohlo zdržet?“ Hodina, Moirain jim ji slíbila, poprvé po mnoha dnech, a pak bez vysvětlení odešla ani ne po pěti minutách. „Naznačila ti, proč ji chtějí, Aviendho? Nebo kdo si ji vyžádal, když už jsme u toho?“

Sedíc se zkříženýma nohama na studené podlaze u dveří, Aielanka s velkýma, překvapivě zelenýma očima v opálené tváři pokrčila trochu rameny. V kabátci, spodcích a měkkých botách, se šufou přehozenou přes ramena vypadala neozbrojená. „Carren tu zprávu šeptala Moirain Sedai. Nehodilo by se poslouchat. Je mi líto, Aes Sedai.“

Egwain provinile nahmátla prsten s Velkým hadem, který měla na pravé ruce, zlatý had se na něm kousal do vlastního ocasu. Jako přijatá novicka by měla mít prsten na prostředníčku levé ruky, ale když vznešení páni uvěřili, že mají ve zdech Kamene čtyři hotové Aes Sedai, chovali se aspoň slušně, tedy aspoň co tairenští šlechtici za slušné chování považovali. Moirain samozřejmě nelhala. Nikdy neřekla, že jsou víc než přijaté. Ale taky nikdy neřekla, že jsou přijaté, a nechala každého, ať věří tomu, co si myslí, že vidí. Moirain nemohla lhát, ale mohla nechat pravdu tancovat jako gigu.

Nebylo to poprvé od chvíle, co opustily Bílou věž, kdy Egwain s ostatními předstírala, že je hotová sestra, ale čím dál víc jí vadilo klamat Aviendhu. Měla aielskou ženu ráda, myslela si, že by se mohly stát přítelkyněmi, kdyby se někdy dostaly k tomu, aby se navzájem poznaly. To ale nebylo možné, dokud si Aviendha bude myslet, že je Egwain Aes Sedai. Aielanka tu byla jen na Moirainin rozkaz, který Aes Sedai vydala z nějakých svých důvodů. Egwain tušila, že Moirain chtěla, aby měly aielskou osobní stráž, jako by se už nenaučily se o sebe postarat. Přesto i kdyby se s Aviendhou opravdu spřátelila, nemohla by jí říci pravdu. Nejlepší způsob, jak zachovat tajemství, byl ten, kdy ho neznal nikdo, kdo ho nepotřeboval vědět. Další věc, kterou Moirain zdůrazňovala. Egwain si občas přála, aby se Aes Sedai zmýlila, ošklivě zmýlila, jen jednou. Samozřejmě takovým způsobem, aby to neznamenalo katastrofu. To byla ta potíž.

„Tanchiko,“ zamumlala Nyneiva. Tmavý cop, silný jako zápěstí, jí visel na zádech až do pasu. Teď vyhlížela úzkým oknem, jehož křídla byla v naději na noční vánek otevřená dokořán. Dole na široké řece Erinin se pohupovaly lucerny několika málo rybářských člunů, které se neodvažovaly po proudu, ale Egwain pochybovala, že je Nyneiva vidí. „Zřejmě se nedá dělat nic jinýho než se vydat do Tanchika.“ Nyneiva si nepřítomně popotáhla za zelené šaty s hlubokým výstřihem, který jí ponechával nahá i ramena. Dělávala to často. Nyneiva by rozhodně popřela, že ty šaty nosí kvůli Lanovi, Moiraininu strážci – tedy popřela by to, kdyby se Egwain vůbec odvážila takové téma nanést – ale zelená, modrá a bílá byly zřejmě barvy, které se Lanovi na ženách nejvíc líbily, a tak všechny šaty, které měly jinou než modrou, zelenou či bílou barvu, zmizely z Nyneivina šatníku. „Zřejmě nic jinýho nezbývá.“ Neznělo to nadšeně.

Egwain se přistihla, že si šaty naopak vytahuje. – Necítila se v nich dobře, v šatech, které jí jen tak tak lnuly k ramenům. Na druhou stranu usoudila, že by nesnesla být víc oblečená. I když světle červená látka byla velice lehká, připadala jí jako vlněné sukno. Přála si, aby se dokázala přimět nosit nějaké to průsvitné roucho, jaké nosívala Berelain. Ne že by se hodilo nosit je na veřejnosti, ale určitě vypadalo, že je v něm chladněji.

Přestaň se rozčilovat kvůli pohodlí, řekla si odhodlaně. Radši přemýšlej o tom problému. „Možná,“ řekla nahlas. „Já si teda moc jistá nejsem.“

Uprostřed komnaty stál dlouhý úzký stůl, naleštěný do vysokého lesku. V čele blíž k Egwain stála vysoká židle, mělce vyřezávaná a tu a tam pozlacená, na Tear docela prostá, protože židle, které stály po stranách stolu, měly mnohem nižší opěradla a ty na druhém konci spíš připomínaly lavice. Egwain neměla ponětí, k čemu Tairenům tato komnata může sloužit. Ona ji s ostatními využila k výslechu dvou zajatců, lapených při pádu Kamene.

Nedokázala se přimět sestoupit do žaláře, i když Rand nařídil, aby veškerá výstroj, která zdobila stěny strážnice, byla buď roztavena, či spálena. Ani Nyneiva, ani Elain se tam také netoužily vrátit. Kromě toho tato jasně osvětlená komnata s čistě umetenou podlahou ze zelených dlaždic a s deštěním s vyřezávanými třemi tairenskými půlměsíci byla v ostrém protikladu k ponurým kobkám z šedého kamene, šerým, dusným a špinavým. To taky muselo trochu obměkčit ty dvě ženy v hrubých vlněných šatech vězeňkyň.

Byly to však jen ty šaty ze silné hnědé vlny, co většině lidí oznamovalo, že Joiya Byir, stojící zády ke stolu, je vězeňkyně. Bývala bílou adžah, ale i když přešla na stranu černých, neztratila nic z chladné nadutosti bílých sester. Každým rysem dávala najevo, že na protější stěnu hledí jen proto, že se k tomu sama rozhodla. Jen žena, která sama mohla usměrňovat, by spatřila na palec silné prameny vzduchu, které Joiye držely paže u boků a poutaly jí kotníky. Klec utkaná ze vzduchu jí držela hlavu rovně. Dokonce i uši měla ucpané, takže neslyšela, co lidé kolem říkají, pokud jí to ony nedovolily.

Egwain znovu zkontrolovala štít spletený z pramenů ducha, který Joiye zabraňoval dotknout se pravého zdroje. Štít držel, jak Egwain samozřejmě věděla. Sama Joiyu těmi prameny opletla a spojila je tak, aby se štít sám udržel, ale nebylo jí příjemné pobývat ve stejné místnosti s temnou družkou, která má schopnost usměrňovat, i když byla odříznutá. Joiya byla horší než obyčejná temná družka. Byla černá adžah. Vražda patřila k nejméně závažným z jejích zločinů. Měla by se plazit po zemi pod tíží porušených přísah, zmařených životů a zničených duší.

Joiyina spoluvězeňkyně, její sestra v černém adžah, její sílu postrádala. Amico Nagoyin stála na druhém konci stolu se svěšenými rameny a sklopenou hlavou a zdálo se, že pod Egwaininým pohledem se ještě víc stáhla do sebe. Ji nebylo třeba odstiňovat. Amico utišily, když ji zajaly. Byla stále schopna vycítit pravý zdroj, ale už se ho nikdy nedotkne, už nikdy nebude usměrňovat. Touha po usměrňování, potřeba usměrňování však zůstanou, naléhavé jako potřeba dýchat, a svou ztrátu bude cítit do konce svých dnů, saidar už však bude navždy mimo její dosah. Egwain si přála, aby v sobě dokázala najít aspoň kapku lítosti. Ale zase tak moc si to nepřála.

Amico cosi zamumlala do stolní desky. „Cože?“ ozvala se Nyneiva. „Mluv nahlas.“ Amico pokorně zvedla hlavu na útlém krku. Stále to byla krásná žena s velkýma tmavýma očima, ale něco se na ní změnilo, něco, co Egwain nedokázala přesně určit. Nebylo to tím, že si strachem mačkala drsný vězeňský hábit. Bylo to něco jiného. Amico polkla a řekla: „Měly byste jít do Tanchika.“

„Tos nám řekla už aspoň dvacetkrát,“ prskla Nyneiva. „Padesátkrát. Pověz nám něco novýho. Nový jména, co ještě neznáme. Kdo ve Věži ještě patří k černému adžah?“

„Já nevím. Musíte mi věřit.“ Amico mluvila unaveně, naprosto zmoženě. Rozhodně ne tak, jak mluvila, když byly ony vězeňkyněmi a ona žalářnicí. „Než jsme odešly z Věže, věděla jsem jenom o Liandrin, Chesmal a Rianně. Myslím, že žádná z nás neznala víc než dvě tři další. Až na Liandrin. Už jsem vám řekla všechno, co vím.“

„Tak to jsi na ženu, která chtěla vládnout části světa, až se Temný osvobodí, dost nevědomá,“ podotkla suše Egwain a na zdůraznění svých slov sklapla vějíř. Stále ještě ji ohromovalo, jak snadno to teď dokáže vyslovit. Žaludek se jí přitom sice stále svíral a po zádech jí i teď běhal mráz, ale už nechtěla křičet či s pláčem utéci. Bylo možné zvyknout si na cokoliv.

„Tenkrát jsem vyslechla Liandrin, když jednou mluvila s Temaile,“ řekla Amico unaveně a po několikáté začala vyprávět stejný příběh. V prvních dnech zajetí se svůj příběh snažila vyšperkovat, ale čím víc si přidávala, tím spíš se zaplétala do vlastních lží. Teď většinou mluvila stejně, slovo od slova. „Kdybyste viděly Liandrinin obličej, když mě zahlédla... Byla by mě zavraždila na místě, kdyby si byla myslela, že jsem něco zaslechla. A Temaile ráda ubližuje lidem. Líbí se jí to. A já slyšela jenom kousek, než si mě všimly. Liandrin říkala, že v Tanchiku cosi je, něco, co je nebezpečné pro... pro něj.“ Myslela Randa. Nedokázala vyslovit jeho jméno a zmínka o Draku Znovuzrozeném jí vždycky dokázala vehnat slzy do očí. „Liandrin taky říkala, že je to nebezpečné pro každého, kdo to použije. Skoro tak nebezpečné, jako pro... něj. Proto tam nešla rovnou. A říkala, že to, že umí usměrňovat, ho neochrání. Řekla: ‚Až to najdeme, ta jeho špinavá schopnost ho připoutá k nám.‘“ Po obličeji jí stékal pot, ale zároveň se téměř neovladatelně třásla.

Ve svém příběhu nezměnila ani slovo.

Egwain otevřela ústa, ale Nyneiva promluvila první. „Už jsem toho slyšela dost. Podíváme se, jestli pro nás nemá něco novýho ta druhá.“

Egwain se na ni zlostně zamračila a Nyneiva její pohled opětovala. Ani jedna nemrkla. Občas si myslí, že je pořád vědmou, pomyslela si Egwain ponuře, a já jsem pořád vesnická holka, kterou ona učí znát bylinky. Radši by si měla uvědomit, že teď se věci mají jinak. Nyneiva byla v usměrňování velice silná, silnější než Egwain, ale jen když se jí opravdu podařilo dosáhnout na pravý zdroj. Pokud nebyla rozzlobená, Nyneiva vůbec usměrňovat nedokázala.

Elain obvykle věci urovnávala, když došlo na tohle, což bylo častěji, než by být mělo. Když už Egwain napadlo, že věci urovná sama, již se zapřela a vypěnila, a snažit se pak něco urovnat by znamenalo, že ustupuje. Tak to viděla Nyneiva, tím si byla Egwain jistá. Nevzpomínala si, že by kdy Nyneiva ustoupila, tak proč by měla ona? Tentokrát tu však Elain nebyla. Moirain si dědičku zavolala, aby s ní šla za Děvou, která přišla pro Aes Sedai. Bez ní napětí rostlo a obě přijaté čekaly, až ta druhá mrkne první. Aviendha skoro nedýchala. Držela se zpátky, nikdy se do jejich střetů nepletla. Bezpochyby to považovala za rozumné, držet se stranou.

Zvláštní bylo, že tentokrát je ze slepé uličky dostala Amico, i když nejspíš chtěla jen ukázat, jak spolupracuje. Obrátila se na druhý konec místnosti a trpělivě čekala, až ji spoutají.

Egwain si náhle uvědomila, jak je to všechno hloupé. Byla jedinou ženou v místnosti, která mohla usměrňovat – pokud se Nyneiva nerozčílí, nebo neselže Joiyin štít. Bez přemýšlení znovu zkontrolovala tkanivo ducha – a ona se věnuje souboji pohledů, zatímco Amico čeká na svá pouta. Jindy by se nejspíš sama sobě vysmála. Místo toho se teď otevřela saidaru, tomu neviditelnému, všudypřítomnému zářivému teplu, které jako by vždy bylo těsně mimo dohled. Naplnila ji jediná síla, jako zdvojnásobené radosti života, a ona kolem Amico setkala prameny.

Nyneiva jenom zabručela. Bylo sporné, byla-li dost navztekaná, aby vycítila, co Egwain udělala – když se nerozčílila, nedokázala to – ale mohla vidět, jak Amico ztuhla, když se jí dotkly prameny vzduchu, a pak se do nich napůl sesula, snad aby ukázala, že se vůbec nevzpírá.

Aviendha se otřásla, jako to dělala vždy, když věděla, že někde blízko je usměrňována jediná síla.

Egwain spletla prameny tak, aby Amico neslyšela – vyslýchat je zvlášť by nebylo k ničemu, kdyby mohly slyšet, co ta druhá vypráví – a obrátila se k Joiye. Přendala si vějíř z ruky do ruky, aby si mohla otřít dlaně do šatů, a se znechuceným výrazem se zarazila. Její zpocené dlaně neměly nic společného s teplotou ovzduší.

„Její obličej,“ ozvala se náhle Aviendha. Což bylo překvapivé, protože pokud na ni Moirain nebo některá ze tří dívek nepromluvily první, skoro nikdy se sama neozvala. „Obličej Amico. Nevypadá tak jako dřív, jako by se jí léta vyhýbala. Ne tak jako dřív. Je to proto, že byla... protože byla utišená?“ spěšně dokončila skoro bez dechu. Díky tomu, že se s nimi tolik stýkala, získala pár nových návyků. Žádná žena ve Věži by nedokázala o utišení mluvit, aniž by ji nezamrazilo.

Egwain popošla kolem stolu, aby viděla na obličej Amico z druhé strany, a přitom zůstala mimo dohled Joiyy. Joiyiny oči jí vždy proměnily žaludek v rampouchy.

Aviendha měla pravdu. Byl tu rozdíl, jehož si sama všimla, i když ho nepochopila. Amico vypadala mladě, možná mladší než sama Egwain, ale nebyla to ta bezvěkost Aes Sedai, která dlouhá léta pracovala s jedinou sílou. „Máš bystrý oči, Aviendho, ale já nevím, jestli to má něco společnýho s utišením. Ale asi to tak bude. Nevím, co jinýho by to mohlo způsobit.“

Uvědomila si, že nemluví moc jako Aes Sedai, které obvykle hovořily tak, jako by věděly všechno. Když Aes Sedai řekla, že něco neví, většinou se jí podařilo, aby byla nevědomost zahalena do haldy znalostí. Zatímco honem honem pátrala po něčem vhodně nabubřelém, zachránila ji Nyneiva.

„Jen málo Aes Sedai kdy v sobě spálilo schopnost usměrňovat, a ještě míň jich kdy bylo utišeno.“

„Spálit“ se tomu říkalo, když to byla nehoda. Oficiálně utišení předcházel soud a rozsudek. Egwain v tom však neviděla žádný rozdíl. Bylo to jako mít dvě slova pro pád ze schodů v závislosti na tom, jestli jste klopýtli či vás někdo strčil. Většina Aes Sedai na to měla stejný názor, jen když učily mladší a přijaté novicky. Vlastně to byla tři slova. Muži byli „kroceni", museli být zkroceni dřív, než zešíleli. Jenže teď tu byl Rand a Věž se ho zkrotit neodvažovala.

Nyneiva nasadila poučný tón, bezpochyby se snažila mluvit jako Aes Sedai. Egwain si uvědomila, že napodobuje Sheriam před začátkem hodiny, jak tu tak stála s rukama v bok a lehkým úsměvem, jako by všechno bylo snadné, když se do toho opravdu dáte.

„Utišení není věc, kterou by si někdo vybral ke studiu, víš,“ pokračovala Nyneiva. „Obvykle se má za to, že je nevratné. To, co ženě umožňuje usměrňovat, nelze vrátit, je-li to jednou odstraněno, stejně jako třeba léčení nedokáže vrátit zpátky useknutou ruku.“ Aspoň zatím nikdy nikdo utišení vyléčit nedokázal, i když se konaly pokusy v tomto směru. Co Nyneiva říkala, byla obecně vzato pravda, i když některé hnědé adžah by studovaly téměř cokoliv, kdyby k tomu měly možnost, a některé žluté sestry, nejlepší léčitelky, by se pokusily vyléčit cokoliv. Ale neexistoval ani náznak úspěchu při léčení ženy, která byla jednou utišena, „Kromě toho je známo jen málo. Ženy, které byly utišeny, zřídkakdy přežijí víc než pár let. Zřejmě přestanou chtít žít, vzdají se. Jak jsem už říkala, je to nepříjemné téma.“

Aviendha si znepokojeně poposedla. „Jen mě tak napadlo, že by to mohlo být tím,“ řekla tiše.

Egwain si to ovšem také myslela. Rozhodla se, že se na to optá Moirain, pokud se k ní někdy dostane, aby u toho nebyla Aviendha. Zdálo se, že jí jejich klam překáží stejně tolik, jako je užitečný.

„Zjistíme, jestli bude Joiya taky vykládat to samý.“ Přesto se musela sebrat, než dokázala rozplést prameny vzduchu, jimiž byla temná družka ovinutá.

Joiya už musela být z toho dlouhého nehybného stání celá ztuhlá, ale teď se k nim ladně otočila. Pot, jenž se jí perlil na čele, nedokázal umenšit její důstojnost a sílu osobnosti o nic víc, než hrubé vězeňské hadry naznačovaly, že tu snad není z vlastní vůle. Byla to hezká žena a bylo na ní cosi mateřského, i přes její bezvěké hladké tváře, něco uklidňujícího. Ale tmavé oči zasazené do té milé tváře v sobě měly cosi z jestřába. Teď se na ně usmála, i když jí úsměv nikdy nevystoupil až k očím. „Světlo na vás sviť. Kéž vás chrání ruka Stvořitele.“

„Tohle nebudu poslouchat.“ Nyneiva mluvila tiše a klidně, ale přehodila si cop přes rameno a koneček sevřela v pěsti, jako to dělala vždy, když se hněvala nebo byla nejistá. Egwain si však nemyslela, že by byla Nyneiva teď nejistá. Nyneivě z Joiyy zřejmě nenaskakovala husí kůže jako Egwain.

„Lituji svých hříchů,“ pokračovala smířlivě Joiya. „Drak se znovu zrodil a třímá Callandor. Proroctví jsou naplněna. Temný musí padnout. Teď to chápu. Moje lítost je opravdová. Nikdo nemůže kráčet ve Stínu tak dlouho, aby nemohl opět přijít ke Světlu.“

Nyneivin obličej dostával s každým slovem tmavší barvu. Egwain si byla jista, že je teď Nyneiva natolik rozzlobená, aby dokázala usměrňovat, ale pokud by to udělala, nejspíš by Joiyu uškrtila. Egwain samozřejmě na Joiyinu lítost nevěřila o nic víc než Nyneiva, ale to, co říkala, mohla být docela dobře pravda. Joiya byla klidně schopná přejít na tu stranu, o níž si myslela, že nakonec zvítězí. Nebo se jen snažila získat čas v naději na záchranu.

Aes Sedai by neměla být schopna lhát, dokonce i ta, která na ten titul ztratila veškerá práva, by neměla být schopná lhát přímo. První ze tří přísah, skládaných s holí přísahy v ruce, by to měla zařídit. Ale ať už Temnému skládaly jakékoliv přísahy, když se stávaly černými adžah, zřejmě tím přerušily všechny tři přísahy skládané ve Věži.

Dobrá. Amyrlin je poslala chytit černé adžah, chytit Liandrin a ostatních dvanáct žen, které ve Věži spáchaly několik vražd a pak z ní uprchly. A teď si budou muset vystačit s tím, co jim tyhle dvě řeknou.

„Tak nám to pověz znovu,“ nařídila jí Egwain. „A tentokrát jinými slovy. Už mě unavuje poslouchat pohádky naučený nazpaměť.“ Pokud Joiya lhala, byla větší naděje, že sama klopýtne, pokud bude ten příběh vyprávět jinak. „Poslechneme si to.“ To řekla kvůli Nyneivě. Ta si hlasitě odfrkla a stroze kývla.

Joiya pokrčila jen rameny. „Jak si přeješ. Takže. Jinými slovy. Ten falešný Drak, Mazrim Taim, co ho chytili v Saldeii, dokázal usměrňovat s neuvěřitelnou silou. Možná byl silný jako Rand al’Thor, nebo skoro, pokud se dá věřit zprávám. Než ho přivedou do Tar Valonu a zkrotí, Liandrin ho chce osvobodit. Bude prohlášen za Draka Znovuzrozeného a pod jménem Rand al’Thor ho pošlou ničit v takovém měřítku, jaké svět od stoleté války neviděl.“

„To je nemožný,“ skočila jí Nyneiva do řeči. „Vzor nepřijme falešného Draka, ne teď, když se Rand prohlásil.“

Egwain si povzdechla. Tohle už slyšely, ale Nyneiva se tady vždycky začala hádat. Egwain si nebyla jistá, zda to není tím, že Nyneiva doopravdy nevěří, že je Rand Drakem Znovuzrozeným, bez ohledu na to, co říkala, bez ohledu na proroctví a Callandor a pád Kamene. Nyneiva byla právě o tolik starší, že na Randa dohlížela, když byl malý, stejně jako na Egwain. Byl z Emondovy Role, a Nyneiva stále viděla jako svou první povinnost chránit lidi z Emondovy Role.

„Tohle vám říkala Moirain?“ zeptala se Joiya s náznakem opovržení.

„Moirain od svého povýšení mezi hotové sestry strávila ve Věži jen málo času, a i jinde se se sestrami příliš nestýkala. Asi ví, jak chodí život na vesnici, možná i něco o mezinárodní politice, ale hovoří s jistotou o věcech, které zjistila jen díky studiu a hovoru s těmi, které zná. Samozřejmě může mít pravdu. Mazrim Taim se možná nedokáže prohlásit za Draka Znovuzrozeného. Ale jestli to za něj udělají ostatní, tak v čem bude rozdíl?“

Egwain si přála, aby se Moirain vrátila. Ta žena by nemluvila tak sebevědomě, kdyby tu byla Moirain. Joiya věděla až příliš dobře, že jsou s Nyneivou jen přijaté novicky. A v tom byl rozdíl.

„Tak dál,“ řekla Egwain skoro stejně drsně jako Nyneiva. „A pamatuj, jinými slovy.“

„Jistě,“ odtušila Joiya, jako by odpovídala na zdvořilou výzvu, ale oči se jí leskly jako střípky černého skla. „Následky jsou vám jasné. Randu al’Thorovi se bude dávat za vinu pustošení způsobené... Randem al’Thorem. Každý důkaz, že to není stejný muž, lidé opominou. Koneckonců, kdo ví, jaké triky Drak Znovuzrozený umí? Možná i být na dvou místech najednou. Dokonce i ten druh lidí, co se vždycky přidává k falešným Drakům, bude váhat, když bude stát tváří v tvář bezuzdnému vraždění, i něčemu horšímu. Ti, kdo se neodvrátí před takovými jatkami, budou hledat Randa al’Thora, který se bude zřejmě s nadšením koupat v krvi. Státy se spojí, jako to udělaly v aielské válce –“ omluvně se usmála na Aviendhu, což se však neslučovalo s jejíma nemilosrdnýma očima, „– ale bezpochyby mnohem rychleji. To nezvládne dokonce ani Drak Znovuzrozený, ne nadlouho. A tak bude rozdrcen dřív, než dojde k Poslední bitvě, právě těmi, které měl zachránit. Temný se pak osvobodí, nadejde den Tarmon Gai’donu a Stín pokryje zemi a přetvoří vzor navěky. To má Liandrin v plánu.“ V jejím hlase nebyl ani náznak uspokojení, ale ani hrůzy.

Byla to přijatelná historka, mnohem uvěřitelnější než příběh Amico o tom, jak vyslechla pár vět, ale Egwain věřila Amico a ne Joiye. Možná proto, že jí chtěla věřit. Nejasné hrozbě v Tanchiku bylo snazší čelit než tomuto skutečnému, dopodrobna vypracovanému plánu, jak proti Randovi každého poštvat. Ne, pomyslela si. Joiya lže. Jsem si tím jistá. Nemohly si však dovolit pominout některý z příběhů. Ale oběma naráz se také věnovat nemohly, ne pokud měly mít nějakou naději na úspěch.

V té chvíli se rozlétly dveře a dovnitř vkráčela Moirain s Elain za patami. Dědička se mračila do podlahy, ztracená v neveselých myšlenkách, ale Moirain... Aes Sedai pro jednou pozbývala své vyrovnanosti. Z tváře jí čišel nepříčetný vztek.

6

Možnosti

„Rand al’Thor,“ oznámila Moirain vzduchu tichým napjatým hlasem, „je tupohlavý, umíněný, naprosto příšerný... chlap!“

Elain rozzlobeně zvedla hlavu. Její chůva Lini říkávala, že byste spíš dokázali spříst hedvábí z prasečích štětin než udělat z muže něco jiného než muže. Ale to Randa nijak neomlouvalo.

„My je tak ve Dvouříčí vychováváme.“ Nyneiva náhle potlačovala úsměv a uspokojení. Zřídka se jí podařilo skrýt nelibost k Aes Sedai aspoň z poloviny tak dobře, jak si myslela. „Ženy z Dvouříčí s nima nikdy nemívaly problémy.“ Podle překvapeného pohledu, který po ní vrhla Egwain, bylo jasné, že je to lež dost velká, aby jí zajistila umytí pusy mýdlem.

Moirain svraštila obočí, jako by chtěla Nyneivě drsně odpovědět. Elain se zavrtěla, ale nepřišla na nic, čím by mohla hrozící hádku zahnat. Hlavu měla plnou Randa. Neměl žádné právo! Ale jaké právo měla ona?

Místo toho se ozvala Egwain. „A co provedl, Moirain?“ Aes Sedai stočila zrak na Egwain a pohled měla tak tvrdý, že mladá žena o krok ustoupila, prudce otevřela vějíř a začala si nervózně ovívat obličej. Ale Moirain se již obrátila k Joiye a Amico. Jedna ji ostražitě pozorovala a druhá byla svázaná, a tudíž vnímala jen protější stěnu.

Elain sebou mírně trhla, když si uvědomila, že Joiya není spoutaná. Spěšně zkontrolovala štít, který jí bránil dosáhnout na pravý zdroj. Doufala, že si toho, jak nadskočila, nikdo jiný nevšiml. Joya ji vyděsila skoro k smrti, ale Egwain a Nyneiva se nebály o nic víc než Moirain. Občas bylo těžké být tak chrabrá, jak se čekalo od dědičky Andoru. Elain si často přála, aby to zvládala alespoň tak, jako ty dvě.

„Stráže,“ reptala Moirain. „Viděla jsem je na chodbě a nic mě nenapadlo.“ Uhladila si šaty a s očividnou námahou se sebrala. Elain usoudila, že ještě nikdy neviděla Moirain tak vyvedenou z míry, jako dneska večer. Ale Aes Sedai k tomu měla dobrý důvod. O nic větší než já. Nebo ano? Přistihla se, jak se vyhýbá pohledu Egwain do očí.

Kdyby byly takhle rozčilené Egwain, Nyneiva či Elain, Joiya by byla jistě něco řekla, něco nenápadného a dvojsmyslného, vypočítaného tak, aby je to ještě trochu víc namíchlo. Přinejmenším kdyby tu byly samy. Ale Moirain jen mlčky nejistě sledovala pohledem.

Moirain přešla podél stolu a opět byla klidná. Joiya byla nejméně o hlavu vyšší, ale i kdyby byla také oděna v hedvábí, stejně by nebylo pochyb, kdo v místnosti ovládá situaci. Joiya sice neucouvla, ale na okamžik pevněji stiskla sukni, než se ovládla.

„Zařídila jsem,“ řekla Moirain tiše, „že vás za čtyři dny vezmou lodí proti proudu do Tar Valonu a do Věže. Tam na vás nebudou tak jemné, jako jsme byly my. Jestli jsi zatím neříkala pravdu, tak ji řekni dřív, než dorazíte do Jižního přístavu, jinak zcela jistě skončíš na Zrádcovském nádvoří. Už s tebou nepromluvím, leda bys mi vzkázala, že chceš prozradit něco nového. A nechci od tebe slyšet slovo – ani jediné slovíčko – pokud to nebude něco nového. Věř mi, ušetří ti to v Tar Valonu bolest. Aviendho, požádej, prosím, kapitána, aby sem poslal dva muže, ano?“ Elain zamrkala, když se Aielanka rozvinula do celé své výšky a zmizela ve dveřích. Aviendha byla občas tak nehybná, až se zdálo, že v místnosti vůbec není.

Joiya pohybovala rty, jako by chtěla promluvit, ale když k ní Moirain vzhlédla, temná družka nakonec odvrátila zrak. Oči se jí leskly jako krkavci, číhala v nich černá vražda, ale jazyk držela za zuby.

Elain si všimla, jak Moirain náhle obklopila bílozlatá záře, záře ženy objímající saidar. Tu mohla vidět jedině jiná žena, vycvičená v usměrňování. Prameny držící Amico se rozpletly rychleji, než by to byla dokázala Elain. Byla totiž silnější než Moirain, tedy přinejmenším k tomu měla předpoklady. Ženy, které je ve Věži učily, jejím možnostem – a možnostem Egwain a Nyneivy – málem nemohly uvěřit. Nyneiva z nich byla nejsilnější – když dokázala usměrňovat. Ale Moirain měla zkušenosti. Co ony se teprve učily, Moirain zvládla i se zavřenýma očima. Přesto existovaly některé věci, které Elain – a druhé dvě mladé ženy – dokázaly a které Aes Sedai nezvládala. Bylo to malé zadostiučinění tváří v tvář tomu, jak snadno Moirain Joiyu zastrašila.

Volná a zase schopná slyšet, Amico se obrátila a poprvé si uvědomila Moiraininu přítomnost. Vyjekla a předvedla pukrle tak hluboké, jako by byla právě nastoupivší novicka. Joiya se zlostně mračila na dveře a vyhýbala se očím všech přítomných. Nyneiva, se zkříženými pažemi a klouby na ruce bílými, jak si pevně tiskla cop, věnovala Moirain pohled skoro stejně vražedný, jaký vrhala na Joiyu. Egwain si uhlazovala suknici a mračila se na Joiyu. Elain také svraštila obočí a přála si, aby dokázala být odvážná jako Egwain, a necítila se přitom, jako by přítelkyni zrazovala. Do toho přišel kapitán se dvěma dalšími obránci v černé a zlaté. Aviendha s nimi nebyla. Zřejmě využila příležitosti, jak uniknout Aes Sedai.

Prošedivělý důstojník se dvěma krátkými bílými pery na podšité přilbici se přikrčil, když mu oči padly na Joiyu, i když ona si ho nevšímala. Kapitán nejistě přelétl pohledem ostatní ženy. Nálada v místnosti věštila potíže a žádný moudrý muž by se nechtěl zaplést do potíží mezi takovými ženami. Dva vojáci si u boku drželi dlouhé píky, skoro jako by se báli, že se budou muset sami bránit. Možná se toho opravdu báli.

„Odvedeš tyhle dvě zpátky do jejich cel,“ řekla mu Moirain břitce. „Zopakuj svoje rozkazy. Nechci, aby došlo k nějaké chybě.“

„Ano, Ae –“ Kapitánovi se stáhlo hrdlo. Ztěžka se nadechl. „Ano, má paní,“ řekl nakonec a nervózně si Moirain prohlížel, zda to bude vyhovovat. Když se na něj Aes Sedai jen dál vyčkávavě dívala, slyšitelně si vydechl úlevou. „Zajatkyně nesmí mluvit s nikým kromě se mnou, ani spolu ne. Dvacet mužů bude ve strážnici a dva před každou kobkou po celý čas, a kdyby se dveře kobky musely z nějakého důvodu otevřít, budou u toho čtyři muži. Já sám dohlédnu na přípravu jejich jídla a osobně jim je zanesu. Všechno jak jsi nařídila, má paní.“ V hlase se mu ozval náznak otázky. Kamenem se ohledně zajatkyň a toho, proč musejí být tak přísně stráženy, šířily stovky dohadů. A také se šeptalo o Aes Sedai, a každý další takový příběh byl ještě temnější než ten předchozí.

„V pořádku,“ pravila Moirain. „Odveďte je.“

Nebylo jasné, kdo víc touží po tom komnatu opustit, zda vězeňkyně, či stráže. Dokonce i Joiya zrychlila krok, jako by už déle nesnesla být zticha v přítomnosti Moirain.

Elain si byla jistá, že se od příchodu do místnosti tváří vyrovnaně, ale přistoupila k ní Egwain a položila jí ruku kolem ramen. „Co se stalo, Elain? Vypadáš, že je ti do pláče.“

Starost v jejím hlase Elain opravdu málem dohnala k slzám. Světlo! pomyslela si. Nebudu se chovat tak hloupě. Nebudu! „Plačící žena je vědro, co nemá žádné dno.“ Lini znala spoustu takových pořekadel.

„Třikrát –“ vyjela na Moirain Nyneiva, „jenom třikrát! – jsi svolila, že nám je pomůžeš vyslechnout. Tentokrát jsi zmizela dřív, než jsme vůbec začaly, a teď nám klidně oznámíš, že je posíláš do Tar Valonu! Jestli nám nechceš pomoct, tak se do toho aspoň nepleť!“

„Nespoléhej příliš na autoritu amyrlin,“ usadila ji chladně Moirain. „Možná vás poslala za Liandrin, ale stále jste jenom přijaté a žalostně nevědomé, ať už máte jaké chcete dopisy. Nebo jste je snad chtěly vyslýchat věčně, než dosáhnete nějakého rozhodnutí? Vy lidé z Dvouříčí zřejmě máte spoustu práce s tím, jak se vyhýbat rozhodnutím, která musejí být učiněna.“ Nyneiva otevírala a zavírala ústa a valila oči, jako by se nemohla rozhodnout, na které obvinění odpovědět jako první, ale Moirain se již obrátila k Egwain a Elain. „Seber se, Elain. Jak chceš plnit amyrlininy rozkazy, pokud si myslíš, že ve všech zemích mají stejné zvyky, jako jsou ty, v nichž jsi vyrostla, to tedy nevím. A vůbec nechápu, z čeho jsi tak nešťastná. Nesmíš v žádném případě dovolit, aby tvoje city ublížily ostatním.“

„Co tím myslíš?“ chtěla vědět Egwain. „Jaký zvyky? O čem to mluvíš?“

„Berelain byla v Randových komnatách,“ vydechla tichým hláskem Elain dřív, než se stihla zarazit. Provinile mrkla na Egwain. Ta tedy jistě uměla skrývat své pocity.

Moirain se na ni káravě podívala a povzdechla si. „Ušetřila bych tě toho, kdybych mohla, Egwain. Kdyby Elain nedovolila, aby její nechuť k Berelain převládla nad zdravým rozumem. Zvyky v Mayene nejsou takové jako ty, co znáte. Vím, Egwain, jaké city k Randovi chováš, ale už sis musela uvědomit, že z toho nemůže nic vzejít. On patří vzoru a dějinám.“

Egwain, ignorujíc Aes Sedai, se podívala Elain do očí. Elain chtěla uhnout pohledem, ale nedokázala to. Egwain se náhle naklonila blíž a zašeptala jí pod rukou. „Miluju ho. Jako bratra. A tebe jako sestru. Přeju vám štěstí.“

Elain se rozšířily oči a na rtech se jí pomalu šířil úsměv. Prudce Egwain objala. „Děkuji ti,“ zašeptala tiše. „Já tě taky miluji, sestřičko. Ó, jak ti děkuji.“

„Pochopila to špatně,“ řekla Egwain napůl pro sebe a na tváři jí vykvetl úsměv. „Už jsi byla někdy zamilovaná, Moirain?“

Překvapivá otázka. Elain si neuměla představit Aes Sedai zamilovanou. Moirain byla z modrého adžah, a modré sestry vkládaly veškeré vášně do svých případů.

Štíhlou ženu to však nijak nezarazilo. Dlouho si obě dívky jen chladně prohlížela, jak se tak držely za ruce. Nakonec řekla: „Vsadila bych se, že znám obličej muže, jehož si vezmu, lépe než vy svého budoucího manžela.“

Egwain na ni překvapeně hleděla.

„Koho?“ vydechla Elain.

Aes Sedai zřejmě hned litovala, že promluvila. „Možná jsem tím jenom myslela, že žádná nic nevíme. Několika slovům přikládáš příliš velký význam.“ Zamyšleně se podívala na Nyneivu. „Kdybych si snad někdy vybrala muže – a říkám snad – nebude to Lan. To musím říci.“

To mělo Nyneivu uklidnit, ale ta to nejspíš moc ráda neslyšela. Nyneiva měla před sebou „tvrdý oříšek", jak to nazývala Lini, neboť milovala strážce, jenž byl zároveň mužem, který se vší mocí snažil její lásku neopětovat. Jak už to tak byl hloupý muž, pořád mluvil o tom, jak nemůže přestat bojovat ve válce proti Stínu, kterou ale nemůže nikdy vyhrát, a o tom, jak odmítá Nyneivu obléci do vdovského šatu místo do svatební košile. A samé podobné hlouposti. Elain nechápala, jak se s tím dokáže Nyneiva srovnat. Nebyla to zrovna trpělivá žena.

„Jestli už jste skončily s řečma o mužích,“ ucedila Nyneiva kysele, jako by to chtěla dokázat, „možná bychom se mohly vrátit k důležitým věcem.“ Trhala si za cop a její řeč nabírala na rychlosti a hlas na síle, jako vodní kolo s rozhozeným soukolím. „Jak máme poznat, jestli Joiya nebo Amico nelže, když je pošleš pryč? Nebo jestli nelžou obě? Nebo ani jedna? Mně se taky nelíbí, když tady jen tak přešlapujeme v nejistotě, Moirain, ať už si ty myslíš cokoliv, ale já už vlezla do mnoha pastí, aby se mi chtělo nakráčet do další. Ani nechci běhat jako kotě za klubkem. Mě... nás... amyrlin poslala za Liandrin a jejíma kamarádkama. A protože to pro tebe zřejmě není dost důležitý, abys věnovala dýl než chviličku svýho času a pomohla nám, tak bys nám aspoň nemusela podrážet nohy!“

Vypadalo to, že si snad utrhne cop a pokusí se s ním Aes Sedai uškrtit, a Moirain zas byla tak nebezpečně, chladně a křišťálově klidná, že to klidně mohlo ukazovat na to, že je připravená znovu udělit lekci, kterou naučila držet Joiyu pusu zavřenou. Elain usoudila, že nastal čas, aby přestala jen sklíčeně přihlížet. Nevěděla, jak se mezi těmito ženami dostala do role mírotvůrce – občas by je nejradši všechny popadla za krk a zatřepala s nimi – ale její máti vždycky říkala, že žádné správné rozhodnutí není nikdy učiněno v hněvu. „Mohla bys ke svému seznamu věcí, které chceš vědět, dodat,“ nadhodila, „proč nás povolali k Randovi. Tam nás totiž Careen zavedla. Už je samozřejmě v pořádku. Moirain ho vyléčila.“ Při vzpomínce na svůj krátký pohled do jeho komnaty nedokázala potlačit zachvění, ale kouzlo se jí podařilo a pozornost od ožehavého tématu byla odvedena.

„Vyléčila!“ vyjekla Nyneiva. „Co se mu stalo?“

„Skoro zemřel,“ poznamenala Aes Sedai stejně klidně, jako by říkala, že si dal šálek čaje.

Když naslouchaly Moirainině nevzrušené zprávě, Elain cítila, jak se Egwain třese, ale možná se taky třásla sama. Bublinky zla propouštěné vzorem. Odrazy vyskakující ze zrcadel. Rand celý od krve a posekaný. Skoro jako by ji to napadlo dodatečně, Moirain dodala, že podle ní něco podobného zažili i Perrin a Mat, avšak dostali se z toho v pořádku. Ta žena musela mít v žilách místo krve led. Ne, Randova tvrdohlavost ji dost rozčílila. A když mluvila o svatbě, také nebyla úplně klidná, ač se to snažila ze všech sil předstírat. Ale teď by klidně mohla mluvit o tom, jestli ten štůček hedvábí má barvu, která by se jí líbila na šaty.

„A tohle... tyhle věci se budou stávat dál?“ vydechla Egwain, když Moirain domluvila. „To neexistuje nic, čím bys to mohla zarazit? Nebo Rand?“

Malý modrý kamínek, který měla Moirain zavěšený ve vlasech, se prudce zakýval, jak Aes Sedai zavrtěla hlavou. „Ne, dokud se nenauči své schopnosti ovládat. Možná ani pak ne. Nevím, jestli vůbec bude kdy dost silný, aby dokázal tu nakažlivinu od sebe dostat pryč. Aspoň by ale měl být schopný se lépe bránit.“

„Nemůžeš mu nějak pomoct?“ dožadovala se Nyneiva. „To ty jsi ta z nás, kdo by měl vědět všechno, nebo to aspoň předstírá. Nemůžeš ho učit? Třeba jenom část? A necituj mi to přísloví o tom, jak ptáci učí ryby lítat.“

„Věděla bys toho víc,“ opáčila Moirain, „kdybys využívala studia tak, jak bys měla. Měla bys vědět víc. Chceš vědět, jak používat jedinou sílu, Nyneivo, ale nehodláš se učit o ní. Saidín není saidar. Prameny jsou jiné, způsob jejich splétání je jiný. Pták má prostě lepší šanci.“

Tentokrát se odvést pozornost pokusila Egwain. – „A v čem je Rand umíněný zrovna teď?“ Nyneiva otevřela ústa a Egwain dodala: „Občas dokáže být jako kámen.“ Nyneiva s cvaknutím ústa zavřela. Všechny věděly, jaká je to pravda.

Moirain si je zamyšleně prohlédla. Elain si občas nebyla jistá, nakolik jim Aes Sedai důvěřuje. Či zda důvěřuje vůbec někomu. „Musí odejít,“ řekla Aes Sedai nakonec. „Místo toho si tu sedí a Tairenové se ho už přestávají bát. A on si tu sedí, a čím déle sedí a nic nedělá, tím víc budou Zaprodanci jeho nečinnost považovat za známku slabosti. Vzor se pohybuje a přeskupuje, jen mrtví jsou nehybní. On musí konat, jinak zemře. Na šipku z kuše do zad nebo na jed v jídle, nebo se Zaprodanci spojí a vyrvou mu duši z těla. Musí konat, jinak zemře.“ Elain sebou při každém zmíněném nebezpečí trhla. To, že bylo skutečné, to jenom zhoršovalo.

„A ty víš, co musí udělat, co?“ ucedila napjatě Nyneiva. „Tys mu to už naplánovala.“

Moirain kývla. „Nebo bys chtěla, aby se znovu vydal lovit sám? To se neodvažuji riskovat. Tentokrát by mohl zemřít, možná by se mu mohlo stát i něco horšího, než bych ho našla.“

To byla pravda. Rand skoro nevěděl, co dělá. A Elain si byla jistá, že Moirain nijak netouží po tom přestat ho ovládat, byť na něj měla už jen malý vliv. Tak malý, jaký jí dovolil.

„A podělíš se s námi o ten svůj plán?“ chtěla vědět Egwain. Teď tedy rozhodně ovzduší neuklidnila.

„Ano, udělej to,“ přidala se Elain a překvapilo ji, jak napodobuje Egwainin chladný tón. Když se tomu mohla vyhnout, střety nevyhledávala. Její máti vždycky říkala, že lidi je snazší vést než je natlouci do řady.

Pokud jejich chování Moirain podráždilo, nedala to nijak najevo. „Ale je vám doufám jasné, že si to musíte nechat pro sebe. Plán odhalený je plán odsouzený k neúspěchu. Ano, vidím, že rozumíte.“

Elain tedy rozuměla. Plán to byl nebezpečný a Moirain si sama nebyla jistá, zda bude fungovat.

„Sammael je v Illianu,“ pokračovala Aes Sedai. „Tairenové jsou zralí na válku s Illianem, a naopak. Zabíjejí se navzájem už tisíc let a o nadcházející válce mluví, jako jiní lidé mluví o příští slavnosti. Pochybuji, že by na tom něco změnilo, i kdyby o Sammaelově přítomnosti věděli. Tear do toho podniku půjde ochotně za Randem, a pokud on Sammaela svrhne, tak –“

„Světlo!“ vykřikla Nyneiva. „Ty nejen chceš, aby začal válku, ale taky aby šel po jednom ze Zaprodanců! Není divu, že se zapřel. Na chlapa zas takový trouba není.“

„Na konci se musí postavit Temnému,“ odtušila klidně Moirain. „Opravdu si myslíš, že se teď může vyhnout Zaprodancům? A co se války týče, i bez něj jich je dost, a každá je naprosto k ničemu.“

„Každá válka je k ničemu,“ začala Elain, ale pak se odmlčela, jak ji osvítilo pochopení. Na tváři se jí musel objevit smutek a lítost, ale pochopení určitě také. Máti ji často učívala, jak vést stát, stejně jako mu vládnout, což byly dvě naprosto odlišné věci, ale obě byly nezbytné. A občas bylo nutné pro obojí dělat věci, které byly horší než jen nepříjemné, ale cena za to, že nebyly vykonány, pak byla mnohem vyšší.

Moirain se na ni soucitně podívala. „Není to vždycky příjemné, což? Tvoje matka tě nejspíš začala učit, už když jsi byla dost stará, abys jí rozuměla, co budeš potřebovat k vládnutí, až po ní nastoupíš.“ Moirain sama vyrostla v královském paláci v Cairhienu, i když sama na trůn usednout neměla, ale byla spřízněná s vládnoucím rodem a nepochybně dostávala stejné lekce. „Ale občas se zdá, že by nevědomost byla lepší, být jen prostou venkovskou ženou, která neví o ničem, co se děje za hranicí jejích polností.“

„Další hádanky?“ zavrčela opovržlivě Nyneiva. „Válka bývala něco, o čem jsem slýchávala od formanů, něco vzdálenýho, čemu jsem doopravdy nerozuměla. Teď vím, co to je. Muži zabíjejí muže. Muži se chovají jako zvířata, jsou snížení na úroveň zvířat. Vypálený vesnice a statky a spálený pole. Hlad, nemoci a smrt, pro nevinný stejně jako pro viníky. Proč je ta tvoje válka lepší, Moirain? Proč je čistší?“

„Elain?“ vyzvala dědičku Moirain tiše.

Elain zavrtěla hlavou – nechtěla tohle vysvětlovat – ale nebyla si jista, že by i její matka, sedíc na Lvím trůnu, dokázala mlčet, když by na ni Moirain upřela své tmavé oči a vybídla ji k řeči. „Válka přijde, ať už ji Rand začne nebo ne,“ začala tedy váhavě. Egwain k ní přistoupila blíž a nevěřícně se na ni dívala, stejně jako Nyneiva. Jak však pokračovala ve výkladu, obě ženy začínaly chápat. „Zaprodanci nebudou nečinně posedávat a čekat. Sammael nemůže být jediný, kdo se chopil otěží některého státu, je jenom jediný, o kom zatím víme. A nakonec půjdou po Randovi, možná osobně, ale určitě s vojsky, kterým zcela jistě velí. A státy, ve kterých Zaprodanci nevládnou? Kolik jich bude provolávat slávu Dračí zástavě a půjdou za ní do Tarmon Gai’donu, a kolik se jich přesvědčí, že pád Kamene je lež a Rand jen další falešný Drak, kterého je třeba svrhnout, falešný Drak možná dost silný na to, aby je mohl ohrozit, pokud proti němu nevytrhnou první? Ať tak nebo tak, válka bude.“ Prudce se odmlčela. Bylo toho víc, ale nemohla a nechtěla jim povědět i tu část.

Moirain žádné takové zábrany neměla. „Velmi správně,“ řekla a kývla, „ale není to všechno.“ Pohled, který vrhla na Elain, prozrazoval, že ví, že Elain zbytek vynechala schválně. Teď klidně sepjala ruce a otočila se k Egwain a Nyneivě. „Ta válka nebude lepší ani čistší. Až na to, že k němu připoutá Taireny, a Illiánci ho také budou následovat, stejně jako nyní Tairenové. Jak by taky ne, až na Illianem zavlaje Dračí zástava? Jenom zprávy o jeho vítězství by mohly rozhodnout války v Tarabonu a Arad Domanu v jeho prospěch. To pro tebe budou skončené války. Jedinou ranou tak bude posílen na mužích i zbraních, takže by ho dokázalo porazit jen spojenectví všech zbývajících států odsud až k Morně, a zároveň ukáže Zaprodancům, že není jen tlustá křepelka na větvi, čekající, až si ji chytí do sítě. Oni by se pak měli mít na pozoru a jemu by to mohlo získat čas, aby se naučil, jak používat svou sílu. Ale nejdřív se musí pohnout, být kladivem, ne podkovákem.“ Aes Sedai se lehce ošklíbla, klid jí pokazil náznak dřívějšího rozčilení. „On se musí pohnout první. A co dělá? Čte. Pročítá se do větších potíží.“

Nyneiva vypadala otřeseně, jako by už viděla všechny ty bitvy a mrtvé. Egwain měla velké oči plné hrůzného pochopení. Z pohledu na jejich výraz se Elain zachvěla. Jedna viděla Randa vyrůstat, druhá s ním vyrůstala. A teď musejí dohlédnout na to, aby začal válku. Ne Drak Znovuzrozený, ale Rand al’Thor.

Egwain se viditelně snažila uklidnit, chytila se nejmenšího problému, naprosto nedůležitého. „Jak ho může čtení dostat do potíží?“

„Rozhodl se sám zjistit, co se praví v Dračích proroctvích.“ – Moirainina tvář zůstávala hladká a klidná, ale náhle mluvila stejně unaveně, jako se Elain cítila. „V Tearu jsou sice zakázána, ale hlavní knihovník měl v truhlici zamčeno devět různých překladů. Teď je má všechny Rand. Ukázala jsem na verš, který se hodí na tuto situaci, a on mi jej ocitoval v překladu ze staré kandorštiny.

‚Síla Stínu probudí

lidské tělo do zmatku, sváru a zkázy.

Znovuzrozený, označen a krvácející,

tančí s mečem ve snech a mlze,

připoutá spřísahance Stínu svou vůlí,

z města, ztraceného a zaprodaného,

znovu vede oštěpy do války,

zláme oštěpy a ukáže jim

pravdu dávno skrytou v prastarém snu.‘“

Zamračila se. „To se hodí na tuto situaci, stejně jako na cokoliv. Illian je pod Sammaelovou nadvládou určitě zaprodané město. Vyvede-li tairenské oštěpy do války a spoutá Sammaela, tak naplní tenhle verš. Prastarý sen o Draku Znovuzrozeném. Má dokonce kopii ve starém jazyce, jako by z něj rozuměl víc než dvěma slovům. Honí se za stíny, a Sammael, Rahvin nebo Lanfear ho mohou chytit pod krkem dřív, než já ho dokážu přesvědčit, jakou dělá chybu.“

„Je zoufalý.“ Nyneivin mírný tón nebyl určen Moirain, tím si byla Elain jista, ale Randovi. „Je zoufalý a snaží se najít vlastní cestu.“

„Já jsem taky zoufalá,“ prohlásila pevně Moirain. „Celý život jsem zasvětila tomu, abych ho našla, a teď ho nenechám padnout, jestli mu v tom dokážu zabránit. – Už jsem skoro tolik zoufalá, abych –“ Odmlčela se a našpulila rty. „Musí stačit, že udělám, co bude třeba.“

„Ale to nestačí,“ prohlásila ostře Egwain. „Co chceš udělat?“

„Vy máte jiné starosti,“ řekla Aes Sedai. „Černé adžah –“

„Ne!“ Elainin hlas byl ostrý jako nůž a tón velitelský. Jak tiskla měkkou modrou látku svých šatů, úplně jí zbělely klouby na rukou. „Necháváš si pro sebe příliš mnoho tajemství, Moirain, ale jedno nám řekni. Co mu chceš udělat?“ Hlavou se jí mihl obraz, jak Moirain drží a v případě nutnosti z ní pravdu vytřásá.

„Jemu? Nic. No dobrá. Není důvod, abyste to nemohly vědět. Viděly jste to, čemu Tairenové říkají velká sbírka?“

Na to, jak se Tairenové hrozně báli jediné síly, měli v Kameni kupodivu dost velkou sbírku předmětů spojených se silou. Větší byla jen v Bílé věži. Elain si, například, myslela, že ji mají, jelikož byli nuceni tak dlouho strážit Callandor, ať už po tom toužili či nikoliv. Dokonce i Meč, jenž není mečem, mohl vypadat méně důležitý, když byl jen jednou z mnoha podobných věcí. Ale Tairenové se nikdy nedokázali přimět svou kořist vystavit. Velká sbírka byla uložena v několika špinavých, přecpaných pokojích ještě hlouběji ve skále, než byly vězeňské kobky. Když ji Elain poprvé viděla, zámky na dveřích byly dávno zrezivělé, pokud se už dveře prostě nerozpadly v prach.

„Strávily jsme tam celý den,“ řekla Nyneiva. „Abychom zjistily, jestli Liandrin a její přítelkyně něco nevzaly. Zřejmě ne. Všechno bylo hrozně zaprášený a plesnivý. Na přepravu všeho do Věže bude potřeba aspoň deset říčních člunů. Možná tam někomu budou dávat ty věci smysl. Mně teda ne.“ Pokušení rýpnout si do Moirain bylo zřejmě příliš velké, aby si je dokázala odpustit, protože dodala: „Tohle všechno bys věděla, kdybys nám věnovala alespoň trochu času.“

Moirain si jí nevšímala. Byla zahleděná do sebe a zkoumala vlastní myšlenky. Když promluvila, jako by hovořila k sobě. „Ve sbírce je jeden zvláštní ter’angrial, vypadá jako dveřní rám z krevele, na pohled mírně zkřivený. Jestli ho nedonutím dojít k nějakému rozhodnutí, možná jím budu muset projít.“ Malý modrý kamínek na jejím čele se zachvěl a zajiskřil. Moirain se na něco takového očividně nijak netěšila.

Při zmínce o ter’angrialu Egwain pudově sáhla na živůtek. Všila si tam malou kapsičku, aby měla kam dát jeden kamenný prsten. Ten prsten byl ter’angrial, svým způsobem velice mocný, i když byl malý, a Elain byla jednou ze tří žen, které věděly, že ho Egwain má. Tou třetí nebyla Moirain.

Byly to zvláštní věci, tyhle ter’angrialy, pozůstatky z věku pověstí, stejně jako angrialy a sa’angrialy, i když se nacházely častěji. Ter’angrial jedinou sílu využíval, místo aby ji zesiloval. Každý byl zjevně vyroben k nějakému konkrétnímu účelu, nic jiného dělat neuměl, ale i když se dodnes některé používaly, nikdo si nebyl jist, zda jejich dnešní využití má něco společného s jejich původním účelem. Hůl přísahy, s níž žena skládala tři přísahy, aby se mohla stát Aes Sedai, byl ter’angrial, který zajišťoval, že tyto přísahy se stanou součástí jejího těla. Poslední zkouška, kterou vykonávala mladší novicka, než byla přijata, se odehrávala v jiném ter’angrialu, jenž vylovil její nejniternější strach a učinil ho zdánlivě skutečným – nebo ji možná přenesl na místo, kde byl skutečný. S ter’angrialem se vám mohly přihodit zvláštní věci. Aes Sedai se mohly při jejich studiu, či při jejich používání, spálit, být zabity či prostě zmizet.

„Já ten rám viděla,“ řekla Elain. „Je v poslední místnosti na konci chodby. Zhasla mi tam lampa a já třikrát upadla, než jsem došla ke dveřím.“ Líčka jí zčervenala lehkými rozpaky. „Bála jsem se tam usměrňovat, i jenom abych znovu zapálila lampu. Většina mi toho připadala jako haraburdí – myslím, že Tairenové prostě sebrali všechno, o čem se někdo byť jen zmínil, že by to mohlo mít nějaké spojení se sílou – ale říkala jsem si, že kdybych usměrňovala, mohla bych náhodou poslat sílu do něčeho, co není jen starý krám, a kdo ví, co by to mohlo udělat.“

„A co kdybys potmě klopýtla a padla do toho pokřiveného dveřního rámu?“ zeptala se trpce Moirain. „Ten žádné usměrňování nepotřebuje, stačí jím jenom projít.“

„A k čemu je?“ vyzvídala Nyneiva.

„Dává odpovědi. Tři odpovědi, všechny pravdivé, na minulost, přítomnost nebo budoucnost.“

Elain nejdřív napadlo, že je to pohádka pro děti, Bili v kopci, a nejen kvůli těm třem odpovědím. Vzápětí ji napadlo něco jiného, a nebyla sama. Promluvila, když Egwain s Nyneivou teprve stačily otevřít ústa. „Moirain, tohle řeší náš problém. Můžeme se zeptat, jestli Joiya nebo Amico mluví pravdu. Můžeme se zeptat, kde jsou Liandrin a ostatní. A na jména černých adžah, co zůstaly ve Věži –“

„Můžeme se zeptat, co je to ta věc, která je pro Randa nebezpečná,“ přidala Egwain a Nyneiva ještě dodala: „Proč jsi nám o tomhle neřekla dřív? Proč jsi nás nechala den za dnem poslouchat ty stejný vyprávěnky, když jste to už všechno mohly dávno vyřešit?“

Aes Sedai sebou trhla a zvedla ruce. „Vy tři se slepě ženete tam, kde by Lan a stovka strážců opatrně postupovala krůček po krůčku. Proč si myslíte, že jsem do něj ještě nevstoupila? Už dávno jsem se mohla zeptat, co musí Rand udělat, aby přežil a zvítězil, jak může porazit Zaprodance a Temného a jak se může naučit ovládat jedinou sílu a zadržet šílenství na dost dlouho, aby stačil udělat, co je třeba.“ Vyčkala, s rukama v bok, dokud její slova nezapadla. Žádná z žen nepromluvila. „Existují jistá pravidla,“ promluvila po chvíli, „a nebezpečí. Nikdo jím nesmí projít víc než jednou. Jenom jednou. Smíte položit své tři otázky, ale musíte položit všechny tři najednou a nesmíte odejít dřív, než si vyslechnete odpovědi. Lehkovážné otázky jsou zřejmě trestány, ale také se zdá, že to, co je pro někoho vážné, může být u jiného lehkomyslné. A co je nejdůležitější, otázky týkající se Stínu mají přímé důsledky.

Kdybyste se zeptaly na černé adžah, mohly byste se vrátit mrtvé nebo jako blábolící šílenci, pokud byste vůbec vyšly. A co se Randa týče... Nejsem si jistá, jestli je možné položit otázku ohledně Draka Znovuzrozeného, aby se to zároveň nějak nedotýkalo Stínu. Chápete? Občas jsou pro opatrnost dobré důvody.“

„A jak to všecko víš?“ chtěla vědět Nyneiva. S rukama v bok se Aes Sedai postavila. „Vznešení páni určitě nikdy nenechali žádnou Aes Sedai studovat něco z jejich sbírky. A podle tý špíny tam dole nic z toho nespatřilo sluneční světlo nejmíň sto let, možná víc.“

„Já myslím, že víc,“ odtušila Moirain nevzrušeně. „Přestali ty věci sbírat před víc než třemi sty lety. Tento ter’angrial získali těsně před tím, než se svým sbíráním skončili. Do té doby byl ve vlastnictví prvních z Mayene, kteří jeho odpovědi používali, aby Mayene udrželi z dosahu Tearu. A Aes Sedai dovolovali ho studovat. Samozřejmě tajně. Mayene se nikdy neodvážilo rozhněvat Tear příliš otevřeně.“

„Jestli byl pro Mayene tak důležitej,“ namítla podezíravě Nyneiva, „tak co dělá tady v Kameni?“

„Protože první dělali ve snaze udržet Mayene nezávislé na Tearu špatná rozhodnutí stejně jako dobrá. Před třemi sty lety hodlali vznešení páni vystavět flotilu, aby mohli sledovat mayenské lodě k jejich nalezištím olejovek. Halvar, tehdejší první, nasadil cenu mayenského oleje do lamp velice vysoko nad cenu tairenského olivového oleje, a aby vznešené pány přesvědčil dál o tom, že Mayene bude vždycky dávat své vlastní zájmy daleko za zájmy Tearu, daroval jim tento ter’angrial. Sám už ho stejně využil, a tak mu k ničemu nebyl. Byl v té době skoro stejně starý jako Berelain teď, a zdálo se, že ho čeká ještě dlouhá vláda, kdy bude potřebovat tairenskou dobrou vůli.“

„Byl to hlupák,“ podotkla Elain. „Máti by takovou chybu nikdy neudělala.“

„Možná ne,“ připustila Moirain. „Ale Andor není maličký státeček utiskovaný mnohem větší a silnější zemí. Halvar byl hlupák, jak se pak ukázalo – vznešení páni ho nechali ještě toho roku zavraždit – ale jeho hloupost mi poskytla tuto příležitost, pokud to bude nutné. Je to sice nebezpečné, ale lepší než nic.“

Nyneiva cosi reptala, zřejmě byla zklamaná, že Aes Sedai neklopýtla sama.

„My jsme ale tam, kde jsme začaly,“ povzdechla si Egwain. „Nevíme, která lže, nebo jestli lžou obě.“

„Tak se jich znovu zeptejte, jestli chcete,“ poradila jí Moirain. „Máte čas, dokud je nenaloží na loď, i když já dost pochybuji, že teď svůj příběh změní. Já bych vám radila soustředit se na Tanchiko. Jestli mluví Joiya pravdu, hlídání Mazrima Taima bude vyžadovat Aes Sedai a strážce, ne jen vás tři. Když jsem poprvé slyšela Joiyin příběh, poslala jsem amyrlin varování po holubovi. Vlastně jsem poslala tři holuby, abych zajistila, že aspoň jeden do Věže dorazí.“

„To je od tebe nesmírně laskavé, žes nás o tom zpravila,“ prohodila chladně Elain. Ta žena pořád dělala všechno sama. To, že ony jenom předstíraly, že jsou hotovými Aes Sedai, nebyl důvod, aby je Moirain nechávala v nevědomosti. Amyrlin přece poslala je, aby chytily černé adžah.

Moirain krátce kývla hlavou, jako by její poděkování brala za vážně míněné. „To nic. Pamatujte, že jste honicí psi, které amyrlin vyslala za černými adžah.“ Když sebou Elain trhla, Moirain se pousmála, prozrazujíc tak, že přesně věděla, nač Elain myslí. „Rozhodnout, kam jít, se musíte samy. To jste mi taky daly jasně najevo,“ dodala suše. „A já věřím, že toto rozhodování bude pro vás snazší než pro mne. A také věřím, že budete spát dobře, i když do rána již mnoho času nezbývá. Přeji vám dobrou noc.“

„Ta ženská...“ rozčilovala se Elain, když se za Aes Sedai zavřely dveře. „Občas bych ji nejradši uškrtila.“ Svezla se na židli u stolu a dost dlouho tam zamračeně seděla s rukama složenýma v klíně.

Nyneiva cestou k úzkému stolku u zdi, kde vedle dvou džbánků stály stříbrné číše a nádobky s kořením, zabručela, což mohlo znamenat souhlas. Jeden džbánek, plný vína, stál v třpytící se misce plné nyní již téměř zcela roztálého ledu, jejž sem dopravovali až z Páteře světa v truhlicích s pilinami. Led v létě na ochlazení pitiva vznešených pánů. Elain si to skoro neuměla představit.

„Něco studenýho k pití, než půjdeme do postele, nám všem udělá jenom dobře,“ prohlásila Nyneiva a jala se připravovat víno, vodu a koření.

Když si k ní Egwain přisedla, Elain zvedla trochu hlavu. „Myslelas to vážně, Egwain? To o Randovi?“ Egwain kývla a Elain si povzdechla. „Pamatuješ, co říkávala Min, na všechny ty její žertíky, jak se o něj podělíme? Občas mne napadá, jestli to viděla a neřekla nám o tom. Myslím, že chtěla říci, že ho obě milujeme, a věděla to. Ale právo na něj jsi měla ty, a já nevěděla, co dělat. Stále ještě nevím. Egwain, on tě miluje.“

„Jenom je nutný ho usměrnit,“ pravila pevně Egwain. „Až se vdám, bude to proto, že chci já, ne proto, že nějaký muž bude předpokládat, že ho budu milovat. Budu na něj milá, Elain, ale než s ním skončím, pochopí, že je volný. Ať chce nebo ne. Moje máma říká, že muži jsou jiní než my. Říká, že my chceme být zamilované, ale jen do toho, do koho samy chceme. Muž potřebuje být zamilovaný, ale bude milovat první ženu, která si uváže na provázek jeho srdce.“

„To je všechno moc pěkné,“ poznamenala napjatým hlasem Elain, „ale Berelain byla v jeho komnatách.“

Egwain si odfrkla. „Ať už chtěla cokoliv, Berelain nedokáže myslet na jednoho muže tak dlouho, aby ho přiměla se do ní zamilovat. Předevčírem házela očima po Rhuarkovi. A pozítří se bude usmívat na někoho jiného. Je jako Elsa Grinwellová. Pamatuješ se na ni? Na tu novicku, co trávila všechen čas na cvičném dvoře, kde pomrkávala na strážce?“

„Ona na něj jenom nemrkala, byla v jeho komnatách, a v takovou hodinu. Měla toho na sobě ještě míň než obvykle, jestli je to ještě možné!“

„Takže jí ho chceš přenechat?“

„Ne!“ Elain to řekla velice důrazně a myslela to tak, ale vzápětí překypovala zoufalstvím. „Ó, Egwain, já nevím, co dělat. Miluji ho. Chci si ho vzít. Světlo! Co by řekla máti? Raději bych strávila noc v Joiyině kobce, než abych poslouchala ponaučení, které by mi máti uštědřila.“ Andorští šlechtici, dokonce i z královských rodin, si brávali obyčejné lidi natolik často, že to vyvolávalo jen občasné poznámky – přinejmenším v Andoru – ale Rand nebyl zrovna obyčejný druh obyčejného muže. Elainina máti byla docela klidně schopná poslat Lini, aby Elain přitáhla domů za ucho.

„Jestli se dá Matovi věřit, tak Morgasa toho moc neřekne,“ podotkla Egwain, aby Elain uklidnila. „Nebo jestli se mu dá věřit aspoň z poloviny. Tenhle urozený pán Gaebril, co za ním nyje tvoje máti, nevypadá na muže, kterého by si vybrala žena se zdravým rozumem.“

„Jsem si jistá, že Mat přeháněl,“ opáčila ponuře Elain. Její máti byla příliš mazaná, aby se nechala zhloupnout nějakým mužem. Pokud urozený pán Gaebril – Elain o něm dokonce ani nikdy neslyšela, dokud Mat nevyslovil jeho jméno – pokud tenhle chlapík snil o tom, že skrze Morgasu přijde k moci, tak se dočká drsného probuzení.

Nyneiva přinesla ke stolu tři číše kořeněného vína. Na lesklých stranách číší se srážel vzduch. Také přinesla zelenozlaté podložky spletené ze slámy, aby je bylo na co postavit a vlhkost neponičila dokonale vyleštěnou stolní desku. „Takže,“ řekla a posadila se na židli, „jste zjistily, že Elain Randa miluje a Egwain nikoliv.“

Obě mladé ženy na ni hleděly s otevřenými ústy, jedna tmavá, druhá světlá, přesto však nyní téměř zrcadlový obraz ohromení a úžasu.

„Mám oči,“ utrousila Nyneiva samolibě. „A uši, když už se neobtěžuješ šeptat.“ Usrkla vína, a když pokračovala, hlas měla chladný. „A co s tím hodláš udělat? Jestli do něj ta žába Berelain zaťala drápky, nebude snadný je vypáčit. Jsi si jistá, že ti to stojí za tu námahu? Víš, co je zač. Víš, co ho čeká, dokonce i když ponecháme stranou proroctví. Šílenství. Smrt. Kolik času mu ještě zbývá? Rok? Dva? Nebo to začne, ještě než skončí tohle léto? Je to muž, co umí usměrňovat.“ Z každého jejího slova odkapával jed. „Nezapomeň, co tě učili. Nezapomeň, co je zač.“

Elain držela hlavu vysoko vztyčenou a Nyneivin upřený pohled bez mrknutí opětovala. „Na tom nezáleží. Možná by mělo, ale nezáleží. Možná jsem hloupá. Je mi to jedno. Nemohu změnit své city na rozkaz, Nyneivo.“

Nyneiva se náhle usmála. „Musela jsem si být jistá,“ pravila vřele. „Ty si musíš být jistá. Není snadný milovat muže, ale milovat tohohle muže bude ještě těžší.“ Jak mluvila dál, její úsměv pohasl. „Pořád ještě musíš odpovědět na mou první otázku. Co s tím hodláš dělat? Berelain sice vypadá jako měkkota – rozhodně dokáže zařídit, aby ji tak viděli muži! – ale já myslím, že je ve skutečnosti pěkně tvrdá. Za to, co chce, bude bojovat. A ona je ten druh, co se pevně drží toho, co sice zrovna sama nechce, jenom proto, že to chce někdo jiný.“

„S chutí bych ji nacpala do sudu,“ přisadila si Egwain svírajíc číši, jako by to bylo hrdlo první z Mayene, „a poslala ji šupem lodí zpátky do Mayene. V podpalubí.“

Nyneiva zavrtěla hlavou, až jí cop zavlál. „To je všechno moc hezký, ale zkus poradit něco, co pomůže. Jestli tě nic nenapadá, tak drž zobák a nech ji, ať se rozhodne, co musí udělat.“ Egwain se na ni zlobně podívala a Nyneiva dodala: „S Randem to teď musí vyřídit Elain, ne ty. Pamatuj, žes sama ustoupila stranou.“

Při té poznámce by se byla Elain měla usmát, ale ona to neudělala. „To všechno mělo být jinak.“ Povzdechla si. „Myslela jsem, že potkám nějakého muže, za pár měsíců za rok ho dobře poznám a pomalu si uvědomím, že ho miluji. Vždycky jsem si myslela, že to bude takhle. Randa skoro neznám. Za celý rok jsem s ním mluvila jen několikrát. Ale věděla jsem, že ho miluji, už pět minut poté, co jsem ho poprvé zahlédla.“ To tedy bylo hloupé. Jenže to byla pravda, a Elain nezáleželo na tom, jestli to je hloupé. I své matce by do očí řekla totéž, i Lini. No, Lini možná ne. Lini měla velice drastické způsoby, jak napravovat hlouposti, a zřejmě si stále myslela, že Elain není víc než deset. „Jak to tak ale vypadá, nemám ani právo se na něj zlobit. Nebo na Berelain.“ Ale zlobila se. Ráda bych mu vlepila políček, až by mu zazvonilo v uších. Aspoň rok! A ji bych ráda vypráskala proutkem až na loď, co ji odveze zpátky do Mayene! Jenomže na to neměla právo, což celou záležitost ještě zhoršovalo. Do hlasu se jí navíc vkradl žalostný tón, což ji jen ještě víc rozzuřilo. „Co mohu dělat? On se na mě ani nikdy nepodíval dvakrát.“

„Ve Dvouříčí,“ začala Egwain pomalu, „když žena chce, aby muž poznal, že o něj má zájem, dá mu o Bel Tinu nebo o Letnicích do vlasů květiny. Nebo mu kdykoliv může vyšít slavnostní košili. Nebo zdůraznit, že o tanec žádá jenom jeho a nikoho jinýho.“ Elain se na ni nevěřícně podívala a Egwain spěšně dodala: „Já nenavrhuju, abys mu vyšívala košili, ale prostě existují způsoby, jak mu naznačit, co cítíš.“

„Mayeňané věří na to říci rovnou, co cítíš.“ Elain mluvila naštětěně. „Možná je to ten nejlepší způsob. Prostě mu to říci. Aspoň pak bude vědět, co k němu cítím. Aspoň pak budu mít právo na –“

Sebrala kořeněné víno a při pití zvrátila hlavu dozadu. Prostě se vyslovit? Jako nějaká mayenská coura! Položila prázdnou číši zpět na podložku, zhluboka se nadechla a zabručela. „Co řekne máti na tohle?“

„A co je ještě mnohem důležitější,“ připomněla laskavě Nyneiva, „co uděláš, až budeme muset odejít. Ať do Tanchika nebo do Věže nebo někam jinam, stejně budeme muset jít. Co budeš dělat, až mu prostě řekneš, že ho miluješ a že ho musíš nechat tady? A co jestli tě požádá, abys zůstala s ním? Jestli vůbec budeš chtít zůstat s ním?“

„Půjdu.“ Elain s odpovědí v nejmenším nezaváhala, jen mluvila trošičku drsně. Nyneiva se vůbec neměla ptát. „Jestli už já musím přijmout, že je Drak Znovuzrozený, tak on musí přijmout, že já jsem to, co jsem, a že mám povinnosti. Chci být Aes Sedai, Nyneivo. Není to jen nějaká lehkovážná zábava. Ani práce, kterou my tři musíme vykonat. Opravdu si myslíš, že bych tě s Egwain opustila?“

Egwain si pospíšila s ujištěním, že ji něco takového nikdy ani nenapadlo. Nyneiva řekla totéž, ale dost pomalu, aby bylo jasné, že lže.

Elain se chvíli dívala z jedné na druhou. „Spíš jsem se bála, že mi vyhubujete, že se chovám hloupě, když se tu tak užírám, a přitom si musíme dělat starosti hlavně s černými adžah.“

Lehký záblesk v Egwaininých očích prozradil, že ji to taky napadlo, ale Nyneiva pravila: „Rand není jediný, kdo by mohl do roka zemřít, nebo do měsíce. My také. Jestli tu budeš jen tak sedět a doufat, nejspíš to na týhle straně hrobu nedostaneš.“

Byla to mrazivá připomínka, ale Elain kývla. Nechovala se hloupě. Jen kdyby šla ta záležitost s černými adžah vyřídit stejně snadno. Přitiskla si prázdnou číši na čelo, aby se ochladila. Co budou dělat?

7

Hra s ohněm

Příštího rána slunce ještě ani pořádně nevyšlo a Egwain se objevila u dveří do Randových komnat, nepříliš ochotně následována Elain. Dědička na sobě měla šaty ze světle modrého hedvábí s dlouhými rukávy, střižené podle tairenské módy a po kratším dohadování stažené co nejníž. Kolem hrdla měla náhrdelník ze safírů barvy časné ranní oblohy a další šňůru drahokamů měla vpletenu do rudozlatých kučer, což podtrhovalo blankytnou modř jejích očí. I přes vlhké horko měla Egwain kolem ramen prostý tmavočervený šátek, velký jako šál. Šátek i safíry dodala Aviendha. Aielanka měla kupodivu docela slušnou zásobu takových věcí.

I když Egwain věděla, že tu budou, trhla sebou, když spatřila, jak se aielské stráže rychle a plavně zvedají na nohy. Elain tiše vyjekla, ale rychle si je všechny přeměřila s královským výrazem, který tak dobře zvládala. Na tyto sluncem osmahlé muže to však zřejmě žádný účinek nemělo. – Těch šest bylo ze Shae’en M’taal, z Kamenných psů, a na Aiely vypadali uvolněně, což znamenalo, že jako by se dívali do všech stran zároveň a jako by byli připraveni okamžitě vyrazit libovolným směrem a zaútočit.

Egwain Elain napodobila – přála si, aby to zvládala stejně dobře jako dědička – a ohlásila: „Já... my... se chceme přesvědčit, co dělají rány pána Draka.“

Její poznámka by byla úplně hloupá, pokud by Aielani věděli něco o léčení, ale ta pravděpodobnost byla malá. Vědělo o tom jen pár lidí a Aielové spíš méně než ostatní. Egwain nehodlala udávat žádný důvod jejich přítomnosti – stačilo, že byly považovány za Aes Sedai – ale když Aielové jako by vyskočili rovnou z mramorové podlahy, přišlo jí to jako dobrý nápad. Ne že by se ji nebo Elain snažili zastavit. Ale tihle muži byli všichni tak vysocí a měli tak kamenné výrazy a ty svoje krátké oštěpy a luky z rohoviny nosili tak, jako by pro ně jejich používání bylo stejně přirozené jako dýchání, a stejně snadné. A když na ni tak upírali své světlé oči, bylo až příliš snadné připomenout si všechny ty příběhy z aielské války o černě zahalených Aielech, nemilosrdných, bez slitování, o mužích, kteří zničili každé vojsko, jež se proti nim postavilo, až na to poslední, které je zahnalo zpět do Pustiny poté, co spojené státy skončily ve slepé uličce během tří krví nasáklých dní a nocí před samotným Tar Valonem. Málem sáhla po saidaru.

Gaul, vůdce Kamenných psů, kývl a shlížel na Elain a Egwain s jistou úctou. Byl to svým drsným způsobem hezký muž, o něco starší než Nyneiva, s očima zelenýma a jasnýma jako leštěné drahokamy a dlouhými řasami tak tmavými, až se zdálo, že má oči podmalovány uhlem. „Nejspíš ho pobolívají. Dnes ráno má špatnou náladu.“ Gaul se zazubil, jen se mu kratičce zablýskly bílé zuby, aby ukázal, že má pro nevrlost zraněného pochopení. „Už odsud vyhnal skupinku těch vznešených pánů a jednoho dokonce vyhodil osobně. Jakže se to jmenoval?“

„Torean,“ odvětil jiný, ještě vyšší muž. Měl nasazen šíp a krátký, zakřivený luk držel nedbale. Šedýma očima na chvíli spočinul na obou ženách a pak se jal zase sledovat sloupy v předpokoji.

„Torean,“ souhlasil Gaul. „Myslel jsem, že doletí až k těm hezkým řezbám...“ Ukázal teď oštěpem na prstenec strnule stojících obránců, „...ale tři kroky chyběly. Mangin na mně vyhrál dobrý tairenský závěs, celý vyšitý zlatými jestřáby.“ Vyšší muž se krátce, spokojeně pousmál.

Egwain při představě Randa, jak skutečně háže vznešeného pána přes místnost, zamrkala. Nikdy se nechoval násilnicky. – Ani zdaleka ne. Jak moc se vlastně změnil? Měla příliš mnoho práce s Joiyou a Amico, a on zase s Moirain, Lanem nebo vznešenými pány, aby spolu prohodili víc než jen pár slov o domově, když se náhodou potkali, a o tom, jak letos asi vypadaly oslavy Bel Tinu a jak asi budou vypadat Letnice. Vždycky však jen krátce. Jak moc se změnil?

„Musíme ho vidět,“ prohlásila Elain a hlas se jí maličko zatřásl. Gaul se uklonil, přičemž opřel špičku oštěpu o černý mramor podlahy. „Zajisté, Aes Sedai.“

Egwain do Randových komnat vstupovala s jistým rozechvěním a z Elainina výrazu bylo zřejmé, že ji těch pár kroků stálo nesmírné úsilí.

V komnatě nezůstalo ani stopy po hrůzách noci, jen tu nebyla žádná zrcadla. Na obložení stěn zůstala světlejší místa, kde předtím visela nástěnná zrcadla, nyní odstraněná. Ne že by byl pokoj jinak uklizen. Všude se povalovaly knihy, některé byly otevřené, jako by od nich někdo odešel uprostřed stránky, a postel byla stále neustlaná. Karmínové závěsy na oknech byly roztažené, a jelikož byla okna obrácená na západ, bylo vidět na řeku, jež byla tairenskou hlavní dopravní tepnou. Na velkém pozlaceném a velice nevkusném stojanu se třpytil Callandor. Egwain stojan považovala za tu nejošklivější věc, jakou kdy viděla zdobit místnost – dokud nezahlédla stříbrné vlky strhávající zlatého jelena, kteréžto sousoší stálo na krbové římse. Díky slabému vánku od řeky bylo v místnosti kupodivu poměrně chladno, na rozdíl od zbytku Kamene.

Rand, jen v košili, seděl rozvalený v křesle, jednu nohu měl přehozenou přes lenoch a o koleno opřenou v kůži vázanou knihu. Při zvuku jejich kroků knihu s prásknutím zavřel, hodil ji mezi ostatní na koberci se spirálovým vzorem a vymrštil se na nohy připraven k boji. Mrak na jeho tváři se však rozjasnil, když si uvědomil, kdo ho přišel navštívit tentokrát.

Poprvé v Kameni se Egwain dívala po změnách, jež se s ním udály, a našla je.

Kolik je to měsíců, co ho viděla naposled? Stačilo to však, aby mu ztvrdly rysy, aby se mu z obličeje vytratila otevřenost, která tam kdysi bývala. A také se jinak pohyboval, trochu jako Lan, trochu jako Aielové. Díky své výšce, narudlým vlasům a očím, které byly chvíli modré, chvíli šedé, podle toho, jak mu do nich svítilo, vypadal až příliš jako Aielan, až příliš, aby to Egwain nevyvedlo z míry. Ale změnil se také uvnitř?

„Myslel jsem, že jste... že je to někdo jiný,“ zamumlal a rozpačitě se na obě podíval. To byl Rand, jakého Egwain znala, dokonce i pokaždé, když se na ni nebo na Elain podíval, naskočil mu ruměnec. „Někteří... lidé po mně chtějí věci, které jim nemůžu dát. Věci, které nechci dát.“ S ohromující rychlostí se jeho výraz změnil, zatvářil se podezíravě a hlas mu ztvrdl. – „A co chcete vy? Poslala vás Moirain? Máte mě přesvědčit, abych udělal, co chce ona?“

„Nebuď labuť,“ odsekla ostře Egwain, než si to stačila promyslet. „Já nechci, abys začal válku.“

Elain dodala prosebným tónem: „Přišly jsme... ti pomoci, pokud to bude v našich silách.“ To byl jeden z jejich důvodů, a nejsnáze se vyslovoval, jak se rozhodly při snídani.

„Ty znáš její plány pro...“ začal drsně, ale pak náhle změnil téma. „Pomoct mi? Jak? Tohle přesně říká Moirain.“

Egwain si vážně zkřížila ruce na prsou a pevně si přitáhla šátek k ramenům, jako to dělávala Nyneiva, když přišla před vesnickou radu s něčím, co hodlala prosadit bez ohledu na to, jak umanutí radní byli. Teď bylo pozdě začínat s něčím novým. Jediný možný způsob byl pokračovat, jak začala. „Říkala jsem ti, ať se nechováš jako trouba, Rande al’Thore. Tairenové ti možná padají k nohám, ale já pamatuju, když tě Nyneiva vyplatila proutkem, protože ses nechal Matem přesvědčit a ukradli jste džbánek jablečný pálenky.“ Elain se tvářila soustředěně. Až příliš. Egwain bylo jasné, že jí je do smíchu.

Rand si toho samozřejmě nevšiml. Muži si takových věcí nikdy nevšímali. Zazubil se na Egwain a málem se sám rozesmál nahlas. „Zrovna jsme oslavili třinácté narozeniny. Našla nás, jak spíme za stájemi tvého táty. Hlava nás bolela, že jsme ten proutek ani necítili.“ Tak se na to Egwain tedy nepamatovala. „Ale to nebylo nic proti tomu, když jsi jí ty hodila na hlavu tu misku. Pamatuješ? Lila do tebe psárkový čaj, protože do tebe celý týden nic nebylo, a jakmile jsi ho ochutnala, praštila jsi ji po hlavě její nejlepší mísou. Světlo, vřískala jsi tenkrát? Kdy to vlastně bylo? Dva roky předtím –“

„Nejsme tu, abychom si povídaly o starých časech,“ prohlásila Egwain a podrážděně si upravila šátek. Byl z tenké vlny, ale stejně byl příliš teplý. Rand měl skutečně ten špatný zvyk, že si pamatoval ty nejméně příjemné věci.

Teď se usmál, jako by přesně věděl, nač myslí, a v lepší náladě pokračoval dál. „Říkaly jste, že jste přišly, protože mi chcete pomoct. S čím? Asi nevíte, jak donutit vznešeného pána, aby dodržel slovo, když se mu zrovna nedívám přes rameno, že? Nebo jak zarazit ošklivé sny? A rozhodně bych přivítal pomoc s –“ Mrkl na Elain, pak zpátky na Egwain a znovu nečekaně změnil téma. „Co třeba starý jazyk? Učily jste se ho v Bílé věži?“ Bez toho, že by si počkal na odpověď, se začal prohrabávat svazky rozházenými po koberci. Mezi rozházeným povlečením stála další křesla. „Mám tu někde kopii...“

„Rande.“ Egwain zesílila hlas. „Rande, já starý jazyk číst neumím.“ Varovně se podívala na Elain, aby také nic nepřiznávala. Nepřišly mu sem překládat Dračí proroctví. Safíry, které měla dědička ve vlasech, se rozkývaly, jak Elain souhlasně přikývla. „Musely jsme se učit jiným věcem.“

Rand se s povzdechem narovnal od knih. „To bych opravdu doufal v moc.“ Na chvíli se zdálo, že chce ještě něco říci, ale jen hleděl na své boty. Egwain napadlo, jak se mu daří jednat se vznešenými pány s tou jejich nadutostí, když ho ona s Elain takhle vyvedou z míry.

„Přišly jsme ti pomoct s usměrňováním,“ řekla mu. „Se sílou.“ Co tvrdila Moirain, byla nejspíš pravda. Žádná žena nemohla naučit muže, jak usměrňovat, stejně jako ho nemohla naučit, jak rodit děti. Egwain si však nebyla jistá. Jednou vycítila něco utkané ze saidínu. Nebo spíš ucítila nic, něco prostě zahradilo cestu jejím pramenům stejně jistě, jako kámen zahradí vodu. Ale ona se hodně naučila mimo Věž, stejně jako v ní. Určitě věděla něco, co by ho mohla naučit, mohla mu nabídnout nějaké rady.

„Pokud to zvládneme,“ dodala Elain.

Po tváři se mu znovu mihlo podezření. Egwain znervózňovalo, jak rychle se mu měnily nálady. „Měl jsem víc příležitostí číst ve starém jazyce než vy v... Opravdu to není Moirainina práce? Neposlala vás sem ona? Myslí si, že mě dokáže přesvědčit oklikou, co? Je to nějaký zvrácený plán Aes Sedai, kterého smysl nepoznám, dokud v něm neuvíznu?“ Trpce zavrčel, z podlahy za křeslem zvedl tmavozelený kabátec a rychle si ho natáhl. „Souhlasil jsem, že se ráno setkám s dalšími vznešenými pány. Jestli na ně nedohlídnu, tak najdou způsob, jak obejít všechno, co po nich chci. Ale dřív nebo později to pochopí. Teď vládnu Tearu já. Já. Drak Znovuzrozený. Já je to naučím. Budete mě muset omluvit.“

Egwain s ním chtěla zatřepat. On že vládne Tearu? No, možná ano, když na to přijde, ale ona si pamatovala chlapce s jehňátkem za kabátcem, pyšného jako kohout, protože zahnal vlky, kteří je chtěli sežrat. Byl ovčák, ne král, a i když měl důvod k nafukování, tak rozhodně nebylo dobré, že to dělal.

Už mu to chtěla říci, ale než stačila promluvit, vyhrkla ohnivě Elain. „Nikdo nás neposlal. Nikdo. Přišly jsme, protože... protože nám na tobě záleží. Možná to nebude fungovat, ale můžeš to zkusit. Když už mně... nám na tobě záleží tolik, abychom to zkusily, tak bys to kvůli nám taky mohl vyzkoušet. Znamená to pro tebe tak málo, že nám nemůžeš věnovat ani hodinu? Kvůli sobě?“

Rand si přestal zapínat kabátec a chvíli se na dědičku díval tak upřeně, až si Egwain pomyslela, že na ni snad zapomněl. Rand však oči se zachvěním odvrátil. Podíval se na Egwain, přešlápl a zadíval se na podlahu. „Zkusím to,“ řekl tiše. „Nebude to k ničemu, ale já... Co chcete, abych udělal?“

Egwain se zhluboka nadechla. Nemyslela, že bude tak snadné ho přesvědčit. Vždycky byl jako balvan zabořený do bláta, když se rozhodl vzepřít, což dělal až příliš často.

„Podívej se na mě,“ řekla a sáhla po saidaru. Nechala se zcela naplnit jedinou silou a přijala každou kapku, kterou dokázala udržet. Bylo to, jako by každou částečku jejího těla naplnilo světlo, jako by Světlo samo vyplnilo každičkou škvírku. Život jako by z ní měl vylétnout jako ohňostroj. Ještě nikdy do sebe tolik síly nenatáhla. Zděšeně si uvědomila, že se nechvěje. Tuhle úžasnou slast přece nemohla snést jen tak. Chtěla si to vychutnat, tančit a zpívat, jen si tak lehnout a válet se v tom. Přiměla se promluvit. „Co vidíš? Co cítíš? Podívej se na mě, Rande!“

Rand pomalu zvedl hlavu a stále se mračil. „Vidím tebe. Co bych měl tak asi vidět? Dotýkáš se zdroje? Egwain, Moirain kolem mě usměrňovala aspoň stokrát, a já nikdy nic neviděl. Jen to, co udělala. Takhle to nefunguje. Dokonce i já tolik vím.“

„Já jsem silnější než Moirain,“ řekla mu odhodlaně. „Kdyby se ona pokusila zadržet tolik síly jako já teď, svíjela by se na podlaze nebo by se zbláznila.“ Byla to pravda, i když nikdy předtím neodhadla schopnosti Aes Sedai tak přesně.

Síla volala po tom, aby byla využita, pulzovala silněji než sám život. S tímto by dokázala věci, o nichž se Moirain nikdy ani nesnilo. Rána na Randově boku, kterou Moirain nikdy nedokázala zcela vyléčit. Egwain toho o léčení moc nevěděla – bylo to rozhodně mnohem složitější než cokoliv, co zatím udělala – ale viděla při léčení Nyneivu a možná, s tím ohromným jezerem síly, která ji plnila, by mohla poznat něco z toho, jak by tu ránu bylo možné vyléčit. Ne aby to udělala, to určitě ne, ale něco poznat.

Opatrně spředla jako vlas tenoučké pramínky vzduchu a vody a ducha, sil používaných k léčení, a sáhla na Randovo staré zranění. Jediný dotyk, a okamžitě se roztřeseně stáhla a strhla i své předivo. V žaludku ji pálilo, jako by každičké jídlo, které kdy pozřela, chtělo okamžitě ven. Připadalo jí to, jako by všechna temnota, co jí bylo na světě, spočívala na Randově boku, jako by veškeré zlo světa bylo v té zhnisané ráně jen lehce překryté měkkou jizvou. Něco takového by pohltilo léčivé prameny jako písek kapky vody. Jak vůbec snesl takovou bolest? Proč neplakal?

Od prvního nápadu k jeho uskutečnění byl jen kousek. Otřesená a zoufale se snažící to zakrýt, Egwain bez meškání pokračovala. „Jsi stejně silný jako já. To vím. Musíš být. Musíš to cítit, Rande. Co cítíš?“ Světlo, co by mohlo něco takového vyléčit? A mohlo by to vyléčit vůbec něco?

„Necítím nic,“ zabručel a přešlápl. „Husí kůži. Není divu. Ne že bych ti nevěřil, Egwain, ale pořád mě znervózňuje, když kolem mě nějaká žena usměrňuje. Je mi líto.“

Egwain se mu nesnažila vysvětlit rozdíl mezi usměrňováním a pouhým spojením s pravým zdrojem. Bylo toho tolik, co nevěděl, dokonce i ve srovnání s jejími skrovnými znalostmi. Byl jako slepec snažící se po hmatu tkát bez nejmenší představy o barvách, o přízích, dokonce i o tom, jak vypadá takový stav.

S námahou saidar propustila, a že to byla námaha. Část jejího já chtěla plakat při té ztrátě. „Teď se zdroje nedotýkám, Rande.“ Přistoupila blíž a vzhlédla k němu. „Pořád máš husí kůži?“

„Ne. Ale to jenom proto, žes mi to řekla.“ Náhle pokrčil rameny. „Vidíš? Začal jsem na to myslet, a už mi zase naskočila.“

Egwain se vítězoslavně usmála. Nemusela se dívat na Elain, aby si potvrdila, co už vycítila a na čem se dříve dohodly. „Dokážeš vycítit, když se žena dotýká pravého zdroje, Rande. Právě teď to dělá Elain.“ Rand se na dědičku úkosem podíval. „Nezáleží na tom, co vidíš, nebo nevidíš. Cítíš to. Aspoň tohle. Podíváme se, na co ještě přijdeme. Rande, dotkni se zdroje. Dotkni se saidínu.“ Ta slova pronášela ochraptěle. Na to se s Elain také dohodly. Byl to Rand, ne obluda z pohádek, a ony se na tom dohodly, nicméně požádat muže o... Zázrak byl, že ta slova vůbec dostala z úst. „Vidíš něco?“ zeptala se Elain. „Cítíš něco?“

Rand stále rozděloval pohledy mezi obě ženy, pak se zas díval mezi ně nebo na podlahu, a občas se začervenal. Proč vůbec je tak vyvedený z míry? Dědička si ho upřeně prohlížela a teď zavrtěla hlavou. „Co se mne týče, tak tu jenom tak stojí. Jsi si jistá, že něco dělá?“

„Umí být velice tvrdohlavý, ale není hloupý. Aspoň většinou se hloupě nechová.“

„No, ať tvrdohlavý, hloupý nebo něco jiného, já nic necítím.“ Egwain se na něj zamračila. „Říkals, že uděláš, oč tě požádáme, Rande. Děláš to? Jestli jsi ty něco cítil, tak bych já měla taky, a já ne –“ S potlačeným vyjeknutím se odmlčela. Něco ji štíplo do zadečku. Randovi se zvlnily rty, očividně se snažil potlačit úsměv. „To,“ pravila odměřeně, „vůbec nebylo hezký.“

Rand se snažil tvářit nevinně, ale přesto mu úsměv unikl. „Říkalas, že chceš něco cítit, a mě prostě napadlo –“ Náhle zařval, až Egwain nadskočila. Tiskl si dlaň na levou půlku a s bolestivým kulháním poskakoval v kruhu. „Krev a popel, Egwain! Nebylo nutný –“ Dál reptal tišeji a Egwain byla docela ráda, že mu nerozumí.

Využila příležitosti a trochu zamávala šátkem, aby se ochladila, otočila se a tajně se na sebe s Elain usmály. Záře kolem dědičky pohasla. Obě se málem rozhihňaly nahlas, když si kradí mnuly ruce. To by mu mělo ukázat. Podle Egwainina odhadu vedly sto ku jedné.

Pak se Egwain obrátila zpátky k Randovi a nasadila nejupřímnější výraz. „Něco takovýho bych čekala od Mata. Myslela jsem, že aspoň ty jsi z toho už vyrostl. Přišly jsme sem, abychom ti pomohly, pokud to půjde. Tak se snaž spolupracovat. Udělej se sílou něco. Něco, co nebude dětinský. Třeba to dokážeme vycítit.“

Rand se hrbil a mračil se na ně. „Udělej něco,“ bručel si. „Neměly jste právo – Budu kulhat ještě – Chcete, abych něco udělal?“

Náhle se Egwain zvedla do vzduchu, a Elain také. S rozšířenýma očima se na sebe dívaly, jak se tak vznášely půl sáhu nad podlahou. Nic je nedrželo, Egwain necítila ani neviděla žádné prameny. Nic. Stiskla rty. Neměl právo tohle dělat. Vůbec žádné právo, a nastal čas, aby se poučil. Stejný štít utkaný z pramenů ducha, jaký odřízl od zdroje Joiyu, zadrží i jeho. Aes Sedai to používaly v těch vzácných případech, kdy našly muže, který dokázal usměrňovat.

Otevřela se saidaru – a srdce jí pokleslo. Saidar tu byl – cítila jeho teplo a světlo – ale mezi ní a pravým zdrojem cosi stálo, nic, nepřítomnost, která jí zabraňovala dosáhnout na pravý zdroj, jako by to byla kamenná zeď. Ucítila v sobě prázdnotu, kterou zaplnila až panika. Muž usměrňoval a ji to zachytilo. Byl to Rand, samozřejmě, ale jak tu tak visela jako košík, bezmocná, dokázala myslet jedině na to, že muž usměrňuje, a na pošpinění saidínu. Snažila se na něj zakřičet, ale dokázala jen zachroptět.

„Chcete, abych něco udělal?“ zavrčel Rand. Dva malé stolky neohrabaně ohnuly nohy, dřevo zaskřípělo, a stolky začaly klopýtat po pokoji v parodii na tanec, až z nich odpadávalo zlacení. „Líbí se vám tohle?“ V krbu vzplál oheň a zaplnil ohniště od kraje ke kraji, přičemž hořel na holém kameni a bez popela. „Nebo tohle?“ Vysoký jelen a vlci nad krbem začali měknout a roztékat se. Z hmoty vytékaly tenké pramínky zlata a stříbra, ztenčovaly se až na zářící vlákna, která se svíjela a proplétala do úzkého pásu kovové látky. Jak pletení pokračovalo, třpytná látka visela ve vzduchu a druhým koncem byla stále spojená s pomalu se roztékající sochou na kamenné římse. „Udělej něco,“ řekl Rand. „Udělej něco! Máte vůbec představu, jaké to je dotknout se saidínu, držet ho? Máte? Cítím, jak šílenství číhá. Jak se do mě vsakuje!“

Náhle křepčící stolky vzplanuly jako pochodně, aniž přestaly tančit. Knihy se roztočily ve vzduchu a otáčely se jim stránky. Matrace na posteli se roztrhaly a pokojem létalo peří jako sníh. Peří padající na hořící stolky naplnilo místnost pronikavým zápachem.

Rand chvíli jen zmateně hleděl na plápolající stolky. Pak to, co drželo Egwain a Elain, zmizelo, spolu se štítem. Jejich podpatky udeřily o podlahu zároveň s tím, co uhasly plameny, jako by je vsáklo dřevo, které pohlcovaly. Žár v krbu také zhasl a knihy dopadly na podlahu v ještě větším nepořádku než předtím. Zlatostříbrná tkanina se také svěsila, spolu s vlákny nataveného kovu, který však již nebyl tekutý, dokonce ani horký. Na krbu zbyly jenom tři větší hromádky, dvě stříbrné a jedna zlatá, chladné a beztvaré.

Když dopadly na zem, Egwain doklopýtala k Elain. Navzájem se podpíraly, ale Egwain cítila, že druhá žena udělala to stejné co ona sama, totiž že co nejrychleji sáhla po saidaru. Ve chvilce měly připraven na Randa štít, pokud by to vypadalo, že snad usměrňuje, ale on tu stál a jen ohromeně zíral na ohořelé stolky. Kolem se stále snášelo dolů peří a lepilo se mu na kabátec.

Teď nevypadal nebezpečně, ale v místnosti panoval nesmírný nepořádek. Egwain spletla tenké prameny vzduchu, aby stáhla poletující peříčka dohromady i s těmi, která již ležela na koberci. Nakonec ji napadlo přidat i ta, která měl na kabátci. Zbytek může nechat uklidit majhere, nebo si to může zařídit sám.

Když kolem něj prolétla pírka a spojila se s potrhanými zbytky matrace, Rand sebou trhl. Zápach z hořícího peří i spáleného dřeva sice nezmizel, ale v komnatě bylo aspoň trochu útulněji, a díky otevřeným oknům a slabému vánku se i ten smrad pomalu vytrácel.

„Majhere mi nejspíš nebude chtít dát další,“ řekl s nuceným smíchem. „Jedna matrace na den je asi víc, než je ochotná...“ Pohledu na obě mladé ženy se vyhýbal. „Je mi to líto. Nechtěl jsem... Občas se mi to vymkne z ruky. Občas tam nic není, když pro to sáhnu, a občas to udělá věci, které ne... Mrzí mě to. Asi byste měly jít. Nějak se teď pořád opakuju.“ Znovu se začervenal a odkašlal si. „Zdroje se nedotýkám, ale asi byste měly odejít.“

„My ještě neskončily,“ řekla Egwain mírně. Mírněji, než nač se cítila – chtěla ho vytahat za uši. Že ho vůbec napadlo ji – a Elain – takhle zvednout a odstínit – ale Rand byl na pokraji výbuchu. Kvůli čemu, to nevěděla a ani to nechtěla zjišťovat, ne tady a ne teď. S tím, jak všichni pořád jásali nad jejich sílou – každý tvrdil, že ona a Elain budou patřit mezi nejsilnější Aes Sedai, pokud ne vůbec nejsilnější, za tisíc i více let – předpokládala, že jsou tak silné jako on. Nebo aspoň skoro tak silné. Právě byla drsně vyvedena z omylu. Nyneiva se mu možná blížila, když byla dost rozhněvaná, ale Egwain věděla, že ona sama by nikdy nedokázala to, co právě předvedl Rand, nedokázala by rozdělit prameny do tolika směrů, zpracovat tolik věcí najednou. Pracovat se dvěma prameny najednou bylo víc než dvakrát těžší než práce s jedním pramenem stejné síly, a pracovat se třemi zase víc než dvakrát těžší než práce se dvěma. A on jich musel splést aspoň tucet. A dokonce ani nevypadal unavený, přestože práce se sílou si brala energii. Egwain se velice bála, že by zvládl ji i Elain jako koťata. Koťata, která by se mohl třeba rozhodnout utopit, kdyby zešílel.

Ale ona nemohla, a nechtěla, jen tak odejít. To by bylo stejné jako se vzdát, a ona byla vychována jinak. Hodlala udělat to, proč sem přišla – a všechno – a on ji nemohl vyhnat, když to ještě nedokončila. Ani on, ani nikdo jiný.

Elain měla v modrých očích odhodlaný výraz a ve chvíli, kdy se Egwain odmlčela, dodala dědička mnohem pevnějším hlasem: „A neodejdeme, dokud to nedokončíme. Říkal jsi, že to zkusíš. Tak to musíš zkusit.“

„To jsem přece říkal, ne?“ zamumlal Rand po nějaké době. –„Alespoň bychom se mohli posadit.“

Aniž se podíval na zčernalé stolky či pás kovové látky ležící pomačkaný na koberci, je Rand lehce kulhaje odvedl k židlím s vysokými opěradly, které stály u oken. Jenom museli z červeného hedvábného čalounění sundat knihy, aby se mohli posadit. Egwain ze židle odkládala dvanáctý svazek Pokladů Tearského Kamene, zaprášenou knihu v dřevěných deskách nazvanou Cestování po Aielské pustině s různými poznámkami o jejích divokých obyvatelích a silnou knihu s potrhanou koženou vazbou a názvem Jednání s územím Mayene v letech 500 až 750 Nové éry. Elain musela odložit větší hromádku, ale Rand ji rychle sebral spolu s knihami ze své židle a položil je všechny na podlahu, kde se komínek knih okamžitě zase rozsypal. Egwain své knihy úhledně položila vedle.

„Co chcete, abych udělal teď?“ Posadil se na okraj židle s rukama na kolenou. „Slibuju, že tentokrát udělám jenom to, co mi řeknete.“

Egwain se kousla do jazyka, aby mu neřekla, že ten slib přichází poněkud pozdě. Možná se nevyjádřila naprosto přesně, když mu říkala, co má dělat, ale to nebyla omluva. Nicméně však s tím bude muset udělat něco až později. Uvědomila si, že o něm zase uvažuje jen jako o Randovi, ale on také vypadal, jako by jí právě nacákal bláto na nejlepší šaty a bál se, že mu neuvěří, že to byla jenom nehoda. Přesto saidar nepouštěla a Elain také ne. Nebylo by dobré chovat se hloupě. „Tentokrát,“ pravila, „si chceme jenom promluvit. Jak se dotýkáš zdroje? Prostě nám to pověz. A ber to krok za krokem, pomalu.“

„Je to spíš zápas, než že bych se ho jen tak dotkl,“ zabručel. „Krok za krokem? No, nejdřív si představím plamen a pak do něj všechno vecpu. Nenávist, strach, nervozitu. Úplně všechno. Když to všechno plamen pohltí, objeví se mi v hlavě prázdnota. Já jsem uprostřed ní, ale jsem taky součástí toho, nač se soustředím.“

„To zní velice povědomě,“ poznamenala Egwain. „Slyšela jsem tvého tátu mluvit o tom triku se soustředěním, který používá vždy, když chce vyhrát závody v lukostřelbě. Říká tomu plamen a prázdnota.“

Rand kývl. Vypadal přitom smutně. Egwain napadlo, že se mu stýská po domově a po otci. „To mě Tam naučil nejdřív. A Lan to taky používá, když šermuje s mečem. Seléné – to je jedna žena, co jsem kdysi potkal – tomu říká jednota. Zřejmě o tom ví hodně lidí, i když tomu říkají různě. Ale já jsem zjistil, že když jsem v té prázdnotě, cítím saidín, je v té prázdnotě jako světlo těsně mimo dohled. Není tam nic jiného, jenom to světlo a já. City, dokonce i myšlenky, jsou venku. Kdysi jsem se k tomu propracovával postupně, ale teď to přijde všechno najednou. Teda většina toho. Většinou.“

„Prázdnota,“ prohodila Elain se zachvěním. „Žádné city. To nezní moc jako to, co děláme my.“

„Ale ano, zní,“ trvala Egwain dychtivě na svém. „Rande, my to prostě děláme trošičku jinak, to je všechno. Já sama si představuju, že jsem květina, růžový poupě, představuju si to tak dlouho, až jsem tím poupětem. To je trochu jako ta tvoje prázdnota. A okvětní plátky růže se otevírají světlu saidaru, a já ho nechám, aby mě naplnil, všechno to světlo, teplo, život a zázraky. Já se tomu poddám a díky tomu to ovládnu. To byla při učení ta nejtěžší část, opravdu. Jak zvládnout saidar tím, že se tomu poddáš, ale teď mi to přijde tak přirozený, že na to ani nemusím myslet. To je klíč, Rande. Jsem si tím jistá. Musíš se naučit tomu poddat –“ Rand důrazně vrtěl hlavou.

„Já to vůbec nedělám takhle,“ namítal. „Dovolit, aby mě to naplnilo? Musím se natáhnout a saidín přidržet. Občas tam nic není, když to udělám, nic, čeho bych se mohl dotknout, ale kdybych se pro něj nenatáhl, mohl bych tu stát navěky a nic by se nestalo. Naplní mě, jakmile se ho dotknu, ale poddat se tomu?“ Zamával prsty ve vzduchu. „Egwain, kdybych se tomu poddal – třeba jenom na minutku – saidín by mě pohltil. Je to jako řeka roztaveného kovu, oceán ohně, všechno světlo slunce v jediném bodě. Musím bojovat, aby to udělalo, co chci, bojovat, abych zabránil, aby mě to nespolklo.“

Povzdechl si. „Ale vím, co myslíš tím, že tě naplní život, i přes tu špínu, z které se mi obrací žaludek. Barvy jsou ostřejší, vůně jasnější. Všechno je tak nějak skutečnější. Když to jednou mám, nechci se toho vzdát, i když se mě to snaží pohltit. Ale ten zbytek... Musíš vzít v úvahu fakta, Egwain. Věž má v tomhle pravdu. Přijmi to jako pravdu, protože to pravda je.“

Egwain zavrtěla hlavou. „Přijmu to, až mi to dokážeš.“ Neznělo to ale tak jistě, jak chtěla, ne tak jistě jako předtím. To, co jí řekl, znělo jako nějaký pokřivený poloodraz toho, co dělala sama, podobnosti však jen zdůrazňovaly rozdíly. A přesto tu podobnosti byly. Rozhodně se odmítala vzdát. „Poznáš jednotlivý prameny? Vzduch, vodu, ducha, zemi a oheň?“

„Občas,“ začal pomalu. „Obvykle ne. Prostě vezmu, co potřebuju, abych udělal, co chci. Většinou se s tím trochu patlám. Je to hrozně zvláštní. Občas něco potřebuju udělat a udělám to, ale teprve potom poznám, co jsem vlastně udělal a jak. Je to skoro jako vzpomínat si na něco, co jsem zapomněl. Ale podruhé už si vzpomenu, jak na to. Teda většinou.“

„Ale pamatuješ si, jak na to,“ trvala na svém Egwain. „Jak jsi zapálil ty stolky?“ Chtěla se ho zeptat, jak je přiměl tancovat – měla dojem, že viděla, jak to udělal, s pomocí vzduchu a vody – ale chtěla začít s něčím snazším. Zapálit svíčku a zhasnout ji byly věci, které zvládaly už mladší novicky.

Randův obličej nabyl bolestivého výrazu. „To nevím.“ Mluvil zahanbeně. „Když chci oheň, třeba zapálit lampu nebo oheň v krbu, tak to prostě udělám, ale nevím jak. Když něco dělám s ohněm, opravdu na to nemusím myslet.“

To znělo skoro rozumně. Z pěti sil byly ve věku pověstí oheň a země nejlépe ovládány muži a vzduch a voda ženami. Ovládání ducha bylo rozděleno rovnoměrně. Egwain nad užíváním vzduchu či vody téměř nemusela přemýšlet, když se tu věc jednou naučila. Ale tato myšlenka je jejich cíli nijak nepřiblížila.

Tentokrát na Randa zatlačila Elain. „A víš, jak jsi je uhasil? Než ten oheň zhasl, vypadalo to, že ses musel zamyslet.“

„To si pamatuju, protože jsem to, myslím, ještě nikdy neudělal. Vytáhl jsem žár z těch stolků a rozprostřel ho do kamene v krbu. Krb si toho žáru skoro ani nevšimne.“

Elain zalapala po dechu a nepřítomně si chvíli hladila levou ruku, a Egwain na ni soucitně mrkla. Vzpomínala si, jak měla dědička ruku plnou puchýřů proto, že udělala to, co Rand právě popsal, a to jenom s lampou ve svém pokoji. Sheriam jí tenkrát pohrozila, že jí nechá ty puchýře vyléčit přirozenou cestou. Sice to neudělala, ale hrozila jí tím. Bylo to jedno z varování, kterého se novickám dostalo. Nikdy nenatahujte žár do sebe. Plamen lze uhasit použitím vzduchu nebo vody, ale použít oheň k vytažení žáru znamenalo katastrofu i s tím nejmenším plamínkem. Nebyla to otázka síly, aspoň tak to Sheriam říkala. Žáru jednou nataženého se nelze zbavit, to nedokázala ani ta nejsilnější žena, která kdy vyšla z Bílé věže. Některé ženy tak dokonce samy vzplanuly plamenem. Ženy vzplanuly plamenem. Egwain se roztřeseně nadechla.

„Co se děje?“ zeptal se Rand.

„Myslím, že jsi mi právě dokázal ten rozdíl.“ Povzdechla si.

„Ó. Znamená to snad, že toho hodláte nechat?“

„Ne!“ Snažila se mluvit tiše. Nezlobila se na něj. To určitě ne. Nebyla si jistá, na koho se vlastně zlobí. „Možná měly moje učitelky pravdu, ale musí existovat nějaký způsob. Prostě musí. Jenom mě zrovna teď žádný nenapadá.“

„Zkusilas to,“ pravil prostě. „A za to ti děkuju. Není to tvoje chyba, že to nefungovalo.“

„Nějaký způsob určitě existuje,“ trvala na svém Egwain a Elain se připojila: „My ho objevíme. Spolehni se.“

„Jistěže na něj přijdete,“ řekl s nuceným veselím. „Ale ne dneska.“ Zaváhal. „Takže už asi půjdete.“ Mluvil napůl lítostivě a napůl s úlevou. „Opravdu musím dneska ráno vznešeným pánům říct pár věcí o daních. Oni si zřejmě myslí, že můžou sedlákovi vzít stejně tolik, když je špatná úroda, jako když je dobrá, aniž by ho úplně ožebračili. A vy se asi musíte vrátit k výslechům těch temných družek.“ Zamračil se.

Neřekl nic, ale Egwain si byla jista, že by je od černých adžah nejraději udržel co nejdál. Trochu ji překvapilo, že se je zatím ještě nepokusil přimět k návratu do Věže. Možná věděl, že by mu s Nyneivou strčily do ucha blechu o velikosti koně, kdyby to zkusil.

„To ano,“ pravila pevně. „Ale ne hned. Rande...“ Nastal čas nanést drahý důvod, proč sem přišly, ale bylo to ještě mnohem těžší, než čekala. Raní ho to, ty smutné, ostražité oči ji o tom přesvědčily. Ale bylo nutné to udělat. Přitáhla si šátek k ramenům, takže jí sahal až po pás. „Rande, já si tě nemůžu vzít.“

„Já vím,“ řekl on.

Egwain zamrkala. Nenesl to tak těžce, jak čekala. Řekla si, že je to dobře. „Nechci ti ublížit – vážně nechci – ale nechci se za tebe vdát.“

„Já to chápu, Egwain. Vím, co jsem. Žádná žena by nemohla –“

„Ty zabedněnej pitomo!“ vyštěkla Egwain. „Tohle nemá nic společnýho s tím, že usměrňuješ. Já tě nemiluju! Aspoň ne tak, abych si tě chtěla vzít.“

Randovi poklesla brada. „Ty mě... nemiluješ?“ Znělo to tak překvapeně, jak se i překvapeně tvářil. A ublíženě.

„Prosím, snaž se to pochopit,“ řekla o něco laskavěji. „Lidé se mění, Rande. City se mění. Když jsou lidé od sebe, občas se sobě odcizí. Já tě miluju, jako bych milovala bratra, možná víc než bratra, ale není to dost, abych si tě chtěla vzít. Chápeš to?“

Randovi se podařil lítostivý úsměv. „Opravdu jsem hlupák. Já tak nějak nevěřil, že by ses mohla taky změnit. Egwain, já si tě taky nechci vzít. Nechtěl jsem se změnit, nesnažil jsem se o to, ale stalo se to. Kdybys jen věděla, kolik to pro mě znamená. Že nemusím nic předstírat. Že se nemusím bát, že tě raním. To jsem nikdy nechtěl, Egwain. Nikdy bych tě nechtěl ranit.“

Egwain se skoro usmála. Nasadil tak chrabrý výraz, až byl skoro přesvědčivý. „Jsem ráda, že to bereš tak dobře,“ sdělila mu měkce. „Já ti taky nechtěla ublížit. A teď už opravdu musím jít.“ Vstala a sklonila se k němu, aby ho mohla políbit na tvář. „Najdeš si někoho jiného.“

„Ovšem,“ řekl vstávaje, a bylo jasné, že lže.

„Určitě najdeš.“

Egwain vyklouzla ven s pocitem uspokojení a rychle přešla předpokojem. Cestou propustila saidar a sundala si šátek z ramen. Ta věc byla odporně teplá.

Jestli to Elain provede tak, jak se domluvily, byl Rand připraven ji sebrat jako ztracené štěně. Egwain byla přesvědčená, že ho Elain zvládne, nyní i později. Po celý čas, který jim ještě zbýval. Něco se muselo podniknout, aby se Rand naučil jedinou sílu ovládat. Egwain byla ochotná přiznat, že to, co se doslechla, je pravda – žádná žena ho nemohla učit, ryby a ptáci – ale to nebylo to stejné jako vzdát se. Něco se muselo udělat, takže bylo nutné najít způsob. Ta hrozná rána a šílenství byly problémy na pozdější dobu, ale i ty se nakonec vyřeší. Nějak. Všichni tvrdili, že muži z Dvouříčí jsou umínění, ale že se zdaleka nevyrovnají ženám z Dvouříčí.

8

Tvrdé palice

Podle toho, jak Rand zíral za Egwain s napůl ohromeným výrazem, si Elain nebyla jistá, zda si vůbec uvědomuje, že je stále v místnosti. Rand chvílemi potřásal hlavou, jako by se sám se sebou hádal nebo se snažil srovnat si myšlenky. Chtěla počkat, dokud se neuklidní. Cokoliv, jenom aby mohla tu chvíli ještě odsunout. Soustředila se na to, aby navenek vypadala klidná. Seděla se vzpřímenými zády a vysoko zdviženou hlavou, rukama složenýma v klíně a tak vyrovnaným výrazem, že by jí i Moirain záviděla. Žaludek ale měla sevřený.

Nebyl to však strach, že by mohl usměrňovat. Jakmile se Egwain zvedla k odchodu, propustila saidar. Chtěla mu věřit, musela mu věřit. V nitru se chvěla kvůli tomu, co chtěla, aby se stalo. Musela se soustředit, aby si nehrála s náhrdelníkem či se šňůrou safírů ve vlasech. Nebyla její voňavka příliš těžká? Ne. Egwain říkala, že Rand má vůni růží rád. A šaty. Chtěla si je povytáhnout, ale...

Obrátil se – při pohledu na jeho lehké kulhání Elain stiskla pevněji rty – a uviděl ji sedět na židli. Trhl sebou a oči se mu rozšířily, skoro jako by ho zachvátila panika. Elain tomu byla ráda. Námahu, s níž si udržovala vážný a klidný výraz, musela zdesateronásobit, jakmile se jí podíval do očí. Ty oči teď byly modré, jako zamlžený blankyt ranní oblohy.

Rand se okamžitě vzpamatoval a celkem zbytečně se jí uklonil, přičemž si nervózně otřel dlaně do kabátce. „Neuvědomil jsem si, že tu ještě –“ Zrudl a odmlčel se. Zapomenout na její přítomnost by mohla brát jako urážku. „Totiž... nechtěl jsem... chci říct, že...“ Zhluboka se nadechl a začal znova. „Nejsem takový hlupák, jako to vypadá, má paní. To jen že ti každý den někdo neřekne, že tě nemiluje, má paní.“

Elain promluvila s posměšnou vážností. „Jestli mě tak nazveš ještě jednou, tak tě budu oslovovat můj pane Draku. A budu se ti klanět. Dokonce i královna andorská by se ti měla klanět, a já jsem jenom dědička.“

„Světlo! To nedělej.“ Vypadalo to, že ho ta malá hrozba velice vyvedla z míry.

„Nebudu, Rande,“ řekla vážnějším hlasem, „Jestli mi budeš říkat jménem. Elain. Řekni to.“

„Elain.“ Mluvil neobratně, přesto však s potěšením, jako by si její jméno také vychutnával.

„Dobrá.“ Být potěšená bylo absurdní, řekl přece jen její jméno. Než však mohla Elain pokračovat, musela se něco dozvědět. „Ublížilo ti to hodně?“ Uvědomila si, že to mohl brát dvěma způsoby. „Totiž to, co ti řekla Egwain.“

„Ne. Ano. Trochu. Nevím. Upřímnost je konečně dobrá věc.“ Pousmál se a trocha vyčerpání mu z obličeje zmizela. „Zase mluvím jako šašek, co?“

„Ne. Mně se nezdá.“

„Řekl jsem jí čistou pravdu, ale myslím, že mi nevěřila. Já jí asi taky nechtěl věřit. Ne doopravdy. Jestli tohle není hloupý, tak už nevím.“

„Jestli přede mnou ještě jednou řekneš, že jsi šašek, možná tomu začnu věřit.“ Nebude se jí chtít držet. S tím se nebudu muset vyrovnávat. Mluvila klidně, ale lehce, aby mu dala najevo, že to, co říká, nemyslí vážně. „Jednou jsem viděla šaška jednoho cairhienského urozeného pána, měl takový legrační pruhovaný kabát, co mu byl moc velký, a pošitý rolničkami. Ty bys s rolničkami vypadal velice hloupě.“

„To asi ano,“ připustil lítostivě. „Budu si to pamatovat.“ Tentokrát se usmál víc, až se mu rozsvítil celý obličej.

Stažený žaludek pobízel Elain ke spěchu, ale ona se přesto věnovala urovnávání sukní. Musela na to jít pomalu a opatrně. Jestli to uspěchám, bude mě považovat jen za hloupé děvče. A bude mít pravdu. Žaludek jí teď tiskla ledová pěst.

„Chtěla bys květinu?“ zeptal se Rand náhle a Elain popleteně zamrkala.

„Květinu?“

„Ano.“ Došel k posteli, nabral hrst peříček z potrhané matrace a podal jí je. „Včera v noci jsem jednu udělal pro majhere. Myslela bys, že jsem jí dal celý Kámen. Ale tvoje bude mnohem hezčí,“ dodal spěšně. „Mnohem hezčí. Slibuju.“

„Rande, já –“

„Budu opatrný. Chce to jenom pramínek síly. Jenom nitku, a já dám veliký pozor.“

Důvěra. Musela mu důvěřovat. Ke svému překvapení si uvědomila, že mu skutečně důvěřuje. „To bych ráda, Rande.“

Dlouho jen tak hleděl na nadýchanou hromádku ve své dlani a pomalu se začal mračit. Náhle peří zahodil a otřel si ruce. „Květiny,“ řekl. „To se pro tebe nehodí.“ Její srdce mu letělo vstříc. Očividně se pokusil sáhnout pro saidín, a neuspěl. Zakrývaje zklamání horečnatou činností, Rand rychle dokulhal ke kovové látce a začal si ji přehazovat přes ruku. „Tak tohle je vhodný dar pro dědičku Andoru. Mohla bys nechat švadlenu, aby...“ Zaplétal se do toho, co by mohla švadlena udělat ze dvou sáhů zlatostříbrné látky necelý sáh široké.

„Jsem si jistá, že švadlena určitě něco vymyslí,“ řekla mu diplomaticky. Vytáhla si z rukávu kapesníček a poklekla, aby posbírala pírka, která upustil, do čtverečku světle modrého hedvábí.

„O to se postarají komorné,“ řekl, když si malý balíček zasunula do váčku u pasu.

„Tak tahle část je vyřízená.“ Jak by mohl pochopit, že si ta peříčka ponechá, protože z nich chtěl udělat květinu? Rand přešlápl a držel lesklou látku, jako by nevěděl, co s ní. „Majhere musí mít nějaké švadleny,“ ujišťovala ho Elain. „Jedné z nich to dám.“ Randův obličej se rozjasnil úsměvem. Elain neviděla důvod mu říkat, že to mínila jako dar. Ta pěst kolem žaludku už se nedala déle vydržet. „Rande, máš... mě rád?“

„Rád tebe?“ zamračil se. „Ovšemže tě mám rád. Mám tě dokonce moc rád.“

Vážně se musel pořád tvářit, že to vůbec nechápe? „Mně se taky líbíš, Rande.“ Překvapilo ji, že to dokázala vyslovit tak klidně, když měla pocit, že má žaludek až v krku, a ruce i nohy měla jako kusy ledu. „Víc než to.“ To stačilo, nechtěla udělat šaška ze sebe. Nejdřív musí říci víc než jen „rád". Skoro hystericky se zahihňala. Budu se ovládat. Nepřipustím, aby mě viděl, jak se chovám jako zamilovaná dívčina. To tedy ne.

„Líbíš se mi,“ řekl Rand pomalu.

„Obvykle nejsem tak přímočará.“ Ne, to by mu mohlo připomenout Berelain. Líce měl ruměné, takže myslel na Berelain. Světlo ho spal! Hlas měla hebký jako hedvábí. „Brzy budu muset odejít, Rande. Opustit Tear. Možná tě neuvidím celé měsíce.“ Nebo možná nikdy, vykřikl jí v hlavě tichý hlásek. Odmítla ho poslouchat. „A nemohu odejít, aniž bych ti dala najevo, co k tobě cítím. A já... mně se velice líbíš.“

„Elain, ty se mi taky velice líbíš. Cítím... Chci...“ – Šarlatové skvrny na tvářích se mu rozrůstaly. „Elain, nevím, co mám říct, jak...“

Náhle Elain zahořely tváře. Musí si myslet, že se ho snažím donutit, aby řekl více. A nesnažíš? poškleboval se ten slabý hlásek, takže se začervenala ještě víc. „Rande, já tě nežádám o...“ Světlo! Jak to mám říci? „Jenom jsem chtěla, abys věděl, co k tobě cítím. To je vše.“ Berelain by to až sem nikdy dojít nenechala. Berelain už by se teď k němu vinula. Elain si řekla, že se nenechá předčit tou polooblečenou drzou ženštinou, takže přistoupila k Randovi blíž, vzala mu z rukou třpytivou látku a hodila ji na koberec. Z nějakého důvodu jí připadal ještě vyšší než předtím. „Rande... Rande, chci, abys mě políbil.“ Tak. Bylo to venku.

„Políbit tě?“ řekl, jako by o líbání doposud nikdy neslyšel. „Elain, nechci slibovat víc než... Totiž není to, jako bychom byli zasnoubení. Ne že bych navrhoval, že bychom měli být. To jenom že... mně se opravdu líbíš, Elain. Víc než jen to. Já jenom nechci, aby sis myslela, že já...“

Elain se mu musela vysmát, při vší té jeho zmatené upřímnosti. „Já nevím, jak se to dělá u vás ve Dvouříčí, ale v Caemlynu nečekáš až na zasnoubení, než dívku políbíš. A taky to neznamená, že byste se pak museli zasnoubit. Ale ty možná nevíš, jak –“ Rand ji objal, téměř drsně, a jejich rty se setkaly. Elain se zatočila hlava a prsty ve střevíčcích se jí zkroutily. O nějaký čas později – nebyla si jistá, za jak dlouho – si uvědomila, že se mu opírá o hruď, třesou se jí kolena a snaží se nadechnout.

„Odpusť, že jsem tě přerušil,“ říkal Rand. Elain byla ráda, že taky mluví trochu bez dechu. „Jsem jenom zaostalý ovčák z Dvouříčí.“

„Jsi neotesaný,“ šeptala mu do košile, „a ráno ses neoholil, ale neřekla bych, že jsi zaostalý.“

„Elain, já –“

Elain mu položila ruku na ústa. „Nechci od tebe slyšet nic, co bys nemyslel naprosto upřímně,“ prohlásila pevně. „Ani teď, ani kdy jindy.“

Rand kývl, i když zřejmě nechápal proč, ale aspoň pochopil, že to, co říkala, myslela Elain vážně. Mladá žena si uhladila vlasy – šňůru safírů měla tak zapletenou, že ji bez zrcadla nedokáže vytáhnout – a vykročila z jeho objetí, byť neochotně. Bylo by tak snadné tu zůstat, a ona už tak zašla mnohem dál, než se jí kdy snilo. Mluvit takhle, říci si o hubičku. Říci si o ni! Není přece Berelain.

Berelain. Min možná mívala vidění. Co Min viděla, to se stalo, ale s Berelain se o něj Elain rozhodně dělit nebude. Možná bude muset ještě chvíli mluvit zcela jasně. Přinejmenším nepřímo jasně. „Předpokládám, že po mém odchodu nebudeš mít nouzi o společnost. Jen si pamatuj, že některé ženy vidí muže svým srdcem, kdežto jiné nevidí nic než tretku, kterou se mohou honosit, jako třeba náhrdelníkem či náramkem. Pamatuj, že já se vrátím, a já patřím k těm, co vidí srdcem.“ Rand se zprvu tvářil zmateně a pak trochu poplašeně. Řekla toho příliš a příliš rychle. Musela odvést pozornost. „Víš, cos mi neřekl? Nesnažil ses mě polekat vyprávěnkami, jak jsi nebezpečný. Tak to nezkoušej ani teď. Na to už je pozdě.“

„Na to jsem nemyslel.“ Pak ho napadlo ještě něco a on podezřívavě přimhouřil oči. „Tohle jste spolu vymyslely s Egwain?“

Elain se podařilo spojit nevinně rozšířené oči s mírným rozhořčením. „Jak tě něco takového vůbec mohlo napadnout? Umíš si představit, že bychom si tě mezi sebou předávaly jako balíček? Hodně si toho o sobě myslíš. Existuje i něco takového jako domýšlivost?“ Teď opravdu vypadal zmateně. Což bylo uspokojivé. „Mrzí tě, cos nám udělal, Rande?“

„Nechtěl jsem tě vyděsit,“ připustil váhavě. „Egwain mě hrozně rozčílila. Tohle vždycky zvládala bez větší námahy. Vím, že to není žádná omluva. Už jsem říkal, že mě to mrzí, a myslím to vážně. Koukni, co mi to přineslo. Ohořelé stolky a zničenou další matraci.“

„A to... to štípnutí?“

Rand znovu zrudl, ale očima před ní neuhnul. „Ne. Ne, to mě nemrzí. Jak jste se o mně vy dvě bavily, jako bych tu vůbec nebyl, jako bych byl kus dřeva bez uší. Zasloužily jste si to, obě dvě, a já neřeknu nic jiného.“

Na okamžik se nad tím zamyslela. Když na chvíli sáhla po saidaru, Rand si mnul paže přes rukávy kabátce. Elain o léčení nic moc nevěděla, ale tu a tam se něčemu přiučila. Skrze usměrňování odstranila bolest, kterou mu za to štípnutí způsobila. Randovi se překvapením rozšířily oči a on přešlápl, jako by zkoušel, zda je bolest opravdu pryč. „Za to, že jsi upřímný,“ oznámila mu prostě.

Ozvalo se zabušení na dveře a dovnitř nahlédl Gaul. Nejdřív měl Aielan hlavu skloněnou, ale když na ně mrkl, hned ji zvedl. Elain zahořely tváře, když si uvědomila, že se bál, zda je nevyruší při něčem, co by neměl vidět. Málem znovu sáhla po saidaru, aby mu uštědřila lekci.

„Jsou tu ti Tairenové,“ ohlásil Gaul. „Vznešení páni, které jsi čekal.“

„Tak já už půjdu,“ řekla Elain Randovi. „Musíš jim povědět o – o daních, že? Přemýšlej o tom, co jsem říkala.“ Neřekla „přemýšlej o mně", ale byla si jistá, že výsledek bude stejný.

Rand natáhl ruku, jako by ji chtěl zastavit, ale ona mu vyklouzla. Nechtěla dělat scény před Gaulem. Ten muž byl sice Aiel, ale co si o ní asi myslel, když měla tak brzy po ránu na sobě safíry a takovou voňavku? Vyžadovalo to opravdovou námahu, aby si nepovytáhla výstřih šatů.

Vznešení páni vešli, když došla ke dveřím, hlouček šedivějících mužů se špičatými bradkami, v barevných zdobených kabátcích s nabíranými rukávy. To, jak jí s váhavými poklonami ustupovali z cesty, s bezvýraznými tvářemi a mumlanými zdvořilostmi, však nezakrylo úlevu z toho, že odchází.

Ode dveří se Elain ještě ohlédla. Vysoký širokoplecí mladý muž v prostém zeleném kabátci mezi vznešenými pány v jejich hedvábí a saténových pruzích, Rand vypadal jako čáp mezi pávy, a přesto na něm bylo něco, síla osobnosti, co prozrazovalo, že tu velí právem. Tairenové to také rozpoznali a váhavě ohýbali ztuhlé krky. Rand si nejspíš myslel, že se klanějí jen proto, že je Drak Znovuzrozený, a oni si to možná mysleli taky. Ale ona viděla muže, jako třeba Gareth Bryne, hlavní kapitán matčiny gardy, kteří dokázali ovládnout místnost i v hadrech, bez titulu, aniž kdo z přítomných znal jejich jméno. Rand to možná nevěděl, ale on byl takovým mužem. Když ho poprvé uviděla, nebyl takový, ale teď ano. Elain za sebou zavřela dveře.

Aielové kolem vchodu se na ni podívali a kapitán velící kroužku obránců uprostřed předpokoje se nejistě mračil, ale Elain si jich nevšímala. Bylo to hotovo. Nebo to byl aspoň začátek. Měla ještě čtyři dny, než Joiyu a Amico naloží na loď. Nejvýše čtyři dny na to, aby se Randovi pevně vpletla do myšlenek, takže tam už nebude mít místo na Berelain. Nebo aspoň dost pevně na to, aby mu uvízla v hlavě do té doby, než bude mít možnost udělat víc. Zatím ji nikdy nenapadlo, že by mohla udělat něco takového. Plížit se za mužem jako lovkyně stopující kňoura. Žaludek měla stále sevřený do uzlíku. Aspoň nedala najevo, jak byla nervózní. A uvědomila si, že ani jednou nepomyslela na to, co asi řekne máti. S tím sevření žaludku povolilo. – Elain se nestarala, co řekne její matka. Morgasa bude muset přijmout, že její dcera je dospělá žena, a tím to končilo.

Aielové se klaněli, jak odcházela, a ona jim poděkovala s líbezným skloněním hlavy, na které by byla i Morgasa hrdá. Dokonce i tairenský kapitán se tvářil, jako by ji spatřil v její nové vážnosti. Elain si nemyslela, že by se jí žaludek ještě někdy stahoval nervozitou. A když ano, tak kvůli černým adžah, ale rozhodně ne kvůli Randovi.

Nevšímaje si vůbec vznešených pánů v jejich nervózním půlkruhu, Rand se s mírným údivem díval, jak se za Elain zavírají dveře. Sny se stávaly skutečností, i když třeba jen takhle, a to ho znervózňovalo. Koupání v Luhu byla jedna věc, ale on by nikdy neuvěřil snu, kde by za ním Elain takhle přišla. Byla tak chladná a soustředěná, kdežto on si šlapal na jazyk. A Egwain, která opětovala jeho myšlenky a myslela jen na to, že by ho mohla ranit. Proč se ženy dokázaly zhroutit nebo rozzuřit kvůli každé maličkosti, a přitom nikdy ani nemrkly, když vás nechaly stát s otevřenými ústy?

„Můj pane Draku?“ ozval se docela tiše Sunamon, a ještě nesměleji než obvykle. Zpráva o tom, co se událo dnešního rána, se již musela rozšířit po celém Kameni. Ti první urození páni odsud málem otevřeně utíkali, a nebylo jasné, zda Torean ještě někdy předvede svůj obličej či své špinavé návrhy, bude-li Rand někde poblíž.

Sunamon se pokusil o milý úsměv, ale když se na něj Rand jenom díval, nechal toho a začal si mnout buclaté ruce. Ostatní předstírali, že nevidí ohořelé stolky ani roztrhanou matraci a poházené knihy, ani napůl rozteklou hroudu kovu nad krbem, která bývala jelenem a vlky. Vznešení páni skvěle ovládali umění vidět jen to, co vidět chtěli. Carleon a Tedosian, každou částečkou objemných těl předstírající falešnou skromnost, si určitě nikdy neuvědomili, že na tom, jak se nikdy nepodívají jeden na druhého, je cosi podezřelého. Ale Rand by si toho taky nevšiml, kdyby nebylo Tomovy poznámky, již našel v kapse kabátce právě včas, když mu ho chtěli vyčistit.

„Pán Drak si nás přál vidět?“ podařilo se Sunamonovi ze sebe vypravit.

Mohly to Egwain a Elain mezi sebou naplánovat? Ovšemže ne. Ženy nedělaly takové věci, stejně jako muži ne. Nebo snad ano? Musela to být shoda náhod. Elain slyšela, že je volný, a rozhodla se promluvit. Tak to bylo. „Daně,“ vyštěkl. Tairenové se sice ani nepohnuli, ale vypadalo to přesně tak, jako by o jeden krok ustoupili. Jak nenáviděl jednání s těmito muži. Chtěl se už zase ponořit do knih.

„To je špatný příklad, můj pane Draku, snížit daně,“ poznamenal úlisným hlasem vyzáblý šedovlasý muž. Meilan byl na Tairena vysoký, jen o dlaň nižší než Rand, a tvrdý jako obránce Kamene. V Randově přítomnosti se trochu hrbil a v tmavých očích se mu jasně zračila nenávist k Randovi. Ale také nenáviděl, když jim Rand řekl, aby se před ním přestali krčit. Nikdo z nich se nenarovnal, ale Meilan zvlášť nesnášel, když mu někdo připomínal, co sám dělal. „Rolníci vždycky v pořádku zaplatili, ale jestli teď snížíme daně, tak až přijde den, kdy je zase zvýšíme na dnešní úroveň, ti hlupáci si budou stěžovat stejně, jako bychom zdvojnásobili dnešní daně. A až ten den přijde, docela dobře by mohlo dojít k nepokojům, můj pane Draku.“

Rand přešel přes komnatu a postavil se před Callandor. Křišťálový meč se blýskal a třpytil jasněji než zlato a drahokamy, jež ho obklopovaly. Připomínka toho, čím je, moci, kterou vládne. Egwain. Bylo hloupé cítit se ublíženě jen proto, že řekla, že ho už nemiluje. Proč by měl čekat, že k němu bude chovat city, které on nechoval k ní? Přesto to bolelo. Byla to úleva, ale ne příjemná. „K nepokojům dojde, jestli budete vyhánět lidi z hospodářství.“ Na stojanu téměř u Meilanových nohou ležely tři knihy. Poklady Tearského Kamene, Cestování po Pustině a Jednání s územím Mayene. V nich byl klíč, a v nejrůznějších překladech Karaethonského cyklu, jen kdyby ho dokázal najít a umístit do správného zámku. Přinutil se znovu věnovat vznešeným pánům. „Myslíte si, že se budou jenom dívat, jak jejich rodiny umírají hlady, a nic neudělají?“

„Obránci Kamene už potlačili nepokoje dřív, můj pane Draku,“ řekl Sunamon konejšivě. „A naše vlastní stráže dokážou udržet pořádek i na venkově. Rolníci tě rušit nebudou, na to ti dávám své slovo.“

„I tak je sedláků až moc.“ Carleon sebou pod Randovým pohledem trhl. „V Cairhienu je občanská válka, můj pane Draku,“ vysvětloval spěšně. „Cairhieňani nemůžou koupit zrní a sýpky přetékají. Zatím to vypadá, že letošní úroda přijde nazmar. A příští...? Ať shoří moje duše, můj pane Draku, ale my potřebujeme, aby se někteří z těch sedláků přestali věčně rýpat v zemi a sázet.“ Zřejmě si uvědomil, že přestřelil, i když očividně nechápal proč. Randa napadlo, jestli má vůbec potuchu, jak se mu na stůl dostává jídlo. Viděl vůbec něco jiného než zlato a moc?

„A co uděláte, až začnou Cairhieňani zrní zase kupovat?“ zeptal se chladně Rand. „Mimochodem, je Cairhien jediná země, která potřebuje obilí?“ Proč Elain mluvila takhle? Co od něj vlastně čekala? Prý se jí líbí. Ženy uměly hrát hry se slovíčky jako Aes Sedai. Myslela tím, že ho miluje? Ne, to byla očividná hloupost. Nadutost.

„Můj pane Draku,“ říkal právě Meilan, napůl podlézavě a napůl, jako by něco vysvětloval dítěti, „i kdyby občanská válka skončila už dneska, Cairhien by si další dva, možná i tři, roky stejně nemohl nakoupit víc než pár lodních nákladů. A my vždycky prodávali zrní Cairhienu.“

Vždycky – dvacet let od aielské války. Byli tak svázáni tím, co dělali vždycky, že nemohli pochopit, co bylo tak prosté. Nebo to nechtěli vidět. Když v Emondově Roli lezlo ze země zelí jako plevel, bylo téměř jisté, že v Devenském Průjezdu či kolem Hlídky hodně pršelo či se přemnožili housenky. Když se v Hlídce urodilo víc tuřínů, v Emondově Roli či v Devenském Průseku byla úroda určitě špatná.

„Tak ho nabídněte Illianu,“ řekl jim. Co vlastně Elain čekala? „Nebo Altaře.“ Měl ji rád, ale Min měl rád stejně. Nebo si to aspoň myslel. V tom, co k oběma dívkám cítil, se prostě sám nevyznal. „Máte námořní lodě, stejně jako říční bárky a čluny, a jestli jich nemáte dost, najměte si další z Mayene.“ Měl rád obě ženy, ale kromě toho... Skoro celý život snil o Egwain. Teď se nehodlal vrhnout do jiného vztahu, dokud si nebude jistý. Jistý něčím. Jistý. Jestli se dá věřit Jednání s územím Mayene... Přestaň, nařídil si v duchu. Drž se těchhle lasiček, nebo si najdou škvíru, kudy ven, a cestou tě pokoušou. „Zaplaťte třeba zrním. Jsem si jistý, že první bude svolná, pokud bude cena slušná. Můžete třeba uzavřít dohodu, smlouvu...“ To bylo dobré slovo, takového druhu, jaký tu používali, „...slíbit, že necháte Mayene na pokoji, oplátkou za ty lodi.“ Tohle jí dlužil.

„S Illianem moc neobchodujeme, můj pane Draku. To jsou samí supi a špína.“ Tedosian mluvil pohoršeně, a Meilan také, když pravil: „S Mayene jsme vždycky jednali z pozice síly, můj pane Draku. Nikdy jsme před nimi neklekali.“

Rand se zhluboka nadechl. Vznešení páni strnuli. Pokaždé došlo na tohle. Pokaždé se s nimi snažil rozumně dohodnout a pokaždé to selhalo. Tom tvrdil, že vznešení páni mají hlavy stejně tvrdé jako Kámen, a měl pravdu. Co k ni vlastně cítím? Zdá se mi o ní. Rozhodně je hezká. Nebyl si jist, zda myslí Elain či Min. Nech toho! Polibek neznamená nic víc než to. Tak toho nech! Odhodlaně vypudil myšlenky na ženy z hlavy a soustředil se na to, aby těmhle zabedněncům řekl, co mají udělat. „Za prvé snížíte daně sedlákům na čtvrtinu a všem ostatním na polovinu. Nehádejte se! Prostě to udělejte! Za druhé, zajdete za Berelain a zeptáte se – zeptáte se! – na cenu za pronájem...“

Vznešení páni poslouchali s falešnými úsměvy a skřípěním zubů, ale poslouchali.

Egwain zrovna uvažovala o Joiye a Amico, když s ní Mat srovnal krok a šel vedle ní chodbou, jako by šel náhodou stejným směrem. – Mračil se a byl celý rozcuchaný, jako kdyby si neustále prohraboval vlasy. Jednou či dvakrát na ni úkosem pohlédl, ale nepromluvil. Sloužící, procházející kolem, se klaněli, stejně jako když občas narazili na vznešeného pána či paní, byť to ti druzí činili s mnohem menším nadšením. Mat se na šlechtice díval s ohrnutými rty, což by bylo vyvolalo potíže, kdyby tu Egwain nebyla, ať už byl Mat přítelem pána Draka či nikoliv.

To mlčení se Matovi vůbec nepodobalo, ne Matovi, jakého znala. Až na drahý rudý kabátec – celý pomačkaný, jako by v něm spal – vypadal úplně stejně jako starý Mat, a přesto se všichni určitě změnili. Matovo mlčení bylo znepokojující. „Děláš si starosti kvůli včerejší noci?“ zeptala se ho Egwain nakonec.

Mat klopýtl. „Ty o tom víš? No, asi jo, že. Ne, to mi hlavu nedělá. Vlastně na tom nic nebylo. A teď už je to stejně pryč.“

Egwain se tvářila, že mu věří. „S Nyneivou tě teď moc nevídáme.“ To bylo značné podcenění.

„Měl jsem moc práce,“ zabručel a nejistě pokrčil rameny. Díval se všude jinde, jen ne zase na Egwain.

„S kostkama?“ zeptala se stroze.

„S kartama.“ Kyprá komorná, dělající pukrle s náručí plnou poskládaných ručníků, se podívala na Egwain, zjevně usoudila, že se Egwain nedívá, a mrkla na Mata. Ten se na ni usmál. „Měl jsem moc práce s hraním karet.“

Egwain prudce zvedla obočí. Ta žena musela být aspoň o deset let starší než Nyneiva. „Chápu. To musí zabrat spoustu času. Totiž hraní karet. Moc času, abys mohl strávit pár chvil se starýma kamarádkama.“

„Když jsem ho posledně trávil s váma, tak jste mě s Nyneivou svázaly s pomocí síly jako vepře na trh, abyste mi mohly prohrabat pokoj. Přátelé přátelům nekradou.“ Zamračil se. „Kromě toho jste vždycky s Elain a ona pořád nosí nos nahoru. Nebo jste s Moirain. A já nerad –“ Odkašlal si a koutkem oka se na ni podíval. „Já nerad zdržuju. Podle toho, co jsem slyšel, máte pořád moc práce. S vyslýcháním těch temných družek. Určitě pořád děláte něco důležitýho. Víte, že vás tihle Tairenové považují za Aes Sedai, že jo?“

Egwain lítostivě potřásla hlavou. Právě Aes Sedai měl Mat nerad. I když už viděl hezký kus světa, v tomhle se Mat nikdy nezmění. „Vzít si zpátky něco, co byla vlastně půjčka, není krádež,“ řekla mu.

„Nepamatuju se, že byste říkaly něco o půjčování. Áááá, k čemu by mi asi byl dopis od amyrlin? Jenom by mě dostal do průšvihu. Mohly jste mě aspoň poprosit.“

Egwain nepoukázala na to, že poprosily. Nechtěla se pohádat, ani aby Mat nadurděně odešel. On by to tak totiž rozhodně nenazval. Tentokrát ho nechá při jeho názoru. „No, jsem ráda, že se mnou pořád ještě mluvíš. Máš k tomu dneska nějaký zvláštní důvod?“

Mat si prohrábl vlasy a cosi si brblal. Potřeboval, aby ho máma vytahala za ucho a dlouze si s ním popovídala. Egwain se rozhodla pro trpělivý přístup. Když chtěla, uměla být i trpělivá. Neřekne ani slovo, dokud se Mat nevymáčkne, i kdyby měla prasknout.

Chodba se otevírala do sloupořadí z bílého mramoru shlížejícího na sporé zahrady Kamene. Pár malých stromků s voskovitými listy bylo obsypáno velkými bílými květy, které vydávaly ještě sladší vůni než záhony červených a žlutých růží. Líný větřík sice ani nepohnul závěsy na vnitřních zdech, ale aspoň trochu zmírnil rostoucí dopolední horko a vlhko. Mat se posadil na bílou balustrádu, zády se opřel o sloup z bílého mramoru a jednu nohu si dal před sebe. S pohledem upřeným dolů do zahrad nakonec promluvil. „Potřebuju... radu.“

Mat chtěl radu od ní? Egwain na něj vyvalila oči. „Udělám, co můžu, abych ti pomohla,“ řekla slabým hlasem. Mat k ní otočil hlavu a Egwain dělala, co mohla, aby to vypadalo, že zachovává klid jako Aes Sedai. „A s čím že to chceš poradit?“

„To nevím.“

Do zahrad to bylo pět sáhů. Kromě toho byli tam dole lidé, plející růžové záhony. Kdyby ho shodila, mohl by spadnout na jednoho z nich. Tedy na zahradníka, ne na růžový keř. „A jak ti potom mám poradit?“ zeptala se tence.

„Snažím... se rozhodnout, co mám dělat.“ Tvářil se rozpačitě. Podle jejího názoru na to měl plné právo.

„Doufám, že nepomýšlíš na odchod. Víš, jak jsi důležitý. Nemůžeš od toho utýct, Mate.“

„Myslíš, že to nevím? Já myslím, že bych nedokázal odejít, ani kdyby mi Moirain řekla, že můžu. Věř mi, Egwain, já nikam nejdu. Já chci jenom vědět, co se stane.“ Prudce potřásl hlavou a hlas měl stále napjatější. „Co přijde příště? Co mám v těch dírách v paměti? Některý chvíle svýho života tam vůbec nemám, pro mě prostě neexistují, jako by se to nikdy nestalo! Proč začnu najednou blábolit nějakou hatmatilkou? Lidi tvrdí, že je to starý jazyk, ale pro mě je to jenom kvákání. Chci to vědět, Egwain. Musím to vědět, jinak zešílím jako Rand.“

„Rand není šílený,“ řekla Egwain automaticky. Takže Mat se nesnažil utéci. To bylo příjemné překvapení. Obvykle na zodpovědnost moc nedal. Ale v jeho hlase se ozývala bolest a starosti. Mat si nikdy starosti nedělal, nebo to aspoň nikdy nedával najevo. „Já odpověď neznám, Mate,“ pravila laskavě. „Možná Moirain –“

„Ne!“ Prudce se zastavil. „Aes Sedai ne! Chci říct... Ty jsi jiná. Tebe znám a nejsi... Copak vás ve Věži nic nenaučili, nějakej trik, něco, co by pomohlo?“

„Ó Mate, je mi to líto. Je mi to moc líto.“

Jeho smích jí připomněl dětství. Takhle se vždycky smával, když se jeho největší naděje zvrhly. „No dobře, asi je to jedno. Pořád by to byla Věž, i když z druhý ruky. Bez urážky.“ Právě tak dokázal hrozně naříkat kvůli třísce zaražené do prstu, a zlomenou nohu bral, jako by to nic nebylo.

„Možná by tu byl jeden způsob,“ řekla Egwain pomalu. „Jestli Moirain řekne, že je to v pořádku. Mohla by.“

„Moirain! Copak jsi neslyšela ani slovo z toho, co jsem říkal? To poslední, co chci, je, aby se do toho pletla Moirain. Jakej způsob?“

Mat byl vždycky zbrklík. Ale chtěl jenom to, co ona, totiž vědět. Kdyby jen aspoň jednou předvedl trochu zdravého rozumu a opatrnosti. Procházející tairenská urozená dáma, s tmavými copy stočenými kolem hlavy a obnaženými rameny vykukujícími ze žluté lněné látky, lehce ohnula koleno a bezvýrazně se na ně podívala. Rychle pak odešla s rovnými zády. Egwain se za ní dívala, dokud nebyla z doslechu, a oni nezůstali sami. Pokud se nepočítali zahradníci o pět sáhů níž. Mat na ni hleděl s nadějí.

Nakonec mu řekla o ter’angrialu, zkřiveném dveřním rámu, který měl na druhé straně odpovědi. Zdůraznila, jak je to nebezpečné, zmínila se i o následcích hloupých otázek či těch, co se týkaly Stínu. Mluvila o nebezpečích, která nemusejí znát ani Aes Sedai. Velmi jí polichotilo, že za ní Mat přišel, ale musel ukázat trochu rozumu. – „Tohle si musíš pamatovat, Mate. Lehkovážné otázky tě můžou zabít, takže jestli to zkusíš, musíš být pro změnu vážný. A nesmíš se zeptat na nic, co by se týkalo Stínu.“

Mat naslouchal s rostoucí nevírou. Když domluvila, vyhrkl: „Tři otázky? Řekl bych, že vejdeš dovnitř jako Bili, strávíš tam noc a vylezeš o deset let později s váčkem, co je vždycky pořád plný zlata a –“

„Jednou jedinkrát za život, Matrime Cauthone,“ vyštěkla Egwain, „se nechovej jako šašek. Víš moc dobře, že ter’angrialy nejsou pohádka. Na to nebezpečí nesmíš zapomínat. Možná jsou odpovědi, které hledáš, uvnitř, ale nesmíš to zkusit, dokud Moirain neřekne, že můžeš. To mi musíš slíbit, nebo já slibuju, že tě za ní dovleču jako pstruha na šňůře. Víš, že to dokážu.“

Mat si hlasitě odířkl. „Byl bych trouba, kdybych to zkoušel, bez ohledu na to, co řekne Moirain. Vlízt do nějakýho zatracenýho ter’angrialu? To chci ještě míň než dostat se k tý prokletý síle, ne víc. Na to můžeš klidně zapomenout.“

„Je to jediná možnost, která mě napadá, Mate.“

„Pro mě teda ne,“ prohlásil Mat pevně. „Žádná možnost je lepší než tohle.“

Přes jeho tón ho chtěla obejmout. Jenže on by si z ní nejspíš stropil posměch a pokusil se ji nejspíš štípnout. Od narození byl nepoučitelný. Ale přišel si k ní pro pomoc. „Je mi líto, Mate. Co budeš dělat?“

„No, asi budu hrát karty. Jestli se mnou bude někdo ochotnej hrát. Nebo si zahraju dámu s Tomem. Kostky v krčmě. Pořád můžu aspoň do města.“ Pohledem zabloudil k procházející služebné, štíhlé tmavooké dívce asi v jeho věku. „Najdu si něco, jak zabít čas.“

Egwain zasvrběla ruka, chtěla ho plácnout, ale místo toho jen řekla: „Mate, opravdu nemyslíš na to, že odejdeš, že ne?“

„Řekla bys to Moirain, kdyby ano?“ Hned zvedl ruce, aby ji zarazil. „No, není to nutný. Řekl jsem ti, že nechci. Nepředstírám, že se mi to líbí, ale neudělám to. Stačí ti to?“ Zamyšleně se zamračil. „Egwain, chtěla ses někdy vrátit domů? Chtělas, aby se nic z tohohle nestalo?“

Byla to znepokojivá otázka, zvláště od Mata, ale Egwain odpověď znala. „Ne. Ani po tom všem ne. A ty?“

„To bych byl trouba, ne?“ zasmál se. „Já mám rád města a tohle mi prozatím stačí. Tohle bude stačit. Egwain, neřekneš o tom Moirain, že ne? O tom, jak jsem se tě ptal na radu a tak?“

„Proč bych neměla?“ zeptala se podezíravě. Byl to, koneckonců, Mat.

Mat rozpačitě pokrčil rameny. „Jí se vyhýbám víc než... No, držím se od ní dál, zvlášť když se mi chce rýpat v hlavě. Mohla by si myslet, že slábnu. Nepovíš jí to, že ne?“

„Nepovím,“ řekla, „jestli mi slíbíš, že se k tomu ter’angrialu ani nepřiblížíš, pokud se jí nezeptáš. Ani jsem ti o tom neměla říkat.“

„Slibuju.“ Zazubil se. „K tý věci se ani nepřiblížím, leda by na tom závisel můj život. To přísahám.“ Dokončil s hranou vážností.

Egwain zavrtěla hlavou. Ať už se všechno ostatní měnilo, jak chtělo, Mat se prostě nezmění nikdy.

9

Rozhodnutí

Přešly tři horké a dusné dny, které jako by vysávaly tairenskou sílu. Město zpomalilo do otupělého kroku, Kámen se jen plížil. Sloužící pracovali málem v polospánku. Majhere si zoufale rvala stočené copy, ale dokonce ani ona nenacházela dost energie, aby někomu ostře zaťukala na hlavu či ho zatahala za ucho. Obránci Kamene se choulili na svých postech jako polorozteklé voskovice a důstojníci se více zajímali o chlazené víno než o pochůzky. Vznešení páni se většinou drželi ve svých komnatách a nejteplejší části dne prostě prospali. Několik jich dokonce Kámen opustilo úplně pro relativní chlad svých venkovských panství daleko na východě na svazích Páteře světa. Zvláštní bylo, že jedině cizinci, kteří vedro pociťovali nejhůř, se dřeli stejně tvrdě jako jindy, pokud ne víc. Pro ně nebylo horko tak hrozné jako ubíhající čas.

Mat rychle objevil, že měl ohledně mladých pánů, kteří viděli, jak se ho snaží zabít hrací karty, pravdu. Nejenže se mu vyhýbali, ale rozšířili tu zprávu i mezi svými přáteli, často hodně překroucenou. Každý v Kameni, kdo vlastnil aspoň dva stříbrné, se jen spěšně omlouval a couval přitom pryč. Ale klepy se rozšířily i mimo urozené panáčky. Nejedna služtička, která se předtím ráda pomuchlovala, teď také odmítala a dvě dokonce rozčileně přiznaly, že zaslechly, že je nebezpečné být s ním o samotě. Perrin měl zřejmě plnou hlavu vlastních starostí a Tom jakoby kouzlem zmizel. Mat neměl ponětí, co kejklíři zabírá čas, ale našel ho jen zřídka, ať ve dne, či v noci. Zato Moirain, jediná osoba, od níž Mat chtěl jen, aby si ho nevšímala, zřejmě byla za každým rohem. Jen tak procházela kolem či v dálce přecházela křižovatku chodeb, ale pokaždé se mu podívala do očí a tvářila se, jako by věděla, co si Mat myslí a co chce, a jako by také věděla, jak ho místo toho donutí udělat přesně to, co chce ona. Nic z toho však nezměnilo jednu věc. Stále nacházel důvody, proč odložit odchod na další den. Jak to viděl, neslíbil Egwain, že zůstane. Ale zůstával.

Jednou si dolů do útrob Kamene, až k tak zvané velké sbírce, zanesl lampu. Došel až k zetlelým dveřím na konci úzké chodby. Chvíli nahlížel do šerého vnitřku na nejasné tvary zakryté zaprášenými plachtami, neuspořádaně naskládané bedny a soudky, jejichž ploché vršky byly využity jako poličky pro změť figurek, řezeb a podivných věcí z křišťálu, skla a kovu – stačila chvilka, a už spěchal pryč a reptal: „Musím být ten největší zatracenej moula na celým zatraceným světě!“

Nic mu ale nebránilo jít do města, a v krčmách Maule, přístavní čtvrti či v matně osvětlených, přecpaných a často špinavých putykách a šencích Chalmu, čtvrti, kde stála skladiště, kde se podávalo laciné víno, špatné pivo, občas tam docházelo ke rvačkám a donekonečna se tam hrály kostky, možnost potkat Moirain neexistovala. – Sázky v kostkách byly vždycky nízké ve srovnání s tím, nač si zatím zvykl, ale to nebyl důvod, proč se pokaždé po pár hodinách vracel zpátky do Kamene. Snažil se nemyslet na to, co ho vždycky přitáhlo zpátky k Randovi.

Perrin Mata občas zahlédl v přístavních tavernách, jak popíjí příliš mnoho laciného vína a hraje, jako by mu nezáleželo, jestli vyhraje, či prohraje. Jednou dokonce vytáhl nůž na podsaditého lodníka, kterému se nelíbilo, jak často Mat vyhrává. Mat rozhodně nebýval tak podrážděný, ale Perrin se mu vyhýbal, místo aby se snažil zjistit, co mu dělá starosti. Perrin tam nechodil kvůli vínu nebo kostkám, a muži, kteří se chtěli rvát, změnili názor, když se pořádně podívali na jeho ramena – a na jeho oči. Přesto kupoval špatné pivo lodníkům v širokých kožených spodcích a malým kupčíkům s tenkými stříbrnými řetězy na kabátcích, prostě každému, kdo vypadal, že pochází z daleka. Pátral po zprávách, po něčem, co by mohlo odlákat Faile z Tearu. Od něj.

Byl si jist, že jestli pro ni najde nějaké dobrodružství, něco, co by vonělo příslibem toho, že se její jméno dostane do příběhů, tak Faile odejde. Předstírala, že chápe, proč musí Perrin zůstat, ale občas přesto naznačila, že chce odejít a doufá, že on půjde s ní. Perrin si byl jist, že by ji správná návnada dostala pryč i bez něj.

U většiny zpráv by poznala, že se jedná o zastaralé překroucené pravdy, stejně jako to poznal on. Válka, která vzplála na pobřeží Arythského oceánu, prý byla vyvolána lidmi, o nichž ještě nikdy nikdo neslyšel. Údajně se jmenovali Sočinové nebo tak nějak – Perrin slyšel od vypravěčů mnoho variant – měli to být zvláštní lidé, kteří snad mohli být vojáky Artuše Jestřábí křídlo, vracejícími se po tisíci letech. Jeden chlapík, Taraboňan v kulatém červeném klobouku a s kníry tlustými jako volské rohy, s vážnou tváří tvrdil, že tyhle lidi vedl sám Jestřábí křídlo se svým bájným mečem Spravedlnost v ruce. Také se povídalo, že slavný Valerský roh, který měl povolat mrtvé hrdiny z hrobů, aby bojovali v Poslední bitvě, byl již nalezen. V Ghealdanu se všude začínaly nepokoje. Illian trpěl nápory hromadného šílenství. V Cairhienu hlad, který zabíjel lidi, pomalu ustupoval. Někde v Hraničních státech sílily nájezdy trolloků. Do něčeho takového Perrin nemohl Faile poslat, ani kdyby ji to dostalo z Tearu.

Zprávy o nepokojích v Saldeii vypadaly slibně – její vlastní domovina pro ni přece musela být přitažlivá, a Perrin zaslechl, že ten Mazrim Taim, falešný Drak, je bezpečně v rukou Aes Sedai – ale nikdo nevěděl, o jaké nepokoje se vlastně jedná. Kdyby si něco vymyslel, taky by to k ničemu nebylo. Faile by se určitě sama poptala, než by se někam vydala. Kromě toho, zmatky v Saldeii mohly být stejně nebezpečné jako to ostatní.

Perrin jí ani nemohl říci, kde tráví většinu času, protože by se určitě zeptala proč. Věděla, že není Mat, aby lenošil v tavernách. Lhát nikdy moc neuměl, a tak se jí co nejvíc vyhýbal. Faile po něm následně začala úkosem vrhat dlouhé pohledy. On mohl jenom zdvojnásobit své úsilí při hledání příběhu, který by ji odlákal. Musel ji od sebe poslat dřív, než ji kvůli němu zabijí. Musel.

Egwain a Nyneiva zase strávily delší dobu s Joiyou a Amico, ale k ničemu to nevedlo. Stále vyprávěly to stejné. Přes Nyneiviny námitky se jim Egwain dokonce pokusila sdělit, co říká ta druhá, aby zjistily, zda se něco neobjeví. Amico na ně jen zírala a kňučela, že o takovém plánu nikdy neslyšela. Ale mohla by to být pravda, dodala. Mohla. Byla celá zpocená, jak se jim snažila zavděčit. Joiya jim chladně řekla, ať si tedy jdou do Tanchika, jestli chtějí. „Jak jsem slyšela, tak je tam teď dost nepříjemně,“ pravila hladce a krkavčí oči se jí jen leskly. „Král drží jen město a nejbližší okolí, a jak jsem slyšela, panarcha přestala udržovat civilní pořádek. V Tanchiku teď vládnou silné paže a rychlé nože. Ale jděte, jestli chcete.“

Z Tar Valonu nepřišla žádná zpráva, takže nevěděly, zda amyrlin dělá něco s možným hrozícím osvobozením Mazrima Taima. Na to, aby taková zpráva dorazila po rychlém člunu po řece či s poslem často měnícím koně, bylo dost času, protože Moirain poslala holuby – tedy pokud je poslala. Egwain a Nyneiva se kvůli tomu pohádaly. Nyneiva připouštěla, že Aes Sedai nemohou lhát, ale snažila se v Moiraininých slovech najít nějakou kličku. Moirain mlčení amyrlin zřejmě starosti nedělalo, i když s jejím křišťálovým klidem se to dalo těžko poznat.

Egwain si s tím ale starosti dělala, i s tím, zda je Tanchiko falešná stopa či nikoliv, nebo zda je to past. V knihovně Kamene byly knihy o Tarabonu a Tanchiku, ale i když je pročítala, až ji bolely oči, nenašla žádný klíč k něčemu, co by mohlo ohrožovat Randa. Horko a starosti jí na náladě nepřidaly. Občas byla stejně nedůtklivá jako Nyneiva.

Něco se samozřejmě dařilo. Mat byl stále v Kameni. Zřejmě opravdu dospíval a učil se, co je to zodpovědnost. Egwain mrzelo, že ho zklamala, ale pochybovala, že by kterákoliv žena ve Věži mohla udělat víc. Chápala jeho žízeň po vědomostech, protože ona také žíznila, i když ona prahla po jiném druhu vědění, po věcech, které mohla zjistit jen ve Věži, po věcech, které by mohla objevit a které nikdy nikdo neuměl, a po ztracených vědomostech, které by mohla znovu objevit.

Aviendha se začala s Egwain stýkat, zřejmě ze své vlastní vůle. Pokud byla zpočátku opatrná, no, byla to koneckonců Aielanka a myslela si, že je Egwain hotová Aes Sedai, přesto byla její společnost příjemná, i když měla Egwain občas dojem, že v jejích očích vidí nevyslovené otázky. I když si Aviendha udržovala odstup, brzy bylo zřejmé, že je nesmírně bystrá a smysl pro humor má podobný jako Egwain. Občas se spolu hihňaly jako malé holky. Aielské způsoby však v ničem nepřipomínaly ty, co znala Egwain. Aviendhu například pořád zneklidňovalo sezení na židli. Také se zděsila, když našla Egwain při koupeli ve stříbrem obložené vaně, kterou sehnala majhere. Tedy nezděsilo ji, když před ní Egwain předstoupila nahá – vlastně když si uvědomila, že se Egwain cítí nepohodlně, sama se svlékla a posadila se na podlahu, aby si mohly pohodlně popovídat – ale to, že Egwain sedí po krk ve vodě. Znečistila tím tolik vody, až na to Aviendha valila oči. Dále Aviendha odmítala pochopit, proč s Elain neprovedou něco skutečně ošklivého Berelain, když ji chtějí mít z cesty. Válečník sice nesměl zabít ženu, která nebyla sezdána s oštěpem, jelikož však Elain ani Berelain nebyly Děvami oštěpu, bylo z Aviendžina hlediska naprosto v pořádku, aby Elain vyzvala první z Mayene na souboj na nože nebo volný zápas. Nože byly podle jejího názoru lepší. Berelain vypadala jako ten druh ženy, kterou je možné několikrát zbít, ale ona se nevzdá. Nejlepší by bylo prostě ji vyzvat a zabít. Nebo by to za Elain mohla udělat Egwain jako přítelkyně a skoro-sestra.

Přesto byla Egwain velice ráda, že má někoho, s kým si může popovídat a zasmát se. Elain byla samozřejmě většinu času zaneprázdněná a Nyneiva, která zjevně cítila, jak jim ubíhá čas, stejně jako Egwain, trávila volné chvilky procházkami po hradbách s Lanem a také mu vlastníma rukama připravovala pokrmy, jež měl strážce zvlášť rád, nemluvě o nadávkách, s nimiž občas vyhnala i kuchaře z kuchyně. Nyneiva toho o vaření moc nevěděla. Kdyby nebylo Aviendhy, Egwain ani nevěděla, co by ty horké a dusné hodiny mezi výslechy temných družek dělala. Nepochybně by se potila a dělala si starosti, že snad měla něco udělat, a pouhé pomyšlení na to jí způsobovalo noční můry.

Podle dohody Elain při těchto výsleších nikdy nebyla. Další uši by stejně k ničemu nebyly. Místo toho kdykoliv měl Rand volnou chvilku, dědička se prostě náhodou objevila poblíž, takže si mohli povídat nebo se jen prostě procházet zavěšeni do sebe, i když to bylo jen cestou ze schůzky s některými vznešenými pány do komnaty, kde čekali další, nebo na bleskovou prohlídku obydlí obránců Kamene. Elain se stala docela zběhlou v hledání utajených koutků, kde si mohli na chvilku vydechnout o samotě. Jistě, za Randem vždycky chodilo několik Aielů, ale jí brzy záleželo stejně málo na tom, co si pomyslí, jako na tom, co by řekla máti. Dokonce ukula jisté spojenectví s Děvami oštěpu. Ty zřejmě v Kameni znaly kdejaký skrytý výklenek, a také jí podávaly zprávy, kdykoliv byl Rand sám. Tu hru braly jako obrovskou zábavu.

Překvapivé bylo, že se jí Rand ptal na vládu nad státem a poslouchal, co říkala. Elain si přála, aby to mohla vidět máti. Nejednou se Morgasa smála, napůl zoufale, a říkala jí, že se musí naučit soustředit se. Rozhodovat, která řemesla chránit a jak a která ne a proč, mohlo být suchopárné, ale bylo to stejně důležité jako pečovat o nemocné. Mohla být docela legrace přimět umíněného vznešeného pána či kupce, aby udělal, co dělat nechce, a přitom si myslel, že je to jeho vlastní nápad. Krmit hladové mohlo být povznášející, ale jestli měli hladovějící dostat jídlo, bylo nutné rozhodnout, kolik úředníků, vozků a povozů je k tomu třeba. Mohli to sice zařídit jiní, ale pak by se dozvěděla, až by bylo příliš pozdě, zda snad neudělali chybu. Rand jí naslouchal a často se její radou řídil. Elain usoudila, že už jenom pro to by ho milovala. Berelain ze svých komnat nevystrčila ani nos. Kdykoliv ji Rand uviděl, usmál se. Nic na světě nemohlo být lepší. Leda by dny přestaly plynout.

Tři krátké dny, prokluzující mezi prsty jako voda. Joiya a Amico budou poslány na sever a důvod k dalšímu pobytu v Tearu tím skončí. Nastane chvíle, kdy bude muset odejít s Egwain a Nyneivou. Až ten čas přijde, půjde s nimi, nikdy ji ani nenapadlo, že by to neudělala. Díky tomu se cítila hrdá na to, že se chová jako dospělá žena, ne jako malá holka. Díky tomu se jí chtělo plakat.

A Rand? Přijímal ve svých komnatách vznešené pány a vydával rozkazy. Překvapil je, když se objevoval na tajných schůzkách tří či čtyř vznešených pánů, které vyčmuchal Tom, jen aby zdůraznil některé body svého posledního rozkazu. Pánové se usmívali a klaněli a potili a přemítali, kolik toho asi ví. Bylo třeba najít nějaký způsob, jakým by si mohli vybít energii, než se jeden z nich rozhodne, že když Randa není možné zmanipulovat, je nutné ho zabít. Ať už pro ně vymyslí cokoliv, rozhodně nezačne válku. Jestli se bude muset postavit Sammaleovi, budiž. Ale válku nezačne.

Vymýšlet plány mu zabralo většinu času, který nevěnoval sledování vznešených pánů. Z knih, kterých mu nosili knihovníci celé náruče, a z rozmluv s Elain začínal pomalu skládat kousky skládanky. Elaininy rady byly rozhodně užitečné při jednání se vznešenými pány. Viděl, jak ho spěšně přehodnocují, když jim předvedl, že ví něco, o čem oni sami měli jen matné ponětí. Když to chtěl připsat jí jako zásluhu, zarazila ho.

„Moudrý vládce přijímá rady,“ řekla mu s úsměvem, „ale nikdy by neměl být viděn, jak je přijímá. Ať si myslí, že víš víc, než víš doopravdy. Jim to neuškodí a tobě to pomůže.“ Ale když to navrhl, zatvářila se potěšeně.

Rand si nebyl úplně jist, jestli kvůli ní nakonec přece jen stále neodkládá nějaké rozhodnutí. Tři dny plánování, kdy se snažil rozluštit, co mu pořád uniká. Něco mu určitě unikalo. Nemohl reagovat na Zaprodance. Musel je přimět, aby oni reagovali na něho. Tři dny, a čtvrtého dne Elain odejde – zpátky do Tar Valonu, jak doufal – ale Rand tušil, že jakmile se pohne, i jejich krátké společné okamžiky tím skončí. Tři dny kradených polibků, kdy dokázal zapomenout, že je víc než jen muž objímající ženu. Věděl, že je to hloupost, ale byla to pravda. Ulevilo se mu, když Elain zřejmě nechtěla víc než jen být v jeho společnosti, ale v těch chvílích mohl aspoň zapomenout na rozhodování, zapomenout na osud čekající Draka Znovuzrozeného. Nejednou ho napadlo požádat ji, aby zůstala, ale nebylo by správné vzbudit v ní nějaké naděje, když neměl ani ponětí, jestli od ní chce něco jiného, než aby mu byla nablízku. Tedy pokud si nějaké naděje dělala. Mnohem lepší bylo myslet na ně jako na muže a mladou ženu, procházející se o slavnosti. To bylo snadné. Občas dokonce zapomněl, že je dědička Andoru a on ovčák. Přál si však, aby neodešla. Tři dny. Musel se rozhodnout. Musel něco udělat. Něco, co nikdo nečeká.

Večer třetího dne slunce pomalu klouzalo k obzoru. Napůl stažené draperie v Randově ložnici umenšovaly jeho narudlou žlutou záři. Callandor se třpytil na svém zdobeném stojanu jako nejčistší křišťál.

Rand se díval na Meilana a Sunamona a pak jim hodil velký svazek pergamenů. Smlouva, hezky sepsaná, na níž chyběly jen podpisy a pečeti. Svazek zasáhl Meilana do prsou a on ho pudově zachytil. Uklonil se, jako by se cítil poctěn, ale zuby cenil v nuceném úsměvu.

Sunamon přešlapoval a mnul si ruce. „Všechno je, jak jsi nařídil, můj pane Draku,“ říkal nervózně. „Zrní za lodě –“

„A dva tisíce tairenských odvedenců,“ uťal ho Rand. „‚Aby bylo zaručené, že zrní bude správně rozděleno a na ochranu tairenských zájmů.‘“ Hlas měl jako led, ale v žaludku ho pálilo. Skoro se třásl touhou zmlátit tyhle hlupáky pěstmi. „Dva tisíce mužů. Pod velením Toreana!“

„Vznešený pán Torean má v záležitostech s Mayene vlastní zájmy, můj pane Draku,“ podotkl Meilan hbitě.

„Má zájem vnutit své pozornosti ženě, která ho nechce ani vidět!“ zařval Rand. „Zrní za lodi jsem řekl! Žádné vojáky. A rozhodně ne žádného zatraceného Toreana! Promluvili jste si vůbec s Berelain?“

Vznešení páni zamrkali, jako by nerozuměli, co ta slova znamenají. To bylo příliš. Rand se sápl po saidínu. Pergameny v Meilanových rukou vzplanuly. Meilan zaječel, hořící balíček hodil do prázdného krbu a spěšně si z červeného hedvábného kabátce smetal jiskřičky a saze. Sunamon s otevřenými ústy zíral na hořící pergameny, které praskaly a černaly.

„Zajdete za Berelain,“ řekl jim překvapen, jak klidně mluví. „Buď jí do zítřejšího poledne nabídnete smlouvu, kterou chci, nebo do zítřejšího západu slunce vás nechám oba pověsit. Jestli budu muset každý den věšet vznešené pány, vždycky hezky po dvou, tak to udělám. Do jednoho vás pošlu na šibenici, jestli mě neposlechnete. A teď mi zmizte z očí.“

Tichý tón zřejmě zapůsobil mnohem víc, než když na ně křičel. Dokonce i Meilan se tvářil znepokojeně, když couval pryč, na každém kroku se klaněl a vyjadřoval svou nehynoucí vděčnost a věčnou poslušnost. Randovi se z toho udělalo zle.

„Vypadněte!“ zařval a oni zapomněli na veškerou důstojnost – a skoro se poprali, jak se snažili co nejrychleji otevřít dveře. Utekli. Jeden z aielských strážných strčil hlavu do dveří, aby se přesvědčil, že je Rand v pořádku, a dveře zase zavřel.

Rand se otevřeně třásl. Dělalo se mu z nich zle skoro stejně jako ze sebe. Vyhrožovat takhle někomu pověšením, protože neudělal, co mu nařídil. A navíc to myslet vážně. Vzpomínal si, že se dřív nikdy nevztekal, nebo, pokud ano, dokázal udržet svůj hněv na uzdě.

Přešel přes místnost k místu, kde se ve světle, jež sem proudilo mezi draperiemi, blýskal Callandor. Čepel vypadala jako z nejčistšího skla, naprosto dokonale. Na dotek však byla jako ocel, ostrá jako břitva. Skoro po něm při jednání s Meilanem a Dynamonem sáhl, aby to s nimi vyřídil. Nevěděl jen, zda ho chtěl použít jako meč, nebo k jeho původnímu účelu. Obě možnosti ho děsily. Ještě nejsem šílený. Jen rozzlobený. Světlo, tak rozzlobený!

Zítra. Temné družky zítra naloží na loď. Elain odejde. A taky Egwain s Nyneivou, samozřejmě. Modlil se, aby se vrátily do Tar Valonu. Černé adžah nečerné adžah, Bílá věž teď musela být jedno z nejbezpečnějších míst na světě. Zítra. Žádné další důvody k tomu, aby odložil, co musí udělat. Ale až pozítří.

Obrátil ruce dlaněmi nahoru a zadíval se na vypálené volavky. Zkoumal je už tolikrát, že by dokázal každou čárku namalovat z paměti. Proroctví je předpovědělo.

Dvakrát a dvakrát bude poznačen,

dvakrát k žití a dvakrát ke smrti.

Jednou volavka mu poznačí cestu.

Dvakrát volavka poznačí jeho.

Jednou Drak, pro ztracenou vzpomínku.

Dvakrát Drak, pro cenu, již musí zaplatit.

Ale jestli ho volavky „poznačí", k čemu Draci? A co se toho týkalo, co je vlastně ten Drak? Jediný Drak, o kterém kdy slyšel, byl Luis Therin Telamon. Luis Therin Rodovrah byl Drak. Drak byl Rodovrah. Jenže teď to byl on sám. Ale on sám sebe přece poznačit nemohl. Možná ta figura na praporci byl Drak. Dokonce ani Aes Sedai zřejmě nevěděly, co to je za tvora.

„Od té doby, co jsem tě viděla naposled, ses změnil. Jsi silnější. Tvrdší.“

Rand se otočil na patě a vytřeštil oči na mladou ženu stojící ve dveřích, ženu se světlou pletí a tmavými vlasy i očima. Vysokou ženu oděnou celou v běli a stříbře. Žena zvedla obočí při pohledu na napůl rozteklou hroudu zlata a stříbra na krbové římse. Rand ji tam nechal, aby mu připomínala, co se stane, když něco udělá bez přemýšlení, když se přestane ovládat. I když to moc nepomáhalo.

„Seléné,“ vydechl a spěchal k ní. „Odkud ses tu vzala? Jak ses sem dostala? Myslel jsem, že jsi pořád ještě v Cairhienu nebo...“ Podíval se na ni a nechtěl říci nahlas, že se bál, jestli není mrtvá nebo hladovějící uprchlice.

Kolem útlého pasu se jí třpytil spletený stříbrný pásek. Ve vlasech, jež jí spadaly na ramena jako půlnoční vodopád, jí zářily stříbrné hřebeny s hvězdami a půlměsíci. Byla to ta nejkrásnější žena, jakou kdy viděl. Elain i Egwain byly vedle ní jen hezké. Ale z nějakého důvodu na něj nepůsobila jako ony. Možná to bylo díky těm dlouhým měsícům odloučení, naposledy ji spatřil v Cairhienu, když jím ještě nezmítala občanská válka.

„Jdu tam, kde si přeji být.“ Zamračila se na něj. „Byl jsi poznačen, ale na tom nezáleží. Patřil jsi mně a mně patříš stále. Žádná jiná není víc než pečovatelka, jejíž čas vypršel. Teď se otevřeně přihlásím o to, co je mé.“

Rand na ni zíral. Poznačen? Myslela tím jeho ruce? A co myslela tím, že jí patří? „Seléné,“ začal mírně, „strávili jsme spolu pár příjemných dní – a nebezpečných. Nikdy nezapomenu na tvou odvahu i pomoc – ale nikdy mezi námi nebylo víc než přátelství. Cestovali jsme spolu, ale to bylo všechno. Zůstaneš tady v Kameni, v nejlepších komnatách, a až se do Cairhienu vrátí mír, dohlédnu na to, aby ti, pokud to půjde, vrátili panství.“

„Tys byl poznačen.“ Suše se usmála. – „Panství v Cairhienu? Kdysi jsem tam nějaké pozemky měla. Ale ta země se změnila natolik, že nic nezůstalo jako dřív. Seléné je jenom jméno, které občas používám, Luisi Therine. Jméno, které jsem si sama dala, zní Lanfear.“

Rand vyštěkl smíchy. „To je mizerný vtip, Seléné. To bych raději žertoval o Temném než o jednom ze Zaprodanců. A jmenuju se Rand.“

„My si říkali Vyvolení,“ pravila docela klidně a rozvážně. „Vyvolení k věčné vládě nad světem. My budeme žít věčně. Ty taky můžeš.“

Ustaraně se na ni zamračil. Opravdu si myslela, že je... Drsná cesta do Tearu ji musela vyvést z rovnováhy. Ale šílená mu nepřipadala. Byla chladná, klidná, sebejistá. Uvědomil si, že bez přemýšlení sahá po saidínu. Natáhl se pro něj – a narazil na zeď, kterou neviděl ani necítil, jen mu bránila v dosažení pravého zdroje. „To není možné.“ Usmála se. – „Světlo,“ vydechl. „Ty jsi jednou z nich.“

Pomalu couval. Jestli se dostane ke Callandoru, aspoň bude mít zbraň. Možná nebude fungovat jako ter’angrial, ale aspoň to bude meč. Dokáže použít meč proti ženě, proti Seléné? Ne, proti Lanfear, proti jedné ze Zaprodanců.

Zády narazil na cosi tvrdého a ohlédl se, aby zjistil, co to je. Nic tam nebylo. Stěna z ničeho, na niž se tiskl zády. Callandor se třpytil ani ne o tři kroky dál – na druhé straně té zdi. Zoufale do zdi udeřil pěstí. Byla pevná jako skála.

„Nemůžu ti plně důvěřovat, Luisi Therine. Zatím ještě ne.“ Přistoupila blíž a jeho napadlo, že ji prostě popadne. Byl větší a mnohem silnější – a při tom, jak byl odříznut, ho mohla s pomocí síly zabalit jako kotě, když se zaplete do klubka vlny. „S tímhle tedy určitě ne,“ dodala a zamračila se na Callandor. „Existují jen dva silnější, jež může použít muž. Aspoň o jednom vím, že stále existuje. Ne, Luisi Therine, s tímhle ti zatím důvěřovat nebudu.“

„Přestaň mi tak říkal,“ zavrčel. „Jmenuju se Rand. Rand al’Thor.“

„Ty jsi Luis Therin Telamon. Ó, tělesně nejsi stejný, jsi jen stejně vysoký, ale já bych poznala, kdo je za těma tvýma očima, i kdybych tě našla teprve v kolébce.“ Náhle se zasmála. „Jak by bylo všechno snazší, kdybych tě byla nalezla tehdy. Kdybych byla volná, abych...“ Smích se náhle změnil ve zlostné zamračení. „Chceš vidět mou skutečnou podobu? Na tu si také nevzpomínáš, viď?“

Snažil se říci ne, ale jazyk ho neposlechl. Jednou viděl pohromadě dva Zaprodance, Aginora a Balthamela, první dva, kteří se osvobodili po třech tisících letech, kdy byli lapení těsně za zámkem na Temného věznici. Jeden byl svraštělejší, než aby vůbec ještě mohl být naživu. Ten druhý skrýval obličej za maskou, zakrýval každičký kousek pleti, jako by nesnesl pohled na ni, nebo kdyby se na něj někdo podíval.

Vzduch kolem Lanfear se zavlnil a ona se změnila. Byla – starší než on, to určitě, ale starší nebylo to pravé slovo. Vyspělejší. Zralejší. A ještě krásnější, pokud to vůbec bylo možné. Jako bujný květ v plném rozpuku své krásy ve srovnání s poupětem. I když věděl, kdo to je, vyschlo mu při pohledu na ni v ústech a stáhlo se mu hrdlo.

Prohlížela si ho tmavýma očima, sebevědomě, a přesto s náznakem otázky, jako by uvažovala, co asi vidí. To, co spatřila, ji zřejmě uspokojilo. Znovu se usmála. „Byla jsem pohřbená hodně hluboko, v bezesném spánku, kde neplyne čas. Otáčení kola času mě míjelo. Teď mě vidíš, jaká opravdu jsem, a já tě mám v rukou.“ Přejela mu po bradě nehtem a přitlačila natolik, že sebou trhl. „Čas na hry a úskoky pominul, Luisi Therine. Už dávno.“

Randovi se obrátil žaludek. „Takže mě chceš zabít? Světlo tě spal, já –“

„Zabít tě?“ vyplivla nevěřícně. „Zabít tě! Já tě chci mít u sebe, věčně. Byl jsi můj dávno předtím, než mi tě ta světlovlasá padavka ukradla. Než tě vůbec uviděla. Miloval jsi mne!“

„A tys milovala moc!“ Na okamžik se mu zatočila hlava. Ta slova zněla tak upřímně – věděl, že jsou pravdivá – ale odkud se vzala?

Seléné – Lanfear – vypadala stejně překvapená jako on, ale rychle se vzpamatovala. „Hodně ses naučil – hodně jsi vykonal, o čem bych nikdy nevěřila, že to dokážeš bez pomoci – ale stále klopýtáš potmě bludištěm a tvoje nevědomost by tě mohla zabít. Někteří z ostatních se tě příliš bojí, aby vyčkali. Sammael, Rahvin, Moghedien. Ostatní možná také, ale tihle určitě. Přijdou si pro tebe. Nepokusí se tě obrátit ke Stínu. Připlíží se k tobě a pak tě zničí ve spánku. Kvůli svému strachu. Ale jsou i tací, kteří by tě mohli učit, ukázat ti, cos kdysi znal. Potom by se ti nikdo neodvážil postavit.“

„Učit mě? Ty chceš, abych se nechal učit jedním ze Zaprodanců?“ Jedním ze Zaprodanců. Mužem. Mužem, jenž ve věku pověstí býval Aes Sedai, jenž znal způsoby, jak usměrňovat, věděl, jak se vyhnout pádu, věděl – Takovou nabídku už dostal. – „Ne! I kdyby mi to někdo nabídl, odmítl bych, a proč by k tomu mělo dojít? Stojím proti nim – a proti tobě! Nenávidím všechno, cos kdy udělala, všechno, za čím stojíš.“ Hlupáku, pomyslel si. Jsi tu lapený a pliveš vzdor jako nějaký pitomec z příběhů, kterého by nikdy ani nenapadlo, že by mohl svého věznitele rozzlobit natolik, aby s tím něco udělal. Ale nemohl se přinutit vzít svá slova zpátky. Tvrdohlavě se dral dál a ještě to zhoršil. „Zničím tě, budu-li moci. Tebe a Temného a všechny Zaprodance do posledního!“

Lanfear se v očích nebezpečně zablesklo, ale hned to bylo pryč. „Víš, proč se tě někteří z nás bojí? Máš vůbec potuchy? Bojí se, že ti Veliký pán Temnoty dá místo nad nimi.“

Rand sám sebe překvapil, protože se mu podařilo se usmát. „Veliký pán Temnoty? Ty taky nemůžeš vyslovit jeho jméno? Ty se přece nebojíš přivolat na sebe jeho pozornost, na rozdíl od slušných lidí. Nebo ano?“

„Bylo by to rouhání,“ řekla Lanfear zcela prostě. „A oni se bojí oprávněně, Sammael a ti ostatní. Veliký pán chce tebe. Chce tě vyzdvihnout nade všechny lidi. Tak mi to řekl.“

„To je směšné! Temný je stále vázán v Shayol Ghulu, jinak bych teď bojoval v Tarmon Gai’donu. A kdyby se dozvěděl, že existuju, chtěl by mě zabít. Já s ním přece hodlám bojovat.“

„Ó, ale on to ví. Veliký pán ví mnohem víc, než bys čekal. A je možné s ním mluvit. Zajdi do Shayol Ghulu, do Jámy smrti, a... jistě ho uslyšíš. Můžeš se... koupat v jeho přítomnosti.“ Teď se jí v očích rozsvítilo jiné světlo. Extáze. Dýchala s pootevřenými rty a na okamžik jako by hleděla na něco velice vzdáleného a úžasného. „Slova to nedokážou popsat, ani zdaleka ne. Musíš to zažít, abys to poznal. Musíš.“ Znovu začala vnímat jeho obličej. Oči měla velké, tmavé a naléhavé. „Poklekni před Velikým pánem a on tě postaví nad ostatní. Nechá tě vládnout volně, jak ti bude libo, a stačí, abys před ním jednou poklekl. Uznal ho. Nic víc než to. To mi řekl. Asmodean tě naučí vládnout jedinou silou, aniž by tě zabila, naučí tě, co s ní můžeš udělat. Dovol, ať ti pomohu. Můžeme zničit ostatní. Velikému pánu na tom nezáleží. Můžeme je zničit všechny, i Asmodeana, jakmile tě naučí, co potřebuješ znát. Ty a já spolu můžeme vládnout světu pod Velikým pánem. Navěky.“ Hlas jí klesl do šepotu, v němž se stejnou měrou snoubila dychtivost se strachem. „Dva velké sa’angrialy, vyrobené těsně před koncem, jeden, který můžeš používat ty, a druhý, který mohu používat já. Jsou mnohem větší než tenhle meč. Jejich moc si ani neumíš představit. S nimi bychom se mohli postavit dokonce i... samotnému Velikému pánu. Dokonce i Stvořiteli!“

„Ty jsi šílená,“ vydechl Rand roztřeseně. „Otec lží říká, že mě nechá volného? Já se narodil, abych s ním bojoval. Proto jsem tady, abych naplnil proroctví. A já s ním budu bojovat, s vámi všemi, až do Poslední bitvy! Až do posledního dechu!“

„Ty ale nemusíš. Proroctví není nic víc než znamení toho, v co lidé doufají. Naplnění Dračích proroctví tě jenom přinutí vydat se na cestu vedoucí k Tarmon Gai’donu a tvé smrti. Moghedien nebo Sammael dokážou zničit tvé tělo. A Veliký pán Temnoty může zničit tvoji duši. To by byl konec, naprostý a nezvratný. Už by ses nikdy znovu nenarodil, bez ohledu na to, jak dlouho by se kolo času otáčelo!“

„Ne!“

Zdánlivě velice dlouho si ho prohlížela. – Téměř viděl, jak na přesných vážkách zvažuje možnosti. „Mohla bych tě vzít s sebou,“ řekla nakonec. „Mohla bych tě obrátit k Velikému pánu bez ohledu na tvé tužby a přesvědčení. Existují způsoby.“

Odmlčela se, možná aby se přesvědčila, jaký měla její slova účinek, pokud vůbec nějaký. Randovi po zádech stékal pot, ale udržel si vyrovnaný výraz. Bude muset něco udělat, i když nebude mít nejmenší šanci. I při druhém pokusu dosáhnout na saidín jen narazil na neviditelnou přehradu. Rozhlédl se kolem sebe, jako by přemýšlel. Callandor měl za sebou a stejně mimo dosah, jako by byl na druhé straně Arythského oceánu. Nůž, který nosíval na opasku, teď ležel na stolku u postele společně s napůl dokončenou lištičkou, co vyřezával. Beztvará hrouda kovu se mu posmívala z krbové římsy, do dveří právě vklouzl špinavý muž s nožem v ruce, všude ležely knihy. Obrátil se k Lanfear a napjal se.

„Tys byl vždycky umíněný,“ zabručela žena. „Nevezmu tě, tentokrát. Chci, abys za mnou přišel sám. A já toho dosáhnu. Co se děje? Mračíš se.“

Muž s nožem v ruce vklouzl do dveří. Přelétl toho chlapíka očima, přičemž si ho málem nevšiml. Instinktivně odstrčil Lanfear stranou a sáhl po pravém zdroji. Štít, který mu v tom bránil, zmizel, jakmile se ho dotkl, a do rukou mu vskočil meč jako rudozlatý plamen. Muž se na něj vrhl. Nůž držel nízko a namířený nahoru, aby mu jej mohl vrazit pod žebra. I tak bylo těžké udržet si muže v zorném poli, ale Rand se otočil a Vítr vanoucí přes zeď se postaral o ruku držící nůž. Rand figuru dokončil tím, že najatému vrahovi vrazil meč do srdce. Na okamžik hleděl do tupých očí – byly bez života, i když srdce ještě pracovalo – a pak vytáhl čepel.

„Šedý muž.“ Rand se nadechl. Připadalo mu to jako první nadechnutí po několika hodinách. Mrtvola u jeho nohou byla odporná, krvácela na koberec s vetkanými spirálami, ale teď nebylo těžké na něm udržet oči. S vrahy Stínu to tak bylo vždycky. Když jste si jich všimli, obvykle už bylo pozdě. „Tohle nedává smysl. Mohla jsi mě zabít úplně snadno. Proč jsi mě zabavila, aby se ke mně mohl dostat šedý muž?“

Lanfear ho ostražitě sledovala. „Já bezduché nepoužívám. Říkala jsem ti, že mezi Vyvolenými jsou... jisté rozdíly. Zdá se, že jsem se ve svém úsudku o den opozdila, ale stále je ještě čas, abys šel se mnou. Aby ses mohl učit. Žít. Ten meč,“ skoro opovržlivě ohrnula rty. „Neděláš ani desetinu toho, co bys mohl. Pojď se mnou a uč se. Nebo mě chceš zabít už teď? Pustila jsem tě, aby ses mohl bránit.“

Její hlas i její postoj prozrazovaly, že očekává útok, nebo byla přinejmenším připravená jej odrazit, ale to ho nezastavilo, stejně jako to, že mu nejdřív uvolnila ruce. Byla jednou ze Zaprodanců, sloužila zlu tak dlouho, že vedle ní černá sestra vypadala jako novorozeně. Ale on přesto viděl ženu. Vynadal si do nemožných hlupáků, ale nedokázal to. Možná kdyby se ho pokusila zabít. Možná. Ale ona tu jen tak stála, dívala se a čekala. Nepochybně byla připravená provést něco s jedinou silou, o čem ani netušil, že je to možné, kdyby se ji pokusil zadržet. Podařilo se mu odříznout Egwain a Elain, ale to byla jedna z těch věcí, které dělal bez přemýšlení, jak to měl pohřbeno někde v hlavě. Vzpomínal si jen na to, že to udělal, ne jak. Aspoň pevně držel saidín. Takhle už ho znovu nepřekvapí. Odporná špína, z níž se mu obracel žaludek, nebyla ničím. Saidín znamenal život, možná více než jedním způsobem.

Náhle mu v hlavě vyvřela myšlenka jako horký pramen. Aielové. Dokonce i pro šedého muže by mělo být nemožné protáhnout se dveřmi, které hlídá půl tuctu Aielů.

„Cos jim udělala?“ Hlas mu cestou ke dveřím skřípal a oči stále upíral na Lanfear. Kdyby použila sílu, třeba by se mu dostalo nějakého varování. „Cos udělala s těmi Aiely venku?“

„Nic,“ odtušila chladně. „Nechoď tam. Tohle může být jenom zkouška, aby se přesvědčili, jak jsi zranitelný, ale hlupáka může zabít i pouhá zkouška.“

Rand rozrazil dveře na scénu šílenství.

10

Kámen se drží

Randovi leželi u nohou mrtví Aielani propletení s těly tří velice obyčejných mužů ve velice obyčejných kabátcích a spodcích. Obyčejně vypadající muži, až na to, že bylo zabito šest Aielů, celá stráž, a někteří očividně dřív, než si uvědomili, že se něco děje, a každý z těch obyčejně vypadajících mužů měl v těle nejméně dva aielské oštěpy.

Ale to nebyla ani polovina. Jakmile Rand otevřel dveře, přelil se přes něj ryk bitvy. Mezi krevelovými sloupy se ozýval křik, vytí a řinčení oceli o ocel. Obránci v předpokoji bojovali o život pod pozlacenými svícny proti mohutným postavám v černých osnířích, o hlavu a ramena vyšším než oni. Postavám připomínajícím mohutné muže, ale s hlavami či aspoň obličeji pokřivenými, s rohy a peřím, s čenichy či zobany místo úst a nosu. Trolloci. Pohybovali se na tlapách či kopytech, stejně jako ve vysokých botách, a muže stínali sekerami s podivnými trny, sudlicemi a meči připomínajícími kosy obrácené na špatnou stranu. A s nimi myrddraal, jako hadovitě se pohybující muž v černé zbroji s pletí bílou jako larva, jako smrt stvořená z těla bez krve.

Někde v Kameni se ozval poplašný gong a pak se smrtelnou náhlostí utichl. Ozval se další, pak ještě jeden, jako mosazné hrany.

Obránci Kamene bojovali jako lvi. Byli sice proti trollokům v přesile, ale na zemi leželo mnohem víc lidí než trolloků. Právě když se na ně Rand podíval, myrddraal utrhl holou rukou tairenskému kapitánovi polovinu obličeje a druhou rukou vrazil obránci smrtící černou čepel do hrdla, vyhýbaje se přitom oštěpům obránců jako had. Obránci nyní čelili tvorům, které považovali za výmysly poutníků dobré tak ke strašení dětí. Nervy měli napjaté k prasknutí. – Jeden muž, který ztratil podšitou přilbici, odhodil oštěp a pokusil se uprchnout, ale vzápětí mu těžká trolločí sekera rozrazila lebku jako meloun. Přesto se další muž, který se podíval na myrddraala, dal s křikem na útěk. Myrddraal se mu hadovitě vrhl vstříc. Ve chvilce budou utíkat všichni lidé.

„Mizelče!“ zařval Rand. „Zkus to se mnou, mizelče!“ Myrddraal ztuhl, jako by se nikdy nepohnul, a obrátil k Randovi svůj bledý bezoký obličej. Randem pod tím pohledem projel strach a sklouzl po bublině chladného klidu, která ho obklopovala, když držel saidin. V Hraničních státech měli pořekadlo: „Pohled bezokého je strach.“ Kdysi Rand věřil, že mizelci jezdí na stínech jako na koních a zmizí pokaždé, když se k vám otočí bokem. Ty staré pověry nebyly příliš daleko od pravdy.

Myrddraal se plynule vydal k Randovi a ten přeskočil mrtvé přede dveřmi, aby se mu mohl postavit, a když dopadl, uklouzl v krvi vylité na černý mramor. „Seber se, Kameni!“ křikl přitom. „Kámen se drží!“ To byl válečný pokřik, jejž slyšel oné noci, kdy se Kámen neudržel.

Měl dojem, že z komnaty, kterou právě opustil, zaslechl rozčilený výkřik: „Hlupáku!", ale neměl čas myslet na Lanfear ani na to, co by mohla udělat. To uklouznutí ho málem stálo život. Rudozlatá čepel jen tak tak odrazila myrddraalovu černou, když se snažil znovu získat rovnováhu. „Seber se, Kameni! Kámen se drží!“ Musel udržet obránce Kamene pohromadě, jinak by musel čelit myrddraalovi a dvaceti trollokům sám. „Kámen se drží!“

„Kámen se drží!“ zaslechl kohosi opakovat, a pak dalšího. „Kámen se drží!“

Mizelec se pohyboval plavně jako had, a dojem hada ještě zesilovaly překrývající se šupiny jeho černé zbroje. Ale ani černý chřestýš neútočil tak rychle. Rand měl chvíli co dělat, aby si udržel jeho čepel od svého neozbrojeného těla. Černý kov uměl způsobit rány, které se zanítily a bylo je skoro tak těžké vyléčit jako tu, která ho teď bolela v boku. Pokaždé, když se tmavá ocel ukutá v Thakandaru pod svahy Shayol Ghulu setkala s rudozlatou, s pomocí síly ukutou čepelí, zablýsklo se, jako by v místnosti udeřil blesk, ostré namodrale bílé světlo, z něhož bolely oči. „Tentokrát umřeš,“ zachraptěl myrddraal hlasem připomínajícím zvuky, jaké vydává suché listí, když ho někdo drtí. „Tvé tělo předhodím trollokům a tvé ženy si vezmu já sám.“

Rand bojoval chladně jako obvykle a stejně zoufale. Mizelec svůj meč používat uměl. Pak nadešel okamžik, kdy mohl pořádně udeřit do meče, ne ho jen odrazit. Se zasyčením, jako když led dopadne na rozžhavený kov, rudozlatá čepel projela tou černou. Další ranou Rand srazil bezokému hlavu z ramen. Zabrněly ho paže, jak se musel proseknout kostí. Z pahýlu krku vytryskla fontána atramentově černé krve. Ale myrddraal ještě nepadl. Bezhlavá postava, slepě kolem sebe mávající zlomeným mečem, klopýtala kolem dokola a náhodně sekala do vzduchu.

Když se hlava mizelče skulila na podlahu, zbývající trolloci se také s jekem a kopáním zhroutili a rukama porostlýma hrubou srstí si drásali hlavy. To byla slabost myrddraalů a trolloků. Dokonce ani myrddraalové trollokům nevěřili, a tak se s nimi často jistým způsobem, který Rand nechápal, spojovali. Očividně to zajišťovalo věrnost trolloků, ale ti, kteří byli spojení s myrddraalem, jeho smrt dlouho nepřežili.

Obránci, kteří ještě stáli, nebyl jich ani tucet, na nic nečekali. Po dvou po třech začali oštěpy opakovaně bodat do trolloků, dokud se tito nepřestali hýbat úplně. Někteří srazili i myrddraala, ale ten divoce mával rukama bez ohledu na to, kolikrát byl proboden. Když se trolloci odmlčeli, bylo slyšet sténání a pláč několika málo lidí, kteří zatím přežili svá zranění. Na zemi však přesto bylo víc lidí než zplozenců Stínu. Černý mramor byl kluzký krví, na černém kameni téměř neviditelnou.

„Nechte ho,“ řekl Rand obráncům, kteří se stále snažili dorazit myrddraala. „Už je mrtvý. Mizelci prostě jenom nechtějí přiznat, že jsou mrtví.“ To mu řekl Lan, připadalo mu to tak dávno. Doposud neměl žádný důkaz. „Postarejte se o raněné.“

Obránci, sledující bezhlavý zmítající se trup celý posetý rozšklebenými ranami, se otřásli a vydali se zpátky mumlajíce cosi o číhačích. Tak nazývali v Tearu mizelce, v příbězích určených dětem. Někteří začali hledat mezi padlými lidmi ty, kteří přežili. Ty, již se nedokázali postavit, ponechali stranou, pomáhajíce těm, kdo se na nohy mohli zvednout. Až příliš mnoho lidí zůstalo ležet. Muži spěšně trhali vlastní košile na obvazy, když bylo možné nabídnout jen poslední útěchu.

Teď už nevypadali tak hezky jako předtím tihle Tairenové. Na nyní již nelesklých předních a zadních plátech byly zuby a trhliny a krví nasáklé díry kazily kdysi drahé černozlaté kabátce a spodky. Někteří neměli ani přílby a nejeden se opíral o oštěp, jako by to bylo to jediné, co ho ještě drží na nohou. Možná bylo. Funěli a výraz rozčilení se u nich mísil s nahou hrůzou a otupělostí, která přepadá muže v boji. Nejistě se dívali na Randa – kradmo a ustrašeně – jako by ty tvory z Morny snad sám povolal.

„Otřete si ty oštěpy,“ nařídil jim. „Krev mizelce by rozežrala ocel jako kyselina, kdybyste ji tam nechali dost dlouho.“ Většina ho pomalu poslechla a váhavě použila, co bylo zrovna po ruce, totiž rukávce vlastních mrtvých.

Z chodeb se sem nesly zvuky dalšího boje, vzdálený křik a tlumené řinčení kovu. Už ho poslechli dvakrát. Nadešel čas zjistit, zda to budou dělat i nadále. Rand se k nim obrátil zády a vydal se předpokojem za zvuky bitvy. „Pojďte za mnou,“ rozkázal. Zvedl z ohně ukutou čepel, aby jim připomněl, kdo je, v naději, že mu tato připomínka nevynese oštěp do zad. Ale musel se toho odvážit. „Kámen se drží! Za Kámen!“

Chvíli byly jeho dutě se rozléhající kroky jediným zvukem v komnatě, pak se ozvaly další kroky. „Za Kámen!“ křikl jeden z mužů, a další se k němu přidal: „Za Kámen a pána Draka!“ Rand zrychlil do klusu a vedl svůj zakrvácený voj třiadvaceti obránců hlouběji do Kamene.

Kde byla Lanfear a jakou roli v tomhle hrála? Neměl čas nad tím uvažovat. V chodbách Kamene leželi mrtví muži v kalužích vlastní krve, jeden tady, opodál dva či tři, obránci Kamene, sluhové, Aielové. Také ženy, šlechtičny ve lněných šatech, služebné oděné ve vlně, ležely vedle sebe, jak byly sraženy na útěku. Trollokům nezáleželo na tom, koho zabijí. Je těšilo jen zabíjení samotné. Myrddraalové byli horší. Půllidé se těšili z bolesti a smrti.

O kus dále Tearský Kámen vřel. – Skupinky trolloků běsnily v chodbách, občas je vedl myrddraal, občas byly obludy samy, bojujíce s Aiely či obránci, sekajíce do neozbrojených, pátrajíce po dalších živých k zabití. Rand vedl svůj malý oddíl k útoku na každého zplozence Stínu, na kterého narazili, a mečem prorážel stejně snadno tuhou kůži jako černou kroužkovou zbroj. Jedině Aielové čelili mizelcům beze strachu. Aielové a Rand. Ten nechával projít trolloky, aby se dostal k mizelcům. Občas s sebou myrddraal vzal na smrt tucet či dva trolloků, občas žádného.

Někteří z obránců padli na zem a odmítali se zvednout, ale připojili se k nim Aielové, takže se jejich počet téměř zdvojnásobil. Ze zuřivých šarvátek, které se přesouvaly sem a tam za hrozného křiku a řinčení jako v šílené kovárně, se občas odpojily skupinky mužů. Jiní se zase připojili k Randovi, další utekli, vzápětí byli nahrazeni, až nezůstal nikdo z těch, s kým se vydal ze svého předpokoje. Někdy bojoval Rand zcela sám, nebo běžel chodbou, kde kromě něj a mrtvých nikdo nebyl, za zvuky vzdáleného boje.

Jednou, se dvěma obránci, ve sloupořadí shlížejícím do dlouhé komnaty s mnoha dveřmi, zahlédl Moirain a Lana obklopené trolloky. Aes Sedai stála, držíc hlavu vztyčenou jako nějaká bájná válečná královna, a příšerné postavy kolem ní začínaly hořet – jen aby byly vzápětí nahrazeny dalšími trolloky, kteří sem vbíhali dveřmi po šesti či osmi. Lanův meč se postaral o ty, již unikli Moiraininu ohni. Strážce měl po celém obličeji krev, přesto však proplouval figurami stejně chladně, jako by cvičil před zrcadlem. Pak jeden trollok s vlčím čenichem bodl oštěpem Moirain po zádech. Lan se prudce otočil, jako by měl oči i vzadu na hlavě, a ťal trolloka do nohy nad kolenem. Trollok s vytím upadl, nicméně se mu podařilo vrazit oštěp do Lana a zároveň další útočník strážce neohrabaně zasáhl plochou čepelí své sekery, až se Lanovi podlomila kolena.

Rand nemohl nic dělat, protože v té chvíli se na něj a jeho dva společníky vrhlo pět trolloků s čenichy a kančími kly a beraními rohy a vytlačili lidi ze sloupořadí pouhou početní převahou při prudkém útoku. Pět trolloků by bylo mělo zabít tři lidi bez větších potíží, až na to, že jedním z těch lidí byl Rand s mečem, pro nějž nebyly jejich osníře víc než sukno. Jeden z obránců zemřel a druhý zmizel při pronásledování raněného trolloka, jediného, který z těch pěti přežil. Když se Rand dostal zpátky do sloupořadí, ucítil zezdola pach spáleného masa. Na podlaze ležela velká ohořelá těla, ale po Moirain a Lanovi nebylo ani stopy.

Takový byl boj o Kámen. Takový byl boj o Randův život. Rvačky vznikaly náhle a přesouvaly se dál, nebo na místě utichaly. – S lidmi nebojovali jen trolloci a myrddraalové. S lidmi bojovali i lidé. Po boku zplozenců Stínu bojovali i temní druzi, hrubě odění chlapíci, kteří vypadali jako bývalí vojáci a rváči z krčem. Trolloků se zřejmě báli stejně jako Tairenové, ale pokud mohli, zabíjeli stejně nevybíravě jako jejich hrůzní spojenci. Dvakrát Rand viděl i trolloky rvát se s trolloky. Mohl jenom předpokládat, že nad nimi myrddraalové ztratili kontrolu a trolloky přemohla jejich touha po krvi. Jestli se chtěli zabíjet navzájem, Rand je při tom klidně nechal.

Potom, znovu sám, pátraje po dalších nepřátelích, zahnul za roh a vrazil rovnou do tří trolloků. Každý z nich byl dvakrát širší v ramenou než on a skoro o polovinu vyšší. Jeden z nich, s orlím zobákem čnějícím z jinak vcelku lidského obličeje, právě odsekával paži z mrtvoly tairenské šlechtičny za dychtivého přihlížení druhých dvou, kteří si olizovali čenichy. Trolloci jedli cokoliv, bylo-li to maso. Nedalo se poznat, zda je Rand víc překvapen než oni, ale on se rozhodně vzpamatoval první.

Ten s orlím zobanem šel k zemi s proťatou kroužkovou košilí i břichem. Šermířská figura zvaná Ještěrka v trní by měla zlikvidovat i druhé dva, ale ten první padlý trollok se při pádu ještě hrozivě svíjel a Randovi málem podrazil nohy. Rand se zapotácel a jen škrábl dalšího trolloka, s rozšklebenou vlčí tlamou, který se na něj svalil. Padající trollok Randa přimáčkl pod sebe a znehybnil mu ruku i s mečem. Třetí trollok, jenž zůstal na nohou, zvedl sekeru s trnem vysoko nad hlavu, a kdyby to bylo přes kančí rypák s kly možné, byl by se usmíval. Rand se snažil vymanit zpod ležícího těla a nadechnout.

Kosina rozťala kančí rypák až ke krku.

Čtvrtý trollok vypáčil čepel a ohrnul na Randa pysky své kozlí tlamy. Uši přitiskl vedle rohů. Pak odběhl a ostré paznehty mu na dlaždicích hlasitě cvakaly.

Rand se vytáhl zpod mrtvé váhy napůl omráčeného trolloka. Trollok mě zachránil. Trollok? Po celém těle měl trolločí krev, hustou a tmavou. O kus dál v chodbě, na opačné straně, než kde zmizel trollok s kozí hlavou, se modrobíle zablesklo, jak se na dohled objevili dva myrddraalové bojující spolu s pohyby tak rychlými a plavnými, téměř rozmazanými, jako by neměli v těle žádné kosti. Jeden přinutil druhého ustoupit do další chodby a blesky pohasly. Jsem šílený. Tím to je. Jsem šílený a tohle je celé jen nějaký šílený sen.

„Riskuješ všechno, když tu tak zmateně pobíháš s tím... s tím mečem.“

Rand se obrátil k Lanfear. Znovu vypadala jako dívka o nic starší než on, spíš mladší. Zdvihla si bílé suknice, aby mohla překročit potrhané tělo tairenské urozené paní. Podle výrazu jejího obličeje to klidně mohlo být poleno.

„Postavil sis chýši z větví,“ pokračovala Lanfear, „kde jsi mohl mít lusknutím prstů mramorové paláce. Bez námahy jsi mohl mít jejich životy, i takové, jako jsou trolloci, a oni tě místo toho málem zabili. Musíš se učit. Připoj se ke mně.“

„Tohle byla tvoje práce?“ chtěl vědět Rand. „Ten trollok, co mě zachránil? Ti myrddraalové? To ty?“

Chvíli nad tím uvažovala a pak lehce, lítostivě zavrtěla hlavou. „Kdybych to připsala sobě, čekal bys to ode mne znovu, a to by mohla být tvoje smrt. Nikdo z ostatních si není opravdu jist, na čí straně stojím, a mně se to tak líbí. Otevřenou pomoc ode mne čekat nemůžeš.“

„Čekat od tebe pomoc?“ zavrčel Rand. „Ty mě chceš obrátit ke Stínu. Milými slovíčky nedokážeš, abych zapomněl, co jsi zač.“ Usměrnil a ona narazila na nástěnný koberec tak tvrdě, až zachrčela. Rand ji tam držel, s roztaženými končetinami, na lovecké scéně, půl sáhu nad podlahou, s bílým rouchem roztaženým a přitištěným ke koberci. – Jak to odstínil Egwain a Elain? Musel si vzpomenout.

Náhle přeletěl přes chodbu a narazil do zdi naproti Lanfear, byv přimáčknut něčím jako hmyz, až skoro nemohl dýchat.

Lanfear s dýcháním zřejmě potíže neměla. „Cokoliv dokážeš ty, Luisi Therine, tak já taky. A lépe.“ Jak tu tak byla přibodnuta ke stěně, příliš ji to nevzrušovalo. Odněkud sem dolehl halas bitvy a pak utichl, jak se boj přesunul dál. „Jen tak napůl využíváš nejmenší zlomek toho, čeho jsi schopen využít, a odcházíš od toho, co by ti dovolilo rozdrtit všechny, kdo se postaví proti tobě. Kde je Callandor, Luisi Therine? Stále ve tvé ložnici jako nějaká neužitečná ozdoba? Copak si myslíš, že jen ty sám jím můžeš vládnout, když byl teď vysvobozen? Jestli je tu Sammael, tak si ho vezme a použije proti tobě. Dokonce i Moghedien by ho vzala, jen aby ti zabránila jej použít. A taky by mnoho získala, kdyby ho prodala některému z Vyvolených mužů.“

Vzpíral se tomu, čím ho držela, ale dokázal pohnout jen hlavou, kroutit jí ze strany na stranu. Callandor v rukou Zaprodance. Při tom pomyšlení skoro zešílel strachy a zoufalstvím. Usměrnil, snažil se vydrat zpod toho, čím ho držela, ale vlastně nebylo čemu se vzpírat. Pak to náhle bylo pryč. Rand odskočil od zdi, jak ještě napínal síly, než si uvědomil, že je volný. A to nikoliv díky tomu, co sám udělal.

Podíval se na Lanfear. Stále ještě tam visela, jako by se do ní vší silou opíral vítr. Snažila se ho ukolébat, oklamat ho, aby jí začal důvěřovat. Zaváhal nad prameny, které ji držely. Jestli je zaváže a nechá ji tu, mohla by strhnout půlku Kamene, jak by se snažila osvobodit – pokud by ji nezabili procházející trolloci, považujíce ji za někoho z Kamene. To by mu těžkou hlavu nedělalo – ne smrt Zaprodance – ale pomyšlení na to, že by trollokům zanechal bezmocnou ženu, vlastně kohokoliv, se mu protivilo. Podíval se na její nevzrušený výraz a rychle toto pomyšlení zahnal. Dokud bude moci usměrňovat, nikdo v Kameni jí nedokáže ublížit. Kdyby našel Moirain, aby ji odřízla...

Lanfear za něj znovu rozhodla. Projel jím náraz odseknutých pramenů, když se Lanfear lehce spustila na podlahu. Rand na ni hleděl, jak odstupuje od zdi a klidně si oprašuje suknice. „To přece nemůžeš,“ vyjekl hloupě a ona se usmála.

„Nemusím pramen vidět, abych ho mohla rozmotat, stačí, když vím, co to je a kde. Vidíš, ještě se musíš hodně učit. Takhle se mi líbíš. Vždycky jsi byl na můj vkus příliš tvrdošíjný a sebejistý. Vždycky bylo lepší, když jsi byl trochu nejistý. Takže na Callandor zapomeneš?“

Rand stále váhal. Stál před ním jeden ze Zaprodanců. A neexistovalo naprosto nic, co by mohl udělat. Obrátil se a rozběhl se pro Callandor. Za ním zněl její smích.

Tentokrát neuhýbal z cesty kvůli boji s trolloky či myrddraaly. Nezpomalil divokou cestu vzhůru Kamenem, pokud mu někdo neskočil přímo do cesty. Pak se mečem ukutým z ohně prosekal dál. Spatřil Perrina a Faile, on měl v ruce sekeru, ona mu s noži hlídala záda. Trolloci nějak váhali čelit pohledu Perrinových žlutých očí, stejně jako se jim nelíbila jeho sekera. Rand je bez ohlížení nechal za sebou. Jestli jeden ze Zaprodanců sebere Callandor, nikdo z nich se nedožije východu slunce.

Bez dechu se doškrábal k předpokoji se sloupy a přeskákal mrtvé, již tu stále leželi, obránce i trolloky bez rozdílu, jak spěchal za Callandorem. Rozrazil obě křídla dveří. Meč, jenž není mečem, ležel na svém pozlaceném, drahokamy vykládaném stojanu a zářil světlem vycházejího slunce. Čekal na něj.

Teď, když jej měl na dohled, v pořádku, se mu skoro dělalo špatně, když se jej měl dotknout. Jednou Callandor použil k účelu, k němuž byl původně vytvořen. Jen jednou. Věděl, co ho čeká, zvedne-li jej znovu a použije k natažení tolika síly z pravého zdroje, kolik žádný člověk nedokáže bez pomoci. Propustit radozlatou čepel bylo málem víc, než zvládl. Když meč zmizel, málem jej znovu přivolal zpět.

Zdráhavě překročil mrtvolu šedého muže a potom pomalu položil ruce na jílec Callandoru. Byl chladný jako kus křišťálu, který byl dlouho v temnotě, ale nebyl tak hladký, aby mu v rukou klouzal.

Něco ho přimělo vzhlédnout. – Ve dveřích stál mizelec, váhal, a bledý obličej bez očí měl otočený ke Callandoru.

Rand natáhl ze saidínu. Skrze Callandor. Meč, jenž není mečem, mu v rukou zaplál jasným světlem, jako by Rand držel polední slunce. Naplnila ho síla a udeřila jako pevné kladivo. Špína jím projela jako záplava černoty. V žilách mu pulzoval roztavený kámen. Chlad v jeho útrobách by zmrazil i slunce. Musel to použít, jinak by praskl jako nahnilý meloun.

Myrddraal se otočil, chtěl hned utéci, a náhle se jeho černé odění i zbroj sesypaly na podlahu, zanechávajíce ve vzduchu jen mastná zrnka prachu.

Rand si ani neuvědomil, že usměrňuje, dokud nebylo po všem. Nedokázal by říci, co vlastně udělal, ani kdyby na tom závisel jeho život. Ale pokud držel v rukou Callandor, jeho život nemohlo nic ohrozit. Síla mu bušila v těle jako srdce světa. S Callandorem v rukou by dokázal cokoliv. Síla v něm bušila jako kladivo schopné roztříštit hory. Usměrněný pramínek odvál poletující zbytky myrddraala do předpokoje i s jeho šaty a brněním. Maličký pramínek obojí spálil na uhel. Rand vyšel ze dveří a vydal se na lov těch, kdož přišli uchvátit jej.

Někteří z nich došli až do předpokoje. Před sloupy na druhé straně stál další mizelec a hlouček krčících se trolloků a všichni zírali na popel poletující ve vzduchu, poslední kousíčky myrddraala a jeho šatstva. Při pohledu na Randa s planoucím Callandorem v rukou trolloci zavyli jako zvířata. Mizelec ztuhl na místě hrůzou, zcela neschopen pohybu. Rand nedal nikomu příležitost k útěku. Schválně pomalu k nim přistoupil a usměrnil a z holého černého mramoru pod nohama zplozenců Stínu vyskočily mohutné plameny tak horké, že se sám před nimi musel chránit rukou. Než k nim došel, plameny byly pryč. Na mramoru zůstala jen matná kolečka.

Vydal se zpátky do Kamene, a každý trollok, každý myrddraal, na něhož narazil, zahynul svíjeje se v ohni. Pálil je uprostřed boje s Aiely či Taireny nebo při zabíjení sluhů, kteří se snažili bránit oštěpy či meči, jež vzali mrtvým. Pálil je, když utíkali, buď aby našli další oběti, nebo na útěku před ním. Zrychlil krok, nejdřív do klusu, pak se rozběhl naplno. Hnal se kolem raněných, často ležících bez pomoci, hnal se kolem mrtvých. Ale to nestačilo. Nedokázal se pohybovat dost rychle. I když zabíjel trolloky po celých tuctech, další stále zabíjeli, byť jen cestou za svobodou.

Náhle se zastavil. Stál tu v široké chodbě obklopen mrtvými. Musel něco udělat – něco víc. Síla mu stékala po kostech, čistý výtažek ohně. Něco víc. Síla mu zmrazila morek v kostech. Něco, aby je zabil všechny, všechny najednou. Přelila se přes něj skvrna na saidínu, hora zahnívající špíny hrozící, že pod sebou pohřbí jeho duši. Pozvedl Callandor, natáhl z pravého zdroje a táhl, až měl pocit, že musí vykřičet zmrzlý plamen. Musel je zabít všechny.

Těsně pod stropem, přímo nad jeho hlavou, se začal pomalu točit vzduch, otáčel se stále rychleji a objevily se pruhy červené, černé a stříbrné. Celé to zavířilo a zhroutilo se to do sebe, kypělo to víc a víc, a jak se to otáčelo, zmenšovalo se to a skučelo.

Rand na to hleděl a po tvářích mu stékal pot. Neměl ani ponětí, co to vlastně je, věděl jen, že ho ony řítící se prameny, které ani nedokázal spočítat, s tou hmotou spojují. A hmotu to mělo, protože zatímco se ta věc hroutila do sebe, nabývala stále na váze. Callandor plál stále jasněji, až svítil tak, že na něj nebylo možné pohlédnout. Rand zavřel oči, a světlo jako by se mu propalovalo přes víčka. Síla se mu řítila vstříc, zuřící proud, který hrozil, že strhne vše, co jej tvořilo, do toho víru. Musel to pustit. Musel. Přinutil se otevřít oči, a bylo to jako dívat se na všechny bouře a blesky světa zmáčknuté do velikosti trolločí hlavy. Musel... musel... musel...

Teď. Ta myšlenka proplula jako škodolibý smích okrajem jeho vědomí. Oddělil vlákna, která se z něj řítila, a ta věc pak dál vířila a skučela jako nebozez provrtávající se kostí. Teď.

A zablesklo se, blesky letěly pod stropem napravo nalevo jako stříbrné řeky. Z boční chodby vystoupil myrddraal, a než stačil udělat další krok, zabodlo se do něj půl tuctu pramenů a on se rozletěl na kousky. Další prameny letěly dál a na každé křižovatce chodeb se rozdělily, byvše nahrazovány stále dalšími a dalšími, jak některé každou chvíli vybuchly.

Rand neměl tušení, co to vlastně vytvořil, ani jak to funguje. Dokázal tu jenom stát a třást se, jak ho plnila jediná síla vynucujíc si zároveň, aby byla použita. I kdyby měla zničit jeho. Cítil, jak trolloci a myrddraalové umírají, cítil, jak blesky zabíjejí. – Mohl je zabít všude, kdekoliv na celém světě. Věděl to. S Callandorem mohl udělat cokoliv. A věděl, že kdyby se o to pokusil, zcela jistě by ho to zabilo.

Blesky pohasly, až s posledním zplozencem Stínu zmizely docela. Vířící masa se zhroutila do sebe s hlasitým prásknutím vtahovaného vzduchu. Ale Callandor stále zářil jako slunce. Randa rozechvívala jediná síla.

A byla tam Moirain, o pár kroků dál, a dívala se na něj. Šaty měla v naprostém pořádku, každičký záhyb modrého hedvábí byl na svém místě, ale některé pramínky vlasů jí vyklouzly z účesu. Vypadala unaveně – a zděšeně. „Jak...? To, cos udělal, bych nepovažovala za možné.“ Objevil se Lan, klusal chodbou s mečem v ruce, obličej měl zakrvácený a kabátec úplně potrhaný. Moirain, aniž odtrhla zrak od Randa, mávla rukou a strážce zastavila kousek od sebe. A o hodně větší kus od Randa. Jako by bylo příliš nebezpečné, kdyby se Lan byť jen přiblížil. „Jsi... v pořádku, Rande?“

Rand od ní odtrhl zrak, který mu padl na tělo tmavovlasé dívky, skoro ještě děcka. Ležela na zádech, oči doširoka otevřené a upřené na strop. Živůtek měla ztmavlý krví. Rand se smutně sklonil a odhrnul jí pramen vlasů z obličeje. Světlo, je to jenom dítě. Přišel jsem pozdě. Proč jsem to neudělal dřív? Dítě!

„Zařídím, aby se o ni někdo postaral, Rande,“ řekla laskavě Moirain. „Teď jí pomoci nemůžeš.“

Randovi se ruka na Callandoru třásla tak silně, že jílec skoro neudržel. „S tímhle můžu cokoliv.“ Vlastní hlas mu zněl ochraptěle. „Cokoliv!“

„Rande!“ naléhala Moirain.

Odmítl ji poslouchat. Síla byla v něm. Callandor zaplál a on se stal jedinou silou. Usměrnil, zaměřil prameny do těla dítěte, pátral, zkoušel, klopýtal. Dívka vyskočila na nohy, ruce a nohy nepřirozeně ztuhlé, pohyby trhané.

„Rande, tohle nemůžeš. Tohle ne!“

Dýchej. Musí dýchat. Hrudník dívky se zvedal a klesal. Srdce. Musí tepat. Z rány na hrudi začala vytékat krev, již hustá a tmavá. Žij. Žij, Světlo tě spal! Nechtěl jsem přijít pozdě. Upírala na něj oči již potažené mázdrou. Bez života. Po lících mu začaly bez zábran stékat slzy. „Musí žít! Vyleč ji, Moirain. Já nevím jak. Vyleč ji!“

„Smrt vyléčit nelze, Rande. Ty nejsi Stvořitel.“

Rand, s pohledem upřeným do těch mrtvých očí, vlákna stáhl. Tělo ztuhle spadlo. Tělo. Rand zvrátil hlavu dozadu a zavyl, divoce jako nějaký trollok. Stěny a strop ožehl spletený oheň, jak se v bolesti a zoufalství slepě ohnal.

Podlomily se mu nohy a on propustil saidín, odtlačil ho pryč. Bylo to jako tlačit balvan, jako tlačit pryč život. Síly ho opustily spolu s tou jedinou. Ale špína zůstala, špína stahující ho temnotou dolů. Musel položit Callandor na zem a opřít se o něj, aby se udržel na nohou.

„Ostatní.“ Měl problémy s mluvením, jak ho bolelo v krku. „Elain, Perrin a ostatní? Pro ně už jsem taky přišel pozdě?“

„Nepřišel jsi pozdě,“ pravila klidně Moirain. Ale nepřiblížila se a Lan byl očividně připravený vrhnout se mezi ni a Randa. „Nesmíš –“

„Jsou ještě naživu?“ zařval Rand.

„Jsou,“ ujistila ho.

Rand unaveně, nicméně s úlevou, kývl. Snažil se nedívat na tělíčko děvčátka. Tři dny čekání, aby se mohl radovat z pár ukradených polibků. Kdyby se byl pohnul před třemi dny... Ale v těch třech dnech se naučil věci, které by mohl použít, kdyby si je dal dohromady. Kdyby. Aspoň nebylo pozdě pro jeho přátele. Aspoň pro ně nebylo pozdě. „Jak se sem ti trolloci dostali? Podle mě určitě nevylezli po hradbách jako Aielové, ne když ještě svítilo slunce. Svítí vůbec ještě?“ Potřásal hlavou, aby zahnal mlhu, která mu halila myšlenky. „To je jedno. Trolloci. Jak?“

Tentokrát odpověděl Lan. „Pozdě odpoledne přivázali v docích Kamene osm velkých bárek se zrním. Očividně nikoho nenapadlo se zeptat, proč naložené bárky plují po proudu –“ v hlase se mu ozývalo opovržení „– nebo proč přistávají v Kameni, či proč posádka nechala zavřené poklopy skoro až do západu slunce. A taky dorazil trén vozů – asi přede dvěma hodinami – bylo jich třicet a údajně měly přivážet věci nějakého vznešeného pána z venkova před jeho návratem do Kamene. Když byly odhrnuty plachty, zjistilo se, že jsou taky napěchované půllidmi a trolloky. Jestli se sem dostali ještě nějak jinak, tak to jsem zatím nezjistil.“

Rand znovu kývl a tou námahou se mu podlomila kolena. Náhle tu byl Lan a dal si Randovu ruku kolem ramen, aby ho udržel na nohou. Moirain vzala jeho obličej do dlaní. Zamrazilo ho, ale nebyl to prudký chlad plného léčení, jen mráz, který s sebou odnesl únavu. Většinu únavy. Zárodek zůstal, jako by celý den okopával tabák. Rand se Lanovi vymanil, protože už pomoc nepotřeboval. Lan se za ním ostražitě díval, aby se přesvědčil, že opravdu dokáže stát bez pomoci, nebo si možná strážce nebyl jist, jak nebezpečný Rand je, jak moc je šílený.

„Neudělala jsem to schválně úplně,“ sdělila mu Moirain. „Dneska v noci se potřebuješ prospat.“

Spát. Musel toho tolik udělat, aby mohl spát. Ale jen znovu kývl. Nechtěl, aby mu říkala, co má dělat. Řekl však jen: „Byla tu Lanfear. Tohle ale není její práce. Říkala to, a já jí věřím. Nevypadáš překvapeně, Moirain.“ Překvapila by ji nabídka Lanfear? Překvapilo by ji vůbec něco? „Byla tu Lanfear a já s ní mluvil. Nesnažila se mě zabít a já se nesnažil zabít ji. A ty ani nejsi překvapená.“

„Pochybuji, že bys ji dokázal zabít. Zatím.“ Pohlédla na Callandor, bylo to jen kratičké mrknutí. „Ne bez pomoci. A já pochybuji, že by se ona pokusila zabít tebe. Zatím. O Zaprodancích toho víme málo a o Lanfear ještě méně, ale víme, že Luise Therina Telamona milovala. Říci, že jsi před ní v bezpečí, je příliš silné tvrzení – je toho hodně, čím by ti mohla ublížit, aniž by tě přímo zavraždila – ale já nemyslím, že se tě pokusí zabít, dokud si bude myslet, že by mohla získat Luise Therina Telamona zpátky.“

Lanfear ho chce. Dcera noci, již matky, které na ni věřily jen zpola, používaly ke strašení dětí. Jeho tedy rozhodně děsila. Skoro to stačilo, aby se rozesmál. Vždycky se cítil provinile, když se podíval na jinou ženu než Egwain, a Egwain ho nechtěla, ale dědička Andoru ho chtěla přinejmenším líbat a jedna ze Zaprodanců tvrdila, že ho miluje. Skoro to bylo k smíchu. Lanfear zřejmě žárlila na Elain, na tu světlovlasou padavku, jak jí říkala. Šílenství. Celé to bylo šílené.

„Zítra.“ Vykročil pryč.

„Zítra?“ podivila se Moirain.

„Zítra ti řeknu, co udělám.“ Aspoň část z toho. Z pomyšlení, jak by se Moirain zatvářila, kdyby jí řekl všechno, mu bylo opět do smíchu. Pokud sám všechno věděl. Lanfear mu nevědomky dala skoro poslední kousek skládačky. Dneska v noci učiní ještě jeden krok. Ruka, držící u boku Callandor, se mu roztřásla. S ním dokážu cokoliv. Ještě nejsem šílený. Na to ještě nejsem dost šílený. „Zítra. Dobrou noc vám všem, bude-li Světlo chtít.“ Zítra začne vypouštět jiné blesky. Jiné blesky, které by ho mohly zachránit. Nebo zabít. Ještě nebyl šílený.

11

Co leží skryto

Egwain, oděná v lehkou noční košili, se zhluboka nadechla. Kamenný prsten nechala ležet na stolku u postele vedle otevřené knihy. Prsten, samá hnědá, červená a modrá tečka a proužek, byl poněkud příliš velký, aby jej mohla nosit stále na prstě, a byl špatně tvarovaný, byl plochý a zkroucený, takže mohla prstem objet celou hranu zvenčí i zevnitř, než zase skončila na stejném místě. Vlastně tu byla jen jedna hrana, byť se to zdálo nemožné. Nenechala prsten ležet proto, že by bez něj nemusela uspět, proto, že nechtěla uspět. Dříve nebo později to musela zkusit bez prstenu, jinak by nikdy nedokázala víc než smočit si prsty tam, kde toužila plavat. Takže klidně mohla začít teď. To byl ten důvod. Ano, to byl ten důvod.

Silná, v kůži vázaná kniha se jmenovala Cesta do Tarabonu a napsal ji Eurian Romavni z Kandoru – před třiapadesáti lety podle data, které autor uvedl na první řádce, ale v Tanchiku se za tak krátkou dobu určitě nic důležitého nezměnilo. Kromě toho to byl jediný svazek, který našla, s užitečnými kresbami. – Většina knih obsahovala jen portréty králů nebo přehnaná vypodobnění bitev, namalovaných lidmi, kteří je nikdy neviděli.

Do oken se tlačila temnota, ale lampy vydávaly dostatek světla. V pozlaceném svícnu stojícím na stolku u postele hořela vysoká voskovice. Tu si musela sehnat sama, dnešní noci nemohla poslat komornou pro svíčku. Většina sluhů pečovala o raněné nebo lkala nad milovanými mrtvými, či se o ně někdo staral. Pro léčení bylo příliš mnoho raněných, takže bylo použito jen na ty, kteří by bez něj byli jistě zemřeli.

Elain a Nyneiva čekaly sedíce na židlích s vysokými opěradly, přitažených z obou stran k široké posteli s vysokými vyřezávanými sloupky. Elain se dařilo vypadat poměrně klidně, dojem kazilo jen to, že se mračila a hryzala si spodní ret vždycky, když si myslela, že se Egwain nedívá. Nyneiva překypovala ráznou sebedůvěrou onoho druhu, který vás vždycky uklidní, když onemocníte a ona vás strčí do postele a pečuje o vás, ale Egwain znala ten výraz v jejích očích. Ten prozrazoval, že Nyneiva má strach.

U dveří seděla se zkříženýma nohama Aviendha a hnědé a šedé odstíny jejích šatů bily na tmavomodrém koberci do očí. Tentokrát měla Aielanka tesák na jedné straně opasku, toulec ježící se šípy na druhé a čtyři krátké oštěpy na kolenou. Kulatý, kůží potažený štít jí ležel u ruky na luku z rohoviny v jemně vypracovaném koženém pouzdře s řemením, takže ho mohla nosit na zádech. Po dnešní noci jí Egwain nemohla dávat za vinu, že chodí ozbrojená. Ona sama chtěla mít blesky neustále připravené.

Světlo, co to Rand udělal? Světlo ho spal, vyděsil mě skoro tak jako ti mizelci. Možná víc. Není spravedlivé, že dokáže něco takového, a já dokonce ani neviděla prameny.

Vlezla do postele, knihu v kožené vazbě si položila na kolena a zamračila se na rytinu mapy Tanchika. Označeno na ní bylo jenom máloco užitečného. Tucet pevností obklopoval přístav a strážil město stojící na třech kopcovitých poloostrovech, Veranském na východě, Masetském uprostřed a Calpeneském nejblíže moři. – K ničemu. – Několik velkých náměstí, nějaké otevřené prostory, zřejmě parky, a množství pomníků vládců dávno obrácených v prach. Všechno k ničemu. Pár zámků a několik podivných věcí. Například na Calpene byl Velký kruh. Na mapě to byl jen prstenec, ale mistr Romavni ho popisoval jako obrovské shromaždiště, kam mohly přijít tisíce lidí dívat se na koňské dostihy či rachejtle ohňostrůjců. Také tu byl Královský kruh, na Masetě, ještě větší než Velký kruh, a Panaršin kruh na Veraně, jen o maličko menší. Též byla označena kapitulní síň cechu ohňostrůjců. Všechno to nebylo k ničemu. A v textu také nebylo nic užitečného.

„Jsi si jistá, že to chceš zkusit bez prstenu?“ zeptala se tiše Nyneiva.

„Rozhodně,“ opáčila Egwain, jak nejklidněji dokázala. Žaludek se jí svíral stejně, jako když v noci uviděla prvního trolloka, držícího za vlasy tu ubohou ženu a podřezávajícího jí krk jako králíkovi. Žena také jako králík vřeštěla. To, že Egwain trolloka zabila, té ženě již nepomohlo. Byla mrtvá stejně jako trollok. Jen její pronikavý vřískot neutichal. „Jestli to nebude fungovat, vždycky to můžu zkusit s prstenem.“ Naklonila se a nehtem poznačila svíčku. „Vzbuďte mě, až dohoří sem. Světlo, jak bych si přála, abychom měly hodiny.“

Elain se rozesmála bezstarostným trylkem, který téměř zněl nenuceně. „Hodiny v ložnici? Máti má tucet hodin, ale já ještě nikdy neslyšela o hodinách v ložnici.“

„No, můj táta má jedny hodiny,“ zavrčela Egwain, „Jediný hodiny v celý vesnici, a já bych je chtěla mít tady. Myslíte, že to za hodinu dohoří až sem? Nechci spát dýl. Musíte mě vzbudit hned, jak plamen dorazí k té značce. Hned!“

„Vzbudíme,“ konejšila ji Elain. „To ti slibuji.“

„Ten kamenný prsten,“ ozvala se náhle Aviendha. „Když už ho ty nepoužíváš, Egwain, nemohl by ho někdo – jedna z nás – použít a jít s tebou?“

„Ne!“ zarazila ji Egwain. Světlo, přála bych si, aby se mnou šly všechny tři. „Ale děkuju za nabídku.“

„To ho můžeš používat jen ty, Egwain?“ otázala se Aielanka.

„Kdokoliv z nás,“ odvětila Nyneiva, „dokonce i ty, Aviendho. Žena nepotřebuje usměrňovat, jen spát s tím prstenem na těle. Myslím, že by to mohl dokázat i muž. Ale my Tel’aran’rhiod neznáme tak dobře jako Egwain, ani jeho pravidla.“

Aviendha kývla. „Chápu. Žena může udělat chybu, když nezná pravidla, a její chyby mohou kromě ní zabít i někoho jiného.“

„Právě,“ přitakala Nyneiva. „Svět snů je nebezpečný místo. Tolik aspoň víme.“

„Ale Egwain bude opatrná,“ dodala Elain hovoříc k Aviendze, ale očividně to bylo určeno pro Egwaininy uši. „Slíbila to. Jen se tam rozhlédne – opatrně! – a nic víc.“

Egwain se soustředila na mapu. Opatrně. Kdyby svůj zkroucený kamenný prsten nestrážila tak žárlivě – myslela na něj jako na svůj majetek. Věžová sněmovna by možná nesouhlasila, ale tam se ani nevědělo, že ho má – kdyby byla ochotná dovolit Elain či Nyneivě ho použít víc než jednou či dvakrát, mohly už vědět dost, aby ji teď mohly doprovodit. Přesto se pohledu na ostatní ženy nevyhýbala z lítosti. Nechtěla totiž, aby viděly strach v jejích očích.

Tel’aran’rhiod. Neviděný svět. Svět snů. Ne snů obyčejných lidí, i když ti se také občas Tel’aran’rhiodu zlehka dotkli ve snech, které jim připadaly skutečné jako život. Což také byly. Co se stalo v neviděném světě, bylo nějakým zvláštním způsobem skutečné. Nic, co se tam stalo, neovlivnilo to, co bylo – dveře otevřené do světa snů byly ve skutečném světě stále zavřené, strom, jenž byl tam poražen, tady stále stál – přesto tam žena mohla být zabita či utišena. Slovo „zvláštní“ to ani zdaleka nevystihovalo. V neviděném světě vám ležel u nohou celý svět, možná i další světy. Každé místo tam bylo snadno dosažitelné. Nebo aspoň jeho odraz ve světě snů. Tady bylo možné číst tkanivo vzoru – minulé, současné i budoucí – pokud člověk věděl jak. Pokud to byl snílek. V Bílé věži nebyl snílek od dob Corianin Nedeal, což bylo skoro před pěti sty lety.

Čtyři sta sedmdesát tři let přesně, pomyslela si Egwain. Nebo už to je čtyři sta sedmdesát čtyři? Kdy vlastně Corianin zemřela? Kdyby byla Egwain měla možnost dokončit ve Věži svá studia mladší novicky a pokračovat jako přijatá novicka, možná by to byla věděla. Bylo toho tolik, kolik by teď mohla vědět.

Egwain měla ve váčku seznam ter’angrialů, jež ukradly černé adžah, když prchaly z Bílé věže, z nichž většina byla dost malá, aby se jí vlezla do kapsáře. Kopii měly všechny tři. Třináct ukradených ter’angrialů, jejichž „použití neznámé“ bylo připsáno vedle „naposledy studováno Corianin Nedeal". Ale jestli Corianin Sedai opravdu nepřišla na způsob jejich použití, Egwain si alespoň jedním jejich použitím byla jista. – Umožňovaly vstup do Tel’aran’rhiodu. Možná ne tak snadno jako kamenný prsten a možná ne bez usměrňování, ale umožňovaly ho.

Dva získaly od Joiyi a Amico. Železný kotouč, tři couly v průměru, po obou stranách s vyrytou těsnou spirálou, a destičku zdéli její dlaně, očividně z čistého jantaru, přesto dost tvrdou, aby s ní bylo možné poškrábat ocel, do jejíhož středu byla nějakým záhadným způsobem vyřezána spící žena. Amico o nich mluvila volně, stejně jako Joiya po schůzce s Moirain ve své cele, po níž zůstala temná družka bílá jako křída a téměř zdvořilá. Stačilo usměrnit pramínek ducha do kteréhokoliv ter’angrialů a on vás přenese do spánku a potom do Tel’aran’rhiodu. Elain oba krátce vyzkoušela a ony fungovaly, i když spatřila jen vnitřek Kamene a Morgasin královský palác v Caemlynu.

Egwain nechtěla, aby to Elain zkoušela, ani nakratičko, ne však ze žárlivosti. – Nedokázala jenom předložit dostatečné námitky, protože se bála, že Elain a Nyneiva poznají to, co se jí ozývalo v hlase.

Když dva získaly zpět, zůstalo černým adžah ještě jedenáct ter’angrialů. To se jim Egwain snažila sdělit. Jedenáct ter’angrialů, jež mohou přenést ženu do Tel’aran’rhiodu, všechny v rukou černých adžah. Když Elain konala své krátké cesty do neviděného světa, mohla narazit na černé adžah, jak na ni čekají, nebo do nich vrazit dřív, než pozná, že tam jsou. Z toho pomyšlení se Egwain stahoval žaludek. I na ni teď mohly čekat. Nebylo to pravděpodobné, nemohly čekat schválně – jak by mohly vědět, že přichází? – ale mohly tam být, až projde. Jedné by čelit dokázala, pokud by ji nepřekvapila, a to Egwain rozhodně nehodlala dopustit. Ale co kdyby ji překvapily? Dvě či tři naráz? Liandrin a Rianna, Chesmal Emry a Jeaine Caide a všechny ty ostatní najednou?

Zamračila se na mapu a přiměla se otevřít pevně zaťaté pěsti. Dnešní noc byla důvodem k naléhavosti. Když mohli zplozenci Stínu napadnout Kámen, když se mohl jeden ze Zaprodanců z ničeho nic objevit v jejich středu, nesměla se Egwain poddat svému strachu. Musely zjistit, co dělat dál. Musely mít v ruce i něco jiného než neurčitý příběh Amico. Něco. Jen kdyby dokázala zjistit, zda je Mazrim Taim se svou klecí v pořádku na cestě do Tar Valonu, či kdyby se jí podařilo vklouznout do snů amyrlin a promluvit si s ní. Možná to mohl snílek dokázat. Pokud ano, Egwain nevěděla jak. Takže musela pracovat s Tanchikem.

„Musím jít sama, Aviendho. Prostě musím.“ Měla dojem, že mluví klidně a vyrovnaně, ale Elain ji poplácala po rameni.

Egwain nevěděla, proč si mapu tak pečlivě prohlíží. Už ji měla v hlavě, všechno hezky ve vztahu k tomu ostatnímu. Cokoliv existovalo v tomto světě, existovalo i ve světě snů, občas i víc. O cíli své cesty už rozhodla. Otevřela knihu na jediné rytině zobrazující vnitřek budovy označené i na mapě, panaršin palác. Nebylo by k ničemu, kdyby se ocitla v nějaké komnatě a neměla ponětí, kde ve městě vlastně je. Nic z toho jí však stejně nemuselo být k ničemu dobré. Tuto myšlenku hned zahnala. Musela věřit, že má nějakou naději.

Rytina ukazovala velký sál s vysokým stropem. Provaz natažený mezi sloupky ve výši pasu zabraňoval v přístupu k věcem vystaveným na stojanech či v otevřených skříních u stěn. Většina vystavených věcí byla nejasná, až na to, co stálo na protějším konci místnosti. Umělec si dal velkou práci se zobrazením mohutné kostry stojící tam, jako by zbytek zvířete před chviličkou zmizel. Kostra měla čtyři nohy, ale jinak nepřipomínala žádné zvíře, které kdy Egwain viděla. Například musela mít nejméně dva sáhy na výšku, což bylo víc než dvakrát tolik, kolik měla na výšku ona. Kulatá lebka byla nízko posazená jako u býka a vypadala dost velká, aby se dovnitř vešlo dítě, a z obrázku to vypadalo, že má čtyři oční důlky. Kostra tuto místnost odlišovala ode všech ostatních, nedala se prostě s ničím splést. Ať to bylo cokoliv. Pokud to Eurian Romavni věděl, na svých stránkách to zvíře nepojmenoval.

„Co je to vůbec ta panarcha?“ zeptala se odkládajíc knihu. Obrázek už studovala snad tucetkrát. „Všichni tihle spisovatelé si zřejmě myslí, že to už víte.“

„Panarcha z Tanchika je pravomocí rovna králi,“ ocitovala Elain. „Je zodpovědná za vybírání daní, celních poplatků a dávek, král pak za to, aby je vhodně utratil. Ona řídí civilní hlídku a soudy až na nejvyšší soud, který patří králi. Také vojsko patří jemu, samozřejmě až na panaršinu legii. Ona –“

„Já to nechtěla vědět doopravdy.“ Egwain si povzdechla. Řekla to jen tak, aby ještě na chviličku oddálila to, co musela udělat. Svíce hořela a Egwain plýtvala drahocennými minutami. Věděla, jak vystoupit ze sna, kdy se jí zachce, jak se probudit, ale čas ve světě snů ubíhal jinak a bylo snadné ztratit přehled. „Jakmile dohoří až ke značce,“ zopakovala a Elain a Nyneiva ji rychle ujistily, že to udělají.

Uložila se do polštářů a nejdřív jen hleděla do stropu, na němž byla namalovaná modrá obloha a obláčky a kroužící vlaštovky. Ona je však neviděla.

V poslední době se jí zdály samé ošklivé sny, tedy většinou. Samozřejmě se v nich objevoval Rand. Rand vysoký jako hora, procházející městy, drtící pod nohama celé budovy, a ječící lidé se před ním rozbíhali jako mravenci. Rand v řetězech, a tentokrát křičel on. Rand stavící zeď, na jejíž jedné straně byl on a ona na druhé, ona a Elain a další, které nepoznala. „Musí se to udělat,“ říkal Rand, když na sebe vršil kameny. „Teď se zastavit nenechám.“ Nebyly to však jediné noční můry. Také se jí zdálo o Aielech bojujících mezi sebou, zabíjejících se navzájem, někdy dokonce odhazovali zbraně a prchali jako šílení. Mat zápasící se Seanchankou, která ho uvázala na neviditelné vodítko. Vlk – byla si však naprosto jistá, že je to Perrin – bojující s mužem, jemuž se neustále měnil obličej. Galad se halil do bílého roucha, jako by si oblékal vlastní rubáš, a Gawyn s očima plnýma bolesti a nenávisti. Její matka plakala. Byly to zřetelné sny, o nichž věděla, že něco znamenají. Byly ohavné, a ona nevěděla, co který značí. Jak tedy mohla předpokládat, že v Tel’aran’rhiodu najde nějaký smysl či alespoň klíč k tomu všemu? Ale jinou možnost neměla. Neexistovala jiná možnost, jinak by musela zůstat v nevědomosti, a to nemohla dopustit.

Přes svou nervozitu usnula bez potíží. Byla vyčerpaná. Stačilo jen zavřít oči a zhluboka, pravidelně dýchat. Zaměřila se v myšlenkách na místnost v panaršině paláci a na ohromnou kostru. – Zhluboka, pravidelně dýchat. Pamatovala si, jaké to bylo, když používala kamenný prsten, pamatovala si krok do Tel’aran’rhiodu. Zhluboka – pravidelně – dýchat.

Egwain s heknutím ustoupila a ruka jí vylétla k hrdlu. Takhle zblízka kostra vypadala ještě větší, než si původně myslela, kosti byly vybělené a drsné. Stála přímo před kostrou, za provazem. Provaz byl bílý, silný jako její zápěstí a zřejmě hedvábný. Nepochybovala, že je v Tel’aran’rhiodu. Podrobnosti byly stejně jasné jako ve skutečnosti, i věci, které jen nejasně viděla koutkem oka. To, že poznala rozdíl mezi tímhle a obyčejným snem, jí prozradilo, kde je. Kromě toho měla... ten správný pocit.

Otevřela se saidaru. Říznutí do prstu ve světě snů by jí zůstalo i po probuzení. Kdyby ji však zabila síla, už by se neprobudila, ani kdyby ji zasáhl meč či palice. A ona nechtěla být ani na okamžik zranitelná.

Místo noční košile měla něco, co velice připomínalo Aviendžino aielské odění, ale vyvedené v červeném hedvábném brokátu. Dokonce i vysoké měkké boty, přivázané ke kolenům, měla z jemné červené kůže vhodné i na rukavičky, se zlatou výšivkou a s krajkami. – Tiše se zasmála. Šaty v Tel’aran’rhiodu byly takové, jaké jste je chtěli mít. Očividně jedna její část chtěla být připravena rychle se pohnout, kdežto jiná část chtěla být připravena třeba na bál. To by tedy nešlo. Červená vybledla do šedých a hnědých odstínů a kabátec, spodky i boty se změnily v přesnou kopii toho, co nosily Děvy. Ale do města se to také moc nehodilo. Náhle tu stála v obdobných šatech, jaké vždycky nosívala Faile, tmavých, s úzkými rozstřiženými suknicemi, dlouhými rukávy a přiléhavým vysokým živůtkem. Je hloupé si s tím dělat starosti. Nikdo mě neuvidí, jen ve snu, a sem dosáhne jen málo obyčejných snů. Bylo by to stejné, i kdybych byla nahá.

Na okamžik byla nahá. Do tváří jí vystoupila červeň, jak se zastyděla. Nebyl tu nikdo, kdo by ji mohl spatřit tak, jak se koupávala, než se spěšně přioděla zpátky do tmavých šatů, ale bude si muset stále připomínat, jak mohou být věci tady snadno ovlivněny zatoulanými myšlenkami, zvláště když jste byli ve spojení s jedinou silou. Elain a Nyneiva ji považovaly za tak vědoucí. Znala pár pravidel neviděného světa a věděla, že jsou stovky, tisíce dalších, o nichž nevěděla vůbec nic. Nějak je musela zjistit, jestli má být prvním snílkem Věže od dob Corianin.

Podívala se lépe na lebku. Vyrostla v zapadlé vesnici a věděla, jak vypadají zvířecí kosti. Nakonec to nebyly čtyři oční důlky. Dva otvory po stranách toho, co bývalo nosem, zřejmě byly pro nějaké kly. Asi to byl nějaký příšerný kanec, i když to nevypadalo na žádnou prasečí lebku, jakou kdy viděla. Nicméně ta lebka vypadala stará. Hodně stará.

Se sílou v sobě tady takové věci vycítila. Jako obvykle měla zostřené smysly. Cítila maličké prasklinky na pozlacených svornících na stropě pětadvacet sáhů nad hlavou a hladký povrch bílé kamenné podlahy. Nekonečně malé prasklinky, pouhým okem neviditelné, byly i v kamenné podlaze.

Komnata, v níž stála, byla obrovská, asi sto sáhů na délku a něco přes polovinu na šíř, s řadami tenkých bílých sloupů. Kolem celé místnosti se táhl bílý provaz, jenž chyběl jen přede dveřmi s dvojitými lomenými oblouky. Další provazy vedly kolem stojanů a skříněk z leštěného dřeva, na nichž byly vystaveny další předměty. Pod stropem byly ve stěnách složité vyřezávané vzory, díky nimž dovnitř proudilo dost světla. Bylo jasné, že se prosnila do Tanchika, kde byl zrovna den.

„Veliká výstava pozůstatků z věků dávno minulých, z věku pověstí i věků před ním, otevřená pro každého, dokonce i pro obyčejné lidi, tři dny v měsíci a o svátcích,“ napsal Eurian Romavni. Nadšenými slovy popisoval neocenitelnou výstavku figurek z cuendillaru, celkem jich bylo šest, v pouzdře ze skla stojícím uprostřed místnosti, vždy hlídaným čtyřmi členy osobní stráže panarchy, když byli dovnitř vpuštěni lidé, a na dalších dvou stránkách se rozepisoval o kostech bájných zvířat, „které lidské oko nikdy nespatřilo". Egwain jich teď několik spatřila. Na druhé straně místnosti byla kostra něčeho, co vypadalo trochu jako medvěd, pokud ovšem mohl existovat medvěd s dvěma řezáky dlouhými jako její předloktí, a naproti na druhé straně byly kosti nějakého štíhlého čtyřnohého zvířete s krkem tak dlouhým, že mělo hlavu v polovině výšky místnosti. Byly tu další kosti, rozestavěné kolem stěn místnosti, a stejně fantastické. Všechny působily tak staře, že vedle nich vypadal Tearský Kámen jako nová stavba. Egwain se sklonila pod provazem a pomalu, rozhlížejíc se kolem sebe, vykročila sálem.

Ošumělá kamenná soška ženy, zdánlivě nahé, ale zahalené do vlasů, které jí spadaly ke kotníkům, se navenek nijak nelišila od ostatních věcí ve skříňce, z nichž žádná nebyla větší než její ruka. Ale tato soška působila teplým dojmem, který poznala. Byl to angrial, tím si byla Egwain jista. Napadlo ji, proč ho asi Věž nedokázala od panarchy získat. Při pohledu na obojek a dva náramky z jemných oček z nějakého matně černého kovu na stojanu se zachvěla. Cítila temnotu a bolest s nimi spojené – starou, prastarou pronikavou bolest. V další vitríně byla jakási stříbřitá věc, připomínající trojcípou hvězdu v kruhu, a byla vyrobena z nějakého materiálu, který vůbec neznala. Byl měkčí než kov, poškrábaný a rýhovaný, a přesto starší dokonce i než ty staré kosti. Z deseti kroků cítila pýchu a marnivost.

Jedna věc jí ale připadala povědomá, i když nedokázala říci proč. Nacpaná v rohu jedné skříňky, jako by si ten, kdo to tam dal, nebyl jist, zda vůbec stojí za vystavení, ležela horní polovina zlomené sošky, vyřezané z nějakého lesklého bílého kamene. Soška zjevně zpodobňovala ženu držící ve zdvižené ruce křišťálovou kouli. Žena měla vážnou a důstojnou tvář a byla z ní cítit moudrost a autorita. Celá soška by byla asi půl lokte vysoká. Ale proč jí připadala povědomá? Jako by na Egwain volala, aby jí zdvihla.

Teprve když Egwain položila ruku na zlomenou sošku, uvědomila si, že přelezla provaz. Je to hloupost, když ani nevím, co to je, říkala si, ale už bylo pozdě.

Jakmile sošku sevřela, přelila se přes ni jediná síla, nejdřív do sošky, pak zpět do ní, do sošky a zase zpátky, a tak pořád dál. Křišťálová koule se mihotala, létaly v ní nepravidelné, odpudivé blesky a do mozku se jí s každým zablýsknutím zabodly jehličky bolesti. Vzlykajíc sošku pustila a oběma rukama se chytila za hlavu.

Křišťálová koule se roztříštila, když soška dopadla na podlahu a rozlomila se na menší kousky, a jehličky zmizely, zanechávajíce po sobě jen matné vzpomínky na bolest a nevolnost, z níž se jí podlamovala kolena. Zavřela pevně oči, aby neviděla, jak se místnost houpe. Figurka musela být ter’angrial, ale proč ji tolik bolelo, když se jí jen dotkla? Možná proto, že byla rozbitá. Možná rozbitá nedokázala to, co měla dělat. Egwain ani nechtěla pomyslet na to, k čemu původně byla soška určena. Zkoušení ter’angrialů mohlo být nebezpečné. Aspoň teď byla soška rozbita úplně, takže už nemohla být nebezpečná. Přinejmenším tady. Proč se mi zdálo, že mě volá?

Nevolnost přešla a Egwain otevřela oči. Figurka byla zase na poličce a celá, jako byla, když ji uviděla poprvé. V Tel’aran’rhiodu se dály zvláštní věci, ale tohle bylo ještě podivnější, než toužila vidět. A také sem nepřišla kvůli tomuhle. Nejdřív musí najít cestu z panaršina paláce. Přelezla zase provaz a pak rychle vyšla z komnaty, přičemž se snažila neběžet.

Palác byl ovšem prázdný. – Tedy aspoň bez lidí. Barevné ryby plavaly v nádržích velkých kašen, které vesele šplouchaly na nádvořích obklopených chodníčky se sloupořadím a balkony stíněnými tak složitou kamenořezbou, až vypadala jako jemně tesaná krajka. Na hladině plavaly listy leknínů a jejich bílé květy byly velké jako talíře. – Ve světě snů bylo toto místo stejné jako v tak zvaném skutečném světě. Až na lidi. V chodbách stály umné zlaté lampy, jejichž knoty sice nebyly zapáleny, ale Egwain z nich cítila vonný olej. Z koberců jasných barev, které zcela jistě nebyly nikdy vyprášeny, přinejmenším ne tady, se však pod jejími kroky nezvedlo ani zrnko prachu.

Jednou před sebou zahlédla jinou osobu, muže v pozlacené, umně zdobené plátové i kroužkové zbroji, se špičatou zlatou přilbicí s chocholem bílých volavčích per pod paží. „Aeldro?“ zavolal ten muž s úsměvem. „Aeldro, pojď se na mne podívat. Jmenovali mě kapitánem panaršiny legie. Aeldro?“ Udělal ještě krok, stále volaje, a náhle tu nebyl. Nebyl to snílek. Dokonce ani někdo používající ter’angrial, jako byl třeba její kamenný prsten či železný kotouč Amico. Jen muž, jehož sen se dotkl místa, jež si ani neuvědomoval, plného nebezpečí, jež neznal. Lidé, kteří nečekaně zemřeli ve spánku, se často prosnili až do Tel’aran’rhiodu a vlastně zahynuli tam. Muž však byl již v bezpečí, zpátky v obyčejném snu.

Svíce u postele v Tearu však hořela. Její čas v Tel’aran’rhiodu ubíhal.

Zrychlila krok a došla k vysokým vyřezávaným dveřím, vedoucím ven na široké bílé schodiště a ohromné prázdné náměstí. Tanchiko se rozkládalo všemi směry na příkrých svazích kopců, jedna bílá budova za druhou, a všechny se leskly ve slunci. Egwain viděla stovky štíhlých věží a snad právě tolik špičatých kupolí, téměř všechny pozlacené. Panaršin kruh, vysoká kulatá zeď z bílého kamene, byl jasně viditelný o necelé půl míle dál a o něco níž než palác. Panaršin palác stál na jednom z nejvyšších pahorků. Na vrcholku dlouhého schodiště stála Egwain dost vysoko, aby dohlédla na vodní hladinu lesknoucí se na západě. Řada malých zátok ji oddělovala od kopcovitějších výběžků pevniny, na nichž se rozkládal zbytek města. Tanchiko bylo větší než Tear, možná i větší než Caemlyn.

Tolik toho musela prohledat, a ona ani nevěděla, co vlastně hledá. Něco, co by ukázalo na přítomnost černých adžah, nebo něco, co by ukazovalo na nebezpečí hrozící Randovi, pokud tu něco takového existovalo. Kdyby byla skutečný snílek, cvičená v používání svého nadání, určitě by věděla, po čem se má dívat a jak si vyložit, co vidí. Ale nezůstal nikdo, kdo by ji tomu mohl naučit. Předpokládalo se, že aielské moudré umějí vykládat sny. Aviendha se však o moudrých vyjadřovala velice zdráhavě, takže se Egwain ostatních Aielů ani neptala. Možná by ji to mohla některá z moudrých naučit. Jestli nějakou najde.

Vykročila k náměstí a najednou byla někde jinde.

Kolem se zvedaly velké kamenné věže a žár vysával i vlhkost z jejího dechu. Slunce jako by pražilo rovnou skrze šaty a vánek, jejž cítila ve tváři, jako by vycházel z rozpálené pece. V holé krajině nerostlo téměř nic, jen pár zakrslých stromů, několik trsů tuhé trávy a nějaké ostnité rostliny, které nepoznala. Poznala však lva, i když žádného živého nikdy neviděla. Tento ležel v proláklině mezi dvěma skalami ani ne o dvacet kroků dál, líně mrskal ocasem s černou špičkou a nedíval se na ni, ale na něco o dalších sto kroků dál. Pod trnitým keřem ryl velký kňour porostlý hustou srstí a nevšiml si, že se k němu plíží Aielanka s oštěpem připraveným k ráně. Byla oblečená jako Aielové v Kameni, šufu měla kolem krku, ale obličej měla volný.

Pustina, uvědomila si Egwain ohromeně. Přeskočila jsem do Aielské pustiny! Kdy se konečně naučím dávat si tady pozor na své myšlenky?

Aielanka ztuhla. Teď upírala oči na Egwain, ne na kňoura. Pokud to vůbec byl kanec. Nějak neměl ten úplně správný tvar těla. Egwain si byla jista, že ta žena není jednou z moudrých. Nebyla oblečená jako Děva, aspoň tak soudila z toho, co slyšela, protože Děva oštěpu, která se chtěla stát moudrou, se musela „vzdát oštěpu". Tohle byla jen obyčejná aielská žena, která se prosnila do Tel’aran’rhiodu jako ten muž v paláci. Ten by ji byl také zahlédl, kdyby se byl otočil. Egwain zavřela oči a soustředila se na jeden jasný obraz Tanchika, tu ohromnou kostru ve velké síni.

Když znovu otevřela oči, dívala se na mohutné kosti. Tentokrát si všimla, že jsou sdrátované, aby držely pohromadě. A docela mazaně, takže drátky skoro nebylo vidět. Polosoška se svou křišťálovou koulí stála pořád na poličce. Egwain však tentokrát nešla blíž a nepřiblížila se ani k černému obojku a náramkům, z nichž cítila tolik bolesti a utrpení. Angrial, kamenná žena, však byl pokušením. Co s ním budeš dělat? Světlo, jsi tu, abys hledala, pátrala! Nic víc než to. Tak se do toho dej, ženská!

Tentokrát našla cestu na náměstí rychle. Čas tu ubíhal jiným tempem. Elain a Nyneiva ji mohou vzbudit každou chvíli a ona pořád ještě ani nezačala. Už nesměla promarnit ani minutku. Musela být opatrná, co si tu pomyslí. Už nesmí myslet na moudré. Dokonce i pouhé varování způsobilo, že se kolem ní všechno zachvělo. Soustřeď se na to, co děláš, řekla si pevně.

Vydala se na cestu prázdným městem. Šla rychle, chvílemi i poklusávala. Křivolaké, kočičími hlavami dlážděné ulice vedly nahoru a dolů a zahýbaly všemi možnými směry, všechny však byly prázdné, jen holubi se zelenými hřbety a světle šedí rackové vzlétali za mohutného plácání křídel, kdykoliv se přiblížila. Proč ptáci ano a lidé ne? Bzučely tu mouchy a viděla i šváby a škvory, jak pobíhají ve stínech. Ulici o značný kus dál přeběhla smečka hubených psů. Proč psi?

Znovu si připomněla, proč tu vlastně je. Co by mohlo být znamením přítomnosti černých adžah? Nebo toho nebezpečí hrozícího Randovi, pokud existovalo? Většina bílých budov byla omítnutá. Omítka byla oprýskaná a často pod ní bylo vidět ošlehané dřevo či světle hnědé cihly. Jen věže a větší stavby – pokládala je za paláce – byly z kamene, také bílého. Avšak i v kameni byly malé prasklinky. Prasklinky příliš malé, aby byly vidět pouhým okem, ale díky jediné síle v sobě je cítila, jak jako pavučina obepínají kupole i věže. Možná to něco znamenalo. Možná to znamenalo, že Tanchiko je město, o něž jeho obyvatelé příliš nepečují. Což bylo stejně pravděpodobné jako cokoliv jiného.

Když se náhle z oblohy před ni zřítil jakýsi vřískající muž, Egwain nadskočila. Měla tak tak čas všimnout si baňatých bílých spodků a hustých knírů zakrytých průsvitným závojem, než muž zmizel jen krok nad chodníkem. Kdyby byl tu v Tel’aran’rhiodu dopadl, ve své vlastní posteli by byl zemřel. Má nejspíš se vším něco společného asi jako ti švábi, řekla si. Možná to bylo něco v budovách. Byla to malá naděje, šílená naděje, ale ona byla dost zoufalá, aby byla ochotna zkusit cokoliv. Téměř cokoliv. Kolik času jí zbývá? Rozběhla se ode dveří ke dveřím a nahlížela do krámků, hostinců i obyčejných domů.

V šencích stály stoly a lavice čekající na hosty, úhledně nastavěné, stejně jako matně se lesknoucí cínové korbele a talíře na policích. Krámky byly uklizené, jako by kramář právě ráno otevřel, avšak tam, kde na stolcích u krejčího ležely štůčky látek a u nožíře nože a nůžky, háky ve stropě u řezníka byly prázdné a police jako vymetené. Kdekoliv přejela prstem, nenašla ani smítko prachu. Všechno bylo tak čisté, že by to vyhovovalo i její matce.

V úzkých ulicích stály domky, malé, prosté, bíle omítnuté budovy s plochými střechami a bez oken do ulice, připravené, aby mohla rodina vstoupit dovnitř a sednout si na lavici před vyhaslým ohništěm či kolem stolů s vyřezávanými nohami, kde na čestném místě stála nejlepší mísa či talíř hospodyně. Na kolících visely šaty, od stropu visely hrnce, na lavicích ležely nástroje a čekaly.

Z náhlého popudu se jednou vrátila, jen aby se podívala, o tucet dveří zpět a nahlédla podruhé do dveří domova nějaké ženy ve skutečném světě. Všechno bylo skoro jako předtím. Skoro. Mísa s červenými pruhy, která předtím stála na stole, byla nyní nahrazena úzkou modrou vázou. Jedna lavice, na níž ležely poškozené postroje připravené k opravě a která předtím stála u ohniště, nyní byla u dveří a na ní košík se šitím a vyšívané dětské šatičky.

Proč ta změna? uvažovala Egwain. A vlastně, proč by to mělo zůstat stejné? Světlo, nic nevím!

Naproti přes ulici byla stáj a pod bílou omítkou byly vidět kusy cihel. Doběhla ke stáji a otevřela velké dveře. Špinavá podlaha byla pokrytá slámou, stejně jako stání, na něž viděla, jež však byla prázdná. Nebylí tu žádní koně. Proč? Něco zašustilo ve slámě a ona si uvědomila, že stání nejsou zdaleka prázdná. Krysy. Tucty krys na ni drze upíraly očka a čeníšky větřily, co je vlastně zač. Jediná krysa neutekla ani necouvla. Hlodavci se chovali, jako by měli větší právo tu být než ona. Proti své vůli ucouvla. Holubi, racci, psi, mouchy a krysy. Možná by moudré věděly proč.

A v tom okamžení byla zpátky v Pustině. Se zaječením se svalila rovnou na záda, jak se huňaté, kanci podobné zvíře vrhlo rovnou na ni, a teď vypadalo velké jako menší kůň. Ve chvíli, kdy ji to zvíře obratně přeskočilo, poznala, že to není prase. Na to mělo čenich příliš ostrý a tlamu plnou ostrých zubů a na každé noze mělo čtyři prsty. Uvažovala klidně, ale když se zvíře hnalo pryč mezi skalisky, otřásla se. Bylo dost velké, aby ji dokázalo pěkně podupat, polámat jí kosti i něco horšího. A ty zuby by ji dokázaly potrhat stejně jako vlčí. Byla by se probudila ošklivě zraněná. Pokud by se vůbec probudila.

Drsná skála pod jejími zády byla rozpálená jako pec. Rychle se vyškrábala na nohy, rozzlobená sama na sebe. Jestli se nedokáže soustředit na to, co dělá, nic nezvládne. Měla být přece v Tanchiku. Na to se musí soustředit. A na nic jiného.

Když si všimla, jak ji Aielanka stojící o deset kroků dál pozoruje bystrýma modrýma očima, přestala si oprašovat šaty. Ta žena byla asi v Aviendžině věku, rozhodně ne starší než ona sama, ale pramínky vlasů, jež jí vykukovaly zpod šufy, měla tak světlé, až byly skoro bílé. Oštěp držela připravený a na tuto vzdálenost by neměla minout.

O Aielech se tvrdilo, že k těm, kdo vstoupili do Pustiny bez povolení, jsou velice hrubí. Egwain věděla, že by mohla ženu i oštěp ovinout vzduchem a bezpečně je udržet, ale vydrží prameny dost dlouho, až se začne vytrácet? Či by jen ženu rozzlobily natolik, že by po ní oštěp hodila v první chvíli, kdy by mohla, možná dřív, než bude Egwain opravdu pryč? A nebylo by k ničemu, kdyby se do Tanchika vrátila probodena aielským oštěpem. A kdyby prameny svázala, zůstala by žena lapena v Tel’aran’rhiodu, dokud by nebyly přerušeny, takže by byla zcela bezmocná v případě, že by lev či to druhé zvíře zaútočili.

Ne. Potřebovala jen, aby žena oštěp sklonila na tak dlouho, aby mohla bezpečně zavřít oči a přenést se zpátky do Tanchika. Zpátky k tomu, co by měla dělat. Na tyhle úlety prostě neměla čas. Nebyla si vlastně ani jista, zda ji někdo, kdo se do Tel’aran’rhiodu prosní jen tak, může vůbec ublížit, ale nehodlala to zjišťovat s rizikem, že jí v těle skončí aielský oštěp. Aielanka by měla za chvilku zmizet. Takže musí vymyslet něco, co ji do té doby vyvede z rovnováhy.

Změnit šaty bylo snadné. Jakmile ji to napadlo, byla Egwain oblečena ve stejných hnědošedých šatech jako druhá žena. „Nechci ti ublížit,“ řekla Egwain navenek zcela klidná.

Aielanka však zbraň nesklonila. Místo toho se zamračila a řekla. „Nemáš právo nosit cadin sor, děvče.“ A Egwain zjistila, že tu stojí nahá pod žhnoucím sluncem a země ji pálí do bosých nohou.

Chvíli tu jen ohromeně, s otevřenými ústy, poskakovala z nohy na nohu. Myslela, že není možné změnit věci i na někom jiném. Tolik možností, tolik pravidel, která neznala. Spěšně se vmyslela zpátky do pevných bot a tmavých šatů s rozstřiženými suknicemi a zároveň nechala zmizet šaty Aielance. Aby to dokázala, musela nabrat sílu ze saidaru. Ta žena se musela soustředit na to, aby Egwain udržela nahou. Egwain si však připravila další pramen, aby zachytila oštěp v případě, že by ho druhá žena hodila.

Teď byla řada na Aielance, aby se tvářila ohromeně. Pustila i oštěp a Egwain toho využila, zavřela oči a přenesla se zpátky do Tanchika, zpátky ke kostře toho obrovského kance. Nebo co to vlastně bylo. Tentokrát se na ni ani nepodívala. Začínala být unavená z věcí, které vypadaly jako kanci a nebyly. Jak to udělala? Ne! Právě to, jak pořád přemýšlím proč a nač, to mě neustále svádí z cesty. Tentokrát se jí budu držet.

Ale váhala. Měla dojem, že právě když zavírala oči, spatřila za Aielankou další ženu, jak je obě pozoruje. Zlatovlasou ženu držící zlatý luk. Teď se tedy opravdu necháváš unést bláznivými představami. Slyšela jsi příliš mnoho vyprávění Toma Merrilina. Birgitte dávno zemřela. A nemohla se vrátit, dokud ji Valerský roh nepovolá z hrobu. Mrtvé ženy, dokonce i hrdinky z pověstí, se určitě nemohly prosnít do Tel’aran’rhiodu.

Ale byla to jen chvilička. Zahnala marné spekulace a vyběhla na náměstí. Kolik času jí zbývá? Musí prohledat celé město a čas jí uniká mezi prsty a ví toho stejně málo jako na začátku. Jen kdyby měla aspoň nějaké ponětí, po čem se dívat. Nebo kde hledat. Běhání ji tady ve světě snů zřejmě nevyčerpávalo, ale ať poběží, jak nejrychleji dokáže, nikdy nezvládne prohlédnout celé město, než ji Elain a Nyneiva probudí. A ona se ještě nechtěla vracet.

Náhle se před ní z hejna holubů, které sedlo na náměstí, vynořila jakási žena. Šaty měla světle zelené, tenoučké a tak přiléhavé, že by se to líbilo i Berelain. Tmavé vlasy měla spletené do tuctů copánků a obličej měla až k očím zahalen průsvitným závojem, podobným tomu, co měl onen padající muž. Holubi se vznesli do vzduchu a stejně tak žena, která s nimi vzlétla nad nejbližší střechy, než zmizela.

Egwain se usmála. Každou chvíli se jí zdálo, že létá jako pták, a tohle byl, koneckonců, také sen. Vyskočila do vzduchu a letěla stále výš ke střechám. Napadlo ji, jak je to směšné – létání? Lidé přece nelétají! – a okamžitě zakolísala. Hned to vyrovnala, jelikož se přinutila důvěřovat sama sobě. Letěla, a tím to končilo. Tohle je sen a ona létá. Do tváře jí vál vítr a bylo jí do smíchu.

Přenesla se přes Panaršin kruh, kde stupňovitě nad sebou stály řady kamenných lavic, od širokého prostranství s udusanou hlínou uprostřed až k vysoké vnějši zdi. Představila si tolik lidí, kteří se tu shromáždili, aby se mohli podívat na představení, jež jim uchystali samotní členové cechu ohňostrůjců. Doma byly rachejtle vzácným povyražením. Pamatovala se, že v době, kdy žila v Emondově Roli, měli jen pár ohňostrojů a dospělí při nich byli vzrušení stejně jako děti.

Letěla nad střechami jako sokol, přelétala paláce a zámky, chudá obydlí a krámky, skladiště a stáje. Klouzala podél kupolí se zlatými vížkami na vrcholcích a bronzovými korouhvičkami, letěla kolem věží lemovaných kamenným krajkovím balkonů. Na volných prostranstvích stály povozy i kočáry a čekaly. Lodě se mačkaly ve velkém přístavu a dlouhé zálivy mezi poloostrovy města byly lemované loděnicemi. Všechno vypadalo dost omšele, od kočárů po lodi, a nic, co viděla, neukazovalo na černé adžah. Tedy pokud věděla.

Napadlo ji, že si zkusí představit Liandrin – tu její tvář panenky s množstvím plavých cůpků, se sebou spokojený výraz v hnědých očích i opovržlivé poupě úst znala až příliš dobře – v naději, že by ji mohla přitáhnout k místu, kde černé sestry pobývají. Ale kdyby to fungovalo, mohla by najít Liandrin také v Tel’aran’rhiodu a možná i ostatní. A na to nebyla připravena.

Náhle ji napadlo, že jestli jsou některé z černých adžah v Tanchiku, v Tanchiku v Tel’aran’rhiodu, tak se jim ukazuje. Každý, kdo by se podíval na oblohu, si musel všimnout letící ženy, která po chvilce nemizí. Její hladký let zakolísal a Egwain se snesla dolů pod úroveň střech, letíc nyní ulicemi o něco pomaleji, stále však rychleji než cválající kůň. Možná se jim řítí vstříc, ale nedokázala se přimět zastavit a počkat na ně.

Blázne! nadávala si zuřivě. Blázne! Ony už možná vědí, že jsem tady. Možná mi už chystají past. Zvážila, že by vystoupila ze sna zpátky na svou postel v Tearu, ale ještě nic nenašla. Pokud tu bylo něco, co by mohla najít.

V ulici před ní náhle stála vysoká žena, štíhlá v nabírané hnědé sukni a volné bílé jupce s hnědým šátkem kolem ramen a složeným šálem, jenž jí přidržoval bílé vlasy, které jí spadaly do pasu. Přes prostý šat měla mnoho náhrdelníků a náramků ze zlata nebo slonoviny či obojího. Stála tu s pěstmi v bok a zamračeně upírala zrak přímo na Egwain.

Další hloupá ženská, která se prosnila někam, kde nemá právo být, a nevěří svým očím, pomyslela si Egwain. Znala popis každé ženy, která odešla s Liandrin, a tato žena žádnému z popisů neodpovídala. Ale ta žena nemizela. Stála tam a čekala, jak se Egwain rychle blížila. Proč nemizí? Proč...? Ó, Světlo! Ona je opravdu...! Hrábla po pramenech, aby utkala blesk, aby tu ženu zapletla do vzduchu, a jak byla překvapená a spěchala, moc se jí to nedařilo.

„Postav nohy na zem, děvče,“ štěkla ta žena. „Už tak jsem měla spoustu potíží tě znovu najít, abys mi odletěla jako pták, když se mi to konečně povedlo.“

Egwain náhle dolétala. Tvrdě dopadla na chodník a zapotácela se. Byl to hlas oné aielské ženy, ale tato žena byla starší. Sice ne tak stará, jak si Egwain původně myslela – vlastně vypadala mnohem mladší, než by naznačovaly její bílé vlasy – ale díky hlasu a těm pronikavým modrým očím si Egwain byla jistá, že je to stejná žena. „Jsi... jiná,“ řekla.

„Tady můžeš být, čím chceš.“ Žena mluvila poněkud rozpačitě, ale jen trošičku. „V časech, na které ráda vzpomínám... To není důležité. Ty jsi z Bílé věže? Už je to dávno, co měli někoho, kdo umí chodit ve snech. Velice dávno. Já jsem Amys z klanu Devět údolí Taardad Aielů.“

„Ty jsi moudrá? Jsi! A znáš sny, znáš Tel’aran’rhiod! Můžeš... Jmenuju se Egwain. Egwain z al’Vereů. Jsem...“ Zhluboka se nadechla. Amys nevypadala jako někdo, komu byste měli lhát. „Jsem Aes Sedai. Ze zeleného adžah.“

Amysin výraz se příliš nezměnil. Snad se jí jen lehce zajiskřilo v očích, možná se zatvářila trochu skepticky. Egwain nevypadala dost stará, aby mohla být Aes Sedai. Ale Amys řekla jen: „Chtěla jsem tě tam nechat stát bez šatů, dokud bys nepožádala o nějaký vhodný oděv. Takhle si obléknout cadinsor, jako bys byla... Překvapilas mě, jak ses osvobodila a obrátila proti mně můj vlastní oštěp. Ale stále toho moc nevíš, viď, i když jsi hodně silná. Jinak bys mi takhle neskočila do lovu, když jsi tam očividně nechtěla být. A co má znamenat tohle poletování? Přišla jsi do Tel’aran’rhiodu – Tel’aran’rhiodu! – aby sis prohlédla tohle město, ať je to kdekoliv?“

„To je Tanchiko,“ odpověděla Egwain slabým hláskem. Ona to nevěděla. Ale jak ji tedy mohla Amys sledovat, jak ji mohla najít?

Bylo jasné, že toho o světě snů ví mnohem víc než Egwain. Mnohem, mnohem víc. „Mohla bys mi pomoct. Snažím se najít ženy z černého adžah, temné družky. Myslím, že jsou tady, a musím je najít, jestli tu jsou.“

„Takže opravdu existuje.“ Amys skoro šeptala. „Adžah Stínuzvědů v Bílé věži.“ Zavrtěla hlavou. „Jsi jako děvče, co bylo právě sezdáno s oštěpem, a myslí si, že teď může zápasit s muži a přeskočit horu. Jí se dostane jenom několika modřin a cenné lekce v pokoře. Pro tebe a tady by to mohlo skončit smrtí.“ Amys si prohlédla bílé budovy kolem a zamračila se. „Tanchiko? V... Tarabonu? Tohle město umírá, samo se požírá. Je tu temnota, zlo. Horší, než mohou spáchat muži. Nebo ženy.“ Významně se podívala na Egwain. „Ty to nevidíš a necítíš, viď? A to chceš honit Stínuzvědy v Tel’aran’rhiodu.“

„Zlo?“ řekla rychle Egwain. „To by mohly být ony. Jsi si jistá? Kdybych ti řekla, jak vypadají, poznala bys jistě, jestli to jsou ony? Můžu ti je popsat. Jednu dokážu popsat do posledního copu.“

„Dítě,“ zamumlala Amys, „žádající od otce okamžitě stříbrný náramek, i když ví, že není co vyměnit nebo z čeho udělat náramky. Musíš se hodně učit. Mnohem víc, než bych tě mohla naučit teď. Přijď do Trojí země. Rozšířím zprávu mezi kmeny, že Aes Sedai jménem Egwain al’Vere mají přivést ke mně do Držby Chladné skály. Sděl jim své jméno a ukaž prsten s Velkým hadem a oni tě nechají bezpečně projít. Teď tam nejsem, ale než bys mohla dorazit, dávno se stačím vrátit z Rhuideanu.“

„Prosím, musíš mi pomoct. Musím vědět, jestli tu jsou. Musím to vědět.“

„Jenže já ti to nemohu říci. Neznám je, ani toto místo, toto Tanchiko. Musíš přijít za mnou. Co děláš, je nebezpečné, mnohem nebezpečnější, než si umíš představit. Musíš – kam jdeš? Zůstaň!“

Něco jako by Egwain popadlo a strhlo ji to do temnoty.

Slyšela ještě Amysin hlas, dutý a slábnoucí. „Musíš přijít za mnou a učit se. Musíš...“

12

Tanchiko či Bílá věž

Když se Egwain konečně zavrtěla a otevřela oči, Elain se s úlevou roztřeseně nadechla. Aviendha u nohou postele ztratila onen nervózní a zoufalý výraz a na rtech se jí mihl úsměv, že se Egwain vrátila. Svíce už před několika minutami prohořela přes značku. Zdálo se to jako několik hodin.

„Nechtěla ses probudit,“ řekla Elain nejistým hlasem. „Třásla jsem s tebou pořád dokola a ty ses nechtěla probudit.“ Krátce se zasmála. „Ó, Egwain, vyděsila jsi dokonce i Aviendhu.“

Egwain jí položila ruku na loket a na uklidněnou jí ho stiskla. „Už jsem zpátky.“ Mluvila unaveně a noční košili měla propocenou skrz naskrz. „Asi jsem měla důvod zůstat trochu dýl, než jsme se domluvily. Příště budu opatrnější. Slibuju.“

Nyneiva vrátila džbán s vodou na stojan s umyvadlem tak prudce, až voda vyšplíchla. Už už ji chtěla vychrstnout na spící Egwain. Tvářila se vyrovnaně, ale džbán zarachotil o umyvadlo a Nyneiva dokonce nechala rozlitou vodu stéci na koberec. „Našla jsi tam něco? Nebo to bylo kvůli...? Egwain, jestli tě svět snů dokáže nějak udržet, možná je příliš nebezpečný, dokud toho nezjistíš víc. Možná čím častěji tam chodíš, tím těžší je vrátit se. Možná... Já nevím. Ale vím, že nemůžeme riskovat, že o tebe přijdeme.“ Zkřížila ruce na prsou, připravená na hádku.

„Já vím,“ řekla Egwain a znělo to skoro pokorně. Elain zvedla obočí. Egwain se k Nyneivě nikdy pokorně nechovala. Cokoliv, jen ne pokorně.

Egwain se vyškrábala z postele, odmítla Elaininu pomoc a dopotácela se ke stojanu, aby si mohla opláchnout obličej a ruce v poměrně chladné vodě. Svlékla si propocenou košili a Elain jí v šatníku našla suchou.

„Potkala jsem jednu moudrou, jmenovala se Amys.“ Egwainin hlas zněl tlumeně, dokud nedostala hlavu do výstřihu nové košile. „Říkala, že za ní mám přijít a učit se o Tel’aran’rhiodu. Prý bude na nějakým místě v Pustině, co se jmenuje Držba Chladné skály.“

Elain si všimla, jak se Aviendze při zmínce o jméně moudré zablesklo v očích. „Ty ji znáš? Tu Amys?“

Aielančino přikývnutí se dalo popsat jen jako váhavé. „Moudrá. Chodí ve snech. Amys bývala Far Dareis Mai, dokud se nezřekla oštěpu a neodešla do Rhuideanu.“

„Děva!“ vzkřikla Egwain. „Tak proto... To je jedno. Říkala, že teď je v Rhuideanu. Víš, kde jsou ty Chladné skály, Aviendho?“

„Jistě. Chladné skály je Rhuarkova držba. Rhuark je Amysin manžel. Občas tam chodím. Tedy dřív jsem tam chodívala. Moje sestra-matka Lian je sestra-žena Amys.“

Elain si vyměnila zmatený pohled s Egwain a Nyneivou. Kdysi si Elain myslela, že toho o Aielech ví docela hodně, všechno se naučila od svých učitelů v Caemlynu, ale od setkání s Aviendhou zjistila, jak málo vlastně ví. Zvyky a vztahy mezi lidmi byly jako bludiště. První sestra znamenalo mít stejnou matku. Až na to, že přítelkyně se mohly stát prvními sestrami tak, že se zavázaly před moudrými. Druhá sestra znamenalo, že vaše matky jsou sestry. Pokud byli vaši otcové bratři, byly jste otco-sestry, což nebylo považováno za tak těsné příbuzenství jako druhé sestry. Pak už to začínalo být opravdu zmatené.

„Co znamená ‚sestra-žena‘?“ zeptala se váhavě.

„Že máte stejného manžela.“ Aviendha se zamračila, když Egwain a Nyneiva zalapaly po dechu a vyvalily oči, až jim málem vylézaly z důlků. Elain tuto odpověď napůl očekávala, ale přesto si začala uhlazovat sukně, které byly dokonale rovné. „Vy takový zvyk nemáte?“ zeptala se Aielanka.

„Ne,“ řekla slabým hlasem Egwain. „Ne, to teda nemáme.“

„Ale vy se o sebe s Elain staráte, jako byste byly prvními sestrami. Co byste dělaly, kdyby jedna z vás odmítla od Randa al’Thora ustoupit? Bojovaly byste o něj? Dovolily byste, aby muž zničil pouto, které mezi vámi panuje? Nebylo by pak lepší, kdybyste se za něj provdaly obě dvě?“

Elain se podívala na Egwain. Pomyšlení na... Dokázala by takovou věc? I když s Egwain? Věděla, že je celá červená. Egwain vypadala jen užasle.

„Ale já chtěla ustoupit,“ namítla.

Elain věděla, že to bylo míněno stejně tak pro Aviendhu, jako pro ni, ale tu představu zahnat nedokázala. Měla Min vidění? Co udělá, jestli ano? Jestli je to Berelain, uškrtím ji a jeho taky! Když už tu někdo být musí, proč by to nemohla být Egwain? Světlo, nač to vlastně myslím? Věděla, že ji to vyvádí z míry, a aby to zakryla, promluvila schválně lehkým tónem. „Říkáš to, jako by do toho muž neměl co mluvit.“

„Může odmítnout,“ Aviendha to řekla, jako by to bylo zcela zřejmé, „ale pokud se chce oženit s jednou, a ony ho požádají, musí si vzít obě dvě. Prosím, neberte to jako urážku, ale šokovalo mě, když jsem zjistila, že u vás může muž požádat ženu, aby si ho vzala. Muž by měl dát najevo svůj zájem a pak počkat, až žena promluví. Ovšem některé ženy dokážou zařídit, aby si muž všiml, že o něj mají zájem, ale právo zeptat se patří ženě. Já toho o těchhle věcech ale moc nevím. Odmalička jsem se chtěla stát Far Dareis Mai. Já chci v životě jen svůj oštěp a své sestry oštěpu,“ dokončila dost ohnivě.

„Nikdo se tě v žádném případě nesnaží přesvědčit, aby ses vdávala,“ uklidňovala ji Egwain. Aviendha se na ni překvapeně podívala.

Nyneiva si hlasitě odkašlala. Elain napadlo, jestli teď přemýšlí o Lanovi. Rozhodně měla na tvářích rudé skvrny. „Předpokládám, Egwain,“ začala Nyneiva poněkud příliš důrazným tónem, „že jsi nenašla, cos hledala, jinak bys už něco řekla.“

„Nenašla jsem nic,“ přiznala smutně Egwain. „Ale Amys říkala... Aviendho, co je Amys za ženu?“

Aielanka se jala pozorně studovat koberec. „Amys je tvrdá jako hory a nelítostná jako slunce,“ řekla, aniž vzhlédla. „Umí chodit ve snu. Může tě to naučit. Jak tě ale jednou dostane do rukou, odvleče tě třeba za vlasy tam, kam bude chtít. Rhuark je jediný, kdo se jí dokáže postavit. Dokonce i ostatní moudré si dávají veliký pozor, když Amys mluví. Ale může tě učit.“

Egwain potřásla hlavou. „Myslela jsem, kdyby se třeba ocitla na nějakém cizím místě, znervóznilo by ji to? Třeba být ve městě? Viděla by tam věci, které tam nejsou?“

Aviendha se zasmála, krátce a ostře. „Znervóznilo? Kdyby se probudila a našla v posteli lva, Amys by nehnula brvou. Bývala Děvou, Egwain, a určitě od té doby nezměkla, tím si můžeš být jistá.“

„Co ta žena viděla?“ chtěla vědět Nyneiva.

„Ne že by něco viděla,“ vykládala Egwain pomalu. „Spíš neviděla. Říkala, že v Tanchiku je zlo. Horší než lidské, říkala. To by mohly být černé adžah. Nehádej se se mnou, Nyneivo,“ dodala pevnějším hlasem. „Sny je třeba vyložit. Takže by to tak mohlo být.“

Nyneiva se mračila už od chvíle, co se Egwain zmínila o zlu v Tanchiku, a když jí Egwain řekla, ať se nehádá, zamračila se velice zlostně. Elain občas chtěla oběma ženami zatřást. Teď si pospíšila, než ji mohla starší žena přerušit. „To by mohlo být ono, Egwain. Takže jsi něco našla. Víc, než jsme si Nyneivou myslely, že dokážeš. Viď, Nyneivo? Taky si to myslíš?“

„Možná,“ připustila Nyneiva s nevolí.

„Možná.“ Ani od Egwain to neznělo obzvlášť šťastně. Zhluboka se nadechla. „Nyneiva má pravdu. Musím se naučit, co dělám. Kdybych věděla, co bych měla, nikdo by mi o tom zlu vykládat nemusel. Kdybych věděla, co bych měla, byla bych mohla najít přímo pokoj, kde Liandrin přebývá, ať je kdekoliv. Amys mě to může naučit. Proto... Proto musím jít za ní.“

„Jít za ní?“ Nyneiva zněla šokovaně. „Do Pustiny?“

„Aviendha mě může do tý Držby Chladné skály zavíst.“ Egwain se tvářila zpola vzdorovitě a zpola nervózně a dívala se hned na Nyneivu, hned zase na Elain. „Kdybych si byla jistá, že jsou v Tanchiku, nenechala bych vás jít samotný. Jestli tam budete chtít jít. Ale když mi může Amys pomoct, možná pak zjistím, kde jsou. Možná... To je ono. Já ani nevím, co všechno můžu, jenom si jsem jistá, že toho je určitě mnohem víc, než umím teď. Ne že bych vás opouštěla. Prsten vezměte s sebou. Kámen znáte dost dobře, abyste se sem mohly v Tel’aran’rhiodu vrátit. A já za váma můžu přijít do Tanchika. A co se naučím od Amys, zase naučím vás. Prosím, řekněte, že chápete. Můžu se od Amys tolik naučit, a pak by to mohlo pomoct nám všem. Bude to, jako by nás učila všechny tři. Žena, která chodí ve snu. Žena, která to umí! Liandrin a ty ostatní budou jako děti. Nebudou znát ani čtvrtinu toho, co my.“ Zamyšleně si hryzla ret. „Nemyslíte si, že od vás utíkám, že ne? Jestli ano, tak nejdu.“

„Ovšemže musíš jít,“ řekla jí Elain. „Budeš mi chybět, ale nikdo nám nesliboval, že spolu zůstaneme, dokud to neskončí.“

„Ale vy dvě... půjdete samy... měla bych jít s vámi. Jestli jsou opravdu v Tanchiku, měla bych jít s vámi.“

„Nesmysl,“ zarazila ji rázně Nyneiva. „Ty potřebuješ výcvik. To nám z dlouhodobého hlediska prospěje mnohem víc, než když s náma pojedeš do Tanchika. A stejně nevíme, jestli v Tanchiku jsou. Pokud ano, tak to s Elain zvládneme i ve dvou, ale ty bys mohla jet s náma a nakonec zjistit, že to zlo není nakonec nic horšího než válka. Světlo ví, že válka by měla být zlem pro každýho. Možná se dokonce vrátíme do Věže dřív než ty. Musíš si v Pustině dávat pozor,“ dodala nacvičeným tónem. „Je to nebezpečný místo. Aviendho, dáš na ni pozor?“

Než mohla Aielanka otevřít ústa, ozvalo se zaklepání na dveře a hned nato vstoupila Moirain. Aes Sedai je všechny přelétla pohledem, jímž zvážila, změřila a odhadla je i to, co dělaly, aniž by však mrkla okem a naznačila, jaký závěr učinila. „Joiya a Amico jsou mrtvé,“ oznámila jim.

„Takže to byl důvod k útoku?“ zeptala se Nyneiva. „Všechno tohle, jen aby je zabili? Nebo je možná zabili, když je nemohli osvobodit. Bylo mi jasný, že je Joiya tak sebejistá, protože čeká na záchranu. Takže nakonec musela lhát. Nikdy jsem tomu jejímu pokání nevěřila.“

„Možná to nebyl hlavní důvod,“ odtušila Moirain. „Kapitán velice moudře nechal své muže během útoku na jejich místech ve vězení. Nezahlédli jediného trolloka či myrddraala. Ale potom obě našli mrtvé. Obě měly dost nemilosrdně podříznuté hrdlo. Poté, co jim přibili jazyk ke dveřím cely.“ Klidně mohla mluvit o šití šatů.

Elain se při tom odtažitém popisu těžce zvedl žaludek. „To jsem jim nepřála. Tohle tedy ne. Světlo ozařuj jejich duše.“

„Jejich duše už dávno odešly do Stínu,“ odsekla drsně Egwain. Ale také si tiskla ruce na břicho. „Jak... Jak to udělali? Šedí muži?“

„Pochybuji, že by něco takového zvládli i šedí muži,“ prohlásila suše Moirain. „Zdá se, že Stín má zdroje, o nichž ani nevíme.“

„Ano.“ Egwain si uhladila šaty i hlas. – „Jestli to nebyl pokus o jejich záchranu, tak to musí znamenat, že nám říkaly pravdu. Obě zabili, protože promluvily.“

„Nebo aby jim v tom zabránili,“ dodala ponuře Nyneiva. „Můžeme jenom doufat, že nevěděli, že nám ty dvě něco řekly. Možná Joiya opravdu litovala, ale já jí stejně nevěřila.“

Elain polkla, představila si, jak je v cele, někdo jí tiskne obličej ke dveřím, aby jí mohl vytáhnout jazyk a... Zachvěla se, ale přiměla se říci: „Mohli je zabít prostě jen jako trest za to, že se nechaly chytit.“ Pro sebe si ale nechala nápad, že jejich smrt je možná měla přimět uvěřit tomu, co Joiya a Amico tvrdily. I tak měly dost pochybností, aby přidávala další. „Tři možnosti, a jen jedna naznačuje, že černé adžah vědí, že vůbec něco řekly. A protože jsou všechny asi stejně pravděpodobné, je možné, že to nevědí.“

Egwain a Nyneiva se zatvářily šokovaně. „Aby je potrestali?“ vydechla Nyneiva nevěřícně.

Obě byly v mnoha směrech tvrdší než ona – a ona je za to obdivovala – ale ony při svém dospívání nesledovaly dvorské intriky v Caemlynu, v dětství neslýchaly vyprávění o krutých způsobech, jakými Cairhieňané a Tairenové hráli hru rodů.

„Myslím, že černé adžah rozhodně laskavě neshlížejí na jakoukoliv prohru,“ řekla jim. „Umím si představit, jak to Liandrin nařizuje. Joiya sama by to určitě klidně udělala.“ Moirain se na ni krátce podívala a bylo zřejmé, že ji znovu hodnotí.

„Liandrin,“ řekla Egwain naprosto bezvýrazným tónem. „Ano, umím si představit, že by Liandrin nebo Joiya takový rozkaz vydaly.“

„Stejně byste neměly moc času je vyslýchat,“ prohlásila Moirain. „Zítra v poledne už by byly na lodi.“ V hlase se jí ozval náznak hněvu. Elain si uvědomila, že Moirain musí ve smrti černých sester vidět únik před spravedlností. „Doufám, že se brzy nějak rozhodnete. Pro Tanchiko nebo Bílou věž.“

Elain se podívala Nyneivě do očí a lehce kývla.

Nyneiva jí také, o něco jistěji, pokynula, než se obrátila k Aes Sedai. „My s Elain půjdeme do Tanchika, hned jak najdeme loď. Rychlou loď, doufám. Egwain a Aviendha pojedou do Aielské pustiny do Držby Chladné skály.“ Neudala žádné důvody a Moirain zvedla obočí.

„Může ji tam vzít Jolien,“ ozvala se Aviendha do náhlého ticha. Pohledu na Egwain se naprosto vyhýbala. – „Nebo Sefela nebo Bain a Chiad. Já... já jsem chtěla jít s Elain a Nyneivou. Jestli je v tomhle Tanchiku válka, budou potřebovat sestru, aby jim hlídala záda.“

„Jestli to tak skutečně chceš, Aviendho,“ řekla docela pomalu Egwain.

Tvářila se překvapeně a ublíženě, ale o nic víc překvapeně než Elain. Ta si myslela, že ty dvě se stávají přítelkyněmi. „Jsem ráda, že nám chceš pomoci, Aviendho, ale to ty bys měla vzít Egwain do Držby Chladné skály.“

„Ona nepůjde ani do Tanchika, ani do Držby Chladné skály,“ prohlásila Moirain, vytáhla z váčku jakýsi dopis a rozložila jeho stránky. „Tohle jsem dostala před hodinou. Mladý Aielan, který mi to donesl, mi řekl, že to dostal před měsícem, než některá z nás vůbec dorazila do Tearu, a přesto je na tom moje jméno a jako adresa Tearský Kámen.“ Podívala se na poslední stránku. „Aviendho, znáš Amys z klanu Devět údolí Taardad Aielů, Bair z klanu Haido Shaarad Aielů, Melaín z klanu Jhirad Goshien Aielů a Seanu z klanu Černý útes Nakai Aielů? Ty všechny to podepsaly.“

„To všechno jsou moudré, Aes Sedai. A všechny umí chodit ve snech.“ Aviendha teď byla celá nastražená, i když si to zřejmě neuvědomovala. Vypadala připravená k boji či k útěku.

„Chodí ve snech,“ přemítala Moirain. „Tím se to možná vysvětluje. Už jsem o chození ve snech slyšela.“ Vrátila se na druhou stránku dopisu. – „Tady něco píšou o tobě. Napsaly to snad ještě dřív, než ses rozhodla přijít do Tearu. ‚Mezi Děvami oštěpu v Tearském Kameni je svéhlavá dívka jménem Aviendha z klanu Devět údolí Taardad Aielů. Teď musí přijít k nám. Už nelze déle čekat a vymlouvat se. Budeme na ni čekat na svazích Chaendaeru nad Rhuideanem.‘ – Je toho tu o tobě víc, ale většinou mi říkají, abych dohlédla na to, že bez odkladu půjdeš. Tyhle vaše moudré vydávají rozkazy jako amyrlin.“ Rozhořčeně zabručela, až Elain napadlo, jestli se snad moudré nesnaží rozkazovat i Aes Sedai. Nejspíš ne. A i kdyby to zkusily, nebylo příliš pravděpodobné, že by uspěly. Přesto něco na tom dopise Aes Sedai podráždilo.

„Já jsem Far Dareis Mai,“ prohlásila Aviendha rozzlobeně. „Nebudu utíkat jako malé dítě, když někdo zavolá moje jméno. Když budu chtít, půjdu do Tanchika.“

Elain zamyšleně našpulila rty. To bylo u Aielanky něco nového. Ne hněv – už Aviendhu rozzlobenou viděla, i když ne tolik – ale ten podtón. Nedalo se to nazvat jinak než vzdor. Což bylo stejně nepravděpodobné, jako kdyby se vzdorovitě choval Lan, ale bylo to tu.

Egwain to také zaslechla. Poplácala Aviendhu po ruce. „To je v pořádku. Jestli chceš jít do Tanchika, budu moc ráda, že budeš chránit Elain a Nyneivu.“ Aviendha se na ni podívala opravdu žalostně.

Moirain zavrtěla hlavou, ne moc, zato ale důrazně. „Ukázala jsem to Rhuarkovi.“ Aviendha rozhořčeně otevřela ústa, ale Aes Sedai zvýšila hlas a klidně pokračovala dál. „Jak mě žádají v dopise. Jen tu část, co se týká tebe, samozřejmě. A on je zřejmě pevně rozhodnut, že musíš udělat, oč tě žádají. Co ti rozkazují. Myslím, že nejmoudřejší bude udělat, co si přejí Rhuark a moudré, Aviendho. Nebo ne?“

Aviendha se rozčileně rozhlížela po pokoji, jako by to byla past. „Já jsem Far Dareis Mai,“ reptala a bez dalšího slova vyrazila ke dveřím.

Egwain udělala krok a zvedla ruku, aby ji zastavila, ale když se dveře zabouchly, zase ruku spustila. „Co s ní chtějí?“ vyptávala se Moirain. „Ty víš vždycky víc, než nám řekneš. Co si necháváš pro sebe tentokrát?“

„Ať už k tomu mají moudré jakýkoliv důvod,“ odtušila chladně Moirain, „je to rozhodně jen mezi Aviendhou a jimi. Kdyby chtěla, abyste to věděly, byla by vám to řekla.“

„Ty prostě nemůžeš přestat manipulovat s lidma,“ vybuchla hořce Nyneiva. „A teď jsi do něčeho vmanévrovala i Aviendhu, viď?“

„Já ne. To moudré. A Rhuark.“ Moirain pak dopis zase složila a s náznakem roztrpčení ho vrátila do váčku. „Vždycky mu může říci ne. Náčelník kmene není to stejné jako král, jestli jsem dobře pochopila aielské zvyky.“

„Opravdu může?“ zeptala se Elain. Rhuark jí připomínal Garetha Brynea. Hlavní kapitán gardy její máti, královny Andoru, si zřídka něco umanul, ale pokud ano, dokonce ani Morgasa ho nedokázala přimět, aby změnil názor, leda by vydala královský rozkaz. Tentokrát od trůnu žádné rozkazy nebudou – když o tom tak Elain uvažovala, tak vlastně Morgasa nikdy Garethu Bryneovi žádný královský rozkaz neudělila, když se jednou rozhodl, že má pravdu – takže předpokládala, že Aviendha se odebere na svahy Chaendaeru nad Rhuideanem. „Aspoň může jít s tebou, Egwain. Amys se s tebou může těžko setkat v Držbě Chladné skály, pokud hodlá čekat na Aviendhu v Rhuideanu. Takže můžete jit za Amys spolu.“

„Ale já nechci, aby se mnou chodila,“ namítla nešťastně Egwain. „Ne, jestli jít nechce.“

„Ať už samy chceme cokoliv,“ ozvala se Nyneiva, „máme práci. Na cestu do Pustiny budeš potřebovat spoustu věcí, Egwain. Lan mi řekne co. A s Elain se musíme připravit na plavbu do Tanchika. Zítra bychom měly najít loď, což ale znamená, že se dneska večer musíme rozhodnout, co si zabalit.“

„V přístavu v Maule je loď Atha’ah Miere,“ sdělila jim Moirain. „Fregata. Rychlejší lodi neexistují. A vy jste chtěly rychlou loď.“ Nyneiva zdráhavě kývla.

„Moirain,“ zeptala se Elain, „a co bude teď dělat Rand? Po tom útoku... Začne tu válku, co chceš?“

„Já žádnou válku nechci,“ odvětila Aes Sedai. „Já chci, aby se dožil Tarmon Gai’donu. On tvrdí, že nám zítra řekne všechno, co má v plánu.“

Hladké čelo narušila malá ustaraná vráska. „Zítra budeme vědět víc než dneska.“ Odešla zcela náhle.

Zítra, pomyslela si Elain. Co udělá, až mu to povím? Co řekne? Musí to pochopit. Odhodlaně se připojila ke svým dvěma přítelkyním a začaly probírat přípravy k odchodu.

13

Klevety

Obchod v krčmách šel v Maule neustále dál, stejně jako všechny jiné. Nocí dolů hrkotal po hrbolaté cestě vůz s husami a nádobím. Hučení hlasů se mnohde mísilo s výzvami hudebníků se třemi různými bubínky, dvěma dulcimery a píšťalou s vypouklým koncem, jež vydávala kvílivé trylky. Služebné v tmavých šatech po kolena s límečky po bradu a krátkými bílými zástěrkami pobíhaly mezi přecpanými stolky s několika hliněnými pohárky v rukou, které držely vysoko, aby se vůbec protáhly mezi hosty. Bosí přístavní dělníci v kožených vestách se mísili s chlapíky v kabátcích do pasu upnutých a s muži s holou hrudí, jimž baňaté kalhoty přidržovaly barevné šerpy. Tak blízko přístavu bylo v davu i množství hávů z ciziny. Vysoké límce ze severu a široké límce ze západu, stříbrné řetězy a zvonky na vestách, po kolena vysoké boty i boty do půli stehen, muži s náhrdelníky či náušnicemi, v krajkách na kabátcích a košilích. – Jeden muž se širokými rameny a objemným teřichem měl rozdělenou plavou bradu a další si cosi vtíral do knírů, aby se mu ve světle lamp leskly a kroutily v úzkém obličeji pěkně nahoru. Ve třech rozích šenku se koulely a rachotily kostky a na mnoha stolech stříbro za křiku a smíchu rychle měnilo majitele.

Mat seděl sám zády ke zdi tak, aby viděl na všechny dveře, i když většinou se jen díval do nedotčeného poháru tmavého vína. Ke kostkám se ani nepřiblížil a ani jednou se nepodíval služebné na kotníček. Když byl šenk tak nacpaný, občas někoho napadlo, že si přisedne, ale pozornější pohled na Matův obličej každého hned zahnal, aby se vmáčkl na jinou lavici.

Mat namočil prst do vína a bezcílně si čmáral po stolní desce. Tihle hlupáci neměli ani ponětí, co se dnes večer přihodilo v Kameni. Zaslechl, jak se pár Tairenů zmínilo o nějakých potížích, jen pár slov, která se ztratila v nervózním smíchu. Nevěděli a ani nechtěli vědět. Mat si skoro přál, aby sám nic nevěděl. Ne, přál si, aby věděl mnohem lépe, co se vlastně stalo. Hlavou mu neustále táhly obrazy, proskakovaly děrami, které měl v paměti, a nedávaly smysl.

Bojová vřava kdesi v dálce se, tlumena nástěnnými koberci, odrážela chodbou. Mat chvějící se rukou vytáhl nůž z mrtvoly šedého muže. Šedý muž, a šel po něm. Musel jít po něm. Šedí muži se nepotulovali jenom tak a nezabíjeli náhodně. Mířili na jediný cíl stejně jistě jako šíp. Mat se obrátil k útěku, a to už k němu mířil myrddraal jako černý had s nohama, obličej měl těstovitý a z jeho bezokého pohledu Mata mrazilo až do morku kostí. Na třicet kroků hodil nožem rovnou na místo, kde by mělo být oko. Z této vzdálenosti dokázal trefit díru po suku i menší než oko čtyřikrát z pěti pokusů.

Mizelcův černý meč zavířil, jak téměř nedbale odrazil dýku stranou. Ani na chvíli nezpomalil. „Je čas zemřít, Trubači.“ Jeho hlas zněl jako suché syčení červené zmije, jako varováni před smrtí.

Mat ucouvl. Teď držel nože v obou rukou, i když si nevzpomínal, že by je vytahoval. Ne že by mu nože byly k něčemu proti meči, ale kdyby se snažil utéci, skončil by s tou černou čepelí v zádech stejně jistě, jako že pět šestek poráží čtyři trojky. Přál si mít dobrou hůl. Nebo luk. Rád by viděl, jak tahle obluda odráží střelu z dvouříčského luku. Přál si, aby byl někde jinde. Tady umře.

Náhle se z boční chodby vyřítil tucet trolloků a vrhl se na mizelce ve změti sekajících seker a bodající mečů. Mat na to hleděl v ohromeném úžasu. Půlčlověk bojoval jako černě ozbrojený větrný vír. Víc než polovina trolloků zemřela nebo umírala, než mizelec konečně ležel jako svíjející se hromádka na zemi. Jedna ruka se svírala a mlátila sebou jako umírající had tři kroky od těla, stále svírajíc černý meč.

Trollok s beraními rohy se otočil na Mata, zvedl čenich do vzduchu a zavětřil. Zavrčel na něj, pak zakňučel a začal si olizovat dlouhou ránu, kterou měl v osníři i chlupatém předloktí pod ním. Ostatní právě skončili s podřezáváním hrdel zraněných a jeden vyštěkl několik drsných, hrdelních slov. Bez dalšího pohledu na Mata se všichni trolloci obrátili a odběhli. Kopyta i boty na kamenně podlaze vytvářely duté zvuky.

Běželi směrem od něj. Mat se otřásl. Trolloci ho zachránili. Do čeho ho ten Rand dostal teď? Všiml si, co namaloval vínem – otevřené dveře – a hned malůvku rozzlobeně smazal. Musí se odsud dostat. Musí. A taky cítil, jak ho cosi pobízí, že je čas vrátit se zpátky do Kamene. Rozzlobeně to nutkání zahnal, ale neustále mu bzučelo v hlavě.

Zaslechl útržek hovoru od vedlejšího stolu, kde měl chlapík s hubeným obličejem a nakroucenými kníry řeč v těžkém lugardském přízvuku. „Tak tenhle váš Drak je určitě velkej chlap, to nepopírám, ale na Logaina rozhodně nemá. No, Logain zatáhl do války celej Ghealdan a půlku Amadicie a Altary k tomu. Přiměl zemi pohltit města, co se mu vzepřely, to teda jo. Domy, lidi a všecko. A ten na severu v Saldeii, Maseem? No, povídá se, že přinutil i slunko se zastavit, než porazil vojáky urozenýho pána Bashereho. To je fakt, říkají lidi.“

Mat zavrtěl hlavou. Kámen padl a Rand měl v rukou Callandor, a tenhle pitomec si pořád myslí, že je to další falešný Drak. Znovu načrtl ony dveře. Přejel po nich dlaní, popadl pohár s vínem a pak se zarazil s pohárem v půli cesty k ústům. Skrze hluk zachytil od vedlejšího stolu známé jméno. S pohárem vína v ruce se posunul po lavici blíž ke stolu napravo.

Lidé u toho stolu tvořili onu zvláštní směsici typickou pro krčmy Maule. Dva bosí vojáci v naolejovaných kabátcích na holém těle, jeden s krátkým silným zlatým řetězem na krku. Původně tlouštík s povislou kůží v tmavém cairhienském kabátci s červenými, zlatými a zeleným pruhy na prsou, což mohlo naznačovat, že se jedná o šlechtice, kdyby neměl utržený jeden rukáv. Dost cairhienských uprchlíků spadlo hodně hluboko. Šedovlasá žena v matné tmavomodré s tvrdou tváří, pronikavýma očima a těžkými zlatými prsteny. A mluvčí, chlapík s rozdělenou bradkou a rubínem o velikosti holubího vejce v uchu. Tři stříbrné řetězy zavěšené na mohutné hrudi napínající tmavý, narudlý kabátec, z něj činily kandorského kupeckého mistra. V Kandoru měli totiž kupci cech.

Hovor ustal, a když se Mat zastavil u jejich stolu, všechny oči se otočily k němu. „Slyšel jsem, jak mluvíš o Dvouříčí.“

Muž s rozdělenou bradkou ho rychle přejel pohledem. Neučesané vlasy, napjatý výraz i víno v pěsti, lesklé černé boty, zelený kabátec se zlatými spirálami, otevřený na prsou, aby byla vidět sněhobílá lněná košile, avšak obojí – kabátec i košile – silně pomačkané. Zkrátka přesný obraz mladého urozeného pána bavícího se mezi obyčejnými lidmi. „To mluvil, můj pane,“ řekl tedy vypravěč srdečně. „Říkal jsem, že bych se vsadil, že letos odtamtud nebude žádnej tabák. Ale já mám dvacet košů nejlepšího dvouříčskýho listí, co nad to jemnější není. Později za něj dostanu skvělou cenu. Jestli můj pán chce koš pro vlastní potřebu...“ Zatahal se za jednu špičku plavé bradky a položil si prst vedle nosu. „...tak určitě něco můžu –“

„Takže ty by ses vsadil, co?“ uťal mu Mat tichým hlasem řeč. „Proč letos nebude tabák z Dvouříčí?“

„No, kvůli těm bělokabátníkům, můj pane. Dětem Světla.“

„Co je s bělokabátníky?“

Vrchní kupec se rozhlédl kolem stolu o pomoc. V tom tichém hlase zněl nebezpečný podtón. Námořníci vypadali, že kdyby se odvážili, okamžitě by odešli. Cairhieňan se na Mata zlostně mračil, seděl příliš vzpřímený a kymáceje se uhlazoval si odřený kabátec. Prázdný pohár před ním očividně nebyl první. Šedovlasá žena zvedla svůj pohár k ústům a nad jeho okrajem si Mata pronikavě prohlížela a zvažovala.

Kupci se podařilo i v sedě uklonit a nasadit podlézavý tón. „Povídá se, můj pane, že bělokabátníci odešli do Dvouříčí. Říká se, že jdou po Draku Znovuzrozeným. To je samozřejmě nesmysl, protože pán Drak je tady v Tearu.“ Díval se na Mata, aby zjistil, jak na jeho slova zareaguje. Matův výraz se nezměnil.

„Takový řeči se můžou hodně zvrhnout, můj pane. Možná jsou to jenom prázdný řeči. Protože se taky povídá, že bělokabátníci jdou ještě po nějakým temným druhovi se žlutýma očima. Copak už jsi někdy slyšel o člověku se žlutýma očima, můj pane? Já taky ne. Prázdný řeči.“

Mat položil pohár na stůl a naklonil se k tomu muži blíž. „Koho ještě honí? Podle těch klepů. Draka Znovuzrozeného. Muže se žlutýma očima. Koho ještě?“

Kupci se po obličeji řinuly čůrky potu. „Nikoho, můj pane. O nikom dalším jsem neslyšel. Jen řeči, můj pane. Jen mlácení prázdný slámy, nic víc. Jen obláček kouře, co hned zmizí. Směl bych mít tu čest a věnovat mému pánovi koš dvouříčskýho tabáku? Jako projev uznání... výraz cti, abych...“

Mat hodil na stůl andorskou korunu. „Kup si za ni na mě pití.“

Jak se odvracel, zaslechl od stolu mumlání. „Myslel jsem, že mi podřízne krk. Znáte tyhle panáčky, když jsou nalití vínem.“ To řekl kupec s rozdvojenou bradkou. „Divný mladý muž,“ řekla ta žena. „Nebezpečný. Na takový ty svoje triky nezkoušej, Paetrame.“

„Já si vůbec nemyslím, že je urozený,“ prohlásil jiný muž nedůtklivě. Mat předpokládal, že to byl onen Cairhieňan. Zkřivil rty. Urozený? On by nechtěl být urozený, ani kdyby mu to nabídli. Bělokabátníci ve Dvouříčí. Světlo! Světlo nám pomáhej!

Prodral se ke dveřím a z hromady u zdi vytáhl dřeváky. Neměl tušení, jsou-li to ty, které měl předtím – všechny vypadaly stejně – a navíc mu to bylo jedno. Padly mu na boty.

Venku začalo pršet, k zemi se snášel lehký déšť, díky němuž byla tma ještě hustší. Mat si vyhrnul límec a neohrabaným klusem čvachtal rozblácenými ulicemi Maule kolem rozzářených taveren a dobře osvětlených hostinců a tmavých oken domů. Když u hradby označující vnitřní město bláto ustoupilo dlážděným ulicím, Mat skopl dřeváky, nechal je ležet a hnal se dál. Obránci hlídající nejbližší bránu do Kamene ho nechali beze slova projít. Věděli, kdo to je. Mat doběhl až do Perrinova pokoje a rozrazil dveře. Skoro si nevšiml třísek, které z nich v jednom místě trčely. Perrinovy sedlové brašny ležely na posteli a Perrin do nich cpal košile a ponožky. Zapálenou měl jen jednu svíčku, ale šero mu zřejmě nevadilo.

„Takže jsi to už slyšel,“ řekl Mat.

Perrin pokračoval v práci. „O domově? Ano. Šel jsem hledat něco zajímavýho kvůli Faile. Po dnešní noci jsem ji chtěl víc než dřív dostat...“ Zavrčel, zvuk mu vznikal hluboko v hrdle, až se z toho Matovi zježily vlasy. Znělo to, jako když vrčí rozzlobený vlk. „To je jedno. Slyšel jsem to. Možná to bude stačit.“

Stačit na co? uvažoval Mat. „Ty tomu věříš?“

Perrin na okamžik vzhlédl. V jeho očích se sbíralo světlo svíčky, až zářily žlutě jako leštěné zlato. „Já o tom moc nepochybuju. Je to až moc blízko pravdě.“

Mat nespokojeně přešlápl. „Ví to Rand?“ Perrin jen kývl a vrátil se k balení. „No, a co na to říká?“

Perrin se znovu zastavil a zahleděl se na složený plášť ve svých rukou. „Začal si pro sebe povídat: ‚Říkal, že to udělá. Říkal, že ano. Měl jsem mu věřit.‘ A tak pořád dokola. Nedávalo to smysl. Pak mě popadl za límec a řekl, že musí udělat, ‚co nečekají‘. Chtěl, abych to pochopil, ale já si nejsem jistej, že to chápe sám. Zřejmě mu bylo jedno, jestli odejdu, nebo zůstanu. – Ne, to beru zpátky. Myslím, že se mu ulevilo, že odcházím.“

„Zkrátka on neudělá vůbec nic,“ pravil Mat. „Světlo, s Callandorem by mohl spálit tisíc bělokabátníků! Viděl jsi, co udělal těm zatracenejm trollokům. Ty ale půjdeš, že jo? Zpátky do Dvouříčí? Sám?“

„Leda bys šel se mnou.“ Perrin nacpal plášť do sedlových brašen. „Půjdeš?“

Mat místo odpovědi začal přecházet sem a tam, chvíli měl tvář osvětlenou, chvíli ve stínu, podle toho, jak se otočil. V Emondově Roli byli jeho máma a táta, a také sestry. Bělokabátníci neměli důvod jim ubližovat. Měl takový pocit, že jestli se vrátí, už nikdy neodejde, že ho jeho matka ožení dřív, než se stačí posadit. Ale jestli nepůjde a jestli jim bělokabátníci ublíží... Jak slyšel, bělokabátníkům k tomu stačily klevety. Ale proč by se zrovna o nich měly nějaké klevety šířit? Dokonce i Coplinové, a jací to jsou lháři a potížisti do jednoho, měli jeho tátu rádi. Abella Cauthona měl rád každý.

„Nemusíš chodit,“ poznamenal tiše Perrin. „Co jsem slyšel, tak o tobě se nikdo nezmiňoval. Jen o Randovi a o mně.“

„Ať shořím, já p –“ Nedokázal to vyslovit. Myslet na odchod byla jedna věc, ale říci, že půjde? Hrdlo se mu stáhlo a slova přiškrtilo. „Pro tebe je to snadný, Perrine? Myslím odejít? Ty nic... necítíš? Nic se tě nesnaží zadržet? Neříká ti důvody, proč bys neměl chodit?“

„Stovky, Mate, ale já vím, že to souvisí s Randem a ta’veren. Ty si to nepřiznáš, viď? Stovky důvodů zůstat, ale jeden je všecky převažuje. Bělokabátníci jsou ve Dvouříčí, a jak se mě budou snažit najít, budou ubližovat lidem. Když půjdu, můžu to zastavit.“

„Proč by tě vlastně měli bělokabátníci chtít natolik, aby někomu ubližovali? Světlo, jestli hledají někoho se žlutýma očima, nikdo v Emondově Roli nebude vědět, o kom to vlastně mluví! A jak bys mohl něco zastavit? Další dvě ruce ničemu nepomůžou. Áááá! Bělokabátníci si ukousli víc, než dokážou spolknout, jestli si myslí, že můžou postrkovat lidma z Dvouříčí.“

„Znají moje jméno,“ řekl Perrin tiše. Zalétl pohledem k místu, kde na stěně visela sekera na opasku obtočeném kolem toporu a háčku na zdi. Nebo možná zíral na své kladivo, které bylo opřené o zeď pod sekerou. Mat si nebyl jist. „Můžou najít moji rodinu. A důvody k tomu mají svý vlastní, Mate. Stejně jako mám já svoje. Kdo ví, čí jsou lepší?“

„Ať shořím, Perrine. Ať shořím! Chci j – j – Vidíš? Ani to nedokážu vyslovit. Jako by moje hlava věděla, že to udělám, jestli to řeknu. Nemůžu si to ani vzít do hlavy!“

„Jiný cesty. Už dřív nás poslali po jiných cestách.“

„Jiný cesty ať jdou do háje,“ zavrčel Mat. „Já už mám Randa i Aes Sedai až po krk, jak mě pořád postrkují po těch svých zatracených cestách. Já chci pro změnu jít tam, kam si usmyslím já, a dělat, co chci sám!“ Obrátil se ke dveřím, ale Perrinův hlas ho zastavil.

„Doufám, že tvoje cesta bude šťastná, Mate. Světlo ti pošli hezký holky a hlupáky, co budou chtít hrát.“

„Ó, ať shořím, Perrine. Světlo ti taky pošli, co chceš.“

„Čekám, že pošle.“ Ale při té vyhlídce nemluvil příliš šťastně.

„Vyřídíš tátovi, že jsem v pořádku? A mámě? Vždycky si dělala starosti. A dohlídni na sestřičky. Vždycky mě špehovaly a pak mámě všechno vybrebtaly, ale nechtěl bych, aby se jim něco stalo.“

„Slibuju, Mate.“

Mat za sebou zavřel dveře a vydal se bezcílně chodbami. Jeho sestry, Eldrin a Bodewhin, byly vždycky připravené křičet: „Mami, Mat má zase průšvih, Mat dělá, co by neměl, mami.“ Zvláště Bode. Teď jim bude šestnáct a sedmnáct. Možná se chtějí brzy vdát, už si nejspíš vybraly nějaké hloupé sedláky, i když to ti chudáci ještě nevědí. To je opravdu pryč už tak dlouho? Občas mu to tak nepřipadalo. Občas měl pocit, jako by z Emondovy Role odešel před týdnem, přede dvěma. Jindy jako by uplynula celá léta, na něž si jen matně pamatoval. Vzpomínal si, jak se Eldrin a Bode ušklibovaly, když dostával výprask, ale jejich rysy už neviděl jasně. Obličeje vlastních sester. Ty zatracené díry v paměti, jako díry v životě.

Uviděl proti sobě jít Berelain a proti své vůli se na ni zazubil. Přes všechno to své nafoukané chování to byla žena s velice hezkou postavou. Přiléhavé bílé hedvábí jejího šatu navíc bylo tenké i na kapesník, nemluvě o výstřihu, jenž byl tak hluboký, že odhaloval značnou část dokonalého bledého poprsí.

Rozmáchle jí předvedl svou nejlepší úklonu, elegantní a formální. „Dobrý večer, má paní.“ Ona kolem něj hodlala projít bez ohlédnutí a Mat se rozzlobeně napřímil. „Jsi hluchá, stejně jako slepá, ženská jedna? Já nejsem koberec, abys po mně mohla šlapat, a jasně jsem se slyšel mluvit. Kdybych tě štípl do zadečku, mohla bys mi dát políček, ale dokud to neudělám, očekávám na slušný pozdrav slušnou odpověď!“

První z Mayene se na místě zastavila a prohlédla si ho od hlavy k patě, jako to uměly jenom ženy. Tím pohledem jako by ho svlékla z košile a odhadla jeho váhu, nemluvě o tom, kdy se posledně koupal. Pak se odvrátila a cosi si pro sebe mumlala. Mat zachytil jen: „příliš jako já".

Užasle se za ní díval. Neodpověděla mu ani slovíčkem! Ten obličej, ta chůze, a nos měla tak vysoko, až byl div, že se vůbec dotýká nohama země. Tohle dostane, když mluví s takovými, jako je Berelain a Elain. Urozené dámy, které si myslí, že jste prach pod jejich nohama, pokud nemáte zámek a rodokmen sahající přinejmenším k Artuši Jestřábí křídlo. No, on zná jednu kyprou kuchtičku – kyprou právě tak akorát – která si nemyslí, že je jen prach. Dara mu vždycky tak ožižlávala uši, že...

Zarazil se. Uvažoval zrovna, je-li Dara vzhůru na trochu muchlování. Dokonce uvažoval o koketování s Berelain. Berelain! A to poslední, co řekl Perrinovi. Dej pozor na sestřičky. Jako by se už rozhodl, jako by už věděl, co udělá. Jenže on se ještě nerozhodl. Aspoň ne tak snadno, aby do toho spadl jen tak. Třeba nějaký způsob existuje.

Zalovil v kapse, vylovil zlatku, vyhodil ji do vzduchu, sebral ji a připlácl na hřbet ruky. Poprvé si všiml, že je to tarvalonská marka, a hleděl na plamen Tar Valonu, stylizovaný do tvaru slzy. „Světlo spal všechny Aes Sedai!“ pronesl nahlas. „A spal Randa al’Thora, že mě do toho dostal!“

Sluha ve zlatočerné livreji se zastavil uprostřed kroku a ustrašeně na něj hleděl. Muž nesl stříbrný podnos vysoko naložený svinutými obvazy a nádobkami s mastmi. Jakmile si uvědomil, že ho Mat spatřil, muž nadskočil.

Mat mu hodil zlatou marku na podnos. „Od největšího hlupáka na světě. A ať ji utratíš dobře, za ženský a víno.“

„D – děkuju, můj pane,“ zakoktal sluha ohromeně.

Mat ho tam nechal stát. Největšího hlupáka na světě. Ještě že jsem spravedlivý!

14

Zvyky Mayene

Když se za Matem zavřely dveře, Perrin zavrtěl hlavou. Mat by se spíš sám praštil kladivem do hlavy, než by se vrátil do Dvouříčí. Pokud by nemusel. Perrin si také přál, aby existoval nějaký způsob, jak by se mohl návratu domů vyhnout. Ale žádný nebyl. Tento fakt byl tvrdý jako železo a mnohem méně smířlivý. Rozdíl mezi Matem a jím byl ten, že on to byl ochoten přijmout, i když nechtěl.

Když si svlékal košili, zachrčel, i když byl velice opatrný. Celé levé rameno měl jednu velkou modřinu, která již bledla do hnědých a žlutých tónů. Jeden trollok mu proklouzl pod sekerou a jedině rychlá práce Faile s nožem zabránila, že nebyl zraněn ještě mnohem hůř. S bolavým ramenem se nemohl pořádně umýt, ale v Tearu si aspoň nemusel dělat starosti kvůli studené vodě.

Už byl zabalený a připravený na cestu, jen šaty, které si chtěl ráno obléci, nebyly v sedlových brašnách. Jakmile vyjde slunce, půjde najít Loiala. V noci nemělo smysl ogiera rušit. Už byl nejspíš v posteli, kam se Perrin hodlal zakrátko odebrat též. Faile byla jediný problém, na jehož řešení zatím nepřišel. I kdyby zůstala v Tearu, bylo by to pro ni lepší, než kdyby šla s ním.

Otevřely se dveře, což Perrina překvapilo. Jen se pootevřely, hned se k němu donesla vůně, která mu připomněla popínavé květiny za horké letní noci. Mučivá vůně, ne těžká, aspoň ne pro jiného, ale nic takového, co by si vzala Faile. Přesto byl ještě překvapenější, když do pokoje vplula Berelain.

Držíc se okraje dveří zamrkala, takže si Perrin uvědomil, jak málo tu pro ni musí být světla. „Ty někam jdeš?“ zeptala se váhavě. Vzhledem k tomu, že za ní na chodbě svítila lampa, měl Perrin co dělat, aby na ni nezíral.

„Ano, má paní.“ Uklonil se, ne moc uhlazeně, ale nejlépe, jak zvládl. Faile se mohla klidně pošklebovat, co hrdlo ráčilo, ale on neviděl důvod, proč by neměl být zdvořilý. „Ráno.“

„Já také.“ Zavřela dveře a zkřížila ruce na prsou. Perrin odvrátil zrak a sledoval ji jen koutkem oka, aby si nemyslela, že na ni valí oči. Berelain však pokračovala, aniž si jeho reakce všimla. V tmavých očích se jí odrážel plamínek jediné svíce. „Po dnešní noci... Zítra odjedu kočárem do Godanu a odtamtud lodí do Mayene. Už jsem měla odjet dávno, ale myslela jsem, že musí existovat nějaký způsob, jak věci urovnat. Žádný samozřejmě nebyl. Měla jsem to pochopit dříve. Dnešní noc mne přesvědčila. Ten způsob, jakým... Všechny ty blesky létající chodbami. Zítra odjíždím.“

„Má paní,“ namítl Perrin zmateně, „proč to říkáš mně?“

Způsob, jakým pohodila hlavou, mu připomněl klisnu, kterou občas podkovával doma v Emondově Roli. Ta klisna se vás vždycky snažila kousnout. „Abys to mohl sdělit pánu Drakovi, samozřejmě.“

To mu nedávalo žádný smysl. „Můžeš mu to přece říct sama,“ podotkl nemálo podrážděně. „Já před odchodem nebudu mít čas nosit nějaký zprávy.“

„Já... si nemyslím, že by mě chtěl vidět.“

Každý muž by ji chtěl vidět, byla velice krásná. – A věděla to. Perrin měl dojem, že původně chtěla říci něco jiného. Mohla by být vyděšená tím, co se stalo oné noci v Randově komnatě? Nebo tím útokem a způsobem, jakým ho Rand zakončil? Možná, ale toto nebyla žena, kterou je snadné vyděsit, ne podle chladného způsobu, jakým si Perrina prohlížela. „Tak tu zprávu dej sluhovi. Pochybuju, že Randa ještě uvidím. Ne před odchodem. Každý sluha mu donese lísteček.“

„Od tebe by to bylo lepší, od přítele pán –“

„Dej to sluhovi. Nebo někomu z Aielů.“

„Ty neuděláš, oč tě žádám?“ vyjekla nevěřícně.

„Ne. Copak tys vůbec neposlouchala?“

Berelain znovu pohodila hlavou, ale tentokrát to bylo jiné, i když by Perrin nedokázal určit v čem. První z Mayene si ho zamyšleně prohlížela a mumlala si: „Takové nápadné oči.“

„Cože?“ Náhle si uvědomil, že tu stojí polonahý. To, jak si ho pozorně prohlížela, mu náhle připomnělo prohlídku koně před koupí. Vzápětí mu sáhne na kotníky a prohlédne zuby. Perrin sebral košili, kterou měl přichystanou na ráno, a přetáhl si ji přes hlavu. „Dej svou zprávu sluhovi. Já si teď chci jít lehnout. Musím vstávat brzy. Před rozbřeskem.“

„A kam zítra jdeš?“

„Domů. Do Dvouříčí. Je pozdě. Jestli také zítra odjíždíš, tak se určitě chceš taky trochu prospat. Já jsem teda hrozně utahaný.“ Zívl, jak nejvíc dokázal otevřít ústa.

Berelain se však stále nepohnula. „Ty jsi kovář? V Mayene bych kováře potřebovala. Aby mi dělal ozdobné kování. Jen nakrátko, než se vrátíš do toho Dvouříčí? Mayene by ti připadalo zábavné.“

„Já jdu domů,“ prohlásil pevně, „a ty zpátky do svých pokojů.“

Berelain pokrčila rameny, což ho přimělo spěšně odvrátit zrak. „Možná jindy. Já nakonec vždycky dostanu, co chci. A já myslím, že chci...“ Odmlčela se a prohlédla si ho od hlavy k patě. „...ozdobné kování. Na okna do své ložnice.“ Nevinně se usmála, takže se Perrinovi v hlavě rozbušily poplašné gongy.

Znovu se otevřely dveře a dovnitř vstoupila Faile. „Perrine, šla jsem tě hledat do města a zaslechla jsem –“ Ztuhla a upřela tvrdý pohled na Berelain.

První si jí nevšímala. Přistoupila blíž k Perrinovi a přejela mu rukou po paži a po rameni. Na okamžik měl dojem, že mu chce stáhnout hlavu a políbit ho – rozhodně zvedla hlavu, jako by polibek očekávala – ale jen mu v rychlém pohlazení sjela rukou po straně krku a ustoupila. Bylo po všem dřív, než se stačil pohnout a zastavit ji. „Pamatuj,“ řekla Berelain tiše, jako by byli sami, „já vždycky dostanu, co chci.“ A proplula kolem Faile ven z pokoje.

Perrin čekal, že Faile vybuchne, ale ona se jen podívala na nadité sedlové brašny na posteli a řekla: „Vidím, že už jsi to taky slyšel. Jsou to jenom řeči, Perrine.“

„Žlutý oči jsou něco víc.“ Už by měla vybuchnout jako svazek suchého roští hozený na oheň. Proč je tak chladná? „No dobře. Takže další problém je Moirain. Bude tě chtít zastavit?“

„Ne, jestli se to nedozví. A pokud ano, stejně půjdu. Mám rodinu a přátele, Faile. Nenechám je bělokabátníkům napospas. Ale doufám, že se to nedozví, dokud nebudu daleko za městem.“ Dokonce i v očích měla klidný výraz, její oči vypadaly jako temné lesní tůně. Perrinovi se z toho ježily vlasy.

„Ale muselo trvat celé týdny, než se ty řeči dostaly do Tearu, a další týdny ti zabere cesta do Dvouříčí. To už můžou být bělokabátníci pryč. No, já stejně čekala, kdy už odsud konečně odejdeš. Neměla bych si stěžovat. Jen jsem chtěla, abys věděl, co můžeš čekat.“

„Cestami mi to nebude trvat tak dlouho,“ sdělil jí. „Dva dny, možná tři.“ Dva dny. Předpokládal, že rychleji se to prostě zvládnout nedá.

„Jsi stejně šílený jako Rand al’Thor,“ vydechla nevěřícně. Usadila se do nohou postele, zkřížila nohy a oslovila ho hlasem vhodným k poučování dětí. „Vstoupíš na Cesty a vyjdeš beznadějně šílený. Jestli vůbec vyjdeš, protože je mnohem pravděpodobnější, že se odtamtud už nedostaneš. Cesty jsou pošpiněné, Perrine. Je na nich tma už – kolik? – tři sta let? Čtyři sta? Zeptej se Loiala. On ti to řekne. To ogierové přece Cesty vybudovali, nebo je vrostli, nebo jak to vlastně udělali. Dokonce ani oni už Cesty nepoužívají. No, a i kdyby se ti podařilo jimi projít v pořádku a živý, jen Světlo ví, kde bys vyšel ven.“

„Já už po Cestách šel, Faile.“ A že to byl děsivý výlet. „Loial mi může ukázat směr. On dokáže přečíst směrovky, tak jsme se tam dostali poprvé. A on to pro mě udělá znovu, protože ví, jak je to pro mě důležitý.“ Loial se chtěl dostat z Tearu také. Zřejmě se bál, že se jeho matka dozví, kde je. Perrin si byl jist, že mu ogier pomůže.

„No,“ prohlásila Faile a rázně si zamnula ruce. „No, já chtěla dobrodružství, a tohle rozhodně je dobrodružství. Opustit Tearský Kámen a Draka Znovuzrozeného, putovat po Cestách a bojovat s bělokabátníkama. Ráda bych věděla, jestli se mi podaří přesvědčit Toma Merrilina, aby šel s sebou. Když už nemůžeme mít barda, bude stačit kejklíř. Mohl by sestavit nějaký skvělý příběh a my dva bychom byli jeho hlavními hrdiny. Žádný Drak Znovuzrozený nebo Aes Sedai, aby nám celý příběh zabili. Kdy odjíždíme? Ráno?“

Perrin se zhluboka nadechl, aby se mu netřásl hlas. „Já půjdu sám, Faile. Jen Loial a já.“

„Budeme potřebovat nákladního koně,“ řekla, jako by nebyl otevřel ústa. „Myslím, že radši dva. Na Cestách je tma. Budeme potřebovat lucerny a spoustu oleje. Ti tvoji Dvouříčani. To jsou sedláci? Budou s bělokabátníky bojovat?“

„Faile, říkal jsem –“

„Slyšela jsem, cos říkal,“ vyštěkla. Díky stínům v místnosti vypadala s těma šikmýma očima a vysedlými lícními kostmi nebezpečně. „Slyšela jsem to a nedává to smysl. Co když ti sedláci nebudou bojovat? Nebo nevědí jak? Kdo je to naučí? Ty? Sám?“

„Udělám, co je třeba,“ odtušil Perrin trpělivě. „Bez tebe.“

Vyskočila tak rychle, až měl dojem, že mu skočí po krku. „Copak si myslíš, že s tebou půjde Berelain? Že ti bude hlídat záda? Nebo bys třeba radši, aby ti seděla na klíně a kvílela? Natáhni si tu košili, ty zarostlý osle! Copak tady musí být taková tma? Berelain má ráda šero, co? Ta ti teda bude v boji proti bělokabátníkům hodně platná!“

Perrin otevřel ústa, aby něco namítl, ale nakonec řekl: „Vypadá krásně do ruky, ta Berelain. Který muž by ji nechtěl mít na klíně?“ Zatvářila se tak ublíženě, až měl pocit, jako by mu někdo stáhl hruď železnou obručí, ale přinutil se pokračovat. – „Až to doma skončím, možná bych se mohl vydat do Mayene. Požádala mě, abych přišel, a já myslím, že to není špatný nápad.“

Faile neřekla ani slovo. Zírala na něj s tváří jako vytesanou z kamene, potom se otočila, vyběhla z místnosti a práskla za sebou dveřmi.

Perrin se proti své vůli vydal za ní, ale pak se zarazil s rukama na rámu dveří, který stiskl tak, až ho zabolely prsty. Hleděl na díru, kterou do dveří udělala jeho sekera, a uvědomil si, že říká, co nemohl říci jí: „Zabil jsem bělokabátníky. Oni by mě byli zabili, kdybych to byl neudělal, ale oni tomu pořád říkají vražda. Jdu domů zemřít, Faile. To je jediný způsob, jak jim můžu zabránit, aby neubližovali mým blízkým. Nechám je, aby mě pověsili. Nemůžu dovolit, aby ses na to musela dívat. Nemůžu. Ty by ses je mohla pokusit zastavit a oni by pak...“

Hlava mu klesla na dveře. Teď jí aspoň nebude líto, když odejde. To bylo důležité. Půjde si hledat dobrodružství jinam, bezpečná před bělokabátníky a ta’veren a bublinami zla. To bylo jediné, na čem záleželo. Musel se držet, aby nezačal žalostně výt.

Faile chodbami skoro běžela nevšímajíc si, kolem koho prochází ani kdo jí uhýbá z cesty. Perrin. Berelain. Perrin. Berelain. Tak on chce tu lišku s mléčně bílou tváří, která tu pobíhá polonahá, co? On ani neví, co vlastně chce. Huňatý nemotora! Tvrdohlavý ňouma! Kovář! A ta plíživá svině Berelain. Ta nakrucující se koza!

Neuvědomila si, kam vlastně jde, dokud před sebou nespatřila Berelain, jak se vznáší chodbou v těch šatech, které neponechávaly žádný prostor pro představivost, a při chůzi se pohupuje v bocích, jako by to bylo schválně vypočítáno, aby při tom pohledu mužům lezly oči z důlků. Než si Faile uvědomila, co to vlastně provádí, vrhla se před Berelain a na křižovatce chodeb se jí postavila čelem.

„Perrin Aybara patří mně,“ vyštěkla. „Tak od něj drž ruce pryč a přestaň se na něj usmívat!“ Když si uvědomila, co to řekla, zrudla až ke kořínkům vlasů. Slíbila si, že právě tohle nikdy neudělá, že nikdy nebude bojovat o muže jako holka ze statku, válející se o dožínkách v blátě.

Berelain chladně zvedla obočí. „Patří tobě? Zvláštní, já na něm neviděla žádný obojek. Vy služebné – nebo jsi snad dcerou sedláka? – máte velmi podivné nápady.“

„Služebná? Služebná! Já jsem –“ Faile se kousla do jazyka, aby zarazila příval rozzuřených slov. První z Mayene, no teda. V Saldeii byla některá venkovská panství větší než Mayene. Na dvoře v Saldeii by taková Berelain nevydržela ani týden. Copak umí při sokolničení recitovat básně? Dokáže projezdit na honu celý den, a pak celou noc hrát na citeru a probírat při tom, jak čelit nájezdům trolloků? Tak ona si myslí, že zná muže, co? Zná snad jazyk vějířů? Dokáže muži říci, aby přišel, odešel či zůstal, a stovky dalších věcí, a to vše pouhým pootočením zápěstí a úpravou krajky na vějíři? Světlo na mě sviť, nač to teď myslím? Přísahala jsem, že už nikdy nevezmu vějíř do ruky! Ale existovaly další saldejské zvyky. Překvapilo ji, když ve své vlastní ruce uviděla nůž. Učili ji, aby nikdy netasila, pokud zbraň nehodlá použít. „V Saldeii holky ze statku znají způsob, jak si to vyřídit se ženskou, která líčí na muže jiných. Jestli mi tu neodpřísáhneš, že na Perrina Aybaru zapomeneš, tak ti oholím hlavu, že ji budeš mít jako vajíčko. Možná pak za tebou budou běhat kluci, co se starají o kuřata.“

Nebyla si příliš jistá, jak ji Berelain chytila za zápěstí, ale náhle letěla vzduchem. Podlaha ji udeřila do zad, takže si Faile vyrazila dech.

Berelain tam stála, usmívala se a poklepávala si nožem Faile o dlaň. „Zvyk Mayene. Tairenové rádi používají nájemné vrahy a stráže nemohou být vždy po ruce. Nesnáším, když na mne někdo zaútočí, sedlačko, takže tohle udělám já. Vezmu ti toho kováře a nechám si ho jako mazlíčka, dokud mě bude bavit. Čestné ogierské, sedlačko. Je opravdu úchvatný – ta ramena a paže, a to nemluvím o těch jeho očích – a i když je trochu méně kultivovaný, zařídím to s ním. Moji dvořané ho naučí, jak se oblékat, a zbaví ho té ohavné brady. Ať půjde kamkoliv, já si ho najdu a vezmu si ho. Ty ho můžeš mít, až s ním skončím. Jestli tě pak ale ještě bude chtít.“

Faile se konečně podařilo se nadechnout. Vyškrábala se na nohy a vytáhla druhý nůž. „Dotáhnu tě za ním, až ti uříznu ty šaty, co skoro nosíš, a přinutím tě, abys mu řekla, že nejsi nic než svině!“ Světlo mi pomáhej, já se chovám jako sedlačka, a taky tak mluvím! Nejhorší však bylo, že to myslela vážně.

Berelain se ostražitě přikrčila. Očividně hodlala použít své ruce, ne nůž. Ten držela jako vějíř. Faile po špičkách vykročila.

Náhle byl mezi nimi Rhuark, obě je vysoko převyšoval, a sebral jim nože z rukou dřív, než si některá žena uvědomila, že tu je. „Ze všech lidí, o kterých jsem si myslel, že bych je mohl najít, jak porušují mír, bych vás dvě zařadil až na úplný konec seznamu.“

Faile na něj zírala s otevřenými ústy. Bez varování se otočila na patě a rozmáchla se, aby Rhuarka udeřila pěstí do volných žeber. I ten nejtvrdší z mužů by takovou ránu silně pocítil.

Rhuark se však pohnul, aniž se na ni zjevně podíval, popadl ji za ruku, natáhl jí paži do strany a zkroutil jí ji. Náhle Faile stála velice vzpřímená a doufala, že jí ruku nezvedne ještě víc, protože by jí vykloubil rameno.

Rhuark, jako by se nic nestalo, oslovil Berelain: „Ty půjdeš do svého pokoje a nevyjdeš, dokud nebude slunce nad obzorem. Dohlédnu na to, abys nedostala snídani. Trocha hladu ti připomene, že na boj existuje příhodný čas i místo.“

Berelain se rozhořčeně narovnala. „Já jsem první z Mayene. Nenechám si rozkazovat jako –“

„Ty půjdeš do svého pokoje. Hned,“ řekl jí Rhuark ledově. Faile zauvažovala, jestli by ho dokázala kopnout. Musela se napnout, protože jakmile na to pomyslela, Rhuark zesílil tlak na její zápěstí, až ji to zvedlo na špičky. „A jestli ne,“ pokračoval Aiel k Berelain, „zopakujeme si, ty a já, náš první rozhovor. A rovnou tady.“

Berelain chvíli bledla, chvíli rudla. „Nuže dobrá,“ pravila škrobeně. „Když na tom trváš, možná bych mohla –“

„Já tu nenavrhuji rozhovor. Jestli tě uvidím, až napočítám do tří... Jedna.“

Berelain zalapala po dechu, zvedla si suknice a rozběhla se pryč. Dokonce se jí podařilo přitom pohupovat v bocích.

Faile za ní užasle hleděla. Ten pohled skoro stál za to nechat si málem vykloubit rameno. Rhuark se za odcházející Berelain díval také a na rtech se mu objevil slabý oceňující úsměv.

„To mě takhle chceš držet celou noc?“ dožadovala se Faile. Rhuark ji pustil a zasunul si její nože za pás. „Ty jsou moje!“

„Pokuta,“ odtušil klidně. „Berelainin trest za rvačku byl, že ses dívala, jak ji posílám do postele jako vzdorovité děcko. Ty zase přijdeš o nože, jichž si tolik ceníš. Vím, že máš další. Jestli se se mnou budeš hádat, možná ti vezmu i ty ostatní. Nedovolím, aby byl mír porušen.“

Zlostně se na něj mračila, ale vytušila, že to, co řekl, myslí zcela vážně. Ty nože pro ni vyrobil muž, jenž věděl, co dělá. Byly dokonale vyvážené. „Jaký ‚první rozhovor‘ jste spolu vedli? Proč takhle utekla?“

„To je mezi ní a mnou. A ty se k ní už ani nepřiblížíš, Faile. Já nevěřím, že tohle začala ona. Jejími zbraněmi nejsou nože. Jestli jedna z vás ještě způsobí nějaké potíže, obě vás nechám vynášet nočníky. Někteří Tairenové si mysleli, že mohou vést souboje, i když jsem na tomhle místě vyhlásil mír, ale smrad kár s odpadky je poučil o tom, jakou chybu učinili. Dávej si pozor, ať se nepoučíš stejně.“

Faile počkala, než odešel, a začala si hladit rameno. Připomínal jí jejího otce. Ne že by jí otec kdy zkroutil ruku, ale s lidmi, kteří dělali potíže, také neměl trpělivost, ať už měli jak chtěli vysoké postavení, a nikdo ho nikdy nedokázal překvapit. Napadlo ji, jestli by dokázala Berelain do něčeho navézt, jen aby viděla, jak se první z Mayene potí mezi kárami s odpadky. Ale Rhuark řekl obě dvě. Její otec také vždycky myslel vážně, co jednou řekl. Berelain. Něco, co Berelain řekla, jí nedalo pokoj. Čestné ogierské. To bylo ono. Ogier nikdy neporuší přísahu. Říci ‚ogier, co porušil přísahu‘, bylo jako říci ‚chrabrý zbabělec‘ nebo ‚moudrý hlupák‘.

Nemohla si pomoci, aby se nerozesmála nahlas. „Tak ty mi ho vezmeš, ty hloupá pávice? Až ho znovu uvidíš, pokud vůbec, tak bude zase můj.“ Chichotajíc se pro sebe vykročila s lehkým srdcem dál, jen si občas zamnula rameno.

15

Do rámu dveří

Mat vysoko držel skleněnou lucernu a nahlížel do úzké chodby hluboko v útrobách Kamene. Ne, pokud na tom nebude záviset můj život. To jsem slíbil. No, ať shořím, jestli nezávisí!

Než ho zase mohly přepadnout pochyby, spěchal dál, kolem zetlelých a nakřivo visících dveří, jinde zas ve zrezivělých závěsech visely jen třísky. Podlahu tu někdo nedávno umetl, ale ve vzduchu byla stále cítit zatuchlina, plíseň a prach. Něco se ve tmě pohnulo, a Mat tasil nůž dřív, než si uvědomil, že je to jen krysa, která před ním utíká, nepochybně k nějaké únikové díře, kterou zná jen ona sama.

„Ukaž mi cestu ven,“ zašeptal za krysou, „a já půjdu s tebou.“ Proč šeptám? Tady dole není nikdo, kdo by mě mohl slyšet. Ale to místo nějak vyžadovalo ticho. Cítil nad hlavou celou váhu Kamene, jak se tlačí dolů.

Poslední dveře, říkala Egwain. Ty také visely nakřivo. Mat je rozkopl a dveře se rozpadly. Místnost byla plná nejasných předmětů, bedýnek a soudků a dalších věcí, které byly vysoko naskládány u stěn i na uprášené podlaze. Všechno tu bylo uprášené. Velká sbírka! Vypadá to jako sklep opuštěného statku, jenom hůř. – Překvapilo ho, že tu Egwain a Nyneiva neuklidily, když už tady dole byly. Ženy pořád něco oprašovaly a urovnávaly, dokonce i věci, které to nepotřebovaly. Na podlaze se křižovaly stopy nohou, některé ve vysokých botách, určitě nechaly muže, aby jim těžší věci přesunuli. Nyneiva hrozně ráda hledala způsoby, jak přinutit muže pracovat. Nejspíš schválně uhnala několik chlapíků, kteří se spokojeně bavili.

Co Mat hledal, stálo uprostřed té změti. Vysoký dveřní rám z krevele, podivně se tyčící ve stínech vrhaných lampou. Když přistoupil blíž, stále vypadal divně. Byl nějak zkroucený. Nechtěl si ho ani pořádně prohlédnout, rohy se jaksi nestýkaly v tom správném úhlu. Ten vysoký prázdný obdélník vypadal, že se při nejmenším závanu větru skácí, ale když do něj Mat zkusmo strčil, zůstal stát. Mat zatlačil silněji, nebyl si jist, že tu věc opravdu nechce převrátit, a rám se v prachu posunul. Matovi naskočila husí kůže. Jako by byl na vrcholku přivázán drát, který rám přidržoval u stropu. Mat zvedl lampu, aby se přesvědčil. Žádný drát tam nebyl. Aspoň se to nepřevrátí, až budu uvnitř. Světlo, takže já půjdu dovnitř, co?

Na převráceném vysokém sudu opodál ležely bez ladu a skladu nějaké figurky a cosi malého, zabaleného v rozpadající se látce. Mat tu změť odsunul, aby tam mohl postavit lampu, a prohlížel si rám. Ter’angrial. Jestli Egwain věděla, o čem mluví. Nejspíš věděla. Ve Věži se určitě naučila spoustu podivných věcí, i když to popírala. Ona přece musela popírat, ne? Učí se na Aes Sedai. To ale nepopřela, nebo ano? Když zašilhal, vypadalo to jen jako kamenný dveřní rám, matně vyleštěný a díky prachu ještě matnější. Prostě obyčejný dveřní rám. No, ne tak docela obyčejný. Odshora dolů v obou ramenech byly do kamene hluboko vyryty tři vlnovky. Na statcích už viděl lepší ozdoby. Když projde skrz, nejspíš bude pořád stát v téhle zaprášené místnosti.

To se ale nedozvím, dokud to nezkusím, ne? Štěstí! Zhluboka se nadechl – a rozkašlal se, jak se nadechl prachu – a udělal krok.

Jako by prošel stěnou oslnivě bílého světla, nekonečně jasného a nekonečně silného. Na okamžik, který trval věčně, byl oslepen. V uších mu dunělo, všechny zvuky světa se spojily do jednoho. Jen po dobu jednoho neměřitelného kroku.

Dalším krokem klopýtl a užasle se rozhlédl kolem sebe. Ter’angrial tu pořád byl, ale místnost rozhodně nebyla ta, v níž začal. Pokroucený dveřní rám stál uprostřed kulaté místnosti se stropem tak vysokým, že se ztrácel ve stínech, obklopen zvláštními spirálovitě stočenými žlutými sloupy vinoucími se vzhůru do šera, jako ohromné liány obtáčející se kolem kulatých tyčí, které pak někdo odstranil. Zářící koule na točitých stojanech z nějakého bílého kovu, ne však ze stříbra, na to byl kov příliš matný, vydávaly měkké světlo. A nedalo se poznat, co vyvolává tu záři. Nevypadalo to jako plamen. Ty koule prostě svítily. Dlaždice podlahy byly sestaveny do vzoru z bílých a žlutých spirál, odvíjejících se od ter’angrialu. Ve vzduchu se vznášela těžká vůně, pronikavá a suchá a ne právě příjemná. Mat se málem na místě obrátil a vydal se zpět.

„Je to tak dávno.“

Mat nadskočil, do ruky mu vlétl nůž, a zadíval se mezi sloupy hledaje zdroj toho zadýchaného hlasu, jenž pronesl ona slova.

„Je to tak dávno, a přesto hledači znovu přicházejí pro odpovědi. Tazatelé opět jednou přicházejí.“ Vzadu mezi sloupy se pohnul jakýsi stín. Muž, pomyslel si Mat. „Dobrá. Nepřinesl sis lampy ani louče, jak zněla dohoda, stále zní a vždycky bude. Nemáš něco železného? Nějaký nástroj k hudbě?“

Postava vystoupila ze stínu, vysoká, bosá, s pažemi, nohama a tělem zavinutými do vrstev žluté látky. Mat si náhle nebyl jist, je-li to opravdu muž. Nebo vůbec člověk. Na první pohled tvor jako člověk vypadal, i když byl snad příliš půvabný, ale na svou výšku se zdál příliš hubený. Měl úzký, protažený obličej. Na jeho pleti, dokonce i v rovných černých vlasech, se zachytávalo bledé světlo způsobem, jenž Matovi připomněl hadí šupiny. A ty oči, zorničky černé jako uhel a kolmé. Ne, nebyly lidské.

„Železo. Nástroj k hudbě. Nic takového nemáš?“

Mat uvažoval, z čeho si ten tvor asi myslí, že je nůž. Rozhodně mu nedělal starosti. No, čepel byla z dobré oceli, ne železa. „Ne. Ani železo, ani nástroje – Proč –?“ Prudce se odmlčel. Tři otázky, říkala Egwain. Nehodlal žádnou vyplýtvat na „železo“ nebo „nástroje k hudbě". Co je mu po tom, jestli mám v kapse třeba tucet hudebníků a kováře na zádech? „Přišel jsem si pro pravdivé odpovědi. Jestli nejsi z těch, kdo mi je můžou dát, tak mě doveď za někým, kdo to dokáže.“

Muž – Mat nakonec usoudil, že je to přece jenom muž – se pousmál. Nebyly mu při tom vidět zuby. „Podle dohody. Pojď.“ Pokynul Matovi rukou s dlouhými prsty. „Pojď.“

Mat nechal nůž zmizet v rukávu. „Veď mě a já půjdu za tebou.“ Jen se drž přede mnou a hezky na dohled. Z tohohle místa mi naskakuje husí kůže.

Jak se tak plouhal za tím zvláštním mužem, Mat nikde krom podlahy nezahlédl jedinou rovnou čáru. Dokonce i strop byl klenutý a stěny vyboulené. Chodby se neustále zatáčely, dveře tu byly zaoblené a okna dokonalý kruh. Dlaždice tvořily vlnovky nebo spirály, a něco, co bylo v pravidelných rozestupech zasazeno do stropu a vypadalo to jako bronzové kování, bylo samá složitá spirála. Nikde nebyly žádné fresky, nevisely tu nástěnné koberce ani obrazy.

Mat kromě svého mlčenlivého průvodce nezahlédl živou duši. Klidně by byl ochoten uvěřit, že kromě nich dvou je toto místo úplně opuštěné. Odněkud se mu vynořila nejasná vzpomínka, jak kráčí chodbami, do nichž lidská noha nevkročila stovky let, a cítí se úplně stejně jako nyní. A přesto občas zahlédl koutkem oka rychlý pohyb. Ale ať se otočil, jak rychle chtěl, nikdy tam nikoho neuviděl. Předstíral, že si mne předloktí, aby si pro jistotu překontroloval nože v rukávech.

A co viděl za těmi kulatými okny, bylo ještě horší. Vysoké chomáče korun stromů připomínajících díky větvím jen nahoře deštníky, a jiné zase obrovské vějíře krajkového listoví, změť podrostu, hotovou houštinu udušenou popínavkami, všechno v matném, ponurém bouřkovém osvětlení, i když na obloze nebylo vidět jediný mráček. A okna byla všude, vždycky jen na jedné straně zatáčející se chodby, ale občas se strany změnily, a i když by mělo být rozhodně vidět nádvoří nebo komnaty, vždycky tu byl ten les. Mat z okna ani na okamžik nespatřil jinou část tohoto zámku či co to bylo, ani žádnou jinou budovu, kromě...

Jedním kulatým oknem uviděl tři vysoké stříbřité vížky, naklánějící se k sobě, takže jejich špičky ukazovaly do jednoho jediného místa. Z dalšího okna o tři kroky dál už vidět nebyly, ale o chvíli později, poté, co se svým průvodcem prošel dostatečným počtem křivek, že by měl vidět na úplně jinou stranu, ty vížky Mat zahlédl znovu. Snažil se sám sebe přesvědčit, že tyhle tři jsou jiné věže, ale mezi ním a jimi rostl jeden z těch vějiřovitých stromů, jemuž dolů visela ulomená větev, strom, který byl i poprvé přesně na tom samém místě. Když ty tři vížky uviděl potřetí i s tím zvláštním stromem s ulomenou větví, tentokrát o deset kroků dál na druhé straně téže chodby, přestal se z oken dívat vůbec.

Zdálo se, že cesta nikdy neskončí.

„Kdy –? Už –?“ Mat zaskřípal zuby. Tři otázky. Bylo těžké zjistit něco bez otázek. „Doufám, že mě vedeš za těma, co mi odpovědi na moje otázky. Ať shoří moje kosti, to teda doufám. Kvůli sobě i kvůli tobě, Světlo ví, že je to pravda.“

„Tady,“ řekl ten podivný chlapík zahalený ve žluti a ukázal hubenou rukou na zakulacené dveře dvakrát větší než všechny, co tu Mat zatím viděl. Upřeně Mata sledoval těma zvláštníma očima. Otevřel ústa a pomalu, dlouze se nadechl. Mat se na něj zamračil a cizinec trhl rameny. „Tady můžeš nalézti své odpovědi. Vstup. Vstup a taž se.“

Mat se také zhluboka nadechl, pak se ošklíbl a zamnul si nos. Ta pronikavá, těžká a odporná vůně ho obtěžovala. Váhavě vykročil k vysokým dveřím a ohlédl se na svého průvodce. Ten byl pryč. Světlo! Nevím, proč mě ještě něco na tomhle místě překvapuje. No, ať shořím, jestli se teď obrátím zpátky. Snaže se nemyslet na to, zda sám vůbec dokáže najít ter’angrial, šel dál.

Byla to další kulatá místnost se spirálovým vzorem na podlaze, tentokrát červenobílým, a s klenutým stropem. Nebyly tu žádné sloupy ani nábytek, jen kolem středu spirály stály tři tlusté stočené podstavce. Mat neviděl způsob, jak se dostat na jeden z nich, pokud by člověk nevyšplhal po jeho křivkách, a přesto na vrcholku každého z nich seděl se zkříženýma nohama muž, připomínající jeho průvodce, zahalený v mnoha vrstvách červené látky. Když se podíval lépe, poznal, že to nejsou všechno muži. Dvě z těch protáhlých tváří se zvláštníma očima měly rozhodně ženské rysy. Všichni na něj upírali napjaté pronikavé pohledy a zhluboka dýchali, skoro jako by funěli. Mata napadlo, jestli je snad nějak nevyvádí z míry. To zatraceně není moc pravděpodobné. Ale rozhodně se mi dostávají pod kůži.

„Už je to dávno,“ pravila žena po pravici.

„Velmi dávno,“ dodala žena po levici.

Muž kývl. „A přesto opět přicházejí.“

Všichni tři měli stejně zadýchaný hlas jako Matův průvodce – vlastně měli hlasy velice podobné, skoro nerozeznatelné – a drsnou výslovnost. Mluvili zároveň a slova docela dobře mohla vycházet z jedněch úst. „Vstup a taž se podle dávné dohody.“

Jestli měl Mat dojem, že má husí kůži, tak teď ho přímo mrazilo. Přiměl se přistoupit blíž. Opatrně – opatrně, aby neřekl něco, co by jen vzdáleně připomínalo otázku – hodnotil situaci před sebou. Bělokabátníci byli určitě u nich doma ve vsi a honili jeho přátele, možná i jeho samého. Jeden z jeho přátel jde proti bělokabátníkům, druhý nikoliv. Jeho rodina nejspíš není v nebezpečí, ale když jsou kolem ty zatracené děti zatraceného Světla... Přitahuje ho ta’veren, takže se skoro nemůže pohnout. Neviděl důvod sdělovat nějaká jména nebo se zmiňovat o tom, že Rand je Drak Znovuzrozený. První otázku – vlastně i další dvě – si zformuloval, ještě než sešel k velké sbírce. „Měl bych jít domů a pomoct našim?“ zeptal se nakonec.

Troje štěrbiny očí se zvedly od něj – zdálo se, že váhavě – a prohlížely si vzduch nad jeho hlavou. Nakonec promluvila žena nalevo: „Musíš jít do Rhuideanu.“

Jakmile promluvila, všichni opět sklopili zrak k němu, na podstavcích se předklonili a začali zase zhluboka dýchat, ale v té chvíli se rozezněl zvon a jeho zvučné zvonění se převalilo místností. Všichni se narovnali, zadívali se na sebe a pak do vzduchu nad Matovou hlavou.

„Je jiný,“ zašeptala žena nalevo. „To napětí. To napětí.“

„Ta chuť,“ řekl muž. „Už je to tak dávno.“

„Přesto je ještě čas,“ sdělila jim druhá žena. Mluvila klidně –všichni mluvili klidně – ale když se obrátila k Matovi, ozval se v jejím hlase ostrý tón. „Taž se. Taž se.“

Mat se na ně rozzuřeně díval. Rhuidean? Světlo! To bylo někde v Pustině, Světlo a Aielové vědí kde. Víc toho nevěděl. V Pustině! Hněv mu z hlavy vyhnal otázky ohledně toho, jak se zbavit Aes Sedai a jak získat zpět ztracené kusy paměti. „Do Rhuideanu!“ vyštěkl. „Světlo spal mý kosti na popel, jestli chci jít do Rhuideanu! A ať mi vyteče všechna krev, jestli tam půjdu! Proč bych měl? Vy mi neodpovídáte na otázky. Vždyť vy máte odpovídat, ne mi dávat hádanky!“

„Jestli nepůjdeš do Rhuideanu,“ pravila žena po pravici, „tak zemřeš.“

Zvon znovu zazněl, tentokrát hlasitěji. Mat cítil, jak se mu pod nohama chvěje země. Pohledy, které si ti tři vyměnili, byly rozhodně nervózní. Mat otevřel ústa, ale oni se zajímali jen o sebe navzájem.

„To napětí,“ řekla jedna žena spěšně. „Je příliš velké.“

„A ta jeho chuť,“ promluvila hned vzápětí druhá žena. „Už je to tak převelice dávno.“

Než skončila, ozval se muž: „To napětí je příliš velké. Příliš. Taž se. Taž se!“

„Ať shoří vaše duše, že jste tak zbabělí,“ zavrčel Mat, „to chci! Proč bych měl umřít, když nepůjdu do Rhuideanu? To spíš umřu, když se tam pokusím dostat. Nedává to sm –“

Muž ho přerušil a chvatně vyhrkl. „V tom případě bys uhnul z vlákna osudu, zanechal svůj osud poletovat na větrech času a byl bys zabit těmi, kdo nechtějí, aby se ten osud naplnil. Teď jdi. Musíš jít! Rychle!“

Po Matově boku se náhle objevil žlutě oděný průvodce a příliš dlouhou rukou ho tahal za rukáv.

Mat ho setřásl. „Ne! Nepůjdu! Odvedli jste mě od toho, nač jsem se chtěl zeptat, a dali jste mi nesmyslný odpovědi. Já to tak nenechám. O jakým osudu to mluvíte? Chci od vás aspoň jednu jasnou odpověď!“

Třetí zazvonění znělo žalostně a celá místnost se rozechvěla.

„Běž!“ zařval muž. „Máš svoje odpovědi. Musíš odejít, než bude příliš pozdě.“

Náhle bylo kolem Mata na tucet žlutě oděných mužů, jako by se zhmotnili přímo ze vzduchu, a snažili se ho odvléci ke dveřím. Bojoval pěstmi, lokty i koleny. „Jaký osud! Ať shoří vaše srdce, jaký osud?“ Teď se rozezněla samotná místnost, stěny i podlaha se rozechvěly, což Mata i jeho útočníky málem srazilo na zem. „Jaký osud?“

Ti tři byli na vrcholku svých podstavců a Mat nepoznal, který z nich zavřískl kterou odpověď.

„Oženit se s dědičkou Devíti měsíců!“

„Zemřít a znovu žít, a žít ještě jednou jako součást toho, co bylo!“

„Vzdát se poloviny světla na světě pro záchranu světa!“

Společně vyli jako pára unikající pod tlakem. „Jdi do Rhuideanu, synu bitev! Jdi do Rhuideanu, šprýmaři! Jdi, hráči! Jdi!“

Žlutě odění útočníci Mata za paže a nohy zvedli do vzduchu a utíkali držíce si ho nad hlavami. „Pusťte mě, vy zbabělí kozí syni!“ hulákal Mat a vzpíral se jim. „Ať shoří vaše oči! Stín ať si vezme vaše duše, pusťte mě! Dostanu vaši kůži na sedlo!“ Ale ať se kroutil a klel, jak chtěl, ty dlouhé prsty ho stále svíraly jako v kleštích.

Ještě dvakrát zazvonil zvon, nebo snad celý palác. Všechno se třáslo jako při zemětřesení. Stěny zvonily ohlušující ozvěnou, kdy každá další byla hlasitější než ta předchozí. Matovi věznitelé klopýtali dál, občas málem upadli, ale při svém zmateném běhu se ani jednou nezastavili. Mat dokonce ani nevěděl, kam ho nesou, až se náhle zastavili a vyhodili ho do vzduchu. Pak spatřil zkroucený dveřní rám ter’angrialu, jak letěl přímo k němu.

Oslepilo ho bílé světlo a hlavou mu duněl rachot, až mu zahnal veškeré myšlenky.

Tvrdě dopadl na zaprášenou podlahu a v matném světle se kutálel, až se zastavil o sud, na němž ve velké sbírce stála jeho lampa. Sud se zakymácel a balíčky a figurky popadaly na zem s křupáním rozbíjené kameniny, slonoviny a porcelánu. Mat vyskočil a vrhl se zpátky ke kamennému rámu. „Světlo vás spal, nemůžete mě vyhodit –!“

Vrhl se dovnitř – a klopýtl o bedničky a sudy na druhé straně. Okamžitě se otočil a znovu skočil dovnitř. Se stejným výsledkem. Tentokrát se zachytil o sud s lampou, která div že neupadla na již rozházené věci na podlaze pod jeho nohama. Včas ji však zachytil a popálil si přitom ruku. Rychle lampu postavil na pevnější podstavec.

Ať shořím, jestli bych chtěl tady dole zůstat potmě, pomyslel si a olizoval si prsty. Světlo, podle toho, jaké mám štěstí, by to nejspíš podpálilo celý Kámen a já bych tu uhořel k smrti!

Zamračil se na ter’angrial. Proč nefunguje? Možná ho ti lidé na druhé straně nějak zavřeli. Prakticky nic z toho, co se stalo, nepochopil. Ten zvon a jejich panika. Málem byste si mysleli, že se bojí, že jim střecha spadne na hlavu. Když o tom ale chvíli přemýšlel, tak jim na hlavu opravdu málem spadla. A Rhuidean a všechno to ostatní. Pustina byla už tak dost špatná, ale že se musí oženit s nějakou ženskou zvanou dcera Devíti měsíců. Oženit se! A nejspíš se šlechtičnou. To by se raději oženil se sviní než se šlechtičnou. A ta věc s umíráním a oživením. Je od nich hezké, že aspoň dodali to poslední! Jestli ho cestou do Rhuideanu zabije nějaký černě zahalený Aielan, zjistí, nakolik to byla pravda. Všechno to byly nesmysly a on nevěřil ani slovu. Jenže... Ty zatracené dveře ho někam vzaly, a oni mu chtěli odpovědět jenom na tři otázky, právě jak Egwain říkala.

„Žádnou zatracenou šlechtičnu si nevezmu!“ oznámil ter’angrialu. „Ožením se, až budu moc starej na to užít si nějakou legraci, tak! Rhuidean, zatracený –!“

Z pokřiveného kamenného dveřního rámu se vynořila bota následovaná i zbytkem Randa s ohnivým mečem v rukou. Čepel zmizela, když ze dveří vystoupil celý, a mládenec si vydechl úlevou. Dokonce i v matném světle však Mat viděl, jak je ustaraný. Když zahlédl Mata, Rand nadskočil. „Jen tu tak obcházíš, Mate? Nebo jsi taky prošel skrz?“

Mat si ho chvíli ostražitě prohlížel. Aspoň že ten meč zmizel. Zřejmě neusměrňoval – i když jak to má člověk poznat? – a nevypadal zrovna jako šílenec. Vlastně vypadal skoro tak, jak si ho Mat pamatoval. Musel si připomenout, že už nejsou doma a Rand není takový, jakého si ho pamatuje. „Nó, prošel jsem, to jo. Podle mě je to banda zatracenejch lhářů! Co jsou vůbec zač? Mně připomínali hady.“

„Myslím, že to lháři nebudou.“ Rand mluvil, jako by si přál, aby byli. „Ne, to ne. Od první chvíle se mě báli. A když se ozval ten zvon... Meč je zadržel. Ani se na něj nepodívali. Jen si stínili oči. Dostal jsi své odpovědi?“

„Nic, co by dávalo smysl,“ zamumlal Mat. „A co ty?“

Náhle se z ter’angrialu vynořila Moirain, jako by půvabně vystoupila ze vzduchu. Kdyby to nebyla Aes Sedai, muselo by se s ní skvěle tancovat. Když je tu však spatřila, Moirain stiskla rty.

„Vy! Vy jste tam oba byli. Tak proto...!“ Rozzlobeně zasyčela. „Jeden z vás už by byl dost špatný, ale dva ta’veren najednou – mohli jste celé spojení přetrhnout a zůstat tam v pasti. Zlobiví kluci, co si hrají s věcmi, o nichž ani nevědí, jak jsou nebezpečné. Perrin! Je tam uvnitř i Perrin? Připojil se k vašemu... hrdinskému činu?“

„Když jsem Perrina viděl naposled,“ prohlásil Mat, „tak chtěl jít do postele.“ Možná ho Perrin usvědčí ze lži, když vzápětí vystoupí z té věci, ale pokud to bude možné, chtěl Mat hněv Aes Sedai odvrátit. Není nutné, aby mu musel čelit i Perrin. Možná jí to nakonec dojde, jestli se od ní Perrin dostane pryč dřív, než pozná, co dělá. Zatracená ženská! Sázím se, že ona je urozená.

Že je Moirain rozzlobená, o tom nebylo pochyb. Krev jí zmizela z tváří a očima, jako tmavými nebozezy, se zavrtávala do Randa. „Aspoň jste z toho vyvázli živí. Kdo vám o tom pověděl? Která z nich? Bude si přát, abych jí jenom stáhla kůži z těla jako rukavičku.“

„Dočetl jsem se to v knize,“ řekl Rand klidně. Posadil se na okraj krabice, která pod jeho váhou zaskřípala, a zkřížil ruce na prsou. Velice klidně. Mat si přál, aby ho dokázal napodobit. „Vlastně ve dvou knihách. V Pokladech Kamene a v Jednání s územím Mayene. Je úžasné, co dokážeš vyhrabat z knížek, když je čteš dost dlouho, viď?“

„A ty?“ Svůj pronikavý zrak teď Moirain obrátila na Mata. „Tys to taky vyčetl z knihy? Ty?“

„Občas si taky něco přečtu,“ prohodil Mat suše. Nebyl by proti tomu, kdyby Egwain a Nyneivě někdo stáhl kůži z těla, ne po tom, co mu udělaly, když ho nutily, aby jim prozradil, kam schoval amyrlinin dopis – že ho svázaly pomocí jediné síly bylo už tak dost špatné, ale to ostatní! – ale ještě větší legrace byla vodit Moirain za nos. „Poklady. Jednání. V těch knížkách je toho spousta.“ Naštěstí netrvala na tom, aby jí správně zopakoval názvy oněch děl. Když Rand začal mluvit o knihách, nedával Mat zrovna pozor.

Místo toho se však Moirain otočila zpátky k Randovi. „A tvoje odpovědi?“

„Jsou moje,“ odtušil Rand a potom se zamračil. „Ale nebylo to snadné. Přivedli si... ženu... aby mi překládala, ale ona mluvila jako stará kniha. Některým slovům jsem skoro nerozuměl. Nějak mě nenapadlo, že by mohli mluvit jinou řečí.“

„Starý jazyk,“ sdělila mu Moirain. „Pro jednání s lidmi používají starý jazyk – a hodně drsné nářečí. A ty, Mate? Tys svému překladateli rozuměl?“

Mat si musel olíznout rty. „Starý jazyk? Tak tohle to bylo? Mně žádnýho překladatele nedali. Vlastně jsem se ani nedostal k tomu, abych se na něco zeptal. Ten zvon začal třást stěnama a oni mě vyhodili, jako bych jim na koberce zatáhl kravskej hnůj.“ Moirain na něj hleděla dál a stále ho provrtávala pohledem. Věděla, že mu občas nějaké to slovíčko ze starého jazyka uklouzne. „Já... jsem tu a tam skoro rozuměl nějakýmu slovu. Ty a Rand jste odpovědi dostali. Co z toho mají? Hadi s nohama. Doufám, že nevylezeme nahoru a nezjistíme, že uplynulo deset let, že jo, jako Bili v tý pohádce?“

„Pocity,“ opáčila s úšklebkem Moirain. „Pocity, emoce, zkušenosti. Proberou se jimi, můžeš cítit, jak to dělají, naskakuje z toho husí kůže. Možná se jimi nějakým způsobem živí. Aes Sedai, které studovaly tento ter’angrial, když byl ještě v Mayene, zapsaly, že se potom velice toužily vykoupat. Já to tedy rozhodně hodlám udělat.“

„Ale ty jejich odpovědi jsou pravdivé, že?“ ozval se Rand, když se Moirain začala otáčet ke dveřím. „Jsi si tím jistá? V knihách se to píše, ale můžou opravdu dát pravdivou odpověď ohledně budoucnosti?“

„Odpovědi jsou pravdivé,“ odpověděla pomalu Moirain, „týkajíli se tvé vlastní budoucnosti. Tolik je jisté.“ Dívala se na Randa i na Mata a zvažovala dopad svých slov. „A co se týče způsobu, jakým to dělají, existují jen dohady. Ten svět je... složený... zvláštním způsobem. Neumím to vyjádřit jasněji. Je možné, že jim dovoluje sledovat vlákno lidského života a přečíst si různé způsoby, jakými může být vetkáno do vzoru. Nebo je to možná jejich nadání. Odpovědi jsou však často nejasné. Kdybyste potřebovali pomoc se zjišťováním, co ty vaše znamenají, nabízím vám své služby.“ Očima přelétla z jednoho na druhého a zpátky a Mat skoro zaklel. Ona mu nevěřila, že žádnou odpověď nedostal. Pokud to nebyla prostě jen všeobecná podezřívavost Aes Sedai.

Rand se na ni pomalu usmál. „A povíš mi, nač ses ptala ty a co ti odpověděli?“

Místo odpovědi Moirain naprosto vyrovnaně opětovala jeho pátravý pohled a potom vykročila rozhodně ke dveřím. Před ní se náhle vznášela malá světelná koule, jasná jako lucerna, a svítila jí na cestu.

Mat věděl, že by to teď měl nechat být. Prostě by ji měl nechat odejít a doufat, že zapomene, že tu dole vůbec někdy byl. Ale stále v něm hořel plamínek hněvu. Všechny ty směšné věci, které říkali. No, možná byly pravdivé, když to říkala i Moirain, ale on by chtěl ty chlapíky popadnout za límce, nebo co měli v těch obalech místo límců, a přinutit je, aby mu pár věcí vysvětlili.

„Proč tam dovnitř nemůžeš dvakrát, Moirain?“ zavolal za ní. „Proč ne?“ Skoro se zeptal také na to, proč jim dělá starosti železo a hudební nástroje, ale včas se kousl do jazyka. O těchhle věcech přece nemohl vědět, když nerozuměl, co říkali.

Moirain se zastavila ve dveřích na chodbu a nedalo se poznat, jestli hledí na ter’angrial nebo na Randa. „Kdybych věděla všechno, Matrime, nepotřebovala bych se na nic ptát.“ Ještě chvíli se dívala do místnosti – opravdu hleděla na Randa – a pak bez dalšího slova odplula.

Mat s Randem se na sebe chvíli jen mlčky dívali.

„Zjistil jsi, cos chtěl?“ zeptal se Rand nakonec.

„A ty?“

Nad Randovou dlaní náhle vyskočil jasný plamínek. Ne hladká zářící koule Aes Sedai, ale hrubý plamen jako pochodeň. Jak Rand vykročil k odchodu, Mat připojil další otázku: „Opravdu necháš bělokabátníky dělat doma, co se jim zlíbí? Víš, že mají namířeno k Emondově Roli. Jestli tam už nejsou. Žlutý oči a zatracenej Drak Znovuzrozenej. Je toho moc, aby to nebyla pravda.“

„Perrin udělá... co bude muset, aby Emondovu Roli zachránil,“ odpověděl Rand ublíženým tónem. „A já taky udělám, co musím, i víc, jinak Emondova Role padne, a to do rukou někoho mnohem horšího, než jsou bělokabátníci.“

Mat tam stál a díval se, jak plamínek mizí v chodbě, dokud si nepřipomněl, kde vlastně je. Pak popadl svou lampu a spěchal ven. Rhuidean! Světlo, co budu dělat?

16

Loučení

Když tak ležel na propocených prostěradlech a hleděl do stropu, Perrin si uvědomil, že temnota pomalu bledne. Brzy se nad obzor vyhoupne slunce. Ráno. Čas nových nadějí. Čas být vzhůru a něco dělat. Nové naděje. Málem se rozesmál. Jak dlouho už je vzhůru? Určitě hodinu, tentokrát možná víc. Poškrábal se v kudrnatém vousu a škubl sebou. Potlučené rameno měl stále ztuhlé, a tak se zvedal velice pomalu. Když pohnul paží, na obličeji se mu zaperlil pot. Ale on dál cvičil, zatínal zuby a občas spolkl nějakou nadávku, až se mu ruka hýbala volně, i když to nebylo zrovna příjemné.

Sice usnul, ale spal přerušovaně a neklidně. Když se probudil, viděl obličej Faile, její tmavé oči ho obviňovaly a tvářila se tak ublíženě, až se mu stahovalo hrdlo. Když spal, zdálo se mu, jak vystupuje na šibenici. Faile se dívala, nebo hůř, snažila se to zastavit, snažila se bojovat s bělokabátníky, s jejich kopími a meči, a on křičel, když mu na krk kladli oprátku, křičel, protože bělokabátníci zabíjeli Faile. Občas se na něj dívala, jak ho věšejí, s úsměvem a výrazem rozzlobeného zadostiučinění. Nebylo divu, že se z takových snů probouzel celý zpocený. Jednou se mu také zdálo, že z lesa vybíhají vlci, aby zachránili jeho i Faile – jenom aby je bělokabátníci nabodali na svá kopí a postříleli šípy. Této noci si rozhodně vůbec neodpočinul. Umyl se a oblékl, jak nejrychleji stačil, a opustil pokoj, jako by doufal, že vzpomínky na své sny zanechá tam.

Po nočním útoku zůstalo jen málo viditelných stop, tu proseknutá tapiserie, támhle truhlice se sekerou uťatým rohem, onde světlejší skvrna na kamenných dlaždicích na podlaze, kde byl odnesen zakrvácený běhoun. Majhere vyslala svou armádu olivrejovaných sloužících v plné síle, a i když mnoho z nich mělo obvazy, teď usilovně zametali, umývali, odnášeli a přinášeli nové předměty. Majhere sama kulhala po Kameni opírajíc se o hůl. Byla to rozložitá žena s prošedivělými vlasy vyčesanými jako kápě, jak jí je držel obvaz kolem hlavy – a rozkazy vydávala pevným hlasem s jasným záměrem co nejdříve odstranit jakoukoliv stopu po druhém znesvěcení Kamene. Zahlédla Perrina a maličko se uklonila. Dokonce ani vznešení páni se od ní nedočkali víc, i když byla v pořádku. Přes všechno to uklízení a drhnutí, pod vůní vosků, leštidel a čisticích prostředků, Perrin stále cítil slabý pach krve, ostře kovový pach lidské krve, odporný zápach krve trolločí i pronikavý puch krve myrddraalů, jejíž smrad ho pálil v nose. Už se těšil, až se odsud dostane.

Dveře do Loialova pokoje měly sáh našíř a přes dva na výšku, a velikou kliku ve tvaru propletených lián ve výši Perrinovy hlavy. Kámen měl mnoho zřídka užívaných pokojů pro ogiery. Tearský Kámen byl dokonce starší než začátek věku velkých ogieřích staveb, ale bylo otázkou prestiže používat ogieří kameníky, alespoň občas. Perrin zaťukal a zevnitř se ozvalo: „Dále,“ hlasem připomínajícím kamennou lavinu. Perrin tedy stiskl kliku a poslechl.

Místnost velikostí ve všech směrech odpovídala dveřím, přesto se v přítomnosti Loiala, stojícího uprostřed na koberci se vzorem listů, s fajfkou s dlouhou troubelí v zubech, zdála mít celkem normální rozměry. Ogier, ve svých do půli stehen vysokých botách se širokými manžetami, byl vyšší než trollok, byť ne tak široký v ramenou. Tmavozelený kabátec měl upnutý do pasu a pak se mu rozšiřoval přes vršek bot a baňaté spodky jako suknice, avšak Perrinovi již nepřipadal zvláštní, i když stačil jediný pohled, aby bylo jasné, že toto není obyčejný muž v obyčejném pokoji. Ogier měl nos tak široký, až připomínal čenich, a obočí dlouhá jako kníry mu visela kolem očí o velikosti podšálků. Z husté kštice, jež mu spadala téměř na ramena, mu vykukovaly uši se štětičkami. Když se při pohledu na Perrina zazubil přes troubel fajfky, měl úsměv skoro doslova od ucha k uchu.

„Dobré ráno, Perrine,“ zaburácel a vyndal fajfku z úst. „Spal jsi dobře? Po takové noci to nebylo snadné. Já sám jsem byl půlku noci vzhůru a zapisoval jsem si, co se stalo.“ V druhé ruce držel brk a na prstech silných jako klobásy měl skvrny od inkoustu.

Všude ležely knihy, na křeslech dost velkých i pro ogiera, na ohromné posteli i na stole, jenž sahal Perrinovi k hrudi. To nebylo nic překvapivého, ale co bylo poněkud zvláštní, byly květiny. Květiny všech možných tvarů a barev. Vázy s květinami, košíky květin, voničky svázané stužkou, dokonce i provázkem, a velké spletené kytice vytvářející dojem hotové zahrady. Perrin rozhodně ještě nikdy neviděl tolik květin v místnosti. Vzduch byl plný jejich vůně. Perrinovi však padla do oka velká boule, kterou měl Loial na hlavě, boule o velikosti mužské pěsti, a to, jak Loial těžce kulhá. Pokud byl Loial zraněn příliš vážně, než aby mohl vyrazit na cestu... To pomyšlení ho zahanbilo – ogier byl přítel – ale musel na to myslet.

„Jsi zraněný, Loiale? Moirain by tě mohla vyléčit. Jsem si jistý, že by to udělala.“

„Ó, to zvládnu, nic to není. A bylo tu tolik lidí, kteří opravdu potřebovali pomoc. Nechtěl jsem ji obtěžovat. Rozhodně mi to nepřekáží v práci.“ Loial se ohlédl na stůl, na němž ležela otevřená velká, v kůži vázaná kniha – velká pro Perrina, ale ogierovi se vlezla do kapsy kabátce – vedle odšpuntovaného kalamáře.

„Doufám, žes to všechno zapsal přesně. Já ze včerejší noci moc neviděl, až už bylo po všem.“

„Loial,“ ozvala se Faile a vystoupila zpoza jedné květinové zástěny s knihou v rukou, „je hrdina.“

Perrin nadskočil. Květiny úplně překryly její vůni. Loial rozpačitě zastříhal ušima a snažil se ji umlčet mávaje velkýma rukama, ale Faile pokračovala dál. Hlas měla chladný, ale oči žhavě upírala na Perrina.

„Sebral tolik dětí, kolik dokázal – i některé matky – do velké komnaty a sám držel dveře proti trollokům i myrddraalům po celou dobu, co se bojovalo. Tyhle květiny jsou od žen Kamene, upomínky k uctění jeho neochvějné odvahy a věrnosti.“ Slova „neochvějný“ a „věrnost“ od ní zněla jako prásknutí bičem.

Perrinovi se podařilo sebou netrhnout, ale jen tak tak. To, co učinil, bylo správné, ale nemohl čekat, že to ona pochopí. I kdyby znala jeho důvody, nebyla by ochotná je vzít na vědomí. Bylo to správné. Bylo. Perrin si jen přál, aby se ohledně celé záležitosti necítil tak špatně. Nebylo správné, že měl pravdu, a přitom se cítil zle.

„To vůbec nic nebylo.“ Loial zuřivě stříhal svýma ušima. „To jenom že děti se samy nemůžou bránit. To je všechno. Žádný hrdina. Ne.“

„Nesmysl.“ Faile si prstem označila místo v knize a přistoupila k ogierovi blíž. Nesahala mu ani k hrudi. „V Kameni není jediná žena, která by si tě nevzala, kdybys byl člověk, a některé by si tě vzaly i tak. Loial je pro tebe vhodný jméno, protože ty rozhodně jsi loajální. To se musí líbit každé ženě.“

Ogierovi ztuhly uši zděšením a Perrin se zazubil. Očividně Loiala celé ráno krmila sladkými slovíčky v naději, že bude souhlasit, aby s nimi šla, bez ohledu na to, co chce Perrin, ale ve snaze ho pobídnout, mu právě do krku nevědomky nacpala kámen. „Už ses něco doslechl od své matky, Loiale?“ zeptal se Perrin.

„Ne.“ Loialovi se podařilo mluvit zároveň ustaraně i s úlevou. „Ale včera jsem ve městě zahlédl Laefara. Byl stejně překvapený, že mě vidí, jako já. V Tearu nás není zrovna moc. Přišel z Državy Šangtai, aby vyjednal nějaké opravy na ogierské práci na jednom paláci. Nepochybuji, že první, co po návratu do državy vypustí z úst, bude: ‚Loial je v Tearu.‘“

„To je vážně problém,“ řekl Perrin a Loial sklíčeně kývl.

„Laefar říkal, že starší mě prohlásili za uprchlíka, a matka slíbila, že mě donutí oženit se a usadit. Dokonce už někoho vybrala. Laefar nevěděl koho. Aspoň tvrdil, že neví. Myslí si, že je to velká psina. Do měsíce by mohla být tady.“

Failein výraz byl tak dokonalým vyobrazením zmatku, až se Perrin málem znovu usmál. Faile si myslela, že toho o světě ví o tolik víc než on – no, popravdě řečeno také věděla – ale neznala Loiala. Država Šangtai byla Loialovým domovem v Páteři světa, a jelikož mu bylo jen něco málo přes devadesát, nebyl dost starý, aby mohl odejít sám. Ogierové žili velice dlouho a podle jejich měřítek nebyl ogier o nic starší než Perrin, možná dokonce mladší. Ale Loial stejně odešel, aby se podíval do světa, a nejvíc ze všeho se bál, že ho jeho matka najde a odvleče ho zpátky do državy, kde ho ožení, a on už se nikdy nedostane Ven.

Zatímco se Faile snažila přijít na to, co se tu děje, Perrin přerušil mlčení. „Potřebuju se vrátit do Dvouříčí, Loiale. A tam tě tvoje máma nenajde.“

„Ano. To je pravda.“ Ogier znepokojeně pokrčil rameny. „Ale co moje kniha? Randův příběh? A tvůj a Matův? Už mám tolik poznámek, ale...“ Obešel stůl a zadíval se do otevřené knihy, jejíž stránky byly popsané úhledným rukopisem. „Já budu tím, kdo napíše pravdivý příběh o Draku Znovuzrozeném, Perrine. Jediná kniha od někoho, kdo s ním putoval, kdo ho opravdu viděl dozrávat. Drak Znovuzrozený od Loiala, syna Arenta syna Halanova, z Državy Šangtai.“ Zamračil se, sklonil se nad knihu a namočil brk do kalamáře. „To není tak docela pravda. Bylo to spíš –“

Perrin položil ruku na stránku, kam chtěl Loial začít psát. „Jestli tě tvoje matka najde, žádnou knížku nenapíšeš. Aspoň ne o Randovi. A já tě potřebuju, Loiale.“

„Ty mě potřebuješ, Perrine? Tomu nerozumím.“

„Ve Dvouříčí jsou bělokabátníci. Jdou po mně.“

„Jdou po tobě? Ale proč?“ Loial vypadal skoro stejně popleteně jako předtím Faile. Faile, na druhou stranu, si nasadila masku samolibého uspokojení, která byla zneklidňující. Perrin přesto pokračoval.

„Na důvodech nezáleží. Prostě tam jsou. Mohli by ublížit lidem, mé rodině, jak mě hledají. A jak znám bělokabátníky, tak to určitě dělají. Můžu to zastavit, jestli se tam dostanu rychle, ale musí to být hodně rychle. Jen Světlo ví, co tam už napáchali. Potřebuju, abys mě tam dostal, Loiale, po Cestách. Jednou jsi mi říkal, že tady je brána, a já vím, že jedna bývala v Manetherenu. Musí tam být pořád, někde v horách nad Emondovou Rolí. Říkal jsi přece, že bránu nemůže nic zničit. Potřebuju tě, Loiale.“

„Ovšemže ti pomůžu,“ řekl Loial. – „Cesty.“ – Hlasitě vydechl a trošičku svěsil uši. „Chci o dobrodružstvích pouze psát, ne je zažívat. Ale jednou navíc snad neuškodí. Světlo dej,“ dokončil pak ohnivě.

Faile si jemně odkašlala. „Nezapomínáš na něco, Loiale? Slíbil jsi, že mě vezmeš na Cesty, kdykoliv tě o to požádám, a dřív, než tam vezmeš kohokoliv jinýho.“

„Slíbil jsem, že ti ukážu bránu,“ řekl Loial, „a to, jaké je to uvnitř. To můžeš, až tam s Perrinem půjdeme. Asi bys mohla jít s námi, ale po Cestách se neputuje lehce, Faile. Já bych tam sám nevkročil, kdyby to Perrin tolik nepotřeboval.“

„Faile nepůjde,“ prohlásil Perrin pevně. „Jen ty a já, Loiale.“

Faile si ho nevšímala. Usmívala se na Loiala, jako by ji jen škádlil. „Slíbil jsi mi víc než jenom pohled, Loiale. Že mě tam vezmeš, kamkoliv budu chtít, kdykoliv budu chtít a dřív než koho jiného. Přísahal jsi.“

„To jsem udělal,“ namítal Loial, „ale jenom proto, žes nechtěla věřit, že ti to ukážu. Tvrdila jsi, že mi neuvěříš, dokud to neodpřísáhnu. Udělám, co jsem slíbil, ale určitě nechceš bránit Perrinovi, když to tolik potřebuje.“

„Přísahal jsi,“ řekla Faile klidně. „Na svou matku a na matku její matky a na matku matky její matky.“

„Ano, to jsem přísahal, Faile, ale Perrin –“

„Přísahal jsi, Loiale. Chceš snad porušit svou přísahu?“

Ogier vypadal jako ztělesněné neštěstí a bída. Svěsil ramena, sklopil uši, koutky širokých úst se mu obrátily dolů a konečky obočí mu spadly až na tváře.

„Ošálila tě, Loiale.“ Perrina napadlo, jestli druzí dva slyší, jak skřípe zuby. „Schválně tě podvedla.“

Faile vyskočily na tvářích rudé skvrny, ale stále měla dost kuráže, aby řekla: „Jenom proto, že jsem musela, Loiale. Jenom proto, že si tenhle trouba myslí, že mi může nařizovat podle toho, jak se mu to hodí. Jinak bych to nebyla udělala. Musíš mi věřit.“

„Není to snad rozdíl, když tě ošálila?“ chtěl vědět Perrin a Loial smutně zavrtěl mohutnou hlavou.

„Ogierové drží slovo,“ pravila Faile. „A Loial mě vezme do Dvouříčí. Nebo aspoň k bráně do Manetherenu. Přeji si zhlédnout Dvouříčí.“

Loial se narovnal. „Ale to znamená, že nakonec můžu Perrinovi pomoci. Faile, proč jsi to vytahovala? Dokonce ani Laefar by něco takového nepovažoval za vtipné.“ V hlase se mu ozýval náznak hněvu. A rozzlobit ogiera rozhodně nebylo nijak snadné.

„Jestli poprosí,“ ohlásila Faile zcela odhodlaně. „To byla součást dohody, Loiale. Jen ty a já, leda by mě poprosili. Musí mě požádat.“

„Ne,“ řekl jí Perrin, když Loial stačil jen otevřít ústa. „Ne, prosit se nebudu. To radši do Emondovy Role pojedu. Půjdu pěšky!

Takže by ses tý hlouposti mohla vzdát. Podvíst Loiala. Snažit se vnutit někam, kde... kde tě nikdo nechce.“

Její klid se roztopil v hněvu. „A než tam dorazíš, s Loialem bělokabátníky zvládneme. Bude po všem. Popros, ty zabedněnej kováři. Jenom popros a můžeš jít s námi.“

Perrin se ovládl. Nemělo smysl se s ní hádat, aby ji přiměl pochopit, co jemu bylo jasné, ale prosit se nehodlal. Měla pravdu – bude potřebovat celé týdny, aby se dostal do Dvouříčí na koni. A po Cestách by tam mohli být za dva dny – ale prosit nebude. Ne poté, co ošálila Loiala a pokusila se mě vydírat! „Tak půjdu po Cestách do Manetherenu sám. Půjdu za váma dvěma. Když zůstanu dost daleko vzadu, nepojedu s váma a neporuším tak Loialovu přísahu. Nemůžeš mi zabránit, abych šel za váma.“

„To je nebezpečné, Perrine,“ namítal Loial ustaraně. „Cesty jsou temné. Jestli špatně odbočíš nebo náhodou vstoupíš na špatný most, mohl by ses ztratit navždy. Nebo dokud tě nechytí Machin Shin. Popros ji, Perrine. Říkala, že můžeš jít s sebou, když to uděláš. Popros ji.“

Ogierovi se při vyslovení Machin Shin zachvěl hlas a Perrina také zamrazilo. Machin Shin. Černý vítr. Dokonce ani Aes Sedai nevěděly, je-li to zplozenec Stínu nebo něco, co vyrostlo z pošpinění Cest. Machin Shin byl důvod, proč putování po Cestách znamenalo riskovat smrt. Tak to aspoň tvrdily Aes Sedai. Černý vítr požíral duše. To Perrin věděl určitě. Ale hlas měl vyrovnaný a tvář bezvýraznou. Radši shořím, než aby si myslela, že slábnu. „Nemůžu, Loiale. Nebo spíš nechci.“

Loial se zamračil. „Faile, bude to pro něj nebezpečné, když se nás bude snažit sledovat. Slituj se a dovol mu –“ Faile ho uťala.

„Ne. Jestli je tak umíněný, aby poprosil, tak proč bych měla ustupovat já? Proč by mi vůbec mělo záležet na tom, jestli se ztratí?“ Obrátila se k Perrinovi. „Můžeš jít blízko za náma. Tak blízko, jak bude třeba, dokud bude jasný, že jdeš až za náma. Budeš se za mnou táhnout jako štěně, dokud nepoprosíš. Tak proč nepoprosíš rovnou?“

„Tvrdohlaví lidé,“ zamumlal ogier. „Uspěchaní a také umínění, i když díky tomu skončí v sršním hnízdě.“

„Rád bych odešel dneska, Loiale,“ řekl Perrin a na Faile se ani nepodíval.

„Radši bychom si měli pospíšit,“ souhlasil Loial a lítostivě pohlédl na knihu na stole. „Asi bych si mohl poznámky roztřídit cestou.“

„Slyšels mě, Perrine?“ dožadovala se Faile.

„Seženu si koně a pár zásob, Loiale. Do poledne můžeme být na cestě.“

„Světlo tě spal, Perrine Aybaro, odpověz mi!“

Loial se na ni ustaraně podíval. „Perrine, jsi si jistý, že bys nemohl –“

„Ne,“ přerušil ho jemně Perrin. „Ona je jako mezek a ráda podvádí. Já rozhodně nebudu tancovat, aby se ona mohla smát.“ Nevšímal si zvuků, které Faile vydávala a které připomínaly kočku, jež spatří cizího psa a hotoví se k boji. „Dám ti vědět, až budu připravený.“ Vyrazil ke dveřím a ona za ním rozzuřeně křičela.

,„Kdy‘ rozhodnu já, Perrine Aybaro. Já a Loial. Slyšíš mě? Radši bys měl být připravený do dvou hodin, nebo tě tu necháme. Můžeš za náma přijít ke stájím u brány Dračí stěny, jestli chceš jít s sebou. Slyšíš mě?“

Perrin cítil, že se pohnula a zavřela za sebou dveře tak, že do nich cosi tvrdě narazilo. Měl dojem, že kniha. Loial jí za to pěkně vyčiní. Lepší bylo praštit Loiala po hlavě než poškodit některou z jeho knih.

Perrin se chvíli jen v zoufalství opíral o dveře. Všechno, co udělal, všechno, čím prošel, ji přimělo jej nenávidět, a stejně tam bude, aby ho viděla umírat. Nejlepší, co mohl k tomu říci, bylo, že teď se jí to bude líbit. Ženská jedna, umíněná jako mezek!

Když se otočil, uviděl přicházet jednoho z Aielů, vysokého muže s narudlými vlasy a zelenýma očima, jenž mohl být Randovým starším bratrancem nebo mladším strýcem. Toho muže dobře znal a měl ho rád, i když jen proto, že Gaul nikdy ani nemrkl nad jeho žlutýma očima. „Kéž dnes ráno nalezneš stín, Perrine. Majhere mi řekla, že jsi šel sem, i když jsem měl dojem, že ji svrbí pokušení, aby mi strčila koště do ruky. Ta žena je tvrdá jako jedna z moudrých.“

„Kéž najdeš dnes ráno stín, Gaule. Všechny ženy jsou tvrdohlavý, jestli chceš slyšet můj názor.“

„Možná jsou, když nevíš, jak to s nimi zaonačit. Slyšel jsem, že cestuješ do Dvouříčí.“

„Světlo!“ zavrčel Perrin, než Gaul stačil říci něco víc. „Copak to ví už celej Kámen? Jestli se to dozví Moirain –“

Gaul zavrtěl hlavou. „Rand al’Thor si mě vzal stranou a promluvil se mnou. Požádal mě, abych to nikomu neříkal. Myslím, že mluvil i s ostatními, ale nevím, kolik chce, aby nás šlo s tebou. Jsme na téhle straně Dračí stěny už dlouho a mnoha z nás se stýská po Trojí zemi.“

„Jít se mnou?“ Perrin byl jako omráčen. Bude-li mít s sebou Aiely... Otevíraly se před ním možnosti, o nichž se předtím ani neodvažoval přemýšlet. „Rand tě požádal, abys šel se mnou? Do Dvouříčí?“

Gaul znovu zavrtěl hlavou. „Řekl jen, že půjdeš a že tam jsou muži, kteří by se tě mohli pokusit zabít. Ale jestli mne vezmeš, rád bych tě doprovázel.“

„Jestli tě vezmu?“ Perrin se málem rozesmál. „To určitě. Za pár hodin budeme na Cestách.“

„Na Cestách?“ Gaulův výraz se nijak nezměnil, ale Aiel zamrkal.

„Je v tom nějaký rozdíl?“

„Smrt přijde ke všem lidem, Perrine.“ – To rozhodně nebyla uklidňující odpověď.

„Nemůžu uvěřit, že je Rand tak krutý,“ říkala Egwain a Nyneiva dodala: „Aspoň se tě nesnažil zastavit.“ Sedíce na Nyneivině posteli rozdělovaly zlato, které jim zaopatřila Moirain. Čtyři nadité měšce pro každou, které Elain s Nyneivou ponesou zašité v kapsářích pod suknicemi, a další, ne tak naditý, aby nepřitahoval nevítanou pozornost, který budou mít za pasem. Egwain si vzala méně, v Pustině nebylo moc kde utrácet.

Elain se zamračila na dva úhledně svázané rance a kožený tlumok ležící u dveří. Byly v nich všechny její šaty a další věci. Nůž a vidlička v pouzdře, hřeben a kartáč na vlasy, jehly, špendlíky, nitě, náprstek a nůžky. Krabička s troudem a druhý nůž, menší než ten, co nosila za pasem. Mýdlo, mycí prášek a... Bylo směšné znovu ten seznam procházet. – Ve váčku měla strčený Egwainin kamenný prsten. Byla připravena odejít. Nic ji tu nedrželo.

„Ne, to nesnažil.“ Elain byla pyšná, jak klidně a vyrovnaně mluví. Skoro jako by se mu ulevilo! Ulevilo! A já mu musela dát ten dopis, otevřela jsem mu své srdce jako zaslepená husa. Aspoň ho neotevře, dokud nebudu pryč. Když jí Nyneiva položila ruku na rameno, Elain nadskočila.

„A chtělas, aby tě požádal, abys zůstala? Víš, co bys mu odpověděla. Nebo ne?“

Elain stiskla rty. „Ovšemže to vím. Ale nemusel proto vypadat tak šťastně.“ Tohle říci nechtěla.

Nyneiva se na ni chápavě podívala. „Muži jsou i v těch nejlepších chvílích složití.“

„Pořád nemohu uvěřit, že by byl tak... tak...“ Egwain si začala cosi rozhněvaně mumlat. Elain nezjistila, co chtěla vlastně říci, protože v té chvíli se dveře rozlétly tak prudce, až se odrazily od zdi.

Elain sáhla po saidaru dřív, než se vzpamatovala z leknutí, a pak pocítila krátké rozpaky, protože dveře se zpětně odrazily od Lanovy natažené ruky. Ale ve chvilce se rozhodla, že si pravý zdroj ještě podrží. Strážce svými širokými rameny zcela vyplňoval dveře a obličej měl jako bouřkový mrak. Kdyby z jeho očí opravdu mohly šlehat blesky, byla by Nyneiva ve chvilce spálená na škvarek. Záře saidaru obklopila i Egwain a nepohasla.

Lan si však zřejmě kromě Nyneivy nikoho nevšímal. „Nechalas mě při tom, že se vracíš do Tar Valonu,“ zachraptěl.

„Možná sis to myslel,“ odtušila chladně, „ale já to nikdy neřekla.“

„Nikdy jsi to neřekla? Nikdy jsi to neřekla! Mluvila jsi o tom, že dneska odejdeš, a já tvůj odchod vždycky spojoval s tím, že ty temné družky budou poslány do Tar Valonu. Vždycky! Co jsi chtěla, abych si myslel?“

„Ale já nikdy neřekla –“

„Světlo, ženská!“ zařval strážce. „Nehraj si se mnou se slovíčky!“

Elain si vyměnila ustaraný pohled s Egwain. Tenhle muž měl sice železné sebeovládání, ale teď hrozilo, že železo praskne. Nyneiva byla z nich dvou ta, kdo často vybuchl vzteky, a přesto mu čelila chladně, s hlavou vysoko zdviženou a vyrovnaným pohledem. Ruce měla položené na zeleném hedvábí suknice.

Lan se se zřejmou námahou vzpamatoval. Vypadal stejně kamenně jako vždy, jako vždy se ovládal – a Elain si byla jistá, že je to jenom zdání. „Ani bych se nedověděl, kam máš namířeno, kdybych se byl nedoslechl, že jsi nařídila, aby připravili kočár. Aby tě odvezl k lodi do Tanchika. Nevím, proč ti amyrlin dovolila opustit Věž, ani proč tě Moirain nechala vyslýchat černé sestry, ale vy tři jste jen přijaté novicky. Přijaté, ne Aes Sedai. Tanchiko teď není místo pro nikoho než pro hotovou Aes Sedai se strážcem, aby jí hlídal záda. Do toho tě jít nenechám!“

„Takže,“ řekla Nyneiva mírně. „Ty zpochybňuješ Moirainina rozhodnutí a také amyrlinina. Možná jsem celou dobu chápala strážce Špatně. Myslela jsem, že jsi přísahal, že budeš poslouchat, tedy kromě jinýho. Lane, já chápu, že si děláš starosti, a jsem za to vděčná – víc než vděčná – ale my všichni máme úkoly, které musíme splnit. My půjdeme, a ty se s tím musíš prostě smířit.“

„Proč? Proč pro lásku Světla, alespoň mi řekni proč! Tanchiko!“

„Jestli ti to neřekla Moirain,“ podotkla Nyneiva jemně, „možná k tomu má svý důvody. My musíme splnit svý úkoly, jako ty ty svoje.“

Lan se třásl – opravdu se třásl! – a rozzlobeně zatínal zuby. –Když promluvil, podivně váhal. „Budete potřebovat někoho, aby vám v Tanchiku pomohl. Někoho, kdo zabrání, aby vám tarabonský pouliční zloděj nevrazil kvůli váčku s penězi nůž do zad. Tanchiko bylo přesně takové město, ještě než začala válka, a jak jsem slyšel, tak je to teď ještě horší. Mohl bych... Mohl bych vás chránit, Nyneivo.“

Elain zvedla obočí. Nemohl přece navrhovat... To prostě nemohl.

Nyneiva nedala najevo, že by řekl něco neobyčejného. „Tvoje místo je u Moirain.“

„Moirain.“ Strážci se na kamenné tváři zaperlil pot a on ze sebe s námahou vyrazil: „Můžu... Musím... Nyneivo, já... já...“

„Ty zůstaneš s Moirain,“ řekla Nyneiva ostře, „dokud tě nezprostí tvého pouta. Uděláš, co říkám.“ Opatrně vytáhla z váčku složený papír a vrazila mu ho do ruky. Lan se zamračil, přečetl si, co tam stojí psáno, zamrkal a přečetl si to znovu.

Elain věděla, co tam je.

Cokoliv nositel tohoto listu udělal, je na můj rozkaz a s mým pověřením. Poslechni a mlč, na můj rozkaz.

Siuan Sanche

strážkyně zámků

plamen Tar Valonu

amyrlinin stolec

Druhý takový měla ve svém váčku Egwain, i když si žádná nebyla jistá, jestli jim to tam, kam mají namířeno, bude k něčemu dobré.

„Ale tohle ti dovoluje udělat, cokoliv se ti zlíbí,“ namítal Lan. „Můžeš mluvit amyrlininým jménem. Proč by dávala něco takového přijaté?“

„Neptej se mě na něco, nač nemůžu odpovědět,“ řekla Nyneiva a pak s náznakem pobavení dodala: „Ale můžeš se počítat mezi šťastlivce, že tě nepožádám, aby sis se mnou zatancoval.“

Elain potlačila úsměv. Egwain se zakuckala, jak polykala smích. Tohle přesně Nyneiva řekla, když jim amyrlin ty dopisy dávala. S tímhle bych mohla nechat strážce tancovat. Ani jedna nepochybovala, kteréhože strážce má Nyneiva na mysli.

„Že ne? Zbavila ses mě hezky. Moje pouto a moje přísahy. Tento dopis.“ Lanovi se nebezpečně zaleskly oči, čehož si Nyneiva zřejmě nevšimla, když si brala dopis zpátky a vracela si ho do váčku u pasu.

„Ty si toho o sobě moc myslíš, al’Lane Mandragorane. My děláme, co musíme, stejně jako ty.“

„Já že si toho o sobě moc myslím, Nyneivo z al’Mearů? Já že si toho o sobě moc myslím?“ Lan se pohnul tak rychle směrem k Nyneivě, že ho Elain málem zapletla do vláken vzduchu, než se vzpamatovala. Jednu chvíli tam Nyneiva stála a měla jen čas vytřeštit na muže řítícího se k ní oči, a vzápětí měla nohy půl sáhu nad zemí a byla velice vážně líbána. Zprvu ho kopala do lýtek a bušila do něj pěstmi a zmateně a zuřivě protestovala, ale po chvíli toho nechala a držela se strážce kolem ramen a vůbec neprotestovala.

Egwain rozpačitě sklopila zrak, ale Elain je se zájmem sledovala. Tak takhle vypadala, když Rand... Ne! Nebudu na něj myslet. Napadlo ji, jestli bude mít čas napsat mu ještě jeden dopis a vzít zpátky vše, co řekla v tom prvním, dát mu najevo, že s ní si nikdo nebude zahrávat. Ale chtěla to vůbec?

Po chvíli Lan postavil Nyneivu na zem. Ta se trochu zakymácela. Uhladila si šaty a rozzuřeně si srovnávala účes. „Nemáš právo...“ začala udýchaně, ale musela se odmlčet a polknout. „Nenechám se takhle týrat před očima celýho světa. To teda ne!“

„Celého světa ne,“ opáčil Lan. „Ale jestli vidí, tak také slyší. Ty sis udělala místo v mém srdci, kde jsem si myslel, že už není místo na nic jiného. Nechala jsi vyrůst květiny, kde jsem si pěstoval jen hlínu a kamení. Pamatuj si tohle na té cestě, co na ní tolik trváš. Jestli zemřeš, dlouho tě nepřežiju.“ Věnoval Nyneivě jeden ze svých vzácných úsměvů. Když už mu úsměv nezměkčil tvář, aspoň teď vypadala méně tvrdě. „A také si pamatuj, že mně není tak snadné velet, i s dopisem od amyrlin.“ Elegantně se poklonil a Elain měla na okamžik dojem, že chce pokleknout a políbit Nyneivin prsten s Velkým hadem. „Jak velíš,“ řekl tiše, „tak uposlechnu.“ Bylo těžké poznat, myslí-li to vážně či nikoliv.

Jakmile se za ním zavřely dveře, Nyneiva klesla na okraj postele, jako by se jí nakonec podlomila kolena. Zamyšleně se dívala na dveře a mračila se.

„‚Budeš-li i toho nejpoddajnějšího psa dráždit až příliš často,‘“ ocitovala Elain, „‚on tě nakonec kousne.‘ Ne že by byl Lan moc poddajný.“ Od Nyneivy si tím vysloužila dost ostrý pohled a odfrknutí.

„Je nesnesitelný,“ řekla Egwain. „Občas. Nyneivo, proč jsi to udělala? Už chtěl jít s tebou. Vím, že nic nechceš víc než dostat ho od Moirain. A nesnaž se to popírat.“

Nyneiva se nesnažila. Místo toho si začala zase upravovat šaty a uhlazovat přikrývku na posteli. „Takhle ne,“ prohlásila nakonec. „Chci, aby byl můj. Celý. Nechci, aby vzpomínal na to, že porušil přísahu Moirain. Nechci, aby tohle stálo mezi náma. Kvůli němu, stejně jako kvůli sobě.“

„Ale bude to jiné, když ho přiměješ k tomu, že požádá Moirain, aby ho zprostila jeho pouta?“ zeptala se Egwain. „Lan je ten druh muže, co to bude považovat za totéž. Ty musíš nějak zařídit, aby ho nechala jít o své vlastní vůli. A jak tohle dokážeš?“

„To nevím.“ Nyneiva zase mluvila odhodlaně. „Ale co se musí udělat, nějak půjde. Vždycky se najde způsob. Ale tohle je na jindy. Teď máme práci a my tu sedíme a děláme si hlavu kvůli mužům. Jsi si jistá, že máš všechno, co potřebuješ do Pustiny, Egwain?“

„Aviendha všechno připravuje,“ řekla Egwain. „Pořád je z toho nešťastná, ale říkala, že do Rhuideanu dorazíme tak za měsíc, když ovšem budeme mít štěstí. Tou dobou už budete v Tanchiku.“

„Možná i dřív,“ prohodila Elain, „Jestli je pravda, co se vykládá o těch fregatách Mořského národa. Budeš opatrná, viď, Egwain? I když budeš mít s sebou Aviendhu, Pustina není zrovna bezpečné místo.“

„Budu. A vy taky. Obě. Tanchiko teď není o moc bezpečnější než Pustina.“

Náhle se všechny navzájem objímaly a opakovaly varování, ujišťovaly se, že si pamatují časový plán, jak se budou setkávat v Kameni v Tel’aran’rhiodu.“

Elain si setřela slzy z tváří. „Ještěže Lan odešel.“ Pak se rozechvěle zasmála. „Myslel by si, že se všechny chováme hloupě.“

„Ne, to by si nemyslel,“ řekla Nyneiva a vytáhla si suknici, aby mohla strčit váček do kapsáře. „Je to sice chlap, ale není úplný trouba.“

Do cesty ke kočáru musí být trocha času, aby si našla papír a brk, rozhodla se Elain. Najde si ho. Nyneiva měla pravdu. Muži potřebují pevnou ruku. Rand zjistí, že jí se tak snadno nezbaví. A taky zjistí, že pro něj nebude zrovna snadné získat opět její přízeň.

17

Úskoky

Tom, ulevuje ztuhlé pravé noze, se rozmáchle uklonil a mávl přitom kejklířským pláštěm, až se různobarevné záplaty zatřepetaly. V očích ho pálilo, ale přinutil se mluvit lehce: „Dobré ráno přeji.“ Narovnal se a vznešeně si uhladil dlouhé bílé kníry.

Černozlatě odění sloužící vypadali dost překvapeně. Dva svalnatí mládenci se narovnali od zlatem vykládané, červeně lakované truhlice s rozbitým víkem, kterou právě chtěli zvednout, a tři ženy před nimi přestaly máchat mopy. Chodba byla až na ně prázdná a jakýkoliv důvod k přerušení práce byl dobrý, zvláště v tuto hodinu. Všichni sloužící vypadali stejně unaveně, jako se Tom cítil, ramena měli svěšená a pod očima tmavé kruhy.

„Dobré ráno i tobě, kejklíři,“ pozdravila nejstarší žena. Trochu při těle a s nevýrazným obličejem, ale měla velice hezký úsměv i přesto, jak byla utahaná. „Můžeme ti nějak pomoct?“

Tom vytáhl z rozměrného rukávu kabátce čtyři barevné míčky a začal žonglovat.

„Jen jsem vám chtěl trochu pozvednout náladu. Kejklíř musí dělat, co umí.“ Byl by použil víc než čtyři míčky, ale byl sám dost unavený, aby i tyhle čtyři pro něj byly řádným cvičením soustředěnosti. Jak je to dlouho, co skoro upustil pátý míček? Dvě hodiny? Potlačil zívnutí a změnil ho v uklidňující úsměv. „Hrozná noc, a lidé potřebují zvednout náladu.“

„Pán Drak nás zachránil,“ řekla jedna z mladších žen. Byla hezká a štíhlá, ale s dravým leskem v tmavých, zastíněných očích, jenž ho varoval, aby se mírnil. Jistě, jestli byla chamtivá i čestná, totiž kdyby zůstala v jeho žoldu, jakmile by ji odměnil, mohla by být užitečná. Vždycky se hodilo mít další pár rukou, který by zanechal zprávu na papírku, jazyk, který by mu prozradil, co uši zaslechly, a který by také řekl, co by chtěl a kdy by chtěl. Starý šašku! Už máš dost rukou i uší, tak přestaň myslet na pěkné poprsí a dívej se jí do očí! Zajímavé bylo, že mluvila, jako by to, co říká, myslela vážně, a jeden z mládenců souhlasně na její slova přikývl.

„Ano,“ řekl Tom. „Rád bych věděl, který ze vznešených pánů měl včera dozor v přístavu?“ Málem pokazil žonglování, jak se na sebe rozzlobil. Takhle to rovnou vybafnout. Byl příliš unavený. Měl by být v posteli. Měl tam být už před několika hodinami.

„Přístav mají na starosti obránci,“ sdělila mu nejstarší žena. „To ale samozřejmě víš. Vznešení páni by se tím sami nezabývali.“

Tom to věděl až příliš dobře. „Tak takhle je to? No, já ovšem nejsem Tairen.“ Změnil prostý kruh z míčků na dvojitou smyčku. Vypadalo to mnohem složitější, než to bylo, a dívka s dravýma očima mu zatleskala. Teď, když se do toho dal, mohl klidně pokračovat dál. Pak si ale půjde konečně lehnout. Lehnout? Slunce už pomalu vycházelo. „Stejně je to hanba, že se nikdo nezeptal, proč jsou ty bárky v přístavu. Se zavřenými poklopy, když se v nich schovávali všichni ti trolloci. Netvrdím sice, že někdo věděl, že tam jsou trolloci.“ Dvojitá smyčka zakolísala a on ji rychle změnil zpátky na kruh. Světlo, byl tolik unavený. „Mysleli byste si, že se některý ze vznešených pánů aspoň zeptá.“

Dva mladší muži se na sebe zamyšleně mračili a Tom se v duchu usmál. Další sémě zasazeno, stejně snadno jako ta ostatní semínka pochybností, byť trochu neobratně. Vypuknou další klepy, ať už oni sami třeba nic nevěděli o tom, kdo měl přístav na starosti. A klevety se šíří – a takový drb se nezastaví jenom v samotném městě – takže mezi obyčejné lidi a šlechtice bude vražen další malý klín podezření. A na koho jiného by se obyčejní lidé obrátili než na muže, o němž vědí, že ho šlechtici nenávidějí? Na muže, který zachránil Kámen před zplozenci Stínu. Na Randa al’Thora. Na pána Draka.

Nastal čas opustit, co zasil. Jestli se tu kořínky uchytily, nic, co by teď mohl říci, je nedokáže vytrhnout, a on této noci rozesel mnoho takových semínek. Nebylo by ale dobré, kdyby někdo zjistil, že sázel on. „Bojovali chrabře včera v noci, ti vznešení páni. No, viděl jsem...“ Odmlčel se, když se ženy vrhly na vytírání podlahy a muži popadli truhlici a spěchali pryč.

„Já bych mohla najít práci i pro kejklíře,“ promluvila za ním majhere. „Nezaměstnané ruce jsou nezaměstnané ruce.“

Tom se půvabně otočil, dávaje si ovšem pozor na nohu, a rozmáchle a hluboko se majhere uklonil. Ona mu sice nesahala ani k rameni, ale nejspíš vážila o polovinu víc než on. Obličej měla jako kovadlinu – a obvaz kolem spánků to moc nevylepšil – měla druhou bradu a hluboko zapadlé oči, které se podobaly úlomkům černého pazourku. „Dobré ráno přeji, milá paní. Malá upomínka na toto svěží nové ráno.“

Zamával a zatřepal rukama a zastrčil jí do šedivých vlasů nad obvazem zlatožlutý květ růžiníku, jen trochu pomačkaný, jak ho měl dlouho v rukávu. Majhere květinu samozřejmě ihned vytáhla a podezíravě si ji prohlédla, ale právě tohle Tom chtěl. Zatímco váhala, odkulhal o tři kroky, a když za ním cosi volala, ani neposlouchal, ani nezpomalil.

Strašná ženská, pomyslel si. Kdybychom na ty trolloky byli vypustili ji, ona by je všechny přinutila zametat a utírat.

Zívl si do dlaně, až mu zapraskalo v kloubech. Na tohle už byl příliš starý. Byl unavený a koleno ho hrozně bolelo. Noci beze spánku, bitvy, intriky. Příliš starý. Měl by si tiše žít někde na statku. Se slepicemi. Na každém statku byly slepice. A ovce. Nemůže být těžké starat se o ně. Ovčáci se zřejmě pořád jenom povalovali a hráli na fujary. On by samozřejmě hrál na harfu, ne na fujaru. Nebo na flétnu, kdyby nebylo vhodné počasí pro harfu. A nedaleko by bylo městečko s hostincem, kde by mohl dělat dojem na hosty v šenku. Když procházel kolem dvou sluhů, mávl pláštěm. Jediný důvod, proč ho v tomhle horku nosil, byl ten, že chtěl, aby v něm lidé poznali kejklíře. Když ho potom spatřili, ožívali, protože samozřejmě očekávali, že by se mohl na chvíli zastavit a něco jim předvést. Bylo to velice příjemné. Ano, statek měl své přednosti. Tiché místo. Nikdo by ho tam neobtěžoval. Jen pokud ale bude poblíž městečko.

Otevřel dveře do svého pokoje a prudce se zarazil. Moirain se narovnala, jako by měla naprosté právo prohrabávat se mu papíry roztroušenými po stole, a klidně si upravila suknice, když se usadila na stoličku. Byla to překrásná žena, s půvabem, jaký jen muž může chtít, včetně toho, že se smála jeho žertíkům. Hlupáku! Starý troubo! Je to Aes Sedai, a ty jsi příliš unavený, aby ti to myslelo.

„Dobré ráno, Moirain Sedai,“ řekl a pověsil si plášť na kolíček. Vyhýbal se pohledu na truhličku s dopisy, která byla stále zastrčená pod stolem, jak ji nechal. Nemělo smysl upozorňovat ji, jak je důležitá. Nejspíš by ani nemělo smysl ji prohlížet, až odejde. Mohla usměrněním otevřít zámek a zase ho zavřít, a on neměl šanci poznat, zda to udělala. A jak byl unavený, ani se nepamatoval, jestli v truhličce nechal nějaké inkriminující papíry. Nebo někde jinde. Všechno, co v pokoji viděl, bylo na svém místě. Nemyslel si, že by se byl zachoval tak hloupě, aby něco nechal venku. Dveře do pokojíků sloužících neměly zámky ani petlice. „Nabídl bych ti něco k pití, ale obávám se, že tu mám jenom vodu.“

„Nemám žízeň,“ řekla svým příjemným, melodickým hlasem. Předklonila se a místnost byla natolik malá, že mu mohla položit ruku na pravé koleno. Zamrazilo ho. „Škoda, že když se ti to stalo, nebyla po ruce dobrá léčitelka. Teď už je příliš pozdě, je mi to líto.“

„Tucet léčitelek by nebyl stačil,“ sdělil jí Tom. „Tohle udělal půlčlověk.“

„Já vím.“

A co ještě ví? napadlo ho. Obrátil se, aby si ke stolku přitáhl svou jedinou židli, a musel spolknout nadávku. Měl pocit, jako by za sebou měl dobrý celonoční spánek a bolest z kolena vymizela. Kulhal sice stále, ale kolenní kloub měl mnohem ohebnější. Ta ženská se ani nezeptala, jestli to chci. Ať shořím, po čem jde? Odmítl nohu ohnout. Když se nezeptala, on nemusel uznat její dar.

„Převelice zajímavý den, ten včerejšek,“ poznamenala Moirain, když si Tom sedal.

„Mně trolloci a půllidi moc zajímaví nepřipadají,“ utrousil Tom suše.

„Je jsem také nemyslela. Předtím. Vznešený pán Carleon zahynul při nehodě na lovu. Jeho dobrý přítel Tedosian si ho zřejmě spletl s kancem. Nebo možná s jelenem.“

„To jsem neslyšel.“ Mluvil klidně. I kdyby tu zprávičku byla našla, nemohla ji vystopovat k němu. Carleon sám by si byl myslel, že je to psáno jeho vlastní rukou. Tom si nemyslel, že to zjistila, ale znovu si připomněl, že je to Aes Sedai. Jako by nějakou připomínku potřeboval, s tím jejím hladkým hezkým obličejem naproti němu, s těma vážnýma tmavýma očima, které ho sledovaly plné jeho vlastních tajemství. „Obydlí sloužících je plné klepů, ale já zřídkakdy poslouchám.“

„Opravdu?“ prohodila měkce. „Tak to jsi ani neslyšel, že Tedosian ochořel ani ne hodinu po návratu do Kamene, hned poté, co mu jeho žena podala číši vína, aby smyl prach z honu. Povídá se, že plakal, když zjistil, že o něj chce pečovat sama a krmit ho vlastníma rukama. Bezpochyby to byly slzy radosti z její lásky. Doslechla jsem se, že přísahala, že ho neopustí, dokud nebude moci zase vstát. Nebo pokud nezemře.“

Věděla to. Jak, to netušil, ale věděla to. Proč mu to ale prozrazovala? „Tragédie,“ řekl stejně bezvýrazným tónem. „Rand bude nejspíš potřebovat každého věrného vznešeného pána, kterého najde.“

„Carleon a Tedosian byli těžko věrní. Zdá se, že dokonce ani k sobě. Vedli tu část vznešených pánů, která chtěla Randa zabít a pokusit se zapomenout, že kdy žil.“

„Nepovídej? Mě takový věci moc nezajímají. Činy mocných nejsou pro obyčejnýho kejklíře.“

Téměř se rozesmála, ale promluvila, jako kdyby četla z knihy. „Tomdril Merrilin. Zvaný kdysi Šedá liška těmi, kdož ho znali nebo o něm věděli. Dvorní bard v andorském královském paláci v Caemlynu. Morgasin dočasný milenec poté, co zemřel Taringail. Taringailova smrt byla vlastně pro Morgasu štěstím. Předpokládám, že se nikdy nedozvěděla, že ji chtěl nechat zemřít a sám se stát prvním králem Andoru. Ale my jsme mluvili o Tomu Merrilinovi, muži, jenž, jak se tvrdilo, dokázal hrát hru rodů i ve spánku. Je hanba, když si takový muž říká obyčejný kejklíř. Zároveň je však nesmírně naduté ponechat si stejné jméno.“

Tom s námahou zamaskoval své zděšení. Kolik toho věděla? Příliš mnoho, i kdyby věděla jenom tohle. Ale nebyla jediná, kdo něco věděl. „Když už mluvíme o jménech,“ pravil vyrovnaně, „je úžasné, kolik se toho dá vyvodit ze jména. Moirain Damodredovna. Urozená paní Moirain z rodu Damodredů v Cairhienu. Taringailova nejmladší polosestra. Neteř krále Lamana. A nezapomínejme, že je také Aes Sedai. Aes Sedai, která pomáhala Draku Znovuzrozenému ještě dávno předtím, než mohla vědět, že je něčím víc než jen dalším ubožákem, co může usměrňovat. Aes Sedai se spojením vysoko do Bílé věže, řekl bych, jinak by podle mého tolik neriskovala. Někdo ve věžové sněmovně? Víc než jedna, řekl bych. Musí to tak být. Zprávy o tom by otřásly světem. Ale proč by mělo dojít k takovým potížím? Možná by bylo nejlepší nechat starého kejklíře v jeho noře v obydlí služebníků. Prostě jenom starého kejklíře, co hraje na harfu a vypráví příběhy. Příběhy, které nikomu neublíží.“

Pokud se mu jí podařilo, byť maličko, otřást, nedala to nijak najevo. „Nepoužívám své rodové jméno schválně. Rod Damodredů měl zaslouženě nepěknou pověst už dávno předtím, než Laman podťal avendoralderu a ztratil kvůli tomu svůj trůn i život. A od aielské války se to ještě zhoršilo, opět zaslouženě.“

Copak tou ženou nic neotřese? „Co ode mě chceš?“ zeptal se podrážděně.

Moirain ani nemrkla. „Elain a Nyneiva se dnes nalodí na loď do Tanchika. Tanchiko je nebezpečné město. Tvoje znalosti a schopnosti by je mohly udržet naživu.“

Tak o tohle šlo. Chtěla ho oddělit od Randa, nechat toho chlapce bezbranného před svými manipulacemi. „Jak říkáš, Tanchiko je teď nebezpečné, ale to bývalo vždycky. Přeju těm mladým ženám jen dobré, ale nehodlám strkat hlavu do toho zmijího hnízda. Na takové věci jsem už moc starý. Uvažoval jsem o tom, že se dám na hospodaření. To je klidný život. Bezpečný.“

„Klidný život by tě podle mého názoru zabil.“ Mluvila značně pobaveně a začala si malýma, štíhlýma rukama urovnávat záhyby na sukních. Tom měl dojem, že zakrývá úsměv. „Tanchiko ale ne. To ti zaručuji, a podle první přísahy víš, že je to pravda.“

Tom se zamračil i přes značnou snahu udržet obličej vyrovnaný. Řekla to a ona nemohla lhát, ale jak to mohla vědět? Tom si byl jist, že nedokáže předpovídat. Byl si jist, že ji slyšel odříkat se tohoto nadání. Ale řekla to. Světlo tu ženskou spal! „Proč bych měl chodit do Tanchika?“ Pro ni žádné tituly používat nemusel.

„Abys chránil Elain. Morgasinu dceru.“

„Neviděl jsem Morgasu patnáct let. Když jsem odcházel z Caemlynu, Elain byla ještě v plenkách.“

Moirain poněkud zaváhala, ale když promluvila, zněl její hlas neochvějně pevně. „A tvůj důvod, proč jsi opustil Andor? Bylo to, myslím, kvůli tvému synovci Owynovi. Jednomu z těch ubožáků, o nichž jsi mluvil, kteří mohou usměrňovat. Červené sestry ho měly přivést do Tar Valonu, jako každého takového muže, ale ony ho místo toho na místě zkrotily a zanechaly ho... milosrdenství sousedů.“

Tom při vstávání převrhl židli a pak se musel zachytit stolu, jak se mu třásla kolena. Owyn po svém zkrocení nežil dlouho. Takzvaní přátelé, kteří nesnesli, aby mezi nimi žil dokonce i muž, jenž už nemohl usměrňovat, ho vyhnali z domova. Nic, co Tom udělal, nemohlo Owyna přesvědčit, aby zase začal chtít žít, ani zabránit jeho mladé ženě, aby ho do měsíce nenásledovala do hrobu.

„Proč...?“ Chraplavě si odkašlal a snažil se mluvit méně zadrhnutým hlasem. „Proč mi to vykládáš?“

Moirain se zatvářila soucitně. Mohla to snad být i lítost? To určitě ne. Ne od Aes Sedai. Takže ten soucit musel být taky falešný. „Nebyla bych to udělala, kdybys byl prostě ochoten pomoci Elain a Nyneivě.“

„Tak proč, Světlo tě spal! Proč?“

„Jestli půjdeš s Elain a Nyneivou, sdělím ti jména oněch červených sester, až tě příště uvidím, stejně jako jméno té, která jim dávala rozkazy. Ony to neudělaly o své vlastní vůli. A já tě uvidím znovu. Tarabon přežiješ.“

Tom se roztřeseně nadechl. „K čemu mi budou jejich jména?“ zeptal se bezbarvým hlasem. „Jména Aes Sedai, zabalených do vší moci Bílé věže.“

„Schopnému a nebezpečnému hráči ve hře rodů by to mohlo být k užitku,“ opáčila Moirain tiše. „Neměly to udělat. A nemělo by jim to být prominuto.“

„Nechej mě, prosím.“

„Naučím tě, že ne všechny Aes Sedai jsou jako ty červené, Tome. O tom se musíš přesvědčit.“

„Prosím.“

Stál a opíral se o stůl, dokud neodešla. Nechtěl, aby ho viděla, jak nepůvabně padá na kolena, nechtěl, aby viděla, jak mu po ošlehaných tvářích stékají slzy. Ó Světlo, Owyne. Všechno to pohřbil, jak nejhlouběji dokázal. Nemohl jsem se tam dostat včas. Měl jsem moc práce. Moc práce s tou zatracenou hrou rodů. Podrážděně si otřel obličej. Moirain mohla tu hru hrát s nejlepšími z nejlepších. Takhle s ním mávat, zatahat za každou strunu, o níž si myslel, že je dokonale schovaná. Owyn. Elain. Morgasina dcera. K Morgase už cítil jen náklonnost, možná něco maličko víc, ale bylo těžké odejít od dítěte, které jste houpali na kolenou. Ta dívka v Tanchiku? To město by ji sežralo zaživa, i kdyby tam nebyla válka. Teď to musí být jáma plná vzteklých vlků. A Moirain mi dá jejich jména. Musel jen zanechat Randa v rukou Aes Sedai. Právě jako zanechal Owyna. Držela ho jako hada rozštípnutým klacíkem, ať se kroutil jak chtěl. Světlo tu ženskou spal!

Min si zavěsila košík s vyšíváním na předloktí, jednou rukou si zvedla sukně a plavným krokem a s rovnými zády vyšla po snídani z jídelny. Dokázala by jít i s pohárem plným vína a nerozlít ani kapku. Částečně to bylo dáno tím, že v šatech – samé světle modré hedvábí s těsným živůtkem a rukávci a širokou sukní, jejíž vyšívaný lem by se jí vláčel po zemi, kdyby si ji nezvedla – nemohla dělat dlouhé kroky. Částečně také proto, že si byla jistá, že na sobě cítí Larasiny oči.

Mrknutí přes rameno její podezření potvrdilo. Správkyně kuchyní, vinný sud na nožičkách, se za ní pochvalně usmívala ze dveří do jídelny. Kdo by si byl pomyslel, že ta žena byla zamlada krásná, nebo že má v srdci místo pro hezké koketky? „Temperamentní,“ tak je nazývala. Koho by napadlo, že se rozhodne vzít „Elmindredu“ pod svá ochranná křídla? Rozhodně to nebylo příjemné. Laras na Min neustále dohlížela a zřejmě ji byla schopná najít kdekoliv na pozemku Věže. Min se na ni přes rameno usmála a uhladila si vlasy, nyní její kudrny připomínaly černou čapku. Světlo spal tu ženskou! Copak nemusí něco vařit, nebo ječet na nějakou pomocnici v kuchyni?

Laras jí zamávala a Min jí zamávala v odpověď. Nemohla si dovolit urazit někoho, kdo na ni tak přísně dohlížel, ne když neměla ani pojetí, kolik chyb mohla nadělat. Laras znala každičkou lest „temperamentní“ ženy a hodlala Min naučit všechny, které snad mladá žena ještě neznala.

Jedinou opravdovou chybou, přemítala Min, když se usadila na mramorovou lavičku pod vysokou vrbou, bylo to vyšívání. Ne z hlediska Laras, ale z jejího. Vytáhla z košíku vyšívací rám a lítostivě si prohlédla včerejší práci, několik nahnutých žlutých kolotočníků a něco, co bylo původně míněno jako světle žluté růžové poupě, i když by to nikdo nepoznal, pokud by mu to neřekla. S povzdechem začala párat stehy. Leana měla asi pravdu. Žena mohla s vyšívacím rámem prosedět celé hodiny a sledovat každého a všechno a nikdo to nepovažoval za divné. Bylo by však pomohlo, kdyby to Min aspoň trochu uměla.

Alespoň že ráno bylo nádherné a pobyt venku tudíž příjemný. Zlaté slunce se právě vyhouplo nad obzor a na obloze jako by pár nadýchaných obláčků bylo rozloženo tak, aby podtrhlo dokonalost. Lehký vánek přinášel vůni růží a rozechvíval vysoké keře šeříků s hrozny růžových a bílých květů. Brzy budou štěrkem vysypané pěšinky poblíž stromoví plné lidí spěchajících za svými pochůzkami, od stájníků po Aes Sedai. Dokonalé ráno a dokonalé místo, z něhož bylo možné pozorovat nepozorována. Možná to bude dneska k něčemu dobré.

„Elmindredo?“

Min nadskočila a strčila si do úst popíchaný prst. Otočila se na lavičce připravená vyhubovat Gawynovi, že se k ní tak připlížil, ale slova jí zamrzla v hrdle. S Gawynem byl totiž Galad. Vyšší než Gawyn, hubený, ale šlachovitý a silný, s dlouhýma nohama, a pohyboval se s půvabem tanečníka. Ruce měl také dlouhé – přesto však elegantní a silné. A jeho obličej... Byl to prostě ten nejšvarnější muž, jakého kdy Min viděla.

„Přestaň si cucat prst,“ řekl jí Gawyn s úsměvem. „My víme, že jsi hezká malá holčička. Nemusíš nám to dokazovat.“

Min zruměněla a spěšně dala ruku dolů. Jen tak tak že se na Gawyna rozzuřeně nezamračila, což by se ale k Elmindredě rozhodně nehodilo. Amyrlin nemusela Gawynovi vyhrožovat ani mu rozkazovat, aby Minino tajemství zachoval, ale mladý muž využíval každé vhodné příležitosti, aby si z ní mohl utahovat.

„Není správné se lidem posmívat, Gawyne,“ řekl Galad. „On tě nechtěl urazit, paní Elmindredo. Omluv mne, ale nesetkali jsme se již dříve? Když ses na Gawyna tak zuřivě zamračila, měl jsem v té chvíli dojem, že tě znám.“

Min stydlivě sklopila zrak. „Ó, na setkání s tebou bych já nikdy nezapomněla, můj pane Galade,“ řekla svým nejlepším hláskem hloupé holky. Úsměvný tón a hněv nad tím uklouznutím způsobily, že se začervenala až ke kořínkům vlasů, což její převlek ještě vylepšilo.

Vůbec se sobě nepodobala a šaty a vlasy byly jen součástí jejího převleku. Leana ve městě získala krémy a pudry a neuvěřitelnou sbírku záhadných navoněných věcí a cpala jí to do hlavy tak dlouho, až je Min dokázala použít i ve spánku. Teď měla zdůrazněné lícní kosti a víc barvy na rtech, než jí přisoudila příroda. Díky tmavým krémem podmalovaným víčkům a jemnému pudru na řasách vypadaly její oči mnohem větší. Vůbec se sobě nepodobala. Některé novicky jí s obdivem říkaly, jak je krásná, a dokonce i několik Aes Sedai ji nazvalo „velmi hezkým dítětem". Min to nenáviděla. Šaty byly docela hezké, to připouštěla, ale ostatek prostě nenáviděla. Nemělo však smysl se maskovat, když by pak převlek nepoužívala.

„Jsem si jist, že by sis to pamatovala,“ ucedil suše Gawyn. „Nechtěl jsem tě vyrušit při vyšívání – to jsou vlaštovky, viď? Žluté vlaštovky?“ Min vrazila vyšívací rám zpátky do košíku. „Ale já tě chtěl požádat, jestli bys mi něco neřekla k tomuhle.“ Strčil jí do rukou malou, v kůži vázanou knihu, starou a odřenou, a náhle mluvil velice vážně. „Řekni mému bratříčkovi, že je to nesmysl. Tebe třeba poslechne.“

Min si knihu prohlédla. – Cesta Světla od Lothaira Mantelara. Otevřela namátkou knihu a začala číst. „A proto se zřekniž veškerých radostí, neboť dobrota jesti čistě abstraktní, dokonale křišťálový ideál, jenž je zahalen přízemními emocemi. Nehýčkej tělo. Tělo je slabé, leč duch silný jest. Tělo není k ničemu, kde je duch silný. Správná myšlenka jesti utopena v pocitech, a správnému činu vášně zbraňují. Odebéř všechnu radost od správnosti, a jen správnost zbude.“ Připadalo jí to jako samé nesmysly.

Min se usmála na Gawyna a povedlo se jí i zahihňání. „Tolik slov. Bojím se, že toho o knihách moc nevím, můj pane Gawyne. Vždycky jsem si chtěla nějakou přečíst – opravdu.“ Povzdechla si. „Ale mám tak málo času. No, jen si správně upravit vlasy mi zabere celé hodiny. Myslíš, že je to takhle hezké?“ Rozzuřený a zároveň ohromený výraz na Gawynově obličeji ji málem rozesmál, rychle to však změnila v zachichotání. Potěšilo ji, že pro změnu měla jednou navrch sama. Bude muset zjistit, jestli by to nemohla udělat častěji. V tomto převleku se skrývaly možnosti, o nichž předtím neuvažovala. Pobyt ve Věži byl, jak se ukázalo, jenom samá podráždění. Zasloužila si trochu zábavy. „Lothair Mantelar,“ řekl Gawyn napjatým hlasem, „založil bělokabátníky. Bělokabátníky!“

„Byl to velký muž,“ prohlásil pevně Galad. „Filozof se vznešenými ideály. A nic na tom nemění, jestli děti Světla občas... přehánějí.“

„Ó ne. – Bělokabátníci,“ vydechla Min a dodala s lehkým zachvěním. „Slyšela jsem, že jsou velice drsní. Neumím si představit bělokabátníka při tanci. Myslíte, že je možné si tady někde zatančit? Aes Sedai o tancování zřejmě taky nestojí, a já tak ráda tancuju.“ Zklamání v Gawynových očích ji nesmírně potěšilo.

„To nemyslím,“ pravil Galad a vzal si knihu zpět. „Aes Sedai mají moc práce s... se svými vlastními záležitostmi. Pokud se doslechnu o vhodné taneční zábavě ve městě, doprovodím tě, budeš-li si přát. A nemusíš se bát, že by tě ti dva hulváti obtěžovali.“ Usmál se na ni, aniž si uvědomoval, co to dělá, a Min se náhle opravdu nedostávalo vzduchu. Mužům by se nemělo dovolovat takhle se usmívat.

Vlastně jí chvíli trvalo, než si vzpomněla, jaké že to hulváty má Galad na mysli. Ty dva muže, kteří měli údajně požádat Elmindredu o ruku a málem se poprali, protože ona se nemohla rozhodnout, což ji přinutilo vyhledat útočiště ve Věži, jelikož se nemohla přimět, aby jim oběma přestala dávat naději. Což byl jediný důvod, proč byla tady. V těchhle šatech, připomněla si. Kdybych na sobě měla svoje vlastní šaty, určitě by mi to řádně myslelo.

„Všiml jsem si, že s tebou každý den rozmlouvá amyrlin,“ ozval se náhle Gawyn. „Nezmínila se o naší sestřičce Elain? Nebo o Egwain? Neříkala něco o tom, kde jsou?“

Min si přála, aby ho mohla praštit do oka. On samozřejmě nevěděl, proč předstírá, že je někdo jiný, ale souhlasil, že jí pomůže a bude se k ní chovat jako k Elmindredě, a teď ji spojuje se ženami, o nichž příliš mnoho lidí ve Věži vědělo, že jsou přítelkyně Min. „Ó, amyrlin je tak báječná žena,“ řekla sladce a v úsměvu ukázala zuby. „Vždycky se ptá, jak mi ubíhá čas, a chválí mi šaty.

Asi doufá, že se brzy rozhodnu mezi Darvanem a Goemalem, ale já jsem pořád celá popletená. Oba jsou tak milí, ale já prostě nemůžu.“ Rozevřela oči doufajíc, že tak bude vypadat popletená a bezmocná. „Na koho ses to ptal? Na sestru, můj pane Gawyne? Samotnou dědičku Andoru? Nemyslím, že se o ní kdy amyrlin přede mnou zmínila. A jak se jmenovala ta druhá?“ Slyšela, jak Gawyn skřípe zuby.

„Neměli bychom s tím paní Elmindredu obtěžovat,“ poznamenal Galad. „To je náš problém, Gawyne. Je na nás, abychom objevili lež a tu věc vyřídili.“

Min ho skoro neslyšela, protože hleděla na velkého muže, jemuž se dlouhé tmavé vlasy kroutily kolem svěšených ramen. Ten muž se bezcílně loudal po štěrkovém chodníčku mezi stromy za pozorného dohledu jedné přijaté novicky. Už Logaina viděla předtím, smutného muže, jenž byl kdysi velice energický a jehož vždy doprovázela některá z přijatých. Žena mu měla zabránit v sebevraždě stejně jako v útěku. Přes svou mohutnou postavu však Logain nevypadal, že by se chtěl pokusit o to druhé. Min však ještě nikdy neviděla planoucí auru kolem jeho hlavy, zářící zlatě a modře, až doteď. Byla tam jen chviličku, ale to stačilo.

Logain se prohlásil za Draka Znovuzrozeného, byl lapen a zkrocen. Pokud snad někdy mohl získat nějakou slávu jako falešný Drak, ta chvíle již byla pryč. Zbylo mu jen zoufalství ze zkrocení, musel se cítit jako člověk, který přišel o zrak a sluch a chuť, který chce jen zemřít a který čeká na smrt, jež se k takovým, jako byl on, dostavovala během několika málo let. Logain se na ni podíval, i když ji nejspíš neviděl. Oči měl plné beznaděje a obrácené dovnitř. Tak proč kolem něj plála aura, jež křičela o nadcházející slávě a moci? To bylo něco, co musela sdělit amyrlin.

„Ubožák,“ zamumlal Gawyn. „Nemohu ho přestat litovat. Světlo, milosrdnější by bylo nechat ho to skončit. Proč ho nutí žít pořád dál?“

„On si žádnou lítost nezaslouží,“ pronesl Galad. „Copak jsi zapomněl, čím byl a co spáchal? Kolik tisíc lidí zemřelo, než byl polapen? Kolik měst bylo vypáleno? Jen ať žije jako varování pro ostatní.“

Gawyn sice kývl, ale váhavě. „Přesto za ním lidé šli. Některá z těch měst byla vypálena poté, co se přidala k němu.“

„Musím už jít,“ řekla Min a vstala a Galad byl okamžitě samá péče.

„Odpusť nám, paní Elmindredo. Nechtěli jsme tě polekat. Logain ti nemůže ublížit. O tom tě ujišťuji.“

„Já... Ano, je mi z něj trochu slabo. Omluvte mě. Opravdu si musím jít lehnout.“

Gawyn se tvářil velice nedůvěřivě, ale zvedl její košíček dřív, než si ho stačila vzít sama. „Dovol, ať tě aspoň kousek cesty doprovodím,“ řekl a hlas mu přetékal falešnou starostlivostí. „Tento košík pro tebe musí být příliš těžký, když je ti tak mdlo. Nechtěl bych, abys ztratila vědomí.“

Min se nějak podařilo usadit Galada na mramorovou lavičku a odejít, i když s Gawynem v patách. Sukně jí hrozně překážely. Chtěla si je zvednout až ke kolenům a rozběhnout se, ale Elmindreda by nikdy neběžela a nikdy by neukázala tolik ze svých nohou, leda při tanci. Laras ji v tomto ohledu velice přísně poučila a ona teď skoro úplně zničila obraz Elmindredy. A Gawyn...!

„Dej mi ten košík, ty zabedněný mamlase,“ vyštěkla na něj, jakmile byli z Galadova dohledu, a sebrala mu ho dřív, než mohl Gawyn něco namítnout. „Co sis myslel, takhle se mě před ním ptát na Elain a Egwain? Elmindreda se s nimi nikdy nesetkala. Elmindredě na nich nezáleží. Elmindreda nechce, aby někdo vyslovil její jméno jedním dechem s jejich! Copak to nechápeš?“

„Ne,“ řekl Gawyn. „Ne, protože jsi mi to nevysvětlila. Ale mrzí mě to.“ V jeho hlase se však neozvala dostatečně velká lítost, aby jí to stačilo. „Prostě si jen dělám starosti. Kde jsou? A ty zprávy, co přicházejí proti proudu řeky z Tearu o falešném Drakovi, mi zrovna nepomáhají. Ony jsou někde tam dole, Světlo ví kde, a já se pořád sám sebe ptám, co když jsou ve středu podobné hranice, jakou Logain zažehl v Ghealdanu?“

„A co když to není vůbec falešný Drak?“ zeptala se Min velmi opatrně.

„Myslíš, protože se na ulicích vypráví, že dobyl Tearský Kámen? Klepy vždycky všechno zveličují. Já tomu uvěřím, až to uvidím, a na každý pád je toho potřeba víc, aby mě to přesvědčilo. I kdyby Kámen mohl padnout. Světlo, já doopravdy nevěřím, že Elain a Egwain jsou v Tearu, ale že to nevím, mě žere jako kyselina. Jestli se jí něco stalo...“

Min nevěděla, kterou z obou dívek tím myslí, a tušila, že on také ne. Přesto, jak si z ní utahoval, mu její srdce vyšlo vstříc, ale stejně mu nemohla nic říci. „Musíš jenom dělat, co ti říkám, a –“

„Já vím. Důvěřovat amyrlin. Důvěřovat!“ Poté dlouze vydechl. „Víš, že Galad popíjí po tavernách s bělokabátníky? Přes mosty se dostane každý, pokud přichází v míru, dokonce i děti toho zatraceného Světla.“

„Galad?“ vydechla Min nevěřícně. „V tavernách? Pije?“

„Určitě jenom pohárek dva. Víc by si nepovolil ani o vlastním svátku.“ Gawyn se zamračil, jako by si nebyl jist, zda snad právě Galada nezkritizoval. „Co chci říci, je, že mluví s bělokabátníky. A teď tahle kniha. Podle popisu mu ji dal sám Eamon Valda. ‚V naději, že najdeš cestu.‘ Valda, Min. Muž, který velí bělokabátníkům na druhé straně mostů. To, že nic neví, žere i Galada. Tak poslouchá bělokabátníky. Jestli se naší sestře nebo Egwain něco stane...“ Potřásl hlavou. „Víš, kde jsou, Min? Řekla bys mi to, kdybys to věděla? Proč se schováváš?“

„Protože jsem svou krásou dohnala dva muže k šílenství a nemůžu se rozhodnout,“ sdělila mu kysele.

Hořce se uchechtl a rychle to zamaskoval úsměvem. „No, tomu aspoň věřím.“ Zahihňal se a prstem ji pohladil pod bradou. „Jsi velmi hezká dívka, Elmindredo. Hezká chytrá holčička.“

Min zaťala pěst a pokusila se ho udeřit do oka, ale on odtančil z jejího dosahu a Min si zakopla o sukně a málem upadla. „Ty zatracenej přihlouplej obejdo!“ zavrčela dívka.

„Takový půvab v pohybech, Elmindredo,“ smál se z plna hrdla Gawyn. „Takový sladký hlásek, jako slavík, nebo hrdlička zvečera. Který muž by při pohledu na Elmindredu nezůstal stát jako omráčený?“ Veselost jej však rychle přešla a on se zatvářil vážně. „Jestli něco zjistíš, prosím, pověz mi to. Prosím. Budu prosit i na kolenou, Min.“

„Povím ti to,“ slíbila mu nakonec Min. Jestli budu moci. Jestli to pro ně bude bezpečné. Světlo, jak já tohle místo nenávidím. Proč se prostě nemůžu vrátit k Randovi?

Nechala tam Gawyna stát a na pozemek Věže už vstoupila sama. Dávala přitom pozor na Aes Sedai a přijaté, které by se mohly ptát, co dělá mimo přízemí a kam jde. Zpráva o Logainovi byla příliš důležitá, aby počkala, dokud ji amyrlin, jako obvykle, nepotká později odpoledne, zdánlivě náhodou. Aspoň tak si to říkala. Netrpělivostí málem vyletěla z kůže.

Zahlédla jen pár Aes Sedai, které o kus dál před ní zahnuly za roh a vstoupily do nějaké místnosti, což bylo jen dobře. K amyrlininu stolci nemohl jen tak někdo vtrhnout. Minula i hrstku služebných, které spěchaly po své práci a samozřejmě se jí na nic neptaly, dokonce se na ni ani pořádně nepodívaly, jen před ní rychle, téměř bez zastavení, udělaly pukrle.

Když Min otevírala dveře do amyrlininy pracovny, měla připravený úsměvný příběh pro případ, že by tu byl kromě Leany ještě někdo, ale předpokoj byl prázdný. Min spěchala k vnitřním dveřím a strčila dovnitř hlavu. Amyrlin a kronikářka seděly u Siuanina stolu, který byl plný malých proužků tenkého papíru. Obě ženy k ní prudce otočily hlavy a jejich pohledy připomínaly čtyři nebozezy.

„Co tu děláš?“ vyštěkla amyrlin. „Máš být hloupá holka, která tu hledá útočiště, ne přítelkyně z mého dětství. Mezi námi nemá být žádná spojitost, jen když se náhodou potkáme. Bude-li to nutné, přikážu Laras, aby na tebe dávala pozor jako chůva na dítě. Myslím, že se jí to bude moc líbit, ale pochybuji, že tobě také.“

Min se při tom pomyšlení otřásla. Náhle jí Logain nepřipadal tak naléhavý. Nebylo příliš pravděpodobné, že by v příštích několika dnech dosáhl větší slávy. On také nebyl tím pravým důvodem, proč sem Min přišla, jen výmluvou, a ona se teď nehodlala vracet. Zavřela za sebou dveře a vykoktala, co viděla a co to znamená. Před Leanou se necítila moc příjemně.

Siuan unaveně zavrtěla hlavou. „Další starosti. Hladomor v Cairhienu. Zmizení sestry v Tarabonu. Nájezdy trolloků v Hraničních státech zase zesílily. Ten hlupák, co si říká prorok, vyvolává nepokoje v Ghealdanu. Zřejmě káže, že Drak se znovu zrodil jako shienarský urozený pán,“ řekla nevěřícně. „I maličkosti jsou špatné. Válka v Arad Domanu zastavila obchod se Saldeiou a bída způsobuje neklid v Maradonu. Možná díky tomu nakonec přijde Tenobie o trůn. Jediná dobrá zpráva, co jsem slyšela, je, že se Morna z nějakého důvodu stáhla zpět. Dvě míle, snad víc, zeleně za hraničními kameny beze stopy zkázy a moru, celou cestu ze Saldeie do Shienaru. Došlo k tomu vůbec poprvé, co lidé pamatují. Ale dobré zprávy nejspíš musejí být vyrovnány špatnými. Když do člunu teče jednou dírou, tak určitě teče i dalšími. Jen doufám, že to je rovnováha. Leano, nech zesílit dohled nad Logainem. Nechápu, jak by teď mohl způsobit nějaké potíže, ale chci to zjistit.“ Obrátila svůj pronikavý pohled zpátky na Min. „Proč ses sem přiřítila jako splašená sardel? Logain mohl počkat. Ten muž do západu slunce nejspíš těžko najde moc slávy.“

Téměř přesná ozvěna vlastních myšlenek Min vyvedla poněkud z rovnováhy. „Já vím,“ řekla. Leana varovně zvedla obočí a Min spěšně dodala: „matko.“ Kronikářka pochvalně přikývla.

„To mi ale neříká proč, dítě,“ poznamenala Siuan.

Min se obrnila. „Matko, nic, co jsem od prvního dne viděla, nebylo příliš důležité. Určitě jsem nezahlídla nic, co by ukazovalo na černé adžah.“ Z toho jména ji stále mrazilo. „Řekla jsem ti všechno, co vím, o té pohromě, co vám Aes Sedai hrozí, a to ostatní není vůbec k ničemu.“ Musela se odmlčet a polknout, jak na ni obě ženy upíraly pronikavé pohledy. „Matko, není vůbec žádný důvod, proč bych neměla odejít. Ale je důvod, proč bych měla. Randovi třeba to, co umím, trochu pomůže. Jestli dobyl Kámen... matko, možná mě potřebuje.“ Aspoň já ho potřebuji, ať shořím jako hloupá husa!

Kronikářka se při zaznění Randova jména otevřeně zachvěla. Siuan si na druhou stranu hlasitě odfrkla. „Tvoje vidění jsou velice užitečná. To o Logainovi je důležité. Našla jsi toho podomka, co tu kradl, dřív, než mohlo podezření padnout na někoho jiného. A ta novicka s ohnivými vlasy, která si chtěla pořídit dítě...! Sheriam jí to zatrhla – to děvče na muže nepomyslí, dokud nedokončí výcvik – ale to bychom se bez tebe nikdy nedozvěděly včas. Ne, ty nesmíš odejít. Dříve nebo později mi tvoje vidění ukážou mapu k černým adžah, a do té doby si i tak rozhodně zaslouží moji pozornost.“

Min si povzdechla. Nejen proto, že ji tu amyrlin chtěla držet dál. Když tu rusovlasou novicku viděla posledně, ta dívka se kradla na zalesněnou část věžového pozemku se svalnatým strážným. Byli by se vzali, možná ještě před koncem léta. Min to poznala, jakmile je uviděla, i když Věž nikdy nenechávala novicku odejít, dokud nebyla připravená, dokonce i takovou, která ve svém výcviku nemohla pokračovat. V budoucnosti tohoto párečku byl statek a tlupa dětí, ale nemělo smysl tohle říkat amyrlin.

„Mohla bys aspoň dát vědět Galadovi s Gawynem, že Egwain a jejich sestra jsou v pořádku, matko?“ Prosit ji zlobilo a tón hlasu také. Dítě, kterému odmítli dát kousek koláče, aspoň žebroní o sušenku. „Aspoň jim řekni něco kromě té směšné povídačky, že pracují za trest na statku.“

„Řekla jsem ti, že ti do toho nic není. Ať ti to nemusím opakovat.“

„Oni tomu nevěří o nic víc než já,“ vyhrkla Min dřív, než ji amyrlinin úsměv utišil. Nebyl to pobavený úsměv.

„Takže ty navrhuješ, abych změnila místo jejich údajného pobytu? Poté, co jsem dala ve známost, že jsou na statku? Myslíš, že na to jen pár lidí zvedne obočí? Každý kromě těch chlapců to přijal. A tebe. No, Coulin Gaidin je bude muset jen o něco víc dřít. Bolavé svaly a hodně potu odvede myšlení většiny chlapů od ostatních problémů. A žen vlastně taky. Ještě se budeš chvíli vyptávat a uvidíme, co s tebou udělá pár dní při drhnutí hrnců. Raději přijdu na pár dní o tvé služby, než abys strkala nos, kam nemáš.“

„Ty ani nevíš, jestli mají potíže, co? Nebo Moirain.“ Moirain však na mysli neměla.

„Děvče,“ začala varovně Leana, ale Min už se nedala zastavit.

„Proč jsme nic neslyšeli? Zprávy se sem donesly už přede dvěma dny. Dvěma dny! Proč na žádné z těch zpráv, co dostáváš, není zpráva od ní? Copak nemá holuby? Myslela jsem, že vy Aes Sedai máte lidi s holubama všude. Jestli v Tearu nikoho nemáte, tak je to chyba. A muž na koni už by byl dávno do Tar Valonu dorazil. Proč –?“

Siuan práskla otevřenou dlaní do stolu a Min uťala. „Posloucháš vskutku dobře,“ prohodila suše. „Dítě, dokud se nedoslechneme něco, co by tomu odporovalo, tak můžeš předpokládat, že je ten mladý muž v pořádku. Modli se, aby byl.“ – Leana se znovu zachvěla. „V Maule existuje pořekadlo, dítě,“ pokračovala amyrlin. „‚Nehledej potíže, dokud si potíže nenajdou tebe.‘ Tak si to dobře pamatuj, dítě.“

Ozvalo se nesmělé zaklepání na dveře.

Amyrlin si vyměnila pohled s kronikářkou. Pak se obě podívaly na Min. Její přítomnost znamenala problém. A tady nebylo kde se schovat. Dokonce i balkon byl z pokoje celý jasně viditelný.

„Důvod, proč jsi tady,“ zamumlala Siuan, „co by se hodil k té hloupé holce, kterou bys měla být. Leano, dávej pozor u dveří.“ S kronikářkou už stály. Siuan obcházela stůl, zatímco Leana mířila ke dveřím. „Sedni si na Leanino křeslo, děvče. Pohni sebou, dítě. Teď se tvař mrzutě. Ne rozzlobeně, mrzutě! Musíš našpulit spodní ret a zírat na podlahu. Možná tě přiměju nosit ve vlasech stuhy, velké červené mašle. Tak je to správně. Leano.“ Amyrlin si dala ruce v bok a zvýšila hlas. „A jestli sem ještě jednou vpadneš bez ohlášení, dítě, tak...“

Leana otevřela dveře a za nimi se objevila tmavá novicka, která sebou při pokračující Siuanině tirádě trhla a pak udělala hluboké pukrle. „Zprávy pro amyrlin, Aes Sedai,“ vykvikla dívka. „Do holubníku dorazili dva holubi.“ Byla jednou z těch, které Min řekly, že je krásná, a teď se s rozšířenýma očima snažila dohlédnout za kronikářku.

„S tím si nedělej starosti, dítě,“ řekla rázně Leana a přebrala od novicky maličká kostěná pouzdérka. „Tak zpátky do holubníku.“ Než se novicka zvedla, Leana jí zavřela dveře před nosem a pak se o ně s povzdechem opřela. „Nadskočím při každém nečekaném zvuku od té doby, cos mi řekla...“ Narovnala se a vrátila se ke stolu. „Dvě další zprávy, matko. Mám...?“

„Ano, ovšem. Otevři je,“ pravila amyrlin. „Morgasa se nakonec bezpochyby rozhodla vpadnout do Cairhienu. Nebo Hraniční státy dobyli trolloci. Bude to stejně souviset se vším ostatním.“ Min zůstala sedět. Siuan o některých těch hrozbách mluvila až příliš věcně.

Leana prohlédla červený vosk na konci jednoho z pouzdérek, nebylo větší než jeden článek jejího prstu, a pak, když se ujistila, že s ním nikdo nic neprováděl, ho palcem rozlomila. Papírek stočený uvnitř vytáhla slonovinovou pinzetkou. „Skoro tak zlé jako trolloci, matko,“ řekla hned, jak začala číst. „Mazrim Taim unikl.“

„Světlo!“ vyštěkla Siuan. „Jak?“

„Tady stojí jen to, že ho v noci tajně unesli, matko. Dvě sestry jsou mrtvé.“

„Světlo ozařuj jejich duše. Ale teď nemáme čas želet jejich smrti, když takoví, jako Taim, jsou naživu a nezkrocení. Kde, Leano?“

„V Denhuiru, matko. To je ves východně od Černých hor na Maradonské silnici nad prameny Antaea a Luany.“

„To museli být jeho stoupenci. Hlupáci. Proč neuznají, že jsou poraženi? Vyber dvanáct spolehlivých sester, Leano...“ Amyrlin se zamračila. „Spolehlivých,“ zamumlala. „Kdybych tak jen věděla, kdo je spolehlivější než piraňa, neměla bych ty problémy, co mám teď. Udělej, co půjde, Leano. Dvanáct sester. A pět set strážných. Ne, celý tisíc.“

„Matko,“ začala ustaraně kronikářka. „Bělokabátníci –“

„– by se nepokusili překročit mosty, i kdybych je nechala úplně bez dozoru. Báli by se pasti. Nedá se říci, co se to tam na severu děje, Leano. Chci, aby ti, co pošleme, byli připraveni na cokoliv. A Leano... Mazrima Taima je nutné zkrotit okamžitě, jak ho zase chytí.“

Leana šokované rozevřela oči. „Ale co zákon?“

„Já znám zákony stejně dobře jako ty, ale nechci riskovat, že se zase osvobodí nezkrocený. Nebudu riskovat dalšího Guaira Amalasana, ne při všem tom ostatním.“

„Ano, matko,“ řekla slabým hlasem Leana.

Amyrlin vzala druhý kostěný váleček a s ostrým křupnutím ho rozlomila vedví, aby se dostala ke zprávě. „Konečně dobré zprávy,“ vydechla a usmála se. „Dobré zprávy. ‚Prak byl použit. Ovčák má meč.‘“

„Rand?“ zeptala se Min a Siuan kývla.

„Ovšem, dítě. Kámen padl. Rand al’Thor, ten ovčák, má Callandor. Teď mohu něco podniknout. Leano, chci, aby se dnes odpoledne sešla věžová sněmovna. Ne, už dopoledne.“

„Tomu nerozumím,“ ozvala se Min. „Vědělas, že ty řeči se týkají Randa. Proč teda svoláváš věžovou sněmovnu až teď? Co můžeš udělat teď, cos nemohla předtím.“

Siuan se zasmála jako malá holčička. „Teď konečně mohu všem otevřeně říci, že jsem dostala zprávu od Aes Sedai, že Tearský Kámen padl a muž tasil Callandor. Proroctví bylo naplněno. Aspoň tohle pro mé účely stačí. Drak se znovu zrodil. Budou nervózní, budou se hádat, ale nikdo se mi nemůže postavit, když oznámím, že Věž toho muže musí vést. Konečně se k němu mohu přihlásit otevřeně. Tedy částečně otevřeně.“

„A děláme tu správnou věc, matko?“ promluvila náhle Leana. „Já vím... Jestli má Callandor, musí být Drakem Znovuzrozeným, ale může usměrňovat, matko. Muž, který může usměrňovat. Viděla jsem ho jenom jednou, ale i tenkrát na něm bylo něco zvláštního. Něco víc, než jen že je ta’veren. Matko, když na to přijde, opravdu se tolik liší od Taima?“

„Rozdíl je v tom, že on je Drakem Znovuzrozeným, dcero,“ prohlásila tiše amyrlin. „Taim je vlk, možná vzteklý. Rand al’Thor je vlkodav, kterého použijeme k porážce Stínu. Nech si to jméno pro sebe, Leano. Neměly bychom toho vyzradit příliš a příliš brzy.“

„Jak říkáš, matko,“ pravila kronikářka, ale stále nevypadala nijak klidně.

„Tak si pospěš. Chci, aby se sněmovna sešla do hodiny.“ Siuan se zamyšleně dívala za odcházející vysokou ženou. „Odpor by mohl být větší, než bych chtěla,“ pronesla, když se dveře s cvaknutím zavřely.

Min se na ni pronikavě zadívala. „Nemyslíš snad...“

„Ó, nic vážného, dítě. Pokud se nedozvědí, jak dlouho jsem s tím al’Thorovic chlapcem zapletená.“ Znovu se podívala na kousek papíru a pak ho pustila na stůl. „Přála bych si, aby mi Moirain napsala víc.“

„Proč toho nenapsala víc? A proč jsme od ní zatím nic neslyšely?“

„Další otázky. Na to se musíš zeptat Moirain. Ona vždycky všechno dělala po svém.“

Sahra Covenryová nepříliš soustředěně pracovala s motykou a mračila se přitom na maličké výhonky pýru a kohoutku, které se tlačily mezi řádky kapusty a řepy. Ne že by paní Elwardová byla tvrdá – nebyla o nic přísnější než Sahřina matka a rozhodně méně přísná než Sheriam – ale Sahra nešla do Bílé věže, aby skončila na statku u okopávání zeleniny, když slunce sotva vyšlo. Bílý oděv novicky měla schovaný a na sobě měla hnědé vlněné šaty, které by byla docela dobře mohla ušít její matka, a sukni měla přivázanou nad kotníky, aby si je neumazala od hlíny. Všechno to bylo tak nespravedlivé. Nic přece neudělala.

Zavrtěla prsty u nohou v čerstvě rozhrabané hlíně, zamračila se na umíněný kohoutek a usměrnila trochu síly. Chtěla plevel vypálit ze země. Kolem olistěného výhonku se zajiskřilo a rostlinka zvadla. Sahra ji rychle vytáhla ze země a zapomněla na ni. Kdyby byla ve světě nějaká spravedlnost, urozený pán Galad by sem na statek zabloudil při lovu.

Sahra se opřela o motyku a oddala se snění o tom, jak Galadovi léčí zranění, jež utržil při pádu z koně – nebyla to samozřejmě jeho vina, byl přece skvělý jezdec – a jak ji on zvedá před sebe do sedla a slibuje, že se stane jejím strážcem – ona bude samozřejmě zelená adžah – a...

„Sahra Covenryová?“

Sahra při tom ostrém hlasu nadskočila, ale nebyla to paní Elwardová. Sahra předvedla nejlepší pukrle, na jaké se zmohla. „Zdravím tě, Aes Sedai. Přišla jsi mě odvést zpátky do Věže?“

Aes Sedai přistoupila blíž a nestarala se, že se jí suknice vláčejí v hlíně záhonu s kapustou. Přes letní žár měla na sobě plášť a kapuci staženou tak, aby jí stínila celý obličej. „Než jsi odešla z Věže, přivedla jsi k amyrlin jednu ženu. Ženu, která si říkala Elmindreda.“

„Ano, Aes Sedai,“ přiznala Sahra a v hlase se jí ozval náznak otázky. Nelíbilo se jí, jak to Aes Sedai řekla, jako by Sahra měla Věž opustit nadobro.

„Pověz mi všechno, cos viděla a slyšela, děvče, od chvíle, kdy ses té ženy ujala. Všechno.“

„Ale já nic neslyšela, Aes Sedai. Kronikářka mě poslala pryč hned, jak –“ Projela jí bolest, přitiskla jí nohy k zemi a ohnula záda. Křeč trvala jen chviličku, ale jí připadala věčná. Snažila se nadechnout a uvědomila si, že se tiskne tváří k zemi a stále se třesoucí prsty má zaryté do hlíny. Nevzpomínala si, jak upadla. Viděla, jak u kamenné budovy statku leží koš na prádlo paní Elwardové a mokrá prostěradla jsou rozházená všude kolem. Omámeně si pomyslela, že je to divné. Moria Elwardová by své prádlo takhle nikdy nenechala.

„Všechno, dítě,“ zopakovala Aes Sedai chladně. Stála teď nad Sahrou a nijak nedávala najevo, že by jí snad chtěla pomoci. Ublížila jí, a tak to přece být nemělo. „O každé osobě, s níž tahle Elmindreda mluvila, každičké slovo, co řekla, o každé změně výrazu.“

„Mluvila s urozeným pánem Gawynem, Aes Sedai,“ vzlykla Sahra do země. „To je všechno, co vím, Aes Sedai. Všechno.“ A naplno se rozplakala, protože si byla jistá, že to nestačí, aby to tu ženu uspokojilo. Měla pravdu. Ještě dlouho křičela, a když Aes Sedai odcházela, neozýval se na celém statku kromě kvokání slepic jediný zvuk, dokonce ani dýchání.

18

Na Cesty

Perrin si zapnul kabátec, zarazil se a zadíval se na sekeru stále ještě zaseknutou do zdi, jak ji tam nechal od té chvíle, co ji vyrval ze dveří. Nelíbila se mu představa, že zase bude muset nosit zbraň, nicméně sundal z háčku opasek a připjal si jej kolem pasu. Kladivo přivázal k již zabaleným sedlovým brašnám. Nyní si přehodil sedlové brašny a pokrývky přes rameno a z rohu zvedl toulec plný šípů i odstrojený dlouhý luk.

Vycházející slunce vrhalo do úzkých oken teplo a světlo. Zválená postel byla jediným důkazem, že tu kdy kdo přebýval. Z místnosti se jeho přítomnost již zcela vytratila. Dokonce byla cítit jen prázdnotou, přestože v pokrývkách jeho pach ještě zůstal. Nikde nezůstával dost dlouho, aby mu ten pocit bránil v rychlém odchodu. No, teď jdu domů.

Obrátil se zády k již neobydlenému pokoji a vyšel ven.

Gaul se ladně zvedl z místa, kde dřepěl u zdi pod nástěnným kobercem, na němž byli vyobrazeni muži na koních lovící lvy. Měl všechny své zbraně a dvě kožené čutory na vodu, stočené pokrývky a malý kotlík na vaření přivázaný na zádech spolu s lukem v pouzdře z tlačené kůže. Byl sám.

„A ostatní?“ zeptal se Perrin a Gaul zavrtěl hlavou.

„Jsou příliš dlouho mimo Trojí zemi. Varoval jsem tě před tím, Perrine. Tyhle vaše kraje jsou příliš vlhké. Vzduch je tu, jako bys dýchal vodu. A je tu moc lidí a jsou natěsnaní. Už viděli víc divných míst, než kdy chtěli.“

„Chápu,“ řekl Perrin, i když pochopil jen, že nakonec se žádná záchrana konat nebude, nebude ho provázet oddíl Aielů, aby vyhnali bělokabátníky z Dvouříčí. Ale jeho zklamání se navenek nijak neprojevilo. Bylo to drsné, když už si myslel, že unikl svému osudu, ale nemohl ani tvrdit, že by se byl na tuto možnost nepřipravil. Nemá smysl brečet nad prasklým železem, prostě ho pak skujete dohromady. „Měl jsi nějaké potíže s tím, oč jsem tě žádal?“

„Žádné. Řekl jsem jednomu Tairenovi, aby odnesl všechno, cos chtěl, ke stájím u brány Pod Dračí stěnou a nikomu o tom neříkal. Prostě tam uvidí někoho dalšího, ale nenapadne je, že je to pro mě, a budou o tom mlčet. Brána Pod Dračí stěnou. Myslel by sis, že Páteř světa je hned za obzorem, místo sto leguí nebo dál.“ Aiel zaváhal. „Ta dívka a ogier se svými přípravami žádné tajnosti nedělají, Perrine. Snažila se najít kejklíře a každému na potkání vykládala, že chce putovat po Cestách.“

Perrin se poškrábal na bradě a prudce vydechl, skoro zavrčel. „Jestli mě prozradí Moirain, přísahám, že si týden nesedne.“

„S těmi noži to ale umí moc dobře,“ podotkl neutrálním tónem Gaul.

„Ne dost dobře. Ne, jestli mě prozradí.“ Perrin zaváhal. Bez oddílu Aielů šibenice stále čekala. „Gaule, jestli se mi něco stane, jestli ti to přikážu, tak Faile odvedeš. Možná nebude chtít jít, ale stejně ji odveď. Dohlídni, ať se v pořádku dostane z Dvouříčí. Slíbíš mi to?“

„Udělám, co půjde, Perrine. Pro ten krevní dluh, co u mě máš, to udělám.“ Gaul sice mluvil pochybovačně, ale Perrin si nemyslel, že by ho Faileiny nože dokázaly zastavit.

Pokud to šlo, drželi se průchodů a úzkých schodišť, která byla určena pro nepozorovaný pohyb sloužících. Perrinovi přišlo divné, že Tairenové nedali sluhům i jejich vlastní chodby. Přesto i v širokých chodbách s pozlacenými lampami a zdobnými nástěnnými koberci potkali jen málo lidí a žádné urozené pány.

Perrin se o jejich nepřítomnosti zmínil a Gaul pravil: „Rand al’Thor si všechny povolal do Srdce Kamene.“

Perrin jen zabručel, ale doufal, že Moirain patří mezi ony povolané. Napadlo ho, zda to je Randův způsob, jak mu usnadnit útěk. Ať už k tomu však měl Rand jakýkoliv důvod, Perrin byl rád a hodlal toho využít.

Sešli posledním stísněným schodištěm do přízemí Kamene, kde ohromné chodby, vedoucí k vnějším branám, byly široké jako silnice. Tady žádné koberce nevisely. Litinové lampy v železných držácích vysoko na stěnách osvětlovaly chodby bez oken a podlahu dlážděnou širokými drsnými kameny, které musely vydržet i dupot koňských podkov. Perrin zrychlil do klusu. Stáje byly kousek vepředu za velkým tunelem a samotná brána Pod Dračí stěnou za ní byla otevřená a hlídala ji jen hrstka obránců. Moirain je teď již nemohla zadržet, jedině by při ní stálo samotného Temného štěstí.

Dveře stáje byly otevřené a napříč měly dobrých osm sáhů. Perrin vstoupil a ztuhl.

Ve vzduchu se vznášel těžký pach slámy a sena podbarvený zrním a ovsem, kůží z postrojů a koňským hnojem. Stání, plná skvělých tairenských koní, jichž si cenili po celém světě, se táhla podél stěn a další byla zbudována i uprostřed rozlehlého prostranství. Pracovaly tu celé tucty stájniků, hřebelcovaly a víchovaly, kydaly hnůj a opravovaly postroje. Aniž ustali v práci, všichni se tu a tam po očku dívali k místu, kde stáli Faile a ogier ve vysokých botách a připraveni na cestu. A vedle nich Bain a Chiad, vystrojené jako Gaul, se zbraněmi, pokrývkami, čutorami a kotlíky.

„Tak proto jsi říkal jen, že to zkusíš?“ zeptal se Perrin tiše.

Gaul pokrčil rameny. „Udělám, co budu moci, ale ony se postaví za ni. Chiad je Goshienka.“

„Copak její kmen znamená nějaký rozdíl?“

„Naše kmeny spolu vedou krevní mstu, Perrine, a já nejsem její sestra oštěpu. Ale možná ji zadrží vodní přísahy. Nebudu s ní tančit s oštěpy, leda by si o to řekla.“

Perrin potřásl hlavou. Zvláštní lidé. Co to byly vodní přísahy? Řekl však jenom: „Proč jsou s ní?“

„Bain tvrdí, že chtějí vidět víc z vašich krajů, ale já myslím, že je ta hádka mezi tebou a Faile zaujala. Mají ji rády, a když se doslechly o této cestě, rozhodly se jít s ní místo s tebou.“

„No, hlavně aby na ni dávaly pozor.“ Perrina překvapilo, když Gaul zvrátil hlavu dozadu a rozřehtal se. Znovu se ustaraně poškrábal na bradě.

Přišel k nim Loial a dlouhá obočí mu visela dolů, jak byl celý nesvůj. Kapsy kabátce měl nadité, jak u něj na cestách bylo obvyklé, knihami. Aspoň že už tolik nekulhal. „Faile začíná být netrpělivá, Perrine. Myslím, že by mohla trvat na tom, že odejdeme hned teď. Prosím, pospěšte si. Beze mě byste ani nemuseli najít bránu. Což byste rozhodně neměli sami zkoušet. Vy lidé mě pořád nutíte skákat sem a tam, až skoro ztrácím hlavu. Prosím, pospěšte si.“

„Já ho neopustím,“ zavolala Faile. „Ani jestli je pořád příliš umanutý a hloupý, aby požádal o prostou laskavost. V tom případě za mnou pořád může jít jako ztracený štěně. Slibuju, že ho poškrábu za ušima a dám na něj pozor.“ Aielanky se až kymácely, jak se smály.

Gaul náhle prudce vyskočil a vykopl nohou víc než sáh nad podlahou, přičemž zavířil jedním ze svých oštěpů. „My za vámi půjdeme jako rysové na lovu,“ křikl, „Jako lovící vlci.“ Lehce, zvesela se zasmál. Loial na něj ohromeně zíral.

Naproti tomu Bain si líně uhladila krátké, ohnivě rudé vlasy. „V držbě mám na lůžku krásnou vlčí kožešinu,“ sdělila Chiad znuděným hlasem. „Vlky je tak snadné chytit.“

Perrin začal vrčet, což k němu přitáhlo pozornost obou žen. Bain se na chviličku tvářila, že chce něco říci, ale pak se při pohledu na jeho žluté oči zamračila a neřekla nic. Sice se nebála, ale náhle byla velice ostražitá.

„Tohle štěně ještě není moc vychovaný,“ prozradila Aielankám Faile.

Perrin se na ni ani nepodíval. Místo toho zašel do stání, kde byl uvázán jeho šedý hřebec, vysoký jako tairenská zvířata, ale širší v plecích a s mohutnější zádí. Pokynem ruky zahnal stájníka, Tanečníka nauzdil a sám ho vyvedl ven. Stájníci koně sice prováděli, ale byl tak dlouho ustájen, až se roztančil drobnými krůčky, skrze něž ho Perrin pojmenoval. Perrin ho uklidnil se sebejistotou člověka, jenž okoval velký počet koní. Položit mu na záda sedlo s vysokými rozsochami a přivázat za ně sedlové brašny a pokrývky pak nebyl žádný problém.

Gaul to sledoval a tvářil se neurčitě. On by na koně nesedl, pokud by nemusel, a i pak ani o krok déle, než by bylo naprosto nezbytně nutné. Žádný z Aielů by na koni nejel. Perrin nechápal proč. Asi byli tolik pyšní na to, že dokázali uběhnout velké vzdálenosti. Aielové se sice snažili, aby to vypadalo na něco víc, Perrin však tušil, že by to žádný z nich pořádně vysvětlit ani nedokázal.

Bylo třeba připravit i nákladního koně, ale to bylo provedeno rychle, protože vše, co Gaul poručil, čekalo v úhledné hromádce. Jídlo a vaky na vodu. Oves a zrní pro koně. Nic z toho na Cestách nebylo. A pár dalších věcí, jako řemeny na spoutání koní, nějaké koňské léky, čistě pro případ, náhradní krabička s troudem a podobně.

Většinu prostoru v proutěných koších zabíraly kožené čutory podobné těm, co používali Aielové, jen větší a plné oleje do lamp. Jakmile byly lucerny na dlouhých tyčích přivázány nahoru, bylo vše připraveno na cestu.

Perrin zastrčil odstrojený luk pod sedlovou podpínku a vyhoupl se do Tanečníkova sedla s otěžemi nákladního koně v ruce. A pak musel čekat. Úplně to v něm vřelo.

Loial už seděl na koni, na mohutném zvířeti s dlouhými rousy, vyšším než všichni ostatní koně ve stáji nejméně o dlaň, a přesto vzhledem k ogierovi, jemuž nohy visely skoro až na zem, nebyl větší než horský koník. Bývaly doby, kdy se ogier zdráhal sednout na koně skoro stejně jako Aielové, ale Loial teď byl na koni jako doma. To Faile všechno trvalo dlouho. Prohlížela si svého koně, jako by tu lesklou černou kobylku ještě nikdy neviděla, i když Perrin věděl, že se na ní projela dřív, než si ji koupila, což bylo nedlouho po jejich příchodu do Kamene. Kobylka, jmenovala se Vlaštovka, byla skvělé zvíře z tairenského chovu, s útlými spěnkami a labutí šíjí. Při chůzi přímo tančila, což slibovalo rychlost i vytrvalost, i když na Perrinův vkus byla příliš lehce okovaná. Tyhle podkovy dlouho nevydrží.

Byl to další způsob, jak ho vykázat na místo, i když Perrin netušil, kam podle ní patří. Když Faile, v úzkých rozstřižených suknicích, konečně nasedla, navedla Vlaštovku k Perrinovi. Jezdila dobře, žena i kůň se pohybovali jako jedno tělo. „Proč mě nemůžeš poprosit, Perrine?“ zeptala se tiše. „Snažil ses mi zabránit, abych se dostala, kam patřím, tak bys teď mohl poprosit. Copak může být taková prostá věc tak těžká?“

Kámen se rozezvučel jako obludný zvon. Podlaha stáje se zavlnila a strop se zachvěl, jako by měl každou chvíli spadnout. Tanečník se s řičením vzepjal a pohodil hlavou. Perrin měl co dělat, aby se udržel v sedle. Stájníci se zvedali ze země, kam popadali, a zoufale se hnali ke vzpínajícím se a řičícím koním, kteří se snažili dostat ze svých stání. Loial se držel svého mohutného koně kolem krku, ale Faile na tančící a divoce vyhazující Vlaštovce seděla jistě.

Rand. Perrin věděl, že to byl on. Cítil, jak se ta’veren přitahují, jako na sebe působí dva vodní víry v řece. Vykašlal snášející se prach a potřásl hlavou, jak nejvíc mohl. Přinutil se nesesednout a nerozběhnout se zpátky do Kamene. „Jedeme!“ křikl do záchvěvů otřásajících pevností. „Jedeme hned, Loiale! Hned!“

Faile zřejmě také neviděla další důvody ke zdržování. Pobídla klisnu ze stáje hned vedle Loialova vyššího koně, oba jejich nákladní koně táhla za sebou a cválali dřív, než dorazili k bráně Pod Dračí stěnou. Obránci se na ně jen podívali a rozprchli se, někteří dokonce stále po čtyřech. Bylo jejich povinností zabránit lidem do Kamene vstoupit, a ohledně těchto neměli žádné rozkazy. Ne že by dokázali jasně myslet a udělat to, pokud by nějaké rozkazy měli, ne když záchvěvy právě přestaly a nad nimi sténal Kámen.

Perrin byl těsně za nimi se svým nákladním zvířetem a přál si, aby ogierův kůň dokázal běžet rychleji, přál si, aby dokázal Loialovo těžkopádné zvíře nechat za sebou a předběhnout ten podtlak, který se ho snažil vtáhnout zpátky, aby mohl předběhnout tu sílu, která přitahovala jednoho ta’veren k druhému. Cválali spolu ulicemi Tearu směrem k vycházejícímu slunci a kárám a vozíkům se vyhýbali, aniž by zpomalili. Muži v upjatých kabátcích a ženy ve vrstvených zástěrách, stále ještě otřesení tím pozdvižením, na ně otupěle zírali a občas jim jen tak tak stačili uskočit z cesty.

U hradeb vnitřního města ustoupilo dláždění blátu, boty a kabátce bosým nohám a holým hrudím a baňatým spodkům přidržovaným širokými šerpami. Lidé se jim tu však vyhýbali stejně ochotně, protože Perrin odmítal zpomalit Tanečníkův běh, dokud neprocválali branou ve vnější městské hradbě a kolem prostých kamenných domů a krámků, které se tlačily vně městského okrsku, do volné krajiny, kde jen tu a tam stály statky a rostlo houští a kde se konečně dostali z dosahu přitažlivé síly ta’veren. Teprve tehdy, dýchaje téměř stejně namáhavě jako jeho zpěněný kůň, přitáhl Perrin Tanečníkovi otěže a nechal ho jít krokem.

Loial měl uši ztuhlé šokem. Faile si olizovala rty a s bílou tváří zírala z ogiera na Perrina a zpátky. „Co se to vlastně stalo? To byl... on?“

„Já nevím,“ zalhal Perrin. Musím odejít, Rande. Ty to víš. Díval ses mi do obličeje, když jsem ti to říkal, a řekl jsi mi, že musím udělat, co považuji za správně!

„Kde je Bain a Chiad?“ ozvala se Faile. „Teď jim bude trvat aspoň hodinu, než nás dostihnou. Chtěla bych, aby byly ochotné jezdit. Nabídla jsem jim, že jim koupím koně, a ony se tvářily uraženě. No, stejně si teď koně potřebují trochu odpočinout, tak je aspoň necháme vychladnout.“

Perrin spolkl poznámku, že toho o Aielech ani zdaleka neví tolik, kolik si myslí, že ví. Viděl za nimi městské hradby a Kámen zvedající se nad nimi jako hora. – Dokonce rozeznal hadovitou postavu na praporci povlávajícím nad pevností a vyděšené ptáky kroužící kolem. To ani jeden z ostatních vidět nemohl. A také pro něj nebylo těžké rozpoznat tři lidi běžící směrem k nim dlouhými, vzdálenost polykajícími kroky, jejichž nedbalý, plavný pohyb usvědčovala ze lži rychlost, s níž se hnali. Perrin si nemyslel, že by kdy dokázal běžet tak rychle, rozhodně ne dlouho, ale Aielové museli tohle tempo udržovat už od Kamene, když byli takhle blízko.

„Nebudeme muset čekat dlouho,“ poznamenal.

Faile se zamračila s pohledem upřeným směrem k městu. „To jsou oni? Jsi si jistý?“ Na chvíli se její zamračený pohled přesunul na něho a vyzýval ho, jen ať se opováží odpovědět. To, že se zeptala, bylo, jako by připustila, že patří k její skupině. „On se svým zrakem hrozně vychloubá,“ obrátila se Faile hned nato k Loialovi, „ale paměť nemá moc dobrou. Občas mám dojem, že by si zapomněl i zapálit na noc svíčku, kdybych mu to nepřipomněla. Nejspíš vidí nějakou ubohou rodinu, jak prchá před tím, co považují za zemětřesení, co říkáš?“

Loial si neklidně poposedl, ztěžka si povzdechl a zamumlal cosi o lidech, o čemž však Perrin pochyboval, že to byla poklona. Faile si toho samozřejmě nevšimla.

O několik minut později se Faile na Perrina zlobně podívala, protože Aielové už doběhli tak blízko, že je rozeznala i sama, ale neřekla nic. V této náladě nehodlala připustit, že měl vůbec v něčem pravdu, i kdyby řekl, že obloha je modrá. Aielové ani moc nefuněli, když zpomalili a zastavili se u koní.

„Špatné je, že jsme běželi jenom takový kousek.“ Bain s Chiad se na sebe usmály a zlomyslně se ušklíbly na Gaula.

„Jinak bychom tohohle Kamenného psa uštvaly k smrti,“ dodala Chiad, jako by dokončovala větu druhé ženy. „Proto taky Kamenní psi přísahají, že neustoupí. Mají kamenné kosti a kamenné hlavy, a tak se jim těžko běhá.“

Gaul se nijak neurazil, i když si Perrin všiml, že stojí tak, aby na Chiad dobře viděl. „Víš, proč Děvy tak často používají jako zvědy, Perrine? Protože tak daleko doběhnou. A to pochází z toho, že se bojí, aby si je snad nějaký muž nechtěl vzít za ženu. Děva uběhne i sto mil, aby se tomu vyhnula.“

„To je od nich moudrý,“ ucedila kousavě Faile. „Potřebujete si odpočinout?“ zeptala se Aielanek a zatvářila se překvapeně, když odmítly. Stejně se však obrátila k Loialovi. „Jsi připravený jet dál? Dobrá. Najdi mi tu bránu, Loiale. Už jsme tu dost dlouho. Když u sebe necháš zaběhlý štěně moc dlouho, začne si myslet, že se o něj postaráš, a to nejde.“

„Faile,“ namítl Loial, „nezacházíš už moc daleko?“

„Zajdu tak daleko, jak budu muset, Loiale. Co ta brána?“

Loial sklopil uši, ztěžka vydechl a znovu obrátil koně k východu. Perrin ho nechal s Faile popojet o pár kroků, než je s Gaulem následovali. Musel hrát podle jejích pravidel, ale bude hrát aspoň tak dobře jako ona.

Statků, stísněných malých domků z drsného kamene, které by Perrin nepoužil ani jako stáj, tu bylo stále méně, i houštiny cestou na východ řídly a kolem se rozkládala jen zvlněná travnatá pláň, kterou občas narušil nižší kopec. Tráva rostla, kam oko dohlédlo, a jen tu a tam na kopci se objevil keř.

Na travnatých svazích se také pásli koně, stáda měla od pár hlav až po stovky, všechno vyhlášený tairenský chov. Ať větší či menší stádo, všichni koně byli pod bdělým dohledem jednoho či dvou bosých chlapců sedících na nenasedlaných koních. Chlapci měli dlouhé biče, které užívali, aby koně udrželi pohromadě nebo je obrátili, a zkušeně práskali biči před nosem každého zatoulance, aniž se kdy zvířete opravdu dotkli. Svá zvířata drželi dál od cizinců, případně je odehnali, ale zvláštní skupinku poutníků – dva lidi a ogiera na koních plus tři zuřivé Aiely, o nichž se vyprávělo, že dobyli Kámen – bystře pozorovali s drzou zvědavostí mládí.

Pro Perrina to byl milý pohled. Měl koně rád. Jeden z důvodů, proč požádal pantátu Luhhana, aby se u něj mohl učit, byl ten, že měl možnost pracovat s koňmi, i když v Emondově Roli jich tolik nebylo, ani tak pěkných.

Loial však znejistěl. Začal si pro sebe reptat, a čím byli dále od města, tím hlasitěji. Nakonec vybuchl svým hlubokým, dunivým hlasem: „Pryč! Všechny jsou pryč, a proč? Kvůli trávě. Tohle byl kdysi ogieří háj. Tady jsme neudělali nic velkého, ne ve srovnání s Manetherenem nebo tím městem, co nazýváte Caemlyn, ale stačilo to, aby byl zasazen háj. Stromy všech druhů, ze všech zemí a krajů. Velké stromy se zvedaly do výšky stovky sáhů k obloze. O všechny jsme velmi oddaně pečovali, abychom našim lidem připomněli državu, kterou opustili, aby mohli jít stavět města vám lidem. – Lidé si myslí, že si ceníme kamenické práce, ale to je maličkost, kterou jsme se naučili během dlouhého vyhnanství po Rozbití světa. My ale milujeme stromy. Lidé považovali Manetheren za největší triumf mého lidu, ale my věděli, že je to tamní háj. Teď je pryč. Jako tenhle. Pryč, a už se nikdy nevrátí.“

Loial ponuře hleděl na pahorky, na nichž byli kromě trávy jen koně, a uši měl přitisknuté k hlavě. Byla z něj cítit... zuřivost. Mírumilovní, tak ve většině příběhů a pohádek ogiery nazývali, prý jsou skoro stejně mírní jako Kočovný lid, ale v některých, a bylo jich velice málo, se povídalo, že jsou to nesmiřitelní nepřátelé. Perrin viděl Loiala rozezleného jenom jednou jedinkrát. Možná se zlobil i včera v noci, když bránil ty děti. Při pohledu na Loialovu tvář teď mu přišlo na mysl staré rčení: „Rozzlobit ogiera a shodit si na hlavu celou horu.“ Všichni chápali význam tohoto rčení tak, že značí něco nemožného. Perrin si však myslel, že se možná význam během let změnil. Možná to na počátku znělo: „Rozzlobíš ogiera a shodíš si na hlavu celou horu.“ Což bylo sice těžké, ale dosáhl-li toho člověk, mělo to smrtící následky. Rozhodně netoužil po tom, aby se Loial – mírný, roztržitý Loial se širokým nosem vždycky zabořeným v knihách – rozzlobil na něj.

Jakmile dorazili ke zmizelému ogieřímu háji, ujal se vedení právě Loial a zamířil mírně k jihu. Nebyly tu žádné značky, ale on si byl směrem jist, jistější s každým krokem, který koně udělali. Ogieři dokázali bránu nějak vycítit a najít ji stejně jistě, jako včela trefí do úlu. Když Loial konečně sesedl, tráva mu sahala jen kousek nad kolena. Vidět byla jen hustá houština, keře však byly vyšší než ostatní, olistěné a vysoké jako ogier. Loial je téměř lítostivě olámal a odsunul stranou. „Možná je chlapci od koní použijí na oheň, až uschnou.“

A tam byla brána.

Zvedala se na úbočí kopce a vypadala spíš jako kus šedé zdi než jako brána, ale jako zdi paláce, neboť byla celá pokrytá lístky a liánami tak jemně vypracovanými, až vypadaly skoro stejně živé jako keře okolo. Stála tu přinejmenším tři tisíce let, ale na jejím povrchu nebylo ani stopy po působení zubu času. Ty lístky se klidně mohly zavlnit ve vánku.

Všichni chvíli jen mlčky stáli, až se konečně Loial zhluboka nadechl a položil ruku na jeden lístek, který se lišil ode všech ostatních na bráně. Trojlístek avendesory, bájného stromu života. Dokud se ho mohutnou rukou nedotkl, vypadal lístek stejně součástí řezby jako ostatní, ale Loial ho snadno sundal.

Faile hlasitě zalapala po dechu a dokonce i mezi Aiely to zašumělo. Ve vzduchu bylo silně cítit znepokojení. Nedalo se poznat, od koho přichází. Možná ode všech.

Kamenné lístky teď jako by se pohnuly v neexistujícím vánku. Také nabyly zeleného odstínu života. Uprostřed se docela pomalu objevila štěrbina a křídla brány se rozevřela. Za nimi se neobjevil kopec, ale matný mihotavý povrch, v němž byly slabě vidět jejich odrazy.

„Povídá se, že kdysi,“ ozval se Loial, „se brány leskly jako zrcadla a ti, kdo kráčeli po Cestách, chodili pod jasnou oblohou a sluncem. Teď je to pryč. Jako tenhle háj.“

Spěšně sundal z nákladního koně lucernu na tyči a Perrin mu ji zapálil. „Je tady moc horko,“ řekl. „Trocha stínu neuškodí.“ Pobodl Tanečníka k bráně. Měl dojem, že zaslechl, jak Faile znovu zalapala po dechu.

Šedý hřebec se vzepřel, odmítl jít vstříc vlastnímu odrazu, ale Perrin ho znovu pobídl. Vzpomněl si, že má jít pomalu. Mělo se to provádět pomalu. – Kůň se váhavě dotkl nosem vlastního odrazu a pak s ním splynul, jako by vstupoval do zrcadla. Perrin se přiblížil sám k sobě, dotkl se... Do těla se mu vrazil ledový chlad a obklopil ho kousíček po kousíčku. Čas se natahoval.

Mráz zmizel jako prasklá bublina a Perrin byl uprostřed nekonečné černoty. Světlo jeho lucerny kolem něj bylo jako stlačené jezírko. Tanečník i nákladní kůň nervózně podupávali.

Klidně prošel Gaul a připravil další lucernu. Stěna za ním vypadala jako tabule kouřového skla. Ostatní byli vidět, Loial právě znovu nasedal na koně a Faile zvedala otěže. Všichni se pohybovali převelice pomalu. Čas na Cestách plynul jinak.

„Faile se na tebe zlobí,“ prohodil Gaul, jakmile zapálil lucernu. Příliš světla nepřidala. Temnota jako by světlo vpíjela, pohlcovala ho. „Zřejmě si myslí, že jsi porušil nějakou dohodu. Bain a Chiad... Nedovol, aby tě dostaly samotného. Chtějí ti kvůli Faile udělit lekci a ty na tom zvířeti nebudeš sedět tak pohodlně, jestli se jim podaří, co mají v plánu.“

„Já žádnou dohodu neuzavřel, Gaule. Dělám, co mě donutila udělat skrze proradnou lest. Brzy budeme muset jít za Loialem, jak chce ona, ale já hodlám tuhle výpravu vést, jak nejdéle to půjde.“ Ukázal na silnou bílou čáru pod Tanečníkovýma nohama. Byla místy porušená a celá rozežraná, ale vedla dopředu a o pár kroků dál mizela v temnotě. „Tohle vede k prvnímu ukazateli. Tam budeme muset počkat na Loiala, aby ho přečetl a rozhodl, kterým mostem se dát, ale až tam může jí Faile za náma.“

„Most,“ zamumlal zamyšleně Gaul. „To slovo znám. Je tam voda?“

„Ne. To není tenhle druh mostu. Vypadají skoro stejně, ale... Možná by ti to mohl vysvětlit Loial.“

Aielan se podrbal na hlavě. „Víš, co děláš, Perrine?“

„Ne,“ přiznal Perrin, „ale není důvod, aby se to Faile dozvěděla.“

Gaul se zasmál. „Je to legrace být tak mladý, viď, Perrine?“

Perrin se zamračil, neboť si nebyl jist, zda se mu Aiel snad neposmívá, a pobídl Tanečníka dál, veda nákladního koně za sebou. Světlo lucerny tady nebylo vidět dál než dvacet třicet kroků od okraje jezírka, jež lucerna vytvářela. A Perrin chtěl být zcela mimo dohled, až Faile projde. Ať si myslí, že se rozhodl jít dál bez ní. Když si bude chvíli dělat starosti, než zjistí, že je u ukazatele, tak je to to nejmenší, co si zaslouží.

19

Tanečník na vlnách

Zlaté slunce teprve vyšlo nad obzor a lesklý, černě lakovaný kočár se čtyřspřežím běloušů se rozkodrcaně zastavil u přístaviště a hubený, tmavovlasý kočí v černozlatě pruhovaném kabátci vyskočil, aby otevřel dvířka. Na dvířkách nebyl samozřejmě žádný znak. Tairenští šlechtici byli Aes Sedai ochotní pomoci jedině pod nátlakem, bez ohledu na své přehnaně roztomilé úsměvy, a žádný nechtěl, aby jméno jeho rodu bylo jakýmkoliv způsobem spojováno s Věží.

Elain vděčně vystoupila, aniž počkala na Nyneivu, a urovnala si modrý lněný letní plášť. Ulice Maule byly přecpané vozíky a povozy a kožené zpruhy kočáru nebyly zrovna v nejlepším stavu. Od Erinin sem vál vánek, který jí po horku v Kameni připadal opravdu osvěžující. Nechtěla, aby bylo vidět, že na ni drsná jízda zanechala nějaké následky, ale jakmile se narovnala, nemohla si pomoci a musela se protáhnout. Aspoň že noční deštík promáčel prach, pomyslela si. Vytušila, že kočár bez záclonek dostaly schválně.

Na sever a na jih byla další mola jako široké kamenné prsty natažené do řeky. Ve vzduchu byl cítit dehet, konopí, ryby, koření a olivový olej a bezejmenné věci hnijící ve stojaté vodě mezi pilíři a zvláštní podlouhlé žlutozelené plody, které byly ve velkých trsech navršeny před kamenným skladištěm za Elaininými zády. Přes časnou hodinu všude pobíhali muži v kožených vestách a bez košil, celí ohnutí nosili na zádech velké vaky či tlačili káry vysoko navršené sudy a bednami. Nikdo se na ni pořádně nepodíval, všichni se tvářili mrzutě a s nechutí se dotýkali rukou čela na pozdrav, jejich tmavé oči před ní uhýbaly. Většina však vůbec nezvedla hlavu. Elain ten pohled rozesmutnil.

Tihle tairenští šlechtici se svým lidem zacházeli špatně. Spíš je zneužívali. V Andoru by očekávala veselé úsměvy a uctivé slovo na pozdrav, ochotně dané lidmi s rovnými zády, kteří znali svoji cenu stejně jako její. Skoro to stačilo, aby zalitovala, že odjíždí. Byla vychována, aby lidi vedla, aby se jednoho dne ujala vlády nad hrdým lidem, a teď cítila nutkání naučit tyhle lidi důstojnosti. Jenomže to byla Randova práce, ne její. A jestli to neudělá správně, tak mu já řádně vyčiním. Hodně. Aspoň že začal, řídil se jejími radami. A ona mu musela přiznat, že ví, jak zacházet se svým lidem. Bude zajímavé zjistit, co dokáže do té doby, než se vrátí. Jestli bude mít smysl vracet se.

Z místa, kde stála, jasně viděla na tucet lodí i víc dál za přístavem, ale jedna, ukotvená na druhé straně přístavu, s ostrou přídí namířenou proti proudu, jí padla do oka. Fregata Mořského národa byla dobře padesát sáhů dlouhá, o polovinu větší než ostatní plavidla v dohledu, se třemi vysokánskými stěžni a jedním kratším na zvýšené palubě na zádi. Už dřív se na lodích plavila, ale nikdy na tak velké a nikdy ne po moři. Už jen jméno vlastníků lodi hovořilo o vzdálených zemích a cizích přístavech. Atha’an Miere. Mořský národ. V příbězích, které měly být exotické, se vždycky objevoval Mořský národ, tedy pokud zrovna nepojednávaly o Aielech.

Nyneiva vylezla z kočáru za ní, uvázala si ke krku zelený cestovní plášť a nadávala na kočího. „Motal ses kolem jako slepice v bouřce! Bouchal jsi s náma, jako když se práší koberce! Pověz, dobrý muži, jak se ti vlastně podařilo najít odsud až ke Kameni každou díru a vyjetou kolej? To chce opravdu zručnost. Jenom je škoda, že se to nevztahuje i na zacházení s koňma.“ Kočí jí chtěl pomoci vystoupit, i když se tvářil dost namíchnutě, ale Nyneiva jeho pomoc odmítla.

Elain si povzdechla a zdvojnásobila počet stříbrných grošů, které vybírala z váčku. „Děkuji ti, že jsi nás sem dopravil bezpečně a rychle.“ Usmála se a vtiskla mu penízky do dlaně. „Řekly jsme ti, abys jel rychle, a tys nám vyhověl. Za ty ulice nemůžeš a za těchto nedobrých okolností jsi dělal, co jsi mohl.“

Chlapík, aniž se podíval na peníze, se jí hluboko poklonil, vděčně se usmál a zamumlal: „Děkuju, má paní,“ což bylo míněno za peníze i za její slova, tím si byla Elain jistá. Zjistila, že laskavé slovo a trochu chvály lidé obvykle přijímají stejně vděčně jako peníze, ne-li lépe. I když stříbro samo samozřejmě málokdy prošlo neoceněno.

„Světlo ti dej bezpečnou plavbu, má paní,“ dodal kočí. Mrknutím oka směrem k Nyneivě dal najevo, že toto přání se vskutku vztahuje pouze na Elain. Nyneiva se bude muset naučit, jak dávat uznání a brát ohledy. To tedy vskutku potřebovala.

Když jim kočí podal z kočáru jejich rance a ostatní věci, obrátil spřežení a vyrazil pryč, Nyneiva váhavě poznamenala: „Asi jsem neměla na toho chlapa tak štěkat. Ani pták by se těmi ulicemi nedostal snadno. Ale jak jsme se sem tak dlouho kodrcali, měla jsem dojem, že jsem týden neslezla z koně.“

„Není jeho chyba, že máš bolavá... záda,“ řekla Elain s úsměvem, který jejím slovům sebral osten, a rychle si vzala věci.

Nyneiva se suše zasmála. „To jsem přece říkala, ne? Nečekáš, doufám, že za ním poběžím, abych se mu omluvila. Ta hrst stříbra, cos mu dala, by měla vyléčit všechny rány kromě smrtelných. Vážně se musíš naučit dávat si pozor na peníze, Elain. Nemáme k dispozici zdroje andorský říše. Z toho, co dáváš každýmu, kdo dělá práci, za kterou je placený, aby ji pro tebe udělal, by obyčejná rodina vyžila celý měsíc.“ Elain se na ni rozhořčeně podívala – Nyneiva si zřejmě pořád myslela, že by měly žít hůř než sluhové, pokud nebudou mít dobrý důvod trochu si přilepšit, místo aby to dělaly obráceně, což bylo zcela rozumné – ale starší žena si výrazu, který královské gardisty vždycky zvedl na špičky, nevšímala. Místo toho si Nyneiva hodila na záda rance i plátěné vaky a vydala se do přístavu. „Aspoň na té lodi bude klidněji než v kočáře. Teda doufám, že plavba bude klidná. Půjdeme na palubu?“

Vydaly se po molu mezi pracujícími muži, naskládanými sudy a vozy plnými zboží, a Elain pravila: „Nyneivo, lidé z Mořského národa bývají nedůtkliví, dokud tě dobře nepoznají. Tak mě to aspoň učili. Myslíš, že by ses mohla chovat trochu...?“

„Trochu co?“

„Taktněji, Nyneivo.“ Elain klopýtla, jak si kdosi před ní uplivl na molo. Nedalo se poznat, kdo to udělal. Když se rozhlédla kolem sebe, všichni měli hlavy skloněné a tvrdě pracovali. Ať už s nimi vznešení páni zacházeli špatně nebo ne, kdyby Elain toho nezdvořáka přistihla, řekla by mu pár velice ostrých slov, na která by jen tak nezapomněl. „Pro jednou by ses mohla pokusit být trochu taktnější.“

„Jistě.“ Nyneiva se vydala po lávce s provazovým zábradlím, vedoucí na palubu fregaty. „Pokud se mnou nebudou moc cloumat.“

Elainina první myšlenka, když dorazily na palubu, byla, že fregata na svou délku vypadá velice úzká. O lodích toho sice moc nevěděla, ale připadala jí jako velká pinasa. Ó, Světlo, tahle věc se bude kymácet hůř než kočár, i když je tak velká. – Další, co ji napadlo, se týkalo posádky. Slyšela o Atha’an Miere vyprávět, ale ještě nikdy nikoho z nich neviděla. Dokonce i příběhy se o nich příliš nezmiňovaly. Byli to tajnůstkářstí lidé, kteří se drželi stranou, skoro jako utajení Aielové. Jen kraje za Pustinou mohly být podivnější, a o nich se vědělo jen to, že odtamtud Mořský národ dopravuje slonovinu a hedvábí.

Tihle Atha’an Miere byli lidé s tmavou pletí, bosí, s nahou hrudí, všichni hladce oholení, s rovnými černými vlasy a potetovanýma rukama, kteří se pohybovali se sebejistotou těch, kdo znají své úkoly natolik dobře, aby je dokázali vykonávat téměř bez přemýšlení, ale přesto se jim cele věnují. Pohybovali se s vlnivým půvabem, jako by, i když byla loď v klidu, oni přesto cítili veškeré pohyby moře. Většina měla kolem krku zlaté a stříbrné řetízky a v uších kroužky, občas dokonce dva i tři, a některé s leštěnými kameny.

Mezi posádkou byly i ženy, bylo jich téměř tolik jako mužů, tahaly provazy a stáčely lana společně s muži, majíce stejně potetované ruce a stejné baňaté spodky z nějaké tmavé, naolejované látky, u kotníků volné, které jim přidržovaly úzké barevné šerpy. Ale ženy měly barevné haleny, všechny v jasných rudých, modrých a zelených odstínech, a nosily nejméně tolik řetízků a náušnic jako muži. Jak si Elain s menším zděšením všimla, dvě nebo tři ženy měly kroužky i v nose.

Ženy se pohybovaly s půvabem, jenž předčil i půvab mužů, a Elain si vzpomněla na některé příběhy, jež jako malá tajně vyslechla. – Ženy Atha’an Miere byly v těch příbězích ztělesněním dráždivé krásy a pokušení, po kterém všichni muži toužili. Ženy na této lodi nebyly ve skutečnosti o nic krásnější než jiné, ale když je Elain viděla v pohybu, těm příběhů uvěřila.

Dvě ženy, stojící na zvýšené palubě na zádi očividně nebyly jen obyčejnými členkami posádky. Byly také bosé a měly stejně střižený oděv, ale jedna byla oblečená celá v modrém hedvábném brokátu a druhá v zeleném. Starší z dvojice, ta v zeleném, měla v každém uchu čtyři malé zlaté kroužky a jeden v levém chřípí. Všechny kroužky byly vypracované tak, aby se jasně leskly, zvlášť teď, v ostrém dopoledním slunci. Kroužek v nose a jednu náušnici spojoval jemný řetízek, na němž visela řádka zlatých medailonků, a na dalším řetízku, tentokrát kolem krku, měla pověšenu děrovanou zlatou krabičku, připomínající zdobnou zlatou krajku, kterou si čas od času zvedala k nosu a přičichla k ní. Druhá žena, ta vyšší, měla celkem jen šest kroužků a méně medailonků. Její děrovaná krabička, k níž čichala, však byla stejně umně vyrobená. Bylo to opravdu cizokrajné. Elain sebou trhla, když si vzpomněla na ty kroužky v nose. A ten řetízek!

Uvědomovala si, že na zadní palubě je něco zvláštního, ale nejdřív nepoznala co. Pak to uviděla. Nebylo tu žádné kormidelní veslo. Za oběma ženami bylo jakési kolo s paprsky přečnívajícími loukotě, přivázané tak, aby se nehýbalo, ale žádné veslo. Jak kormidlují? I ten nejmenší říční člun, který kdy viděla, měl kormidelní veslo. Vesla byla na všech druzích lodí ukotvených opodál. Tenhle Mořský národ byl čím dál tím záhadnější.

„Nezapomeň, co ti říkala Moirain,“ upozorňovala Nyneivu, když vystupovaly na zadní palubu. Nebylo toho sice mnoho, dokonce i Aes Sedai toho o Atha’an Miere moc nevěděly. Moirain jim poskytla alespoň nejužívanější fráze, věci, které bylo třeba říci, aby člověk ukázal, že má dobré vychování. „A nezapomínej na takt,“ dodala sice šeptem, ale pevně.

„Nezapomenu,“ odsekla ostře Nyneiva. „Umím být zdvořilá.“ Elain opravdu doufala, že je to pravda.

Dvě ženy Mořského národa na ně čekaly na vrcholku schůdků – Elain si připomněla, že se to nazývá schůdky, i když to je prachobyčejný žebřík. Nechápala, proč by měly mít lodi jiná jména pro obyčejné věci. A podlaha je podlaha, ve stodole, v hostinci i v paláci. Tak proč ne na lodi? Kolem obou žen nahoře se vznášel oblak voňavky, lehce pižmová vůně se nesla z oněch krajkových zlatých krabiček. Na rukou měly ženy vytetovány hvězdičky a ptáčky obklopené vlnovkami a kroužky ze stylizovaných vlnek.

Nyneiva sklonila hlavu. „Jsem Nyneiva z al’Mearů, Aes Sedai ze zeleného adžah. Hledám velitelku plavby tohoto plavidla a převoz, zlíbí-li se Světlu. Toto je moje společnice a přítelkyně Elain z Trakandů, také Aes Sedai ze zeleného adžah. Světlo osvětluj vás i vaše plavidlo a dej větry, aby vás poháněly.“ To bylo téměř přesně to, co je Moirain naučila. Tedy ne to o Aes Sedai ze zeleného adžah – Moirain na tohle zřejmě rezignovala víc než na všechno ostatní a jejich výběr adžah ji pobavil – ale ostatek ano.

Starší žena, s nádechem šedi v jinak černých vlasech a jemnými vráskami v koutcích velkých hnědých očí, sklonila hlavu stejně formálně. Nicméně si je očividně měřila od hlavy k patě, zvláště si prohlížela prsteny s Velkým hadem, které měly obě na pravé ruce. „Jsem Coine din Jubai Divoké větry, velitelka plavby na Tanečníku na vlnách. Toto je Jorin din Jubai Bílé křídlo, moje pokrevní sestra a hledačka větru na Tanečníku na vlnách. Převoz je možný, zlíbí-li se Světlu. Kéž vás Světlo ozařuje a dohlédne, abyste bezpečně dorazily na konec své cesty.“

Překvapivé bylo, že ty ženy byly sestry. Elain sice viděla jistou podobu, ale Jorin vypadala mnohem mladší. Přála si, aby musely jednat jen s hledačkou větru. Obě ženy byly stejně odtažité, ale na hledačce větru bylo něco, co jí připomínalo Aviendhu. Bylo to samozřejmě nesmyslné. Tyto ženy nebyly vyšší než ona a barvou pleti se snad od Aielanky ani více lišit nemohly. Jediné zbraně, které viděla, byly široké nože, jež měly obě za šerpou a které vypadaly velice žensky, přestože měly vyřezávané a zlatým drátkem tauzované jílce. Ale Elain přesto všechno jistou podobnost mezi Jorin a Aviendhou viděla.

„Tedy si promluvme, velitelko plavby, zlíbí-li se ti,“ řekla Nyneiva řídíc se tak Moiraininými radami, „o plavbě a přístavech a daru za převoz.“ Mořský národ si podle Moirain za převoz nic nepočítal. Byl to dar, který byl čistě náhodou směňován za jiný dar stejné hodnoty.

Coine odvrátila zrak ke Kameni a bílé zástavě, jež se nad ním vlnila. „Promluvíme si v mé kajutě, Aes Sedai, zlíbí-li se vám.“ Ukázala k otevřenému poklopu za tím podivným kolem. „Vítám vás na své lodi a kéž na vás spočine milost Světla, dokud neopustíte tyto paluby.“

Další úzký žebřík – schůdky – vedl dolů do úhledné místnosti, větší a vyšší, než Elain po předchozích zkušenostech na menších plavidlech čekala, s okénky na zádi a volně na kardanech zavěšenými lampami na stěnách. Skoro všechno jako by bylo postaveno přímo pro tuto místnost, kromě několika lakovaných truhlic různých velikostí. Postel byla velká a nízká, přímo pod okny na zádi, a kolem úzkého stolku uprostřed místnosti stála křesla.

Nebyl tu ani velký nepořádek. Na stole ležely svinuté mapy, na policích s mřížkami stálo několik sošek ze slonoviny, zpodobňujících podivná zvířata, a na háčcích na stěnách viselo půl tuctu obnažených mečů různých tvarů, z nichž některé Elain v životě neviděla. Z trámu nad lůžkem visel podivně vypracovaný hranatý mosazný gong a před okénky na zádi, snad na čestném místě, byla na beztvaré dřevěné hlavě, vyřezané k tomuto účelu, nasazena přilbice jako hlava nějakého obludného hmyzu, nalakovaná červeným a zeleným lakem s tenkými bílými chocholy, z nichž jeden byl ulomený, po obou stranách.

Tu přílbu Elain poznala. „Seanchani,“ vydechla bez přemýšlení. Nyneiva se na ni rozzlobeně podívala, což si Elain zasloužila. Dohodly se, že bude mít větší smysl, a prstenu to dodá větší váhu, když se Nyneiva, jako starší, ujme vedení a bude mluvit za obě.

Coine a Jorin si vyměnily nerozluštitelné pohledy. „Vy je znáte?“ zeptala se paní plavby. „Ovšem. Člověk musí čekat, že Aes Sedai budou takové věci znát. Tak daleko na východ jsme zaslechly desítky příběhů, a ty nejpravdivější z nich nebyly ani z poloviny pravdivé.“

Elain věděla, že by to měla nechat být, ale zvítězila její zvědavost. „Jak jste k té přílbě přišly? Jestli se smím zeptat.“

„Tanečník na vlnách se loni střetl se seanchanskou lodí,“ odpověděla Coine. „Chtěli ho zajmout, ale já jim ho nechtěla dát.“ Lehce pokrčila rameny. „Mám tu přílbu, aby mi to připomínala, a Seanchany pohltilo moře, Světlo buď milostivo všem, kdo plují na vodách. Už se k plavidlu se žebrovanými plachtami nikdy nepřiblížím.“

„Měli jste velké štěstí,“ podotkla stroze Nyneiva. „Seanchani drží v zajetí ženy, které umějí usměrňovat, a nutí je usměrňovat v boji. Kdyby to byli udělali vaší lodi, litovali byste, že jste je kdy spatřili.“

Elain se na ni zamračila, i když už bylo pozdě. Nepoznala, zda ženy Mořského národa Nyneivin tón urazil. Obě se tvářily stejně neurčitě, ale Elain si začínala uvědomovat, že toho nedávají příliš najevo, alespoň ne před cizinci.

„Promluvme si o převozu,“ řekla Coine. – „Zlíbí-li se Světlu, mohli bychom plout tam, kam si přejete dostat. Všechno je možné, ve Světle. Usedněmež.“

Křesla kolem stolu se nedala odsunout. Byla spolu se stolem připevněna k podlaze – k palubě. Místo toho se daly odsunout lenochy jako křídla dveří, a jakmile jste se jednou posadili, zase upevnit. Toto uspořádání odpovídalo Elaininým temným předpovědím ohledně kymácení a houpání lodi. Ona to sice zvládala skvěle, ale příliš velké kymácení na říčním člunu způsobovalo, že se Nyneivě obracel žaludek. A na otevřeném moři to muselo být mnohem horší než na řece, bez ohledu na sílu větru, a čím bylo Nyneivě hůř, tím víc byla vzteklá. Nyneiva zvracející a zároveň vzteky bez sebe. Podle Elaininých zkušeností existovalo jen málo věcí, které mohly být ještě horší.

S Nyneivou je posadily vedle sebe na jednu stranu stolu a velitelka plavby se potom usadila do čela stolu, kdežto hledačka větru přímo naproti ní. Nejdřív to Elain připadalo poněkud zvláštní, než si uvědomila, že na ně obě dobře uvidí, ať už bude mluvit kterákoliv z nich, přičemž ji druhá bude moci sledovat nepozorována. To se takhle chovají k cestujícím vždycky, nebo je to proto, že jsme Aes Sedai? No, protože si myslí, že jsme Aes Sedai. Naznačovalo to, že všechno by u těchhle lidí nemuselo být tak docela prosté, jak to na první pohled vypadalo. Doufala, že si toho Nyneiva všimla také.

Elain sice neviděla, že by byl udělen nějaký rozkaz, ale objevila se štíhlá mladá žena pouze s jedním kroužkem v každém uchu a přinášela podnos s bílou hranatou čajovou konvicí s mosazným ouškem a velké šálky bez oušek, které však nebyly z porcelánu vyráběného Mořským národem, jak by se dalo čekat, ale ze silné kameniny. Elain bezútěšně usoudila, že je méně pravděpodobné, že se kamenina ve špatném počasí rozbije. Její pozornost však upoutala ona mladá žena, která jí málem vyrazila dech. Byla do pasu nahá, jako ti muži nahoře. Elain sice – podle svého mínění – své zděšení dobře skryla, ale Nyneiva si hlasitě odfrkla.

Velitelka plavby počkala, dokud dívka nenalila čaj vylouhovaný dočerna, a pak pravila: „Vypluli jsme snad, Dorele, když jsem se nedívala? Copak není na dohled země?“

Štíhlá žena se prudce začervenala. „Je vidět země, paní plavby.“ Mluvila však velice nešťastným šeptem.

Coine kývla. „Dokud nebude země mimo dohled a nebude tomu tak po celý jeden den, budeš pracovat v podpalubí, kde jsou šaty jen na překážku. Můžeš jít.“

„Ano, velitelko plavby,“ zamumlala dívka ještě žalostněji. Obrátila se a cestou ke dveřím na druhém konci místnosti si sklíčeně odvazovala rudou šerpu.

„Přijměte tento čaj, libo-li vám,“ nabídla jim velitelka plavby, „abychom si pohovořily v míru.“ Usrkla potom ze svého šálku, a když Elain a Nyneiva ochutnaly svůj, popíjela Coine dál. „Prosím, omluvte případnou urážku, Aes Sedai. Toto je Doreleina první plavba mimo ostrovy. Mladí často zapomínají na způsoby suchozemců. Jste-li uraženy, potrestám ji více.“

„To není třeba,“ pospíšila si Elain a využila příležitosti, aby mohla odložit šálek. Čaj byl ještě silnější než vypadal, byl vřelý, neoslazený a velice hořký. „Opravdu se nic nestalo. Různí lidé mají různé způsoby.“ Světlo dej, aby jich takhle jiných nebylo mnoho! Světlo, co když na otevřeném moři nenosí vůbec žádné šaty? Světlo! „Jenom hlupačka se nechá urazit zvykem, který se od jejího liší.“

Nyneiva se na ni klidně podívala, bezvýrazně dokonce i na Aes Sedai, jimiž předstíraly, že jsou, a zhluboka se napila ze šálku. Řekla jen: „Prosím, zapomeňme na to.“ Nedalo se poznat, je-li to určeno Elain či ženám Mořského národa.

„Tedy si promluvíme o převozu, je-li vám libo,“ pravila Coine. „Do kterého přístavu se chcete dostat?“

„Do Tanchika,“ odpověděla Nyneiva o něco rázněji, než měla. „Vím, že tam možná plout nechcete, ale my se tam potřebujeme dostat velice rychle, tak rychle, jak to dokáže jen fregata, a bez zastávek, jestli je to možné. Za způsobené nepříjemnosti ti nabízím tento malý dárek.“ Vytáhla z váčku papír, rozbalila ho a strčila ho přes stůl k velitelce plavby.

Moirain jim ho dala, a ještě další podobný. Byly to směnky a dovolovaly nositeli vybrat až tři tisíce zlatých korun od bankéřů a zastavárníků v různých městech, i když nebylo pravděpodobné, že by někdo z těch mužů a žen věděl, že jsou to peníze Bílé věže, jež mají v opatrování. Elain při pohledu na sumu vyvalila oči – Nyneivě dokonce spadla brada – ale Moirain řekla, že možná budou muset velitelku plavby přimět, aby vynechala přístavy, v nichž hodlala přistát.

Coine se směnky dotkla prstem a přečetla si ji. „To je jako dar za převoz poněkud velká suma,“ poznamenala, „i když vezmeme v úvahu, že mě žádáte, abych změnila plán plavby. Teď jsem víc překvapená než předtím. Víte, že na našich lodích Aes Sedai přepravujeme jen zřídka. Velice zřídka. Z těch, kdo požádají o převoz, mohou být odmítnuty jen Aes Sedai, a také téměř vždy odmítnuty jsou již od prvního dne první plavby. Aes Sedai tohle vědí, a tak skoro nikdy nežádají.“ Při řeči hleděla do šálku, ne na ně, ale Elain se podívala na druhou stranu a všimla si, že si hledačka větru pozorně prohlíží ruce, které měly položeny na stole. Ne, ruce ne, jejich prsteny.

Moirain o tom nic neříkala. Poukázala na to, že fregata je nejrychlejší dosažitelná loď, a pobízela je, aby ji použily. Pak jim dala ještě tyhle směnky, za něž by si nejspíš mohly koupit celou flotilu lodí, jako byla tahle. No, přinejmenším několik lodí. Protože věděla, že bude potřeba právě tolik, abychom je podplatily? Ale proč tedy ty tajnosti? Hloupá otázka. Moirain vždycky dělala se vším tajnosti. Ale proč potom marnila jejich čas?

„Chceš nám odmítnout převoz?“ Nyneiva vyměnila takt za hrubost. „Když nepřepravuješ Aes Sedai, tak proč jsi nás zavedla sem? Proč jsi nám to neřekla rovnou nahoře?“

Velitelka plavby odsunula lenoch křesla, vstala a došla k okénkům na zádi. Vyhlédla ven na Kámen. Náušnice i medailony na levé tváři se jí ve světle vycházejícího slunce zatřpytily. „On vládne jedinou silou, jak jsem slyšela, a drží Meč, jehož se nelze dotknout. Aielové na jeho volání přešli přes Dračí stěnu. Viděla jsem jich několik v ulicích, a povídá se, že v Kameni jich je plno. Tearský Kámen padl a mezi státy na suché zemi vypukají války. Ti, kdo kdysi vládli, se vrátili a poprvé byli zahnáni zpět. Proroctví se vyplňuje.“

Nyneiva se tvářila stejně zmateně, jako se Elain cítila při této změně předmětu hovoru. „Dračí proroctví?“ zeptala se Elain po chvíli. „Ano, ta se naplňují. On je Drakem Znovuzrozeným, velitelko plavby.“ A je to umíněný chlap, který skrývá své city tak hluboko, že je nemohu najít, to je!

Coine se náhle obrátila. „Ne Dračí proroctví, Aes Sedai. Jendaiské proroctví, proroctví o Coramoorovi. Ne proroctví o tom, jehož očekáváte a jehož se děsíte, ale o tom, koho my hledáme, zvěstovatele nového věku. Při Rozbití světa naši předkové prchli do bezpečí na moři, zatímco se země zvedala a lámala jako vlny za bouře. Říká se, že nevěděli nic o lodích, na nichž prchali, ale Světlo při nich stálo a oni přežili. Zemi neuviděli dřív, než byla opět klidná, a tehdy se hodně změnilo. Všechno – celý svět plul na vodách a větru. A v letech poté bylo poprvé vysloveno Jendaiské proroctví. Musíme se toulat vodami, dokud se Coramoor nevrátí, a po jeho příchodu mu sloužit.

Jsme připoutáni k moři, žilami nám proudí slaná voda. Většina z nás nevkročí na suchou zemi jindy, než když čeká na další loď, na další plavbu. I silní muži pláčí, když musejí sloužit na souši. Ženy ze břehu odcházejí na lodi porodit děti – není-li po ruce nic jiného, tak třeba jen na šalupu – protože my se musíme rodit na vodě, stejně jako na ní musíme zemřít a po smrti jsme vodě předáni.

Proroctví se naplňuje. On je Coramoor. Aes Sedai mu slouží. Vy jste toho důkazem, když jste tu ve městě. To v proroctví stojí též. ‚Bílá věž bude jeho jménem zlomena a Aes Sedai pokleknou, aby mu omyly nohy a usušily mu je svými vlasy.‘“

„To teda budete muset čekat hodně dlouho, jestli čekáte, že budu nějakýmu chlapovi umývat nohy,“ podotkla suše Nyneiva. „Ale co to má společnýho s naší plavbou? Vezmete nás, nebo ne?“

Elain se přikrčila, ale velitelka plavby odpověděla stejně přímo. „Proč chcete plout do Tanchika? Nyní je to nepříjemný přístav. Loni v zimě jsem tam přistála. Suchozemci se mi sem hrnuli v zástupech, hledajíce převoz kamkoliv jinam. Bylo jim to jedno, pokud to bylo daleko od Tanchika. A já nevěřím, že by se tam teď podmínky zlepšily.“

„To se svých cestujících vždycky tolik vyptáváš?“ ucedila Nyneiva. „Nabídla jsem ti dost, aby sis za to mohla koupit celou vesnici. Dvě vesnice! Jestli chceš víc, řekni si cenu.“

„Cenu ne,“ zasyčela jí Elain do ucha. „Dar!“

Pokud se to Coine dotklo, nebo pokud to vůbec slyšela, nedala to nijak najevo. „Proč?“

Nyneiva si pevně stiskla cop, ale Elain jí položila ruku na paži. Pár tajemství si chtěly nechat pro sebe, ale od chvíle, co se tu posadily, se rozhodně dozvěděly dost, aby se každý plán mohl pozměnit. Byl čas vhodný pro tajnůstkaření a čas vhodný pro pravdomluvnost. „Lovíme černé adžah, velitelko plavby. Myslíme si, že některé z nich jsou v Tanchiku.“ Klidně se Nyneivě podívala do rozhněvaných očí. „Musíme je najít, jinak by mohly ublížit... Draku Znovuzrozenému. Coramoorovi.“

„Světlo nás bezpečně doprovoď do přístavu,“ vydechla hledačka větru. Bylo to poprvé, co vůbec promluvila, a Elain se na ni překvapeně podívala. Jorin se mračila a nedívala se na nikoho, hovořila však k velitelce plavby. „Můžeme je vzít, sestro moje. Musíme.“ Coine kývla.

Elain si vyměnila pohled s Nyneivou a v jejích očích uviděla odraz vlastních otázek. Proč rozhodla hledačka větru? Proč ne velitelka plavby? Byla přece kapitán, ať už se honosila jakým chtěla titulem. Aspoň že je nakonec přece jen převezou. Za kolik? přemítala Elain. Jak velký bude „dar"? Přála si, aby byla Nyneiva neodhalila, že mají víc než jednu směnku. A mě obvinila, že rozhazuji zlato.

Otevřely se dveře a dovnitř vstoupil muž s mohutnými rameny a prošedivělými vlasy, ve volných spodcích ze zeleného hedvábí, jenž se probíral svazkem papírů. Každé ucho mu zdobily čtyři náušnice a na krku mu visely tři těžké zlaté řetězy včetně toho, na němž byla připevněna krabička s voňavkou. Po líci se mu táhla dlouhá zkrabacená jizva a za šerpou měl zastrčené dva zakřivené nože, což mu propůjčovalo nebezpečný vzhled. Upevňoval si za uši podivný drátěný rámeček, který mu před očima přidržoval průhledné čočky. Mořský národ ovšem někde na svých ostrovech vyráběl nejlepší dalekohledy, zapalovací čočky a podobné předměty, ale Elain ještě nikdy nic podobného neviděla. Muž nahlížel přes čočky do papírů, a aniž vzhlédl, začal mluvit.

„Coine, ten hlupák mi chce prodat pět set kožešin sněžných lišek z Kandoru za ty tři malé soudky dvouříčského tabáku, které jsem získal v Ebú Daru. Pět set! Mohl by je dodat do poledne.“

Zvedl oči a nadskočil. „Odpusť, ženo moje. Nevěděl jsem, že máš hosty. Světlo s vámi se všemi.“

„V poledne, manželi můj,“ pravila Coine, „už budu daleko po proudu. Do soumraku budu na moři.“

Muž ztuhl. „Jsem pořád ještě správce nákladu, ženo, nebo mé místo zaujal někdo jiný, když jsem se nedíval?“

„Jsi správce nákladu, manželi, ale obchod teď musí být přerušen a všechno musí být co nejdříve připraveno na plavbu. Vyplouváme do Tanchika.“

„Do Tanchika!“ Papíry zmačkal v dlaních, než se s námahou ovládl. „Ženo – ne! Velitelko plavby, řekla jsi mi, že naším dalším přístavem bude Mayene a pak že poplujeme na východ do Shary. Měl jsem tedy na mysli tento obchod. Se Sharou, velitelko plavby, ne s Tarabonem. Co mám na skladě, nám v Tanchiku moc nevynese. Možná nic! Smím se zeptat, proč byl můj obchod překažen a Tanečník na vlnách ožebračen?“

Coine zaváhala, ale když promluvila, zněl její hlas stále formálně. „Já jsem velitelka plavby, manželi můj. Tanečník na vlnách vypluje, kdy a kam já řeknu. To ti prozatím musí stačit.“

„Jak říkáš, velitelko plavby,“ zachraptěl, „tak se stane.“ Dotkl se srdce – Elain měla dojem, že sebou Coine trhla – a odkráčel ze zády tak pevnými, jako stěžeň na jeho lodi.

„Musím mu to vynahradit,“ zamumlala tiše Coine s pohledem upřeným na dveře. „Jemu je ovšem příjemné něco vynahrazovat. Obvykle. Pozdravil mě jako plavčík, sestro.“

„Litujeme, že jsme ti způsobily potíže, velitelko plavby,“ řekla Elain opatrně. „A litujeme, že jsme to viděly. Pokud jsme někoho přivedly do rozpaků, přijmi naši hlubokou omluvu.“

„Do rozpaků?“ Coine mluvila překvapeně. „Aes Sedai, já jsem velitelka plavby. Pochybuji, že Torama vaše přítomnost uvedla do rozpaků, a já se mu nebudu omlouvat za to, co to způsobilo. Obchod je jeho věc, ale já jsem velitelka plavby. Musím mu to vynahradit – a to nebude snadné, jelikož musím důvod udržet v tajnosti – protože je v právu a mě rychle nenapadl žádný vhodný důvod kromě toho, jaký bych poskytla obyčejnému námořníkovi. Tu jizvu na tváři si vysloužil, když čistil paluby Tanečníka na vlnách od Seanchanů. Má i starší jizvy, k nimž přišel při obraně mé lodi, a mně stačí jenom natáhnout ruku a hned ji mám díky jeho obchodování plnou zlata. To věci, které mu nemůžu říct, mu musím vynahradit, protože si zaslouží to vědět.“

„Tomu nerozumím,“ řekla Nyneiva. „Požádaly bychom tě, aby ses o černých adžah nezmiňovala...“ – přísně se podívala na Elain a její pohled sliboval i přísná slova, až budou samy. Elain jí také hodlala něco říci o tom, co znamená být taktní – „...ale tři tisíce korun by měl přece být dostatečný důvod, abys nás vzala do Tanchika.“

„Musím vaše tajemství zachovat, Aes Sedai. Kdo jste a proč cestujete. Mnoho členů mé posádky považuje Aes Sedai za neštěstí. Kdyby se dozvěděli, že nejen přepravují Aes Sedai, ale navíc k přístavu, kde mohou jiné Aes Sedai sloužit Otci bouří... Milostivé Světlo na nás sviť, aby mě nikdo nezaslechl, když jsem vás tak nahoře oslovila. – Neurazilo by vás, kdybych vás požádala, abyste se raději zdržovaly dole a nenosily na palubě ty prsteny?“

Nyneiva místo odpovědi stáhla prsten s Velkým hadem z prstu a strčila si ho do váčku u pasu. Elain udělala totéž, byť o něco váhavěji. Docela se jí líbilo prsten ukazovat lidem. Vzhledem k tomu, že v této chvíli příliš nedůvěřovala zbývajícím zásobám Nyneiviny diplomacie, promluvila dřív než ona. „Velitelko plavby, nabídly jsme ti dar za přepravu, zlíbí-li se ti. Pokud ne, smím se zeptat, co by se ti líbilo?“

Coine se vrátila ke stolu a znovu se podívala na směnku. Pak ji posunula zpátky k Nyneivě. „Tohle dělám pro Coramoora. Dostanu vás bezpečně na břeh, kde si budete přát, zlíbí-li se Světlu. Tak se stane.“ Prstem pravé ruky se dotkla rtů. „Pod Světlem je dohodnuto.“

Jorin přidušeně vydechla. „Sestro moje, už se správce nákladu někdy vzbouřil proti velitelce plavby?“

Coine se na ni upřeně podívala. – „Poskytnu dar za přepravu z vlastní truhlice. A jestli se o tom Toram někdy dozví, sestro moje, strčím tě do podpalubí s Dorele. Třeba jako zátěž.“

To, že obě ženy Mořského národa zanechaly formálnosti, potvrdilo, když se hledačka větru nahlas zasmála. „A dalším přístavem pak bude Chachin, sestro moje, nebo Caemlyn, protože bys beze mě nenašla vodu.“

Velitelka plavby se s lítostí obrátila na Elain a Nyneivu. „Správně bych vás, Aes Sedai, protože sloužíte Coramoorovi, měla uctít, jako bych uctila hledačku větru a velitelku plavby z jiné lodi. Vykoupaly bychom se spolu a popily medové víno a vyprávěly si příběhy, při nichž bychom se všechny smály i plakaly. Ale musím se připravit k plavbě a –“

Tanečník na vlnách se zvedl, dělaje čest svému jménu, skákal a bušil do mola. Elain se kymácela v křesle, a jak houpání lodi pokračovalo, uvažovala, jestli je tohle opravdu lepší než být vyhozena do přístavu.

Potom to konečně skončilo, poskakování lodi se trochu zpomalilo a houpání postupně ustalo. Coine se vyhrabala na nohy a vyřítila se k žebříku. Jorin jí byla v patách a už křičela rozkazy, aby lodníci překontrolovaly škody na trupu.

20

Jak zvednout vítr

Elain se snažila otevřít západku na lenochu svého křesla. Když se jí to po nějaké chvíli podařilo, vrhla se za nimi a málem se přitom u žebříku srazila s Nyneivou. Loď se stále kymácela, byť ne tak divoce jako předtím. Jelikož si nebyla jista, zda se snad nepotápějí, postrčila Elain Nyneivu před sebe a pobízela ji, aby šplhala rychleji.

Na palubě zatím pobíhala posádka a kontrolovala lanoví, či nahlížela přes zábradlí, prohlížejíc trup. Všichni křičeli něco o zemětřesení. Stejný pokřik se ozýval i z přístavu, ale Elain věděla své i přes převrácené věci na molech a lodi ještě trhající za svá kotevní lana.

Zadívala se ke Kameni. Mohutná pevnost byla klidná, jen kolem ní kroužila ohromná hejna ptáků a ta světlá zástava povívala téměř líně v osamělém závanu vzduchu. Nebylo vidět nic, co by naznačovalo, že se té hory vůbec něco dotklo. Ale musel to být Rand. Tím si byla Elain jistá.

Obrátila se a zjistila, že ji Nyneiva pozoruje, a dlouho se pak dívaly do očí. „Pěkná šlamastyka, jestli poškodil loď,“ řekla Elain nakonec. „Jak se máme dostat do Tanchika, když takhle pohazuje loďmi?“ Světlo, musí být v pořádku. Jestli není, já s tím nemohu nic udělat. Je v pořádku. Je.

Nyneiva ji na uklidněnou pohladila po rameni. „Ten tvůj druhý dopis ho určitě pěkně ranil. Muži vždycky přehánějí, když se přestanou ovládat. Je to cena za to, že jinak drží city tak pevně na uzdě. Možná je Drak Znovuzrozený, ale musí se učit. Muž a žena, to – Co to tam dělají?“

To patřilo dvěma mužům stojícím na palubě uprostřed pobíhajícího Mořského národa. Jedním byl Tom Merrilin ve svém kejklířském plášti, s harfou a flétnou v kožených pouzdrech na zádech a rancem u nohou vedle otlučené dřevěné uzamykatelné truhličky. Druhý muž byl hubený hezký Tairen ve středních letech, tvrdý muž s tmavší pletí v kuželovitém slamáku a jednom z těch plášťů, co nosili obyčejní lidé, který mu byl v pase těsný a pak se rozšiřoval jako krátká sukénka. Za opaskem, jejž nosil přes kabátec, měl zasunutý lamač mečů a opíral se o světlou hůl z kloubnatého dřeva, vysokou jako byl sám a nesilnější než jeho palec. Na řemeni měl přes rameno přehozený hranatý balík. Elain ho znala. Jmenoval se Juilin Sandar.

Bylo jisté, že si jsou oba muži cizí, i když stáli vedle sebe. Stáli tam se škrobenou zdrženlivostí. Pozornost ale oba věnovali stejnému. Jedním okem sledovali, jak se velitelka plavby blíží k zadní palubě, a druhým pokukovali po Elain a Nyneivě, očividně byli nejistí a maskovali to navenek rázně prokazovanou sebedůvěrou. Tom se zazubil, uhladil si bílé kníry a kývl pokaždé, když se na mladé ženy podíval. Sandar dělal vážné, sebejisté úklony.

„Nic mu není,“ řekla Coine šplhajíc po žebříku. „Můžu vyplout do hodiny, bude-li se vám to líbit. I dřív, najdeme-li tairenského lodivoda. Pokud ne, vypluji bez něj, i když to znamená, že se do Tearu už nikdy nevrátím.“ Sledovala jejich pohled a spatřila oba muže. „Požádali o převoz. Kejklíř do Tanchika a chytač zlodějů tam, kam cestujete vy. Nemohu je odmítnout, avšak...“ Znovu upřela tmavé oči na Elain a Nyneivu. „Udělám to, jestli o to požádáte.“ V jejím hlase se svářila neochota porušit zvyk a... přání jim pomoci? Posloužit Coramoorovi? „Chytač zlodějů je dobrý člověk, i když vezmu v úvahu, že je to suchozemec. Bez urážky pro vás, pod Světlem. Kejklíře sice neznám, ale kejklíř by nám mohl oživit cestu a ulehčit vám dlouhý čas.“

„Ty mistra Sandara znáš?“ zeptala se Nyneiva.

„Dvakrát nalezl ty, kdož nás okradli, a našel je rychle. Jinému suchozemci by to bylo trvalo déle, aby si mohl za práci říci víc. Je zřejmé, že ho též znáte. Přejete si, abych mu převoz odmítla?“ Stále váhala.

„Nejdřív zjistíme, proč tu jsou,“ pravila Nyneiva bezvýrazným hlasem, jenž nevěstil ani pro jednoho muže nic dobrého.

„Možná bych měla mluvit já,“ navrhla Elain jemně, leč pevně. „Tak aspoň budeš moci zjistit, zda něco neskrývají.“ Neřekla sice, že tak aspoň Nyneivu nepřemůže její prchlivost, ale suchý úsměv na rtech druhé ženy jí prozradil, že jí to neuniklo.

„No dobře, Elain. Budu je sledovat. Třeba by sis mohla prostudovat, jak klidná dokážu být. Víš sama, jaká jsi, když jsi přepracovaná.“

Elain se musela zasmát.

Oba muži se narovnali, když k nim s Nyneivou přistoupily. Kolem se stále dřeli námořníci, šplhali v lanoví, tahali provazy, některé věci přivazovali, jiné odvazovali, podle rozkazů předaných od velitelky plavby. Kolem čtyř suchozemců se pohybovali, aniž se na ně pořádně podívali.

Elain se na Toma Merrilina zamyšleně zamračila. Byla si jista, že kejklíře nikdy neviděla, než se objevil v Kameni, přesto jí však na jeho tváři bylo cosi povědomé. Ne že by to bylo moc pravděpodobné. Kejklíři většinou vystupovali na vsích. Její matka v paláci v Caemlynu určitě nikdy žádného neměla. Jediní kejklíři, na něž se Elain rozpomínala, byli ve vesnicích nedaleko matčiných venkovských panství, a tenhle bělovlasý muž s jestřábí tváří tam určitě nikdy nebyl.

Rozhodla se, že nejdřív promluví s chytačem zlodějů. Vzpomněla si, že trval na tomto oslovení. Co byl lovec zlodějů ve světě, to byl v Tearu chytač zlodějů, a ten rozdíl mu zřejmě připadal důležitý.

„Mistře Sandare,“ pravila vážně. „Možná si na nás nevzpomínáš. Jsem Elain z Trakandů a toto je moje přítelkyně, Nyneiva z al’Mearů. Pochopila jsem, že si přeješ plout tam, kam plujeme my. Smím se zeptat proč? Když jsem tě viděla naposledy, nesloužil jsi nám zrovna dobře.“

Muž při zmínce, že by se na ně snad nepamatoval, ani nezamžikal. Mrkl jim na ruce a všiml si, že nemají prsteny. Jeho tmavým očím nic neuniklo a vše neomylně zaznamenávaly. „Vzpomínám si, paní Elain, a dobře. Ale odpustíš-li mi, když jsem vám sloužil naposledy, bylo to ve společnosti Mata Cauthona, když jsme vás obě tahali z vody, aby vás nedostali pilouni.“

Nyneiva si odkašlala. Byla to kobka, ne voda, a černé adžah, ne pilouni. Nyneiva zvlášť nesnášela, když jí někdo připomínal, že někdy potřebovala sama pomoc. A hlavně v té kobce by nebyly, nebýt Juilina Sandara. Ne, to nebylo tak docela spravedlivé. Pravdivé, ale ne úplně spravedlivé.

„To je v pořádku,“ řekla Elain rázně, „ale pořád jsi nám neřekl, proč chceš plout do Tanchika.“

Chytač zlodějů se zhluboka nadechl a ostražitě se podíval po Nyneivě. Elain si nebyla jista, zda se jí líbí, že si před druhou ženou dává větší pozor než před ní. „Ani ne před hodinou mě z domu vytáhl muž,“ začal opatrně, „kterého, myslím, znáte. Takový dlouhán s tváří jako z kamene, říká si Lan.“ Nyneiva lehce nazdvihla obočí. „Přišel místo jiného muže, kterého znáte... ovčáka, jak mi sdělil. Dal mi spoustu zlata a řekl mi, abych vás doprovázel. Obě. Sdělil mi, že jestli se z té cesty nevrátíte v pořádku... Řekněme jen, že by pro mě bylo lepší, kdybych se utopil, než se vracel. Lan mluvil velice důrazně a ten... ovčák podle jeho slov nebyl o nic méně důrazný. Velitelka plavby mi řekla, že mi převoz nezaručí, pokud nebudete souhlasit. Mám jisté schopnosti, které můžou být užitečné.“ Hůl mu zavířila v rukou, až byla vidět rozmazaně, a zase znehybněla. Prsty se dotkl lamače mečů za pasem. Byl jako krátký meč, ale nenabroušený, a drážky byly určeny k lámání mečů.

„Muži si vždycky najdou způsob, jak obejít, co jim řekneš, aby udělali,“ zabručela Nyneiva, ale moc rozzlobeně to neznělo.

Elain se však rozhořčeně zamračila. Jeho poslal Rand? Tak to si nemohl přečíst ten druhý dopis, než to udělal. Světlo ho spal! Proč musí pořád tak vyskakovat? Nebyl čas poslat další dopis, jenž by ho navíc nejspíš jen zmátl, i kdybych to udělala. A já bych vypadala jako ještě větší husa. Světlo ho spal!

„A ty, mistře Merriline?“ otázala se Nyneiva. „Poslal za námi ovčák i kejklíře? Nebo ten druhý muž? Možná abys nás bavil žonglováním a polykáním ohně.“

Tom si pozorně prohlížel Sandara, ale hned přenesl pozornost na Nyneivu a půvabně se jí uklonil, jen to pokazil poněkud příliš umným mávnutím záplatovaného pláště. „Ovčák ne, paní Nyneivo. Dáma, již všichni známe, mě požádala – požádala – abych vás doprovázel. Ta dáma, která našla vás a ovčáka v Emondově Roli.“

„Proč?“ zeptala se podezíravě Nyneiva.

„Já mám také jisté užitečné schopnosti,“ sdělil jí Tom a koutkem oka mrkl na chytače zlodějů. „Tedy jiné než žonglování. A v Tanchiku jsem byl několikrát. – Město znám docela obstojně. Můžu vám poradit, kde najít dobrý hostinec a který čtvrti jsou nebezpečný za denního světla stejně jako za tmy, a koho musíte podplatit u civilní hlídky, aby se příliš nezajímal o to, co tam děláte. Oni cizince dost sledují. Můžu vám pomoct se spoustou věcí.“

Elain na něm znovu bylo cosi povědomého. Než si uvědomila, co dělá, natáhla se a zatahala ho za dlouhý bílý knír. Tom sebou trhl a ona si přitiskla obě ruce na ústa a hrozně se začervenala. „Odpusť. Já... nějak si vzpomínám, že jsem to dělávala. Totiž... Mrzí mě to.“ Světlo, proč jsem to udělala? Musí si myslet, že jsem úplně padlá na hlavu.

„To... bych si pamatoval,“ ucedil kejklíř velice škrobeně.

Elain doufala, že se neurazil. Z jeho výrazu se to však nedalo poznat. Muži se dokázali cítit dotčeně, když měli být pobaveni, a být pobaveni, když měli být uraženi. Pokud mají putovat společně... To bylo poprvé, co si uvědomila, že se rozhodla pro to, aby muži zůstali na palubě. „Nyneivo?“ řekla.

Druhá žena samozřejmě nevyslovené otázce porozuměla. Podrobně si oba muže prohlédla a pak kývla. „Smějí jít s námi. Pokud budou souhlasit, že udělají, co jim řekneme. Nechci, aby si nějaký tupohlavý mužský prosazoval svou a ohrožoval nás tak.“

„Jak přikazuješ, paní Nyneivo,“ řekl okamžitě Sandar a uklonil se, ale Tom prohlásil: „Kejklíř má svobodnou duši, Nyneivo, ale můžu slíbit, že vás neohrozím. Ani zdaleka ne.“

„Uděláš, co ti řekneme,“ zavrčela Nyneiva důrazně. „Dáš mi na to svoje slovo, nebo se budeš dívat, jak tahle loď vyplouvá, z přístavu.“

„Atha’an Miere neodmítnou převoz nikomu, Nyneivo.“

„Myslíš, že ne? Copak je tenhle lovec zlodějů –“ Sandar sebou trhl – „jediný, komu řekli, že potřebuje povolení? Jak ti řekneme, mistře Merriline.“

Tom pohodil bílou hlavou jako jankovitý kůň a zhluboka dýchal, ale nakonec kývl. „Máš moje slovo, paní Nyneivo.“

„Tak dobře,“ řekla Nyneiva zaskočeně. „Ujednáno. Vy dva teď jděte za velitelkou plavby a řekněte jí, že vzkazuju, aby vám dvěma někde našla nějakou noru, jestli může, někde, kde nebudete zavazet. A teď zmizte. Rychle.“

Sandar se znovu uklonil a odešel. Tom se viditelně otřásl, než se k němu se strnulými zády připojil.

„Nejsi na ně trochu moc tvrdá?“ zeptala se Elain, jakmile byli z doslechu. Což nebylo moc daleko při všem tom ruchu, co na palubě panoval. „Koneckonců, musíme cestovat společně. ‚Vlídná slova dělají vlídné společníky.‘“

„Nejlepší je začít tak, jak hodláme pokračovat. Elain, Tom Merrilin ví moc dobře, že nejsme hotové Aes Sedai.“ Když to říkala, ztišila hlas a rozhlédla se kolem sebe. Nikdo z posádky se na ně ani nepodíval, jenom velitelka plavby, která stála na zadní palubě a poslouchala, co jí povídají chytač zlodějů a vysoký kejklíř. „Muži mluví – vždycky to dělají – takže se to i Sandar brzy dozví. Aes Sedai by žádný potíže nedělali, ale dvěma přijatým novickám...? Když budou mít jen trochu příležitost, obě budeme dělat, co budou oni považovat za nejlepší, bez ohledu na to, co řekneme. A já jim nehodlám poskytnout ani tu nejmenší příležitost.“

„Asi máš pravdu. Myslíš, že vědí, proč plujeme do Tanchika?“

Nyneiva si odfrkla. „Ne, jinak by podle mě nebyli tak veselí. A já bych jim to radši neříkala, pokud nebudeme muset.“ Vrhla na Elain významný pohled. Nebylo třeba, aby říkala, že by byla radši, aby se to nebyla dozvěděla ani velitelka plavby, kdyby to bylo na ní. „Tady je jedno rčení pro tebe. ‚Půjčíš si potíže a splatíš je desateronásobně.‘“

„Mluvíš, jako bys jim nevěřila, Nyneivo.“ Skoro by byla řekla, že mluví jako Moirain, ale druhá žena by takové přirovnání zcela jistě neocenila.

„A můžeme? Juilin Sandar nás už jednou zradil. Ano, ano, já vím, že by se tomu nebyl mohl vyhnout žádný muž, ale to na věci nic nemění. A Liandrin a ostatní ho znají. Budeme ho muset oblíknout do něčeho jinýho. Možná by si měl nechat trochu narůst vlasy. A třebas i kníry, jako ty, co raší pod nosem našemu kejklíři. To by mohlo fungovat.“

„A Tom Merrilin?“ optala se Elain. „Myslím, že jemu důvěřovat můžeme. Nevím proč, ale jsem si tím nějak jistá.“

„Přiznal, že ho poslala Moirain,“ opáčila Nyneiva unaveně. –„Ale co nepřiznal? Co mu řekla, co nám neřekl? Má nám pomáhat, nebo něco jinýho? Moirain hraje tak často vlastní hru, že jí věřím jen o tolik víc než Liandrin.“ Podržela palec a ukazováček na coul od sebe. „Využije nás – tebe i mě – využije nás, jestli to pomůže Randovi. Nebo spíš jestli to pomůže tomu, co pro Randa plánuje ona. Kdyby mohla, vodila by si ho na vodítku jako domácího mazlíčka.“

„Moirain ví, co je třeba udělat, Nyneivo.“ Pro jednou to přiznávala s nechutí. To, co bylo podle Moirain nutné udělat, by docela dobře mohlo Randa ještě popohnat na jeho cestě k Tarmon Gai’donu. Na cestě ke smrti. Rand byl v rovnováze se světem. Bylo to hloupé – dětinské a praštěné – že pro ni byly vážky v tak vratké rovnováze. Přesto se neodvážila je rozhoupat ani v duchu, protože si nebyla jista, kam by se pohnuly. „Ona to ví lépe než on,“ řekla a přiměla se mluvit pevným hlasem. „Lépe než my.“

„Možná.“ Nyneiva si povzdechla. „Ale proto se mi to ještě nemusí líbit.“

Lana na přídi byla odvázána a náhle se napjaly trojúhelníkové plachty. Tanečník na vlnách odrazil od mola. Objevily se další plachty, velké bílé čtverce a trojúhelníky, byla odhozena i lana na zádi a loď se mezi ukotvenými plavidly, čekajícími na chvíli, až budou moci přirazit, velkým obloukem stočila do řeky a hladce se obrátila k jihu, po proudu. Mořský národ vedl své lodi, jako mistrovský jezdec vede skvělého hřebce. To zvláštní kolo s paprsky nějak fungovalo jako kormidlo, otáčel jím jeden z polonahých námořníků. Muž, jak si Elain s úlevou všimla. Velitelka plavby a hledačka větru stály vedle kola a Coine občas vydala nějaký rozkaz, přičemž se někdy prve tiše poradila se sestrou. Toram je chvíli pozoroval s tváří, která jako by byla vytesána z prken paluby, a pak se odšoural do podpalubí.

Na zadní palubě byl jeden Tairen, baculatý, sklíčeně se tvářící mužík v nevýrazně žlutém kabátci s nabíranými šedými rukávy, a neustále si nervózně mnul ruce. Na loď ho dopravili ve chvíli, kdy byla vytahována lávka. Byl to lodivod, jenž měl Tanečníka na vlnách dopravit po proudu řeky. Podle tairenských zákonů nesměla žádná loď proplout Dračími Prsty bez tairenského lodivoda na palubě. Jeho mrzutá nálada byla zcela jistě způsobena tím, že neměl co dělat, protože i když udal nějaký směr, Mořský národ si toho nevšímal.

Nyneiva si cosi bručela, týkalo se to jejich kajuty, a odešla dolů – do podpalubí – ale Elain se líbilo, jak na palubě pofukuje, a těšila se na cestu. Cestovat, vidět místa, která ještě nikdy neviděla, byla sama o sobě radost. Nečekala, že to bude takové. Dědička Andoru mohla vykonat několik státních návštěv, víc, až nastoupí na trůn, ale ty by byly svázány obřadností a společenskými pravidly. Rozhodně by to nebylo jako tohle. Bosí lodníci Mořského národa a loď mířící na moře.

Říční břeh rychle klouzal dozadu a slunce šplhalo po obloze. Občas byly vidět přitulené kamenné domy hospodářství a stodoly, pusté a osamělé, objevily se a hned zase zmizely. Nestály tu však žádné vesnice. Tear by nedovolil ani tu nejmenší osadu mezi městem a mořem, protože i ta nejmenší by se jednoho dne mohla stát soupeřem pro hlavní město. – Vznešení páni řídili velikost měst a vesnic po celé zemi skrze daň ze zástavby, která byla tím větší, čím více mělo sídliště budov. Elain si byla jista, že by nikdy nedovolili prospívat Godanu v Remarském zálivu, kdyby nebylo smyšlené nutnosti dohlížet na Mayene z pozice síly. Jistým způsobem byla úleva nechat takové hlupáky za zády. Jen kdyby za zády nemusela nechat i jednoho hloupého muže.

Počet rybářských člunů, většinou malých, kolem nichž kroužila hejna doufajících racků a rybaříků, se zvyšoval, čím dál na jih Tanečník na vlnách doplul, a zvlášť hodně se jich objevilo, když plavidlo vplulo do vodního bludiště zvaného Dračí Prsty. Ptáci a dlouhé tyče, na nichž visely sítě, bylo často to jediné, co bylo vidět kromě plání porostlých rákosem a ostřicí vlnící se ve větru, jejichž jednolitost občas porušil malý ostrůvek, na němž rostly podivné zkroucené stromy s pavučinovou změtí vzdušných kořenů. Mnoho člunů pracovalo přímo v rákosí, i když ne se sítěmi. Jednou jich Elain několik zahlédla poblíž otevřené hladiny. Muži a ženy házeli do řídkého porostu šňůry s mnoha háčky a vytahovali mrskající se ryby s tmavými pruhy, dlouhé jako lidská paže.

Jakmile dorazili do delty, majíce slunce nad hlavou, tairenský lodivod začal nervózně přecházet sem a tam a ohrnul nos nad nabídnutou miskou hustého kořeněného rybího guláše a skývou chleba. Elain svůj díl hladově snědla a vytřela hliněnou misku posledním kouskem chleba, i když se také necítila zrovna dobře. Všemi směry se táhly vodní kanály, některé široké, jiné úzké. Některé končily na dohled přímo ve stěně rákosí. Nedalo se poznat, který nezmizí hned za dalším ohybem. Nicméně Coine Tanečníka na vlnách nezpomalila ani nezaváhala, když vybírala cestu. Očividně věděla, kterými kanály se dát, nebo to snad věděla hledačka větru, ale lodivod si přesto cosi bručel, jako by čekal, že každou chvíli narazí na mělčinu.

Bylo pozdní odpoledne, když se vepředu náhle objevilo ústí řeky a nekonečná dálava Bouřlivého moře za ním. Mořský národ provedl cosi s plachtami a loď se lehce zachvěla, jak na místě zastavila. Teprve tehdy si Elain všimla velké pirohy, která hopkala jako mnohonohý vodouch od ostrova, na němž u paty vysoké úzké věže stálo pár bezútěšných kamenných budov. Nahoře na věži postávali nějací muži pod vlajkou Tearu se třemi stříbrnými půlměsíci na rudozlatém děleném štítě. Lodivod si beze slova vzal měšec, který mu podala Coine, a slezl po provazovém žebříku do veslice. Jakmile byl na palubě, plachty byly znovu napjaty a Tanečník na vlnách se vnořil do prvních mořských vln, jen lehce se zhoupl a přídí prořízl vlny. Mořský národ lezl v lanoví a nastavoval další plachty, jak se loď hnala k jihozápadu, dál od země.

Když se za obzorem ztratil i poslední tenký proužek pevniny, ženy Mořského národa si sundaly jupky. Všechny, dokonce i velitelka plavby a hledačka větru. Elain nevěděla kam s očima. Všechny ty ženy chodily polonahé a vůbec si nevšímaly mužů kolem sebe. Juilin Sandar měl zřejmě stejné problémy jako ona. Chvíli na ženy zíral s rozevřenýma očima, chvíli upíral zrak na špičky svých bot, až nakonec téměř odběhl do podpalubí. Elain se nehodlala nechat tak vyvést z míry. Místo toho se rozhodla dívat na moře.

Jiné zvyky, připomněla si. Pokud nečekají, že udělám totéž. Už jen při tom pomyšlení se hystericky rozesmála. Nějak bylo snazší čelit černým adžah než tomuhle. Jiné zvyky. Světlo!

Obloha se zbarvila do nachova a matně zlaté slunce klesalo za obzor. Plavidlo provázaly desítky delfínů, převalovaly se ve vlnách a vyskakovaly z vody, a o něco dál se nad vodou objevovala celá hejna jiskřivých modrostříbrných rybek, klouzajících vzduchem na roztažených ploutvičkách i víc než dvacet sáhů, než se zase ponořila do vzdouvajících se šedozelených vod. Elain se užasle dívala, jak se takhle objevují aspoň tucetkrát, než se rybky ponořily docela a už se nevynořily více.

Ale delfíni, velcí a štíhlí, byli i tak dost nádherní, jako čestná stráž doprovázející Tanečníka na vlnách zpět tam, kam patřil. Delfíny Elain poznala z popisu v knihách. Stálo tam, že když vás najdou, jak se topíte, dostrkají vás na břeh. Elain si nebyla jistá, může-li tomu věřit, ale příběh to byl hezký. Sledovala je po celé délce lodi až na příď, kde dováděli ve zpěněných vlnách jdoucích od lodi, a občas se převalili na bok a podívali se na ni nahoru, aniž by v nejmenším zpomalili.

Už byla skoro na nejužším místě přídě, než si uvědomila, že tam je Tom Merrilin před ní. Trochu posmutněle se usmíval na delfíny a jeho plášť chytal vítr, jako shluk plachet nad nimi. Tom zatím někde odložil své věci. Opravdu jí připadal povědomý. „Ty nejsi šťastný, mistře Merriline?“

Úkosem na ni pohlédl. „Prosím, říkej mi Tome, má paní.“

„Tedy Tome. Ale ne má paní. Tady jsem jenom paní Elain.“

„Jak říkáš, paní Elain,“ řekl s náznakem úsměvu.

„Jak se můžeš dívat na ty delfíny a být přitom smutný, Tome?“

„Jsou volní,“ zamumlal takovým tónem, že si Elain nebyla jistá, zda odpovídá jí. „Nemusejí se rozhodovat, nemusejí za nic platit. Na světě nemají jedinou starost, snad jen jak najít ryby k večeři. A možná taky žraloky. A perutíny. A nejspíš stovku dalších věcí, který neznám. Možná to nakonec není tak záviděníhodný život.“

„Ty jim závidíš?“ Kejklíř neodpověděl, ale ta otázka stejně nebyla v pořádku. Elain potřebovala, aby se zase usmál. Ne, aby se smál. Z nějakého důvodu si byla jistá, že pokud ho dokáže rozesmát, vzpomene si, kde ho už viděla. Změnila tedy téma a vybrala takové, které by mělo být bližší jeho srdci. „Chceš složit epos o Randovi, Tome?“ Eposy byly pro bardy, ne pro kejklíře, ale trocha lichocení nemohla vůbec škodit. „Epos o Draku Znovuzrozeném. Loial o něm chce napsat knihu, víš.“

„Možná ho složím, paní Elain. Možná. Ale ani moje skladba, ani ogierova kniha nebudou z dlouhodobýho hlediska znamenat žádnej rozdíl. Naše příběhy dlouho nepřežijí. – A až přijde nový věk –“ Zlostně se zamračil a zatahal se za knír. „Když o tom tak přemýšlím, to možná nebude trvat ani rok nebo dva. Jak je označen konec věku? Nemůže to být pokaždé celosvětová katastrofa, jako bylo Rozbití. Ale jestli se dá věřit proroctvím, tak tenhle konec takový bude. To je ta potíž s proroctvími. Originál je vždycky ve starým jazyce a možná i ve vznešený řeči. A jestli nevíš dopředu, co ty věci znamenají, tak nemáš naději to rozlousknout. Znamená to, co tam stojí, nebo je to jen květnatý způsob, jak vyjádřit něco úplně jinýho?“

„Mluvil jsi o svém eposu,“ připomněla mu Elain snažíc se ho přivést nazpátek, ale kejklíř zavrtěl bílou hlavou.

„Mluvil jsem o změně. Můj epos, jestli ho složím – a Loialova kniha – nebudou víc než semínkem, pokud budeme mít oba štěstí. Ti, kdo znají pravdu, zemřou, a děti jejich dětí a jejich děti si budou pamatovat něco úplně opačnýho. A děti jejich dětí zas něco zhola jinýho. Za dvě desítky pokolení můžeš být hlavní hrdinkou třeba ty, a ne Rand.“

„Já?“ zasmála se Elain.

„Nebo možná Mat nebo Lan. Nebo dokonce já.“ Zazubil se na ni a úsměv mu rozjasnil obličej. „Tom Merrilin. Ne kejklíř – ale co? Kdo ví? Ne polykač ohně, ale ohňostrůjce. Budu vrhat oheň jako Aes Sedai.“ Půvabně mávl pláštěm. „Tom Merrilin, tajuplný hrdina, strhávající hory a nastolující krále.“ Úsměv se změnil ve zvučný smích od srdce. „Rand al’Thor možná bude mít štěstí, jestli si v příštím věku budou správně pamatovat aspoň jeho jméno.“

Elain měla pravdu. Nebyl to jen takový pocit. Ten obličej, ten veselý smích. Vzpomínala si na to. Ale odkud? Musela ho přimět mluvit dál. „Tak je tomu vždy? Já myslím, že nikdo nepochybuje řekněme o tom, že Artuš Jestřábí křídlo dobyl celou říši. Celý svět, nebo skoro.“

„Jestřábí křídlo, mladá dámo? On ji vytvořil, to je pravda, ale opravdu si myslíš, že udělal všechno to, co se píše v knihách a vypráví a zpívá? A tak, jak říkají, že to udělal? Zabil stovku nejlepších mužů z protivníkova vojska, jednoho po druhým? A ta dvě vojska tam jenom tak stála, zatímco jeden z generálů – král – bojoval ve stovce soubojů?“

„V knihách stojí, že to udělal.“

„Od východu do západu slunce není dost dlouhá doba, aby jeden muž vybojoval stovku soubojů, děvče.“ Málem ho přerušila – děvče? Je přece dědička Andoru, ne nějaké děvče – ale on chytil slinu. „A to je jenom tisíc let zpátky. Vrať se dál, k nejstarším příběhům, co znám, z věku před věkem pověstí. Opravdu bojovali Mosk a Merk ohnivými oštěpy a byli vůbec obři? Byla Elsbet skutečně královnou celého světa a byla Anla opravdu její sestrou? Byla Anla opravdu její první rádkyní, nebo to byl někdo jiný? To se stejně můžeš ptát, z kterýho zvířete pochází slonovina nebo na jaký rostlině roste hedvábí. Teda pokud taky nepochází z nějakýho zvířete.“

„Ty ostatní věci nevím,“ odtušila nasupeně Elain. To děvče ji pořád žralo, „ale na slonovinu a hedvábí se můžeš zeptat Mořského národa.“

Tom se znovu zasmál – v což doufala, i když to stále jenom posilovalo jistotu, že ho odněkud zná – ale místo toho, aby jí řekl, že je hloupá, jak čekala a na což byla připravená, pravil: „Praktický a k věci, přesně jako tvoje matka. Oběma nohama na zemi a daleko od marnivosti.“

Elain trochu zvedla bradu a zatvářila se chladněji. Možná se vydávala za obyčejnou paní Elain, ale tohle bylo něco jiného. Byl to milý stařík a ona chtěla rozluštit jeho tajemství, ale byl to koneckonců jenom obyčejný kejklíř a neměl by mluvit o královně tak důvěrně. Zvláštním způsobem, který Elain rozzuřil, se tvářil pobaveně. Pobaveně!

„Atha’an Miere to také nevědí,“ sdělil jí. „Za Aielskou pustinou nevidí ze země víc než pár mil kolem hrstky přístavů, kde smějí přistát. Ta místa jsou obehnána vysokými hradbami a ty hradby jsou navíc hlídané, takže se ani nemůžou vyšplhat nahoru a podívat se, co je na druhý straně. Když některá z jejich lodí přirazí jinde – nebo třebas i loď, která není jejich, protože tam smí jenom Mořský národ – tu loď a její posádku už nikdy nikdo neuvidí. A to je skoro všechno, co ti můžu říct, po pár letech vyptávání na věci, který mě zajímají. Atha’an Miere si tajemství drží, ale já myslím, že toho o moc víc nevědí. Z toho, co jsem zjistil, s Cairhieňany zacházeli stejně, když ještě měli právo putovat po Hedvábný stezce přes Pustinu. Cairhienští kupci nikdy nespatřili víc než jedno ohrazený město, a ti, kteří se zatoulali, prostě zmizeli.“

Elain si uvědomila, že si ho prohlíží stejně jako předtím delfíny. Co je to za muže? Už dvakrát se jí mohl vysmát – tuhle byl pobavený, i když to přiznávala se značnou nechutí – ale místo toho se s ní baví vážně jako... No, jako otec s dcerou. „Možná najdeš pár odpovědí na této lodí, Tome. Měli namířeno na východ, než jsme paní plavby přesvědčily, aby nás vzala do Tanchika. Pán nákladu říkal, že chtějí plout do Shary na východ od Mayene. To musí znamenat za Pustinu.“

Tom na ni chvíli hleděl. „Do Shary, říkáš? To jméno jsem ještě nikdy neslyšel. Je Shara město, stát, nebo obojí? Možná něco přece jen zjistím.“

Co jsem to jen řekla? přemítala Elain. Řekla jsem něco, co ho přimělo přemýšlet. Světlo! Řekla jsem mu, že jsme přesvědčily Coine, aby změnila plány. Nemohlo to sice znamenat žádný rozdíl, ale Elain si za to v duchu vážně vyhubovala. Neopatrné slůvko tomuto milému staříkovi nemohlo napáchat žádné škody, ale to stejné by ji i Nyneivu mohlo v Tanchiku zabít, nemluvě o chytači zlodějů a Tomovi samotném. Pokud to je jen takový milý stařík. „Tome, proč jedeš s námi? Jen proto, že tě Moirain požádala?“

Tom se otřásl. Elain si uvědomila, že se tiše směje sám sobě. „Vlastně, kdo ví? Aes Sedai žádající o laskavost se nedá jen tak lehce odmítnout. Nebo jsem možná usoudil, že Rand už je dost starej, aby se o sebe na chvíli postaral sám.“

Teď se rozesmál nahlas a ona se musela smát s ním. Ta představa, že tento bělovlasý stařec dává pozor na Randa. Když se na ni kejklíř podíval, pocit, že mu může důvěřovat, se vrátil, silnější než dřív. Ne proto, že se uměl smát i sobě, nebo nejen proto. Neuměla udat důvod kromě toho, že při pohledu do jeho modrých očí nedokázala uvěřit, že by tento muž kdy udělal něco, co by jí ublížilo.

Touha zatahat ho za kníry se vrátila a skoro se jí nedalo odolat, ale Elain se ovládla, byť s námahou. Už přece nebyla malé dítě. Dítě. Otevřela ústa – a náhle se jí všechno vykouřilo z hlavy.

„Prosím, omluv mne, Tome,“ vyhrkla. „Musím... Omluv mne.“ Nečekajíc na odpověď rychle vyrazila na záď. Tom si nejspíš bude myslet, že dostala mořskou nemoc. Tanečník na vlnách se teď více kymácel, a jak zesílil vítr, prodíral se velkými vlnami rychleji.

U kormidelního kola na zádi stáli dva muži a oba museli hodně napínat svaly, aby udrželi plavidlo v zamýšleném směru. Velitelka plavby na palubě nebyla, zato hledačka větru ano. Stála u zábradlí za kormidelníky, nahá do pasu jako muži, a sledovala oblohu, kdy se vzdouvající se bílá oblaka převalovala prudčeji než oceán. Na chvíli to nebyly Jorininy šaty – nebo spíš nedostatek šatů – co Elain překvapilo. Hledačku větru obklopovala záře ženy sahající po saidaru. I přes ostré světlo byla ta záře jasně viditelná. Tohle Elain ucítila, připoutalo to její pozornost. Ta žena usměrňovala jedinou sílu.

Elain se zastavila na palubě, aby si prohlédla, co ta žena dělá. Prameny vzduchu a vody, které hledačka větru splétala, byly silné jako lana, přesto však bylo její tkanivo složité, velmi umné, a dosahovalo přes vodu, kam až oko dohlédlo, jako síť natažená přes oblohu. Zvedal se stále silnější vítr. Kormidelníci se dřeli a Tanečník na vlnách letěl po hladině. Splétání ustalo, záře saidaru zmizela a Jorin se sesula na zábradlí a opřela se o ruce.

Elain tiše vylezla po žebříku, ale žena Mořského národa přesto promluvila, aniž otočila hlavu, jakmile byla Elain dost blízko, aby ji slyšela. „Uprostřed práce jsem měla pocit, že mě sleduješ. Nemohla jsem v té chvíli přestat, mohla by vzniknout bouře, kterou by ani Tanečník na vlnách nemusel přežít. Bouřlivé moře si své jméno plně zaslouží. Samo dokáže zvednout špatný vítr, i bez mé pomoci. Vůbec jsem to nechtěla udělat, ale Coine říkala, že musíme plout co nejrychleji. Pro vás a pro Coramoora.“ Zvedla oči a zadívala se na oblohu. „Tenhle vítr vydrží do rána, zlíbí-li se Světlu.“

„Tak proto Mořský národ nepřepravuje Aes Sedai?“ zeptala se Elain, přistoupila až těsně k hledačce větru a opřela se o zábradlí vedle ní. „Aby Věž nezjistila, že hledačky větru umějí usměrňovat. Proto jsi ty rozhodla, že nás vezmete na palubu, a ne tvoje sestra. Jorin, Věž se vás nepokusí zastavit. Ve Věži neexistuje zákon, který by zabraňoval nějaké ženě usměrňovat, i když to není Aes Sedai.“

„Ta tvoje Bílá věž se teď bude plést do našich věcí. Pokusí se dostat na naše lodě, kde jsme volné od země a pozemšťanů. Pokusí se nás k sobě připoutat, svázat nás daleko od moře.“ Těžce si povzdechla. „Vlnu, která přešla, nelze povolat zpět.“

Elain si přála, aby jí mohla říci, že tomu tak není, ale Věž opravdu vyhledávala ženy a dívky, které se mohly naučit usměrňovat, jak aby zvětšila počet Aes Sedai, nyní stále klesající, tak pro nebezpečí, které hrozilo těm, jež se učily bez pomoci. Vlastně každá žena, kterou bylo možné naučit dotýkat se pravého zdroje, se obvykle objevila ve Věži, ať chtěla či nechtěla, aspoň na tak dlouho, aby se naučila, jak sebe či jiné náhodou nezabít.

Jorin po chvíli pokračovala. „My to neumíme všechny. Jen některé z nás. Posíláme pár děvčat do Tar Valonu, aby Aes Sedai nepřicházely hledat mezi nás. Žádná loď, jejíž hledačka větru dokáže tkát větry, nevezme na palubu Aes Sedai. Když jste se poprvé prohlásily, myslela jsem, že o mně musíte vědět, ale vy jste nic neříkaly a žádaly jste o převoz. A já doufala, že třeba nejste Aes Sedai, i když máte ty prsteny. Hloupá naděje. Cítila jsem tu sílu z vás obou. A teď se to Bílá věž dozví.“

„Nemohu ti slíbit, že vaše tajemství zachovám, ale udělám, co půjde.“ Ta žena si zasloužila víc. „Jorin, přísahám na čest rodu Trakandů z Andoru, že udělám, co budu moci, abych vaše tajemství uchovala před každým, kdo by mohl ublížit tobě nebo tvým lidem, a že pokud to budu muset někomu sdělit, udělám, co bude v mých silách, abych tebe a tvůj lid ochránila před vměšováním. Rod Trakandů není bez vlivu, dokonce i ve Věži.“ A já donutím máti, aby ho využila. Nějak.

„Zlíbí-li se Světlu,“ odtušila Jorin odevzdaně, „vše bude v pořádku. Vše bude v pořádku a všichni budou v pořádku a všechny věci budou v pořádku, zlíbí-li se Světlu.“

„Na té seanchanské lodi byla damane, viď?“ Hledačka větru se na ni zmateně podívala. „Jedna ze zajatých žen, které mohou usměrňovat.“

„Na někoho tak mladého vidíš hluboko pod povrch. Proto jsem si zprvu myslela, že možná nejste Aes Sedai, protože jste tak mladé. Mám, myslím, dcery starší než vy. Nevěděla jsem, že je zajatkyně. Teď si přeju, abych ji byla mohla zachránit. Tanečník na vlnách zprvu to seanchanské plavidlo snadno předběhl – slyšeli jsme o Seanchanech a jejich plavidlech se žebrovanými plachtami, že vyžadují divné přísahy a trestají ty, kdo je nechtějí složit – ale ta – damane? – nám zlomila dva stěžně a oni se s meči dostali na palubu. Podařilo se mi na té seanchanské lodi zažehnout ohně – splétat oheň je pro mě těžké, umím tak zapálit lampu, ale Světlu se zlíbilo, že to stačilo – a Toram vedl posádku a Seanchany jsme zatlačili zpět na jejich vlastní palubu. Přeťali jsme hákovací kotvice a jejich loď to hořící odneslo pryč. Měli moc práce s vlastní záchranou, aby nás dál obtěžovali, když jsme se plížili pryč. Pak mi bylo líto, když shořel a potopil se. Byl dobrá loď, myslím, že byl stavěný pro hezky rozbouřené moře. Teď toho lituji, protože jsme mohli zachránit tu ženu, tu damane. I když nám poškodila loď, možná by to nebyla udělala, kdyby bývala byla volná. Světlo ozařuj její duši a vody kéž ji přijmou v míru.“

Vyprávění ji rozesmutnilo. Potřebovala rozptýlení. „Jorin, proč Atha’an Miere říkají lodím ‚on‘. Všichni, s nimiž jsem se setkala, jim říkají ‚ona‘. Asi v tom není žádný rozdíl, ale proč?“

„Muži by ti dali jinou odpověď,“ odtušila hledačka větru a poněkud se usmála, „mluvili by o síle a ušlechtilosti, jak už tak muži mluví, ale tohle je pravda. Loď je živá a je živá jako muž, má srdce jako opravdový muž.“ S láskou pohladila zábradlí, jako by laskala něco živého, něco, co mohlo její pohlazení cítit. „Zacházej s ním dobře a dobře se o něj starej a on za tebe bude bojovat i s tím nejhorším mořem. Bude bojovat, aby tě udržel naživu, i když mu moře dávno předtím zasadí smrtící úder. Nestarej se o něj, nevšímej si malých varování, jimiž tě upozorňuje na nebezpečí, a on tě utopí na klidném moři pod bezmračnou oblohou.“

Elain doufala, že Rand není tak vrtkavý. Tak proč tak vyskakuje, jednu chvíli je rád, že mě vidí jít, a hned zas posílá Juilina Sandara, aby na mě dával pozor? Řekla si, že na něj musí přestat myslet. Byl daleko. S ním teď nemohla nic dělat.

Ohlédla se přes rameno na příď. Tom byl pryč. Elain si byla jistá, že našla klíč k hádance těsně předtím, než ucítila hledačku větru usměrňovat. Mělo to něco společného s jeho úsměvem. Ať to však bylo cokoliv, teď to bylo pryč. No, ona to zjistí, než dorazí do Tanchika, i kdyby si na něj musela sednout. Ale on tu bude i ráno. „Jorin, jak dlouho nám to potrvá, než se dostaneme do Tanchika? Říkali mi, že fregaty jsou nejrychlejší lodi na světě, ale jak jsou vlastně rychlé?“

„Do Tanchika? Abychom posloužili Coramoorovi, nezastavíme v žádném přístavu. Možná deset dní, jestli dokážu splést větry dost dobře, zlíbí-li se Světlu, abych našla správné proudy. Možná jen sedm nebo osm, s milostí Světla.“

„Deset dní?“ vydechla Elain. „To ale není možné.“ Přece viděla mapy.

Úsměv druhé ženy byl zpola pyšný a zpola shovívavý. „Jak jsi říkala, jsou to nejrychlejší lodi na světě. Druhému nejrychlejšímu by to trvalo o polovinu déle na jakoukoliv vzdálenost, a většině nejméně dvakrát tak dlouho. Pobřežní plavidla, která se drží pobřeží a každou noc kotví na mělčinách...“ Opovržlivě si odfrkla, „...ta vyžadují desetkrát tolik.“

„Jorin, naučíš mě to, cos dělala?“

Hledačka větru na ni zírala, tmavé oči měla rozšířené a odráželo se v nich slábnoucí světlo. „Učit tě? Ale ty jsi Aes Sedai.“

„Jorin, já nikdy nespletla ani zpolovice tak silný pramen jako ty, cos zvládala ty. A v takovém měřítku! Jsem ohromena, Jorin.“

Hledačka větru ještě chvíli mlčela, již ne v úžase, ale jako by se snažila vtisknout si Elaininu tvář do paměti. Nakonec si políbila prsty pravé ruky a přitiskla je Elain na rty. „Zlíbí-li se Světlu, budeme se učit obě.“

21

Do Srdce

Ohromnou klenutou síň s mohutnými sloupy z leštěné krevele, pět loktů tlustými, zvedajícími se do šerých výšin nad světlo zlatých lustrů zavěšených na zlatých řetězech, naplnila tairenská šlechta. Vznešení páni a paní se seřadili v kruhu pod velkou kupolí v srdci komnaty a nižší šlechtici se stavěli za ně, řada za řadou až k lesu sloupů, všichni v nejlepším sametu, hedvábí a krajkách, širokých rukávcích, s okružím a špičatými klobouky, a všichni si znepokojeně špitali, takže klenutý strop odrážel zvuky jako od vyplašených husí. Jedině vznešení páni samotní směli vstoupit na toto místo zvané Srdce Kamene, a ti sem přicházívali jen čtyřikrát do roka podle požadavků zákona a zvyku. Teď přicházeli také, všichni, kteří nebyli někde na venkově, na pozvání nového pána, tvůrce zákonů a narušitele zvyků.

Natlačení lidé uhýbali Moirain hned, jak si všimli, kdo to je, takže se s Egwain pohybovaly jako v kapse volného prostoru. Lanova nepřítomnost Moirain zlobila. Strážci nebylo podobné, aby zmizel, když by ho mohla potřebovat. Obvykle na ni dohlížel, jako by se bez ochránce sama bránit neuměla. Kdyby nebyla schopná cítit pouto, jež je spájelo, a nevěděla, že nemůže být daleko od Kamene, byla by si dělala starosti.

Lan bojoval s provázky, které si na něj přivazovala Nyneiva, stejně tvrdě, jako bojovával s trolloky v Morně, ale ať se to snažil sebevíc popírat, ta mladá žena ho spoutala tak pevně, jako ona sama, i když jiným způsobem. To by se klidně mohl snažit přervat holýma rukama ocel, jako ta pouta. Moirain nebyla tak docela žárlivá, ale Lan byl její ozbrojenou paží, jejím štítem i společníkem tak dlouho, že se ho nedokázala tak lehce vzdát. Udělala jsem, co v tom bylo třeba udělat. Ona ho získá, jestli zemřu, a ne dříve. Kde je ten chlap? Co dělá?

Jakási žena v rudém hávu, paní země jménem Leitha, s krajkovým okružím a koňskou tváří, odtahovala suknice s poněkud přehnanou úslužností a Moirain se na ni podívala. Stačil pohled, ani nemusela zpomalit, ale žena se otřásla a sklopila zrak. Moirain si pro sebe kývla. Dokázala přijmout, že tito lidé Aes Sedai nenávidí, ale nehodlala kromě zastřeného pohrdání snášet otevřenou hrubost. Kromě toho ostatní ustoupili o další krok, když viděli, jak se Leitha nechala zastrašit.

„Jsi si jistá, že neříkal nic o tom, co hodlá ohlásit?“ zeptala se tiše. Při takovém štěbetání nemohl nikdo o tři kroky dál slyšet ani slovo. A Tairenové si teď od nich udržovali vzdálenost přibližně tři kroky. A Moirain neměla ráda, když ji slyšel někdo nezvaný.

„Nic,“ odpověděla Egwain stejně tiše. Mluvila stejně podrážděně, jako se Moirain cítila.

„Něco se povídalo.“

„Povídalo? A co?“

Ta dívka se nedokázala příliš ovládat, ani hlas, ani výraz tváře. Ona zřejmě nezaslechla nic o tom, co se děje ve Dvouříčí. Sázet ale na to, že se to nedoslechl ani Rand, by mohlo znamenat, že svého koně dostane za tři sáhy vysokou ohradu. „Měla bys ho přimět, aby se ti svěřoval. Potřebuje, aby ho někdo vyslechl. Pomůže mu to popovídat si o svých potížích s někým, komu může věřit.“ Egwain se na ni podívala koutkem oka. Na tak prosté metody začínala být příliš zkušená. Přesto Moirain vyslovila nepřizdobenou pravdu – ten chlapec si potřeboval s někým popovídat a ulevit si tak – a navíc by to mohlo fungovat.

„On se nesvěří nikomu, Moirain. Co ho bolí, skrývá, a doufá, že se s tím dokáže vyrovnat dřív, než si toho někdo všimne.“ Egwain se po tváři mihl hněv. „Ten vrtohlavý mezek!“

Moirain pocítila na okamžik soucit. Nedalo se čekat, že jen tak přijme, že se tu Rand prochází zavěšený do Elain a líbající se s ní v koutku, když si myslí, že je nikdo nevidí. A Egwain toho nevěděla ani polovinu. Soucit však Moirain dlouho nevydržel. Bylo třeba vyřídit ještě tolik důležitých věcí, aby se ta dívka rozčilovala kvůli něčemu, co stejně nemohla mít.

Elain a Nyneiva už by měly být na palubě fregaty a z cesty. Jejich plavba by nakonec mohla potvrdit, že její podezření ohledně hledaček větru bylo správné. To však byla maličkost. Přinejhorším mají obě dost zlata, aby koupily loď a najaly si posádku – což by mohlo být nutné vzhledem k tomu, co se o Tanchiku povídalo – a ještě by jim mělo zbýt tolik, aby mohly podplatit tarabonské úředníky. Pokoj Toma Merrilina byl prázdný a její zvědové jí ohlásili, že si cestou z Kamene mumlal cosi o Tanchiku. Dohlédne na to, aby dostaly dobrou posádku, a najde ty správné úředníky. Údajný plán s Mazrimem Taimem byl z těch dvou možností ten pravděpodobnější, ale její zprávy amyrlin by se o to měly postarat. Obě mladé ženy dokážou zvládnout mnohem méně pravděpodobný případ, že v Tanchiku opravdu nějaké tajuplné nebezpečí existuje, a hlavně se jí přestaly plést pod nohy a jsou daleko od Randa. Jen litovala, že Egwain odmítla jít s nimi. Tar Valon by byl pro všechny tři tím nejlepším místem, ale Tanchiko bude stačit.

„Když už mluvíme o tvrdohlavcích, hodláš pokračovat v tom svém plánu a jít do Pustiny?“

„Ano,“ odvětila dívka pevně. Potřebovala se vrátit do Věže, cvičit svou sílu. Nač ta Siuan vlastně myslí? Nejspíš by skončila u jednoho z těch svých pořekadel ohledně člunů a ryb, kdybych se jí zeptala.

Nakonec Egwain bude brzy také z cesty a ta aielská dívka na ni dá pozor. Možná ji moudré opravdu dokážou naučit něco o snění. Ten dopis od nich byl naprosto ohromující, tedy ne že by si mohla dovolit mu věnovat větší pozornost. Egwainina cesta do Pustiny by však mohla být z dlouhodobého hlediska užitečná.

Poslední řada Tairenů ustoupila, takže s Egwain stály na otevřeném prostranství pod rozlehlou kupolí. Tady bylo ještě zřetelnější, jak se šlechtici cítí nepohodlně. Mnozí si pozorně prohlíželi špičky svých bot, jako mrzuté děti, a další hleděli do prázdna, prostě na cokoliv, jen ne na obě ženy. Tady býval uložen Callandor, než si ho Rand vzal. Tady, pod touto kopulí, nedotčen rukou přes tři tisíce let, nedotknutelný pro každou ruku kromě ruky Draka Znovuzrozeného. Tairenové jen neradi přiznávali, že Srdce Kamene vůbec existuje.

„Ubohá žena,“ podotkla tiše Egwain.

Moirain sledovala směr jejího pohledu. Vznešená paní Alteima, již v rouše s okružím a s čepcem z neposkvrněné běli, jakou nosily tairenské vdovy, přestože její manžel ještě žil, byla nejspíš nejklidnější ze všech přítomných urozenců. Byla to štíhlá, milá žena, ještě milejší než obvykle díky smutnému úsměvu, s velkýma hnědýma očima a dlouhými černými vlasy do půli zad. Byla vysoká, i když si Moirain přiznávala, že pro ni je vysoká každá, která je vyšší než ona sama, a s poněkud příliš plným poprsím. Cairhieňané nebyli vysocí, a Moirain byla malá dokonce i podle jejich měřítek.

„Ano, ubohá žena,“ řekla, ale nemyslela to soucitně. Bylo dobré vidět, že Egwain ještě není natolik bystrá, aby pokaždé viděla pod povrch věcí. Ta dívka byla už teď mnohem méně učenlivá, než by měla být po mnoho dalších let. Potřebovala vytvarovat dřív, než ztvrdne úplně.

S Alteimou se Tom spletl. Nebo to možná nechtěl vidět. Z nějakého důvodu velice váhal zaútočit proti ženě. Vznešená paní Alteima byla mnohem nebezpečnější než její manžel či milenec, jež oba dokonale ovládala, aniž oni o sobě věděli. Možná byla nebezpečnější než kdokoliv jiný v Tearu, ženy i muže nevyjímaje. Brzy si najde jiné, které využije. Alteima vždy zůstávala v pozadí a tahala za provázky. Něco se s ní bude muset podniknout.

Moirain přenesla pohled podél řady vznešených pánů a paní, až našla Estandu ve žlutém hedvábném brokátu s velkým okružím ze slonovinové krajky a ladícím maličkým čepečkem. Krásu její tváře poněkud kazila jistá tvrdost, a občasné pohledy, které vrhala na Alteimu, byly tvrdé jako železo. Jejich vzájemné pocity šly mnohem dál než k pouhému soupeření. Kdyby byly muži, už dávno by jedna prolila krev té druhé v souboji. Kdyby bylo možné jejich nepřátelství vyostřit, Alteima by měla mít na nějakou dobu příliš velké starosti, než aby mohla dělat potíže Randovi.

Na chvíli zalitovala, že poslala Toma pryč. Nerada marnila čas těmito malichernými šarvátkami. Ale Tom měl příliš velký vliv na Randa, a ten chlapec musel být závislý jen na její radě. Jen a jenom její. Světlo vědělo, že je s ním těžké pořízení i bez vměšování ostatních. Tom chlapci stále radil, aby vládl Tearu, když by se měl dát na cestu za většími věcmi. Ale to teď bylo vyřešeno. Potíž, jak přivést Toma Merrilina k noze, může zvládnout později. Teď byl na pořadu Rand. Co tu chce oznámit?

„Kde je? Zřejmě se naučil první umění králů. Nechat lidi čekat.“

Neuvědomila si, že promluvila nahlas, dokud se na ni Egwain překvapeně nepodívala. Moirain okamžitě zahnala z výrazu podráždění. Rand se nakonec objeví a ona zjistí, co má v plánu. Zjistí to zároveň s ostatními. Málem zaskřípala zuby. Ten zaslepený hlupák, řítící se střemhlav nocí, aniž by myslel na útesy, aniž by myslel na to, že společně s sebou může strhnout i celý svět. Jen kdyby mu dokázala zabránit, aby se nehnal zachránit svou vesnici. Bude to chtít udělat, ale teď si to nemůže dovolit. Možná to nevěděl. Byla to jistá naděje.

Proti nim stál Mat, neučesaný, hrbící se, s rukama v kapsách zeleného kabátce s vysokým límcem. Kabátec měl jako obvykle nedopnutý a boty měl ošoupané, což bylo v ostrém protikladu k dokonalé eleganci okolo. Když si všiml, že se na něj Moirain dívá, neklidně přešlápl a potom předvedl jeden z těch svých přidrzlých vzdorovitých úsměvů. Aspoň že byl tady, pod dohledem. Dohlížet na Mata Cauthona byla naprosto vyčerpávající práce, protože se jejím špehům snadno vyhýbal. Nikdy nedal ani v nejmenším najevo, že o jejich přítomnosti ví, ale její zvědové hlásili, že jim nějak vždycky uklouzne z dohledu, kdykoliv se dostanou příliš blízko.

„Myslím, že v tom svým kabátci i spí,“ podotkla s nesouhlasem Egwain. „A schválně. Ráda bych věděla, kde je Perrin.“ Postavila se na špičky a snažila se dohlédnout nad hlavami shromážděných. „Nikde ho nevidím.“

Moirain se zamračila a také pátrala v davu. Ne že by viděla dál než na první řadu. Lan mohl být až vzadu mezi sloupy. Moirain však rozhodně nehodlala natahovat krk nebo dokonce vyskakovat na špičkách jako neklidné dítě. S Lanem si hodlala promluvit tak, aby na to dlouho nezapomněl, až ho najde. Moirain často přemítala, že když ho Nyneiva táhne na jednu stranu a ta’veren – přinejmenším Rand – na druhou, jak dlouho asi jejich pouto vydrží. Aspoň čas, který strážce trávil s Randem, byl k užitku. Dávalo jí to další polínko, které mohla přiložit na Randův oheň.

„Možná je s Faile,“ řekla Egwain. „Určitě by neutekl, Moirain. Perrin má silný smysl pro povinnost.“

Skoro tak silný jako strážce, to Moirain věděla, což byl důvod, proč na něj neposílala tolik špehů, jako se snažila mít u Mata. „Faile se ho snaží přemluvit k odchodu, děvče.“ Bylo docela dobře možné, že je s ní. Obvykle s ní býval. „Netvař se tak překvapeně. Často o tom mluví – a hádají se – tak, že jsou jasně slyšet.“

„Mě nepřekvapuje, že to víš,“ prohodila Egwain suše, „jen že by se mu Faile snažila vymluvit něco, o čem ví, že udělat musí.“

„Ona možná nevěří, že to musí udělat.“ Moirain tomu nejdřív sama nevěřila, neviděla to. Tři ta’veren, všichni tři stejného stáří, pocházející ze stejné vesnice. Musela být slepá, když si hned neuvědomila, že musejí být spojení. Všechno se díky tomu jen ještě víc zkomplikovalo. Bylo to jako snažit se žonglovat třemi Tomovými barevnými míčky jednou rukou a se zavázanýma očima. Viděla Toma, jak to dělá, ale ona by to zkoušet nechtěla. A nedalo se ani poznat, jak jsou spojeni, nebo co by měli udělat. Proroctví se o společnících nikdy nezmiňovala.

„Mám ji ráda,“ řekla Egwain. „Hodí se k němu, je přesně to, co potřebuje. A hodně jí na něm záleží.“

„Asi ano.“ Jestli začnou být s Faile příliš velké potíže, Moirain si s ní bude muset promluvit o tajemstvích, která Faile před Perrinem má. Nebo řekne jednomu ze svých špehů, aby to udělal. To by mělo celou záležitost vyřídit.

„Říkáš to, jako bys tomu nevěřila. Oni se milují, Moirain. Copak to nevidíš? Copak ty nepoznáš lidský cit, ani když ho uvidíš?“

Moirain jí věnovala dost přísný pohled, který by ji měl okamžitě vhodným způsobem uzemnit. To děvče vědělo tak málo, a myslelo si, že ví tolik. Moirain už jí to chtěla říci a řádně ji zpražit, když začali Tairenové překvapeně, někdy dokonce poděšeně, lapat po dechu.

Dav rychle ustupoval, velice ochotně, ti vepředu nemilosrdně nutili ty vzadu ustoupit, takže se pod kupolí otevřel široký průchod. Tím průchodem prošel Rand s pohledem upřeným přímo před sebe, majestátní v rudém kabátci vyšívaném na rukávcích zlatými spirálami, s Callandorem položeným v ohbí lokte pravé ruky jako žezlo. Ale Tairenové neuhýbali jen díky tomu. Za ním přicházela dobře stovka Aielů s oštěpy a luky s nasazenými šípy v rukou, se šufami omotanými kolem hlav. Černé závoje jim halily tváře, až byly vidět jenom oči. Moirain měla dojem, že v čele zástupu, těsně za Randem, poznává Rhuarka, ale to jen díky jeho pohybům. Ostatní byli zcela anonymní. Připravení k zabíjení. Očividně, ať už jim chtěl Rand sdělit cokoliv, hodlal udusit každý odpor dřív, než budou mít zúčastnění čas se sjednotit.

Aielové se zastavili, ale Rand šel dál až doprostřed místnosti. Pak přelétl shromážděné očima. Při spatření Egwain vypadal překvapeně a snad i nešťastně, ale Moirain věnoval úsměv, který ji doháněl k zuřivosti, a Matovi zas takový, že když ho Mat opětoval, vypadali oba jako malí kluci. Tairenové všichni zbledli jako plátno, nevědíce, mají-li se dívat na Randa a Callandor nebo na zahalené Aiely. Obojí mohlo být smrtící.

„Vznešený pán Sunamon,“ prohlásil Rand náhle a hlasitě, až onen bachratý chlapík nadskočil, „se mi zaručil za smlouvu s Mayene, že přesně dodrží smysl, jaký jsem chtěl. Zaručil se mi za to svým životem.“ Zasmál se, jako by právě řekl dobrý vtip, a většina urozenců se zasmála s ním. Ne tak Sunamon, jenž vypadal, že se mu udělalo vážně nevolno. – „Nedodrží-li to,“ oznámil Rand, „souhlasil, že bude pověšen a že se tímto slibem cítí vázán.“ Smích ustal. Sunamonův obličej dostal odporný nazelenalý odstín. Egwain se ustaraně podívala na Moirain. Oběma rukama si mačkala sukni. Moirain jen čekala. Nesvedl sem každého šlechtice ze vzdálenosti deseti mil, jen aby jim dal vědět o smlouvě nebo aby vyhrožoval tomu tlustému hlupákovi. Přiměla se pustit vlastní sukni.

Rand se obrátil kolem dokola a zvažoval obličeje, které viděl. „Díky této smlouvě bude brzy možné přepravovat na lodích tairenské zrní na západ a hledat nové trhy.“ Ozvalo se několik tichých oceňujících poznámek, ale byly rychle umlčeny. „Je toho však víc. Vojska Tearu vyrazí na pochod.“

Ozval se neslýchaný jásot, bouřlivý pokřik se odrážel od vysokého stropu. Muži poskakovali a máchali pěstmi nad hlavou, dokonce i vznešení páni, a vyhazovali do vzduchu špičaté klobouky. Ženy se usmívaly stejně nadšeně jako muži, líbaly na tváře ty, kteří měli odejít do války, a jemně čichaly k maličkým porcelánovým fiólám s vonnými solemi – bez takové fióly by žádná tairenská šlechtična nevyšla na veřejnost – a předstíraly, že na ně z té zprávy jdou mrákoty. „Illian padne!“ vykřikl kdosi a stovky hlasů to opakovaly jako dunění hromu. „Illian padne! Illian padne! Illian padne!“

Moirain viděla, že Egwain hýbe pusou, ale její slova pohltil všeobecný jásot. Nicméně dokázala si ze rtů přečíst: „Ne, Rande. Prosím, to ne. Prosím, ne!“ Na druhé straně proti Randovi se nesouhlasně mračil Mat. Ti dva a ona byli jediní, kteří neoslavovali, tedy až na vždy pozorné Aiely a Randa samotného. Rand zkřivil rty v opovržlivém úsměvu, jenž mu ani na okamžik nedostoupil až k očím. Na obličeji se mu zaleskl pot. Moirain se setkala s jeho zatrpklým pohledem a vyčkávala. Bude toho víc, a jak tušila, ani to se jí nebude líbit.

Rand zvedl levici. Pomalu se rozhostilo ticho, ti vepředu spěšně utišovali ty za sebou. Rand počkal, až bylo ticho úplné. „Vojska vyrazí na sever do Cairhienu. Povede je vznešený pán Meilan a pod ním vznešení páni Gueyam, Aracome, Hearne, Maraconn a Simaan. Vojska bude štědře platit vznešený pán Torean, z vás ten nejbohatší, jenž také vojska doprovodí, aby dohlédl na to, že jeho peníze budou utraceny moudře.“

Toto prohlášení přivítalo mrtvolné ticho. Nikdo se ani nepohnul, i když nehezky vypadající Torean měl zřejmě problémy udržet se na nohou.

Moirain se musela Randovi v duchu poklonit za jeho výběr. Poslat těch sedm z Tearu hladce vykuchalo sedm nejnebezpečnějších úkladů proti němu a žádný z těch mužů nedůvěřoval ostatním natolik, aby mohli nějaké pikle kout mezi sebou. Tom Merrilin mu poradil dobře. Jejím špehům očividně unikly některé poznámky, které podstrčil Randovi do kapes. Ale co to ostatní? Bylo to šílenství. Tohle přece nemohla být odpověď, jíž se mu dostalo na druhé straně onoho ter’angrialu. Určitě to nebylo možné.

Meilan s ní zřejmě souhlasil, byť ne ze stejných důvodů. Váhavě vystoupil dopředu, hubený, tvrdý muž, ale tak vyděšený, že mu bylo vidět bělmo. „Můj pane Draku...“ Zarazil se, polkl a začal znovu maličko silnějším hlasem. „Můj pane Draku, zaplést se do občanské války je jako vstoupit do močálu. O Sluneční trůn usiluje tucet frakcí se stejně tolika proměnlivými spojeneckými smlouvami, a každý den se všichni zrazují navzájem. – Kromě toho zaplavili Cairhien lupiči jako blechy divokého kance. Hladovějící sedláci obrali zemi dohola. Mám zaručené zprávy, že jedí kůru a listí. Můj pane Draku, ‚brynda‘ je slovo, které ani zdaleka nevystihuje –“

Rand ho uťal. „Ty snad nechceš rozšířit hranice Tearu až k Rodovrahově Dýce, Meilane? To je v pořádku. Vím, koho chci posadit na Sluneční trůn. Nejdeš tam dobývat, Meilane, ale znovu nastolit pořádek a mír. A nakrmit hladové. V tairenských sýpkách je teď více zrní, než dokáže Tear prodat, a sedláci letos sklidí nejméně stejně tolik, leda bys mne neuposlechl. Povozy zrní dopraví za vojsky, a ti sedláci... Ti sedláci už nebudou muset jíst kůru, můj pane Meilane.“ Vysoký vznešený pán otevřel znovu ústa a Rand švihl Callandorem dolů a opřel jeho křišťálový hrot před sebe o zem. „Máš otázky, Meilane?“ Meilan zavrtěl hlavou a zacouval do davu, jako by se chtěl schovat.

„Já věděla, že nezačne válku,“ prohlásila důrazně Egwain. „Věděla jsem to.“

„Myslíš, že tady se bude méně zabíjet?“ zareptala Moirain. Co má ten kluk za lubem? Aspoň nechce utéci zachránit tu svou vesnici, když si Zaprodanci se zbytkem světa dělají, co se jim zamane. „Hromady mrtvol budou přinejmenším stejně vysoké, děvče. Rozdíl mezi tímhle a válkou ani nepoznáš.“

Útokem na Illian a Sammaela by získal trochu času, i kdyby to nakonec dopadlo nerozhodně. Získal by čas učit se, jak nakládat se svou mocí, a možná by dokázal strhnout jednoho ze svých nejsilnějších nepřátel, což by zastrašilo ostatní. Co ale získá tímhle? Mír pro její rodnou zemi, nakrmení hladovějících Cairhieňanů. Jindy by mu byla tleskala. Bylo to chvályhodně lidské – a nyní naprosto nesmyslné. Neužitečné krveprolití spíš než by se postavil nepříteli, který ho zničí, dostane-li tu nejmenší možnost. Proč? Lanfear. Co mu řekla Lanfear? Co udělala? Možnosti Moirain zamrazily až u srdce. Rand bude potřebovat bližší dohled víc než kdy dřív. Nedopustí, aby byl obrácen ke Stínu.

„Aha, ano,“ řekl Rand, jako by si právě na cosi vzpomněl. „Vojáci toho moc nevědí o krmení hladových lidí, že ne? K tomu je třeba laskavého, ženského srdce. Má paní Alteimo, lituji, že musím narušit tvůj žal, ale ujala by ses dohledu nad rozdělováním jídla? Budete muset nakrmit celý stát.“

A získat moc, pomyslela si Moirain. Tohle byla jeho první chyba. Ovšem až na to, že si vybral Cairhien místo Illianu. Alteima se do Tearu určitě vrátí jako spojenec Meilana nebo Gueyama, připravená k dalším intrikám. A jestli si Rand nebude dávat pozor, nechá ho zavraždit. Možná by se dala v Cairhienu zinscenovat nějaká nehoda.

Alteima udělala půvabné pukrle a roztáhla dlouhé bílé suknice. Tvářila se jen trošku překvapeně. „Jak můj pán Drak velí, já uposlechnu. Velice mě těší, že mohu posloužit pánu Drakovi.“

„Byl jsem si tím jistý,“ podotkl Rand suše. „A i když zajisté velice miluješ svého manžela, nebude tě asi moct provázet do Cairhienu. Podmínky tam budou pro nemocného velice tvrdé. Dovolím si ho dopravit do komnat vznešené paní Estandy. Ona se o něj postará, zatímco budeš pryč, a pošle ho za tebou do Cairhienu, až mu bude lépe.“ Estanda se vítězoslavně usmála. Alteima vyvrátila oči a zhroutila se na pomačkanou hromádku.

Moirain lehce zavrtěla hlavou. Byl opravdu tvrdší než dřív. Nebezpečnější. Egwain vykročila k zhroucené ženě, ale Moirain jí položila ruku na loket. „Myslím, že ji jen přemohly city. Já to poznám, víš. Dámy se o ni postarají.“ Několik se již k Alteimě sklonilo, poplácávaly ji po rukou a přikládaly jí pod nos vonnou sůl. Alteima zakašlala a otevřela oči. Když ale viděla, že nad ní stojí Estanda, vypadalo to, že omdlí znovu.

„Rand myslím právě udělal něco velmi chytrého,“ řekla Egwain chabě. „A velice krutého. Měl by se stydět.“

Rand se tak opravdu tvářil. Mračil se do dlaždic pod svýma nohama. Možná nebyl tak tvrdý, jak se snažil předstírat.

„A ne nezaslouženě,“ poznamenala Moirain. To děvče vypadalo slibně, všímalo si věcí, kterým nerozumělo. Ale stále se potřebovalo naučit ovládat své pocity, všimnout si, co je potřeba udělat, stejně jako vědělo, co si přeje udělat. „Doufejme, že pro dnešek s tou chytrostí už skončil.“

Jen málokdo ve velké komnatě opravdu pochopil, co se stalo, kromě toho, že Alteiminy mdloby znepokojily pána Draka. Zezadu se ozvalo pár výkřiků: „Cairhien padne!", ale dlouho to nevydrželo.

„Když nás povedeš ty, můj pane Draku, dobydeme svět!“ křikl jakýsi muž s tváří plnou vřídků, který napůl podpíral Toreana. Byl to Estean, Toreanův nejstarší syn, ta vředovitá tvář jako podobnost stačila, i když otec si stále cosi mumlal.

Rand zvedl s trhnutím hlavu a vypadal překvapeně. Nebo možná rozzlobeně. „Nebudu s vámi. Jdu... na chvíli pryč.“ To rozhodně vyvolalo mlčení. Upíraly se na něj oči všech přítomných, ale on věnoval pozornost cele jen Callandoru. Dav sebou trhl, když Rand zvedl křišťálový meč před sebe. Po tvářích se mu řinul pot mnohem silněji než dříve. „Kámen držel Callandor předtím, než jsem přišel. A Kámen ho podrží opět, než se vrátím.“

Náhle mu průsvitný meč v rukou vzplál. Rand ho obrátil jílcem nahoru a zarazil ho do země. Do kamene podlahy. Ke kupoli nahoře vzlétly obloukem namodralé blesky. Kameny hlasitě zaduněly a Kámen se otřásl, zatančil a srazil ječící lidi na zem.

Moirain odstrčila Egwain, ještě než chvění zcela ustalo, a narovnala se. Co to udělal! A proč? Odejít? To byla nejhorší z jejích nočních můr.

Aielové už také stáli. Všichni ostatní leželi omráčeni či se krčili na kolenou. Až na Randa. Ten klečel na jednom koleni a oběma rukama svíral jílec Callandoru. Čepel meče byla z poloviny zaražena do podlahy. Meč byl opět jen průhledným křišťálem. Obličej se mládenci leskl potem. Přinutil se otevřít zaťaté ruce jeden prst po druhém a pak je držel kolem jílce, aniž se ho přímo dotýkal. Moirain měla na chvíli dojem, že ho chce znovu uchopit, ale on se místo toho přinutil vstát. Musel se k tomu přinutit, tím si byla Moirain jistá.

„Dohlídněte mi na to, co budu pryč.“ Hlas měl lehčí, víc jako když ho poprvé spatřila v jeho vesnici, ale o nic méně jistý a pevný než před chvílí. „Dohlídněte na to a vzpomínejte na mě. Pamatujte, že si pro něj přijdu. Jestli chce moje místo zaujmout někdo jiný, musí ho jenom vytáhnout.“ Zahrozil jim prstem a téměř poťouchle se zazubil. „Ale nezapomeňte na cenu za neúspěch.“

Otočil se na patě a vyšel z komnaty. Aielové se zařadili za něj. Tairenové zírali na meč trčící z podlahy Srdce Kamene a pomalu se zvedali. Většina se tvářila, že by nejraději utekla, ale příliš se báli.

„Ten chlap!“ zavrčela Egwain oprašujíc si zelené lněné šaty. „Copak se zbláznil?“ Připlácla si ruku na ústa. „Ó, Moirain, nezbláznil se, že ne? Nebo ano? Ještě ne.“

„Světlo dej, aby ne,“ zamumlala Moirain. Nedokázala odtrhnout zrak od meče, stejně jako Tairenové. Světlo toho kluka vem. Proč nemohl zůstat tím poddajným mládenečkem, jehož našla v Emondově Roli? Přiměla se vykročit za Randem. „Ale zjistím to.“

Téměř běžíce dohnaly zástup Aielů v široké, goblény ověšené chodbě. Aielové teď měli závoje odhrnuté, ale snadno je mohli zvednout a přetáhnout přes obličej, aniž by zpomalili krok. Ohlédli se po ní a po Egwain a jejich tvrdé výrazy se nezměnily, ale v očích se jim objevila ostražitost, kterou tam v blízkosti Aes Sedai Aielové vždycky měli.

Jak je mohla vyvést z míry ona, když tak klidně následovali Randa, to Moirain nechápala. Zjistit o nich víc než pár zlomků bylo obtížné. Na otázky odpovídali vcelku ochotně – na otázky týkající se čehokoliv, co ji vůbec nezajímalo. Co zjistili její zvědové, i to, co sama odposlechla, nebylo nikdy důležité, a síť jejích špehů už to nezkoušela. Ne od chvíle, kdy jednu ženu nechali svázanou a s roubíkem viset za kotníky z hradeb, kdy mohla jen s vytřeštěnýma očima zírat na sto sáhů hluboký sráz, a kdy jeden muž jednoduše zmizel. Prostě byl pryč. A ta žena, odmítající vstoupit kamkoliv výš než do přízemí, byla živou připomínkou, dokud ji Moirain neposlala na venkov.

Když k němu s Egwain z obou stran došly, Rand ani nezpomalil, stejně jako Aielové. Také se tvářil ostražitě, ale jinak, a také byl popuzený a rozzlobený. „Myslel jsem, že už jsi pryč,“ řekl Egwain. „Myslel jsem, žes šla s Elain a Nyneivou. Mělas to udělat. Dokonce i Tanchiko je... Cos říkala?“

„Už moc dlouho nezůstanu,“ pravila Egwain. „Odcházím s Aviendhou do Pustiny, do Rhuideanu, abych studovala u moudrých.“

Když se dívka zmínila o Pustině, Rand škobrtl a nejistě se na ni podíval, ale hned šel dál. Zdál se teď vyrovnaný, až příliš, jako vroucí konvice, která má přivázané víčko a zaražený špunt. „Pamatuješ, jak jsme se koupávali v Luhu?“ zeptal se tiše. „Já plaval v tůni na zádech a myslel jsem, že nejtěžší věc, co budu kdy muset dělat, bude orat pole, možná až na stříhání ovcí. Stříhání od slunce východu do západu, kdy se skoro nezastavíš ani kvůli jídlu, dokud není hotovo.“

„Předení,“ řekla Egwain. „Nenáviděla jsem to víc než drhnutí podlah. Z předení mě hrozně bolely prsty.“

„Proč jsi to udělal?“ zeptala se Moirain, než mohli pokračovat v tom dětinském žvatlání a vzpomínání na mládí.

Rand se na ni úkosem podíval a usmál se dost poťouchle, aby to slušelo i Matovi. „Copak jsem ji mohl nechat pověsit za to, že se snažila zabít chlapa, co mě chtěl zabít? Bylo by to snad spravedlivější než to, co jsem udělal?“ Úsměv mu z tváře zmizel. „Je spravedlivé vůbec něco, co udělám? Když Sunamon neuspěje, bude viset. Protože jsem to řekl. Zaslouží si to po tom, jak se snažil získat výhody a nestaral se, jestli třeba jeho vlastní lidi umřou hlady, ale za to nepůjde na šibenici. Bude viset, protože jsem já řekl, že bude. Protože jsem to řekl.“

Egwain mu položila ruku na loket, ale Moirain ho nehodlala nechat vyklouznout jenom tak hladce. „Víš dobře, že to jsem vůbec nemyslela.“

Rand kývl. Tentokrát bylo v jeho úsměvu cosi děsivého, jako úsměv mrtvoly. „Callandor. S ním v rukou dokážu cokoliv. Cokoliv. Vím, že dokážu cokoliv. Ale teď jako by mi spadl kámen ze srdce. Ty to nechápeš, co?“ Moirain to nechápala, i když ji popíchlo, že to poznal. Mlčela a on pokračoval. „Možná ti pomůže, když budeš vědět, že to pochází z Proroctví.

‚Do srdce si vrazí svůj meč,

do srdce, aby udržel jejich srdce.

Kdo ho tasí, následovat bude.

Čí ruka sevře tu děsivou čepel?‘

Vidíš? Přímo z Proroctví.“

„Zapomínáš ale na jednu velmi důležitou věc,“ sdělila mu Moirain upjatě. „Tys tasil Callandor, abys naplnil proroctví. Ochrany, které ho držely a na tebe čekaly tři tisíce let, jsou pryč. Už to není Meč, jehož se nelze dotknout. I já bych ho dokázala skrze usměrňování uvolnit. Hůř, kterýkoliv ze Zaprodanců může. Co když se vrátí Lanfear? Nemohla by sice Callandor použít o nic víc než já, ale mohla by ho sebrat.“ Rand na to jméno nijak nezareagoval. Protože se jí nebál – v kterémžto případě byl hlupák – nebo z nějakého jiného důvodu? „Jestli Sammael nebo Rahvin nebo kterýkoliv jiný z mužů Zaprodanců dostane Callandor do rukou, může jím vládnout jako ty. Pomysli na to, že budeš muset čelit síle, kterou jsi tak lhostejně odložil. Pomysli na to, co ta síla spáchá v rukou Stínu.“

„Skoro doufám, že to zkusí.“ V očích mu zaplálo hrozivé světlo a na chvíli jeho oči vypadaly jako šedé bouřkové mraky. „Na každého, kdo se pokusí usměrnit Callandor z Kamene, čeká překvapení, Moirain. Ať tě ani nenapadne odnést ho do Věže do úschovy. Nedokázal jsem tu past nařídit tak, aby sklapla jen někdy. Stačí jen síla, aby sklapla a zase se nastavila, připravená znovu sklapnout. Já se Callandoru nevzdávám navždy. Jen dokud...“ Zhluboka se nadechl. „Callandor zůstane, kde je, dokud se pro něj nevrátím. A tím, že tu bude, jim zároveň bude připomínat, kdo jsem a co jsem, zajistí, že se budu moct vrátit bez vojska. Bude to jakýsi přístav, a takoví jako Alteima a Sunamon mě přivítají doma. Jestli Alteima přežije spravedlnost svého manžela a trest, který jí vyměří Estanda, a Sunamon ten můj. Světlo, jaký je to mizerný propletenec.“

Nemohl tu past udělat tak, aby si vybírala, nebo nechtěl? Moirain se rozhodla, že nebude podceňovat to, čeho je možná schopen. Callandor patřil do Věže, když ho nechce nosit tak, jak by měl, patřil do Věže, dokud ho nebude nosit. „Dokud“ co? Chtěl říci něco jiného, než „se nevrátím", ale co?

„A kam jdeš? Nebo to chceš taky držet v tajnosti?“ V duchu si přísahala, že ho nenechá znovu uniknout, že ho nějak přiměje změnit rozhodnutí, pokud se chtěl rozběhnout do Dvouříčí, když ji překvapil.

„Ne v tajnosti, Moirain. Aspoň ne před tebou a Egwain. Jdu do Rhuideanu.“

Dívka vytřeštila oči a vypadala stejně ohromeně, jako by to jméno ještě nikdy neslyšela. Co se toho týkalo, Moirain nebyla překvapená o nic méně. Aielové začali cosi mumlat, ale když se Moirain ohlédla, šli dál s naprosto bezvýraznými obličeji. Moirain si přála, aby je dokázala přimět odejít, ale oni by jejího rozkazu neuposlechli, a ona nehodlala Randa žádat, aby je poslal pryč. Jejímu postavení u něj by nepomohlo, kdyby ho měla žádat o laskavosti, zvláště o takové, které by nejspíš odmítl.

„Ty nejsi náčelník aielského kmene, Rande,“ řekla zcela pevně, „a nemusíš jím být, není to nutné. Tvůj zápas se odehrává na této straně Dračí stěny. Leda... Tohle vzešlo z odpovědí, kterých se ti dostalo v ter’angrialu? Cairhien, Callandor a Rhuidean? Říkala jsem ti, že ty odpovědi mohou být zašifrované. Mohl jsi je špatně pochopit, a to by mohlo být osudné. A pro víc lidí než jenom pro tebe.“

„Musíš mi důvěřovat, Moirain. Jako jsem já musel tak často důvěřovat tobě.“ Podle toho, co z jeho výrazu vyčetla, mohla jeho tvář klidně patřit jednomu z Aielů.

„Prozatím ti budu důvěřovat. Jen nečekej a vyhledej mou radu dřív, než bude pozdě.“ Nenechám tě přejít ke Stínu. Pracovala jsem příliš dlouho, abych to dovolila. Ať to stojí, co to stojí.

22

Cesta z Kamene

Bylo to zvláštní procesí, které Rand vedl z Kamene na východ. Bílá oblaka stínila polední slunce a městem vál slabý vánek. Na jeho rozkaz nebylo žádné veřejné oznámení ani prohlášení, ale zpráva se pomalu šířila. Měšťané ustávali v práci a utíkali k místům, odkud byl dobrý výhled. Aielové pochodovali městem a ven za hradby. Lidé, kteří je v noci neviděli přicházet, kteří jen zpola věřili, že jsou vůbec v Kameni, se ve stále větším množství tlačili v ulicích podél jejich cesty, plnili okna a dokonce šplhali na šikmé střechy a obkročmo usedali na štíty střech i na vzhůru obrácené rohy. Počítali Aiely a tiše se bavili. Těch pár set přece nemohlo dobýt Kámen. Dračí zástava stále vlaje nad pevností. Musí tu být ještě tisíce Aielů. A pán Drak.

Rand jel klidně bez kabátce, jen v košili, jsa si jist, že ho nikdo z přihlížejících nebude považovat za nic jiného než za obyčejného muže. Cizinec, dost bohatý, aby mohl jet na koni – a na skvělém grošovaném hřebci, nejlepším z tairenského chovu – bohatý muž cestující v té nejpodivnější z podivných společností, ale zcela jistě jen další obyčejný muž. Dokonce ani vůdce tohoto podivného oddílu. Ten titul určitě patřil Lanovi nebo Moirain i přesto, že jeli o kousek dál za ním, přímo před Aiely. Tiché, uctivé šeptání, zvedající se, jak projížděl kolem, určitě patřilo Aielům, ne jemu. Tihle Tairenové ho mohli klidně považovat třeba za podkoního jedoucího na koni svého pána. No, to ne, ne když jel takhle v čele. A stejně byl krásný den. Nebylo horko, jen teplo. Nikdo nečekal, že bude vykonávat spravedlnost nebo vládnout státu. Mohl si prostě užívat jízdu jako někdo neznámý, radovat se ze vzácného vánku. Načas mohl zapomenout na pocit dlaní s vypálenými volavkami na otěžích. Aspoň na chvíli, říkal si. Jen ještě chvíli.

„Rande,“ ozvala se Egwain, „opravdu si myslíš, že bylo správné nechat Aiely, aby vzali všechny ty věci?“ Rand se ohlédl, když k němu pobídla svou bílou klisničku Rosu. Někde získala tmavozelené šaty s úzkými rozstřiženými suknicemi a vlasy jí v uzlu na temeni přidržovala zelená sametka.

Moirain s Lanem se stále drželi o půl tuctu kroků vzadu, ona jela na bílé klisně v modrých hedvábných, zeleně prolamovaných jezdeckých šatech se širokými nerozdělenými suknicemi a tmavé vlasy jí přidržovala zlatá síťka, on seděl na svém velkém černém válečném hřebci v plášti strážce měňavých barev, který nejspíš vyvolával stejně tolik vzdechů jako Aielové. Když ten plášť zachytil vítr, zavlnily se na něm zelené, hnědé a šedé odstíny, když jen tak visel, tak nějak splýval s pozadím, ať bylo jakékoliv, takže se člověku zdálo, že vidí skrz části Lana i jeho koně. Při pohledu na ten plášť se člověku dělalo nevolno.

Mat tu byl také, shrbený v sedle, s odevzdaným výrazem se snažil držet co nejdál od strážce a Aes Sedai. Vybral si nevýrazného hnědého valacha a zvíře nazval Oko, jako v kostkách. Člověk se musel dobře vyznat v koních, aby si všiml hlubokého hrudníku a silné zádi, které slibovaly, že klabonosý Oko se nejspíš vyrovná Randovu či Lanovu hřebci jak co do rychlosti, tak do vytrvalosti. Matovo rozhodnutí jít s sebou přišlo jako blesk z čistého nebe. Rand pořád nevěděl proč. Možná s přátelství, ale možná také ne. Mat dokázal být pěkný podivín v tom, co dělal, a proč.

„Vysvětlila ti tvoje přítelkyně Aviendha ‚pětinu‘?“ zeptal se Rand.

„O něčem takovém se zmiňovala, ale... Rande, nemyslíš, že by taky... brala... věci?“

Za Moirain a za Lanem, za Matem, za Rhuarkem, jenž je vedl, pochodovali Aielové v dlouhém zástupu, vždy čtyři a čtyři vedle sebe, a mezi oběma čtveřicemi šli naložení mezci. Když se Aielové v Pustině zmocnili držby nepřátelského kmene, podle zvyku – nebo možná podle práva, Rand se v tom zcela přesně nevyznal – odnesli si pětinu všeho, co tam bylo, vynechávajíce pouze jídlo.

Neviděli pak důvod, proč by se v Kameni měli chovat jinak. Ne že by mezci nesli víc než jen malou část z malé části pětiny kamenských pokladů. Rhuark tvrdil, že chamtivost zabila víc lidí než ocel. Proutěné koše zakryté srolovanými koberci a goblény byly naloženy jen zlehka. Čekal je téměř jistě tvrdý přechod přes Páteř světa a pak ještě mnohem tvrdší cesta Pustinou.

Kdy jim to mám říct? přemítal Rand. Už brzo. Musí to být brzo. Moirain to bude nepochybně považovat za odvážný až drzý úder, i když by možná mohla i souhlasit. Možná. Myslela si, že zná celý jeho plán, a nijak se nenamáhala zakrývat, že ho neschvaluje. Bezpochyby to chtěla mít za sebou co nejdřív. Ale Aielové... Co když odmítnou? No, jestli odmítnou, tak odmítnou. Musím to udělat. A ohledně té pětiny... Nemyslel si, že by bylo možné zabránit Aielům, aby si ji vzali, i kdyby sám chtěl, a on nechtěl. Zasloužili si odměnu, a on nehodlal pomáhat tairenským pánům uchovat to, co za mnoho pokolení vymačkali ze svého lidu.

„Viděl jsem ji, jak Rhuarkovi ukazuje stříbrnou mísu,“ řekl nahlas. „Podle toho, jak jí cinkal tlumok, když ji tam cpala, v něm měla stříbra víc. Nebo možná zlata. Ty s tím nesouhlasíš?“

„Ne.“ – Egwain mluvila pomalu, s náznakem pochybností, ale pak promluvila pevnějším hlasem. „Jen jsem si nemyslela, že by... Tairenové by se nezastavili u pětiny, kdyby to bylo obráceně. Naložili by všechno, co by nebylo součástí zdí, a ukradli by všechny vozy, jen aby to odvezli. To, že mají někteří lidi jiný zvyky, ještě neznamená, že jsou špatní, Rande. To bys měl vědět.“

Rand se tiše zasmál. Bylo to skoro jako za starých časů, on byl připraven jí vysvětlit, kdy a kde se zmýlila, a ona mu jeho pozici sebrala pod nosem a předhodila mu jeho vlastní nevyslovené vysvětlení. Randův hřebec odtančil o pár kroků dál, jak přebral náladu svého jezdce. Rand poplácal grošáka po klenutém krku. Dobrý den.

„To je skvělý kůň,“ poznamenala Egwain. „Jak sis ho pojmenoval?“

„Jeade’en,“ řekl opatrně a dobrá nálada ho částečně přešla. Za to jméno se trošku styděl, za důvody, proč si je vybral. K jeho nejoblíbenějším knihám vždycky patřila Putování Jaima Dalekokrokého, a tento velký cestovatel pojmenoval svého koně Jeade’en – ve starém jazyce to znamenalo Pravý Hledač – neboť zvíře vždycky dokázalo najít cestu domů. Bylo by hezké myslet si, že ho Jeade’en jednou třeba donese domů. Hezké, ale ne příliš pravděpodobné, a on nechtěl, aby někdo vytušil důvod pro takové jméno. Na chlapecké sny nebylo už v jeho životě místo. Vlastně v něm nebylo místo skoro na nic, kromě toho, co musel udělat.

„Hezký jméno,“ prohodila Egwain nepřítomně. Rand věděl, že tu knihu četla také, a napůl čekal, že to jméno pozná, ale ona zřejmě hloubala nad něčím jiným a zamyšleně si hryzala dolní ret.

Rand byl tichu rád. Poslední zbytky města ustoupily venkovu a ubohoučkým, řídce roztroušeným hospodářstvím. Dokonce ani Congarové nebo Coplinové, ve Dvouříčí kromě jiného vyhlášení lenoši, by své statky neudržovali v tak zchátralém a zanedbaném stavu, jako byly tyto hrubé kamenné domy s nakloněnými zdmi, které jako by se měly každou chvíli svalit na slepice hrabající v prachu. Hroutící se stodoly se opíraly o vavříny či styrače. Střechy z popraskaných a polámaných tašek všechny vypadaly, že zatékají. V kamenných ohrádkách, které klidně mohly být spěšně postaveny dnes ráno, žalostně mečely kozy. Shrbení bosí muži a ženy okopávali neohrazená políčka a nevzhlédli, ani když kolem procházel tak velký oddíl. V malých houštinách švitořili lenivky a drozdi, ale nestačilo to, aby zlepšili pocit tísnivého šera.

Musím s tím něco udělat. Musím... Ne, ne teď. Hezky všechno jedno po druhém. Za těch pár týdnů jsem pro ně udělal, co jsem mohl. Teď už víc udělat nemůžu. Snažil se nedívat na bortící se statky. Byly na tom olivové háje na jihu také tak špatně? Lidé, kteří tady pracovali s půdou, ji dokonce ani nevlastnili. Všechno patřilo vznešeným pánům. Ne. Ten vítr. Je příjemné, jak umenšuje to vedro. Ještě chvíli si to můžu užívat. Musím jim to říci, už brzo.

„Rande,“ promluvila náhle Egwain. „Chci si s tebou promluvit.“ Podle toho, jak se tvářila, chtěla mluvit o něčem důležitém. Upírala na něj své velké tmavé oči, jejichž lesk mu trochu připomněl Nyneivu, když mu hodlala udělit kázání. „Chci si promluvit o Elain.“

„Co je s ní?“ zeptal se Rand ostražitě. Dotkl se váčku, kde měl dva pomačkané dopisy a malý tvrdý předmět. Kdyby oba dopisy nebyly napsány tím stejným elegantně rozmáchlým rukopisem, nikdy by nevěřil, že pocházejí od stejné ženy. A po všem tom líbání a mazlení. Vznešeným pánům bylo snazší porozumět než ženám.

„Proč jsi ji nechal jen tak odejít?“

Rand se na ni zmateně podíval. „Chtěla jít. Byl bych ji musel svázat, abych jí v tom zabránil. Kromě toho bude v Tanchiku ve větším bezpečí než se mnou – nebo s Matem – jestli budeme přitahovat ty bubliny zla tak, jak říká Moirain. Ty bys tam na tom taky byla líp.“

„Tak jsem to vůbec nemyslela. Ovšemže chtěla jít. A tys neměl právo jí v tom bránit. Ale proč jsi jí neřekl, že chceš, aby zůstala?“

„Chtěla jít,“ zopakoval Rand, a ještě víc ho zmátlo, když Egwain vyvrátila oči, jako by mluvil nějakou hatmatilkou. Jestli neměl právo Elain bránit v odchodu a ona chtěla odejít, tak proč jí to měl rozmlouvat? Zvlášť když bude na cestách bezpečnější.

Těsně za ním se ozvala Moirain. „Už jsi připraven mi prozradit příští tajemství? Je jasné, že přede mnou něco skrýváš. Alespoň bych ti mohla říci, jestli nás všechny nevedeš rovnou do propasti.“

Rand si povzdechl. Ani je neslyšel, když se k němu s Lanem přiblížili. A také Mat, i když si od něj a od Aes Sedai stále udržoval jistou vzdálenost. Matův obličej byl zajímavou ukázkou pochybností, váhání a ponurého odhodlání, přičemž všechny tyto výrazy se mu v obličeji střídaly. Zvláště když se podíval na Moirain. Nikdy se na ni nepodíval přímo, vždy jen koutkem oka.

„Opravdu chceš jít s sebou, Mate?“ zeptal se Rand.

Mat pokrčil rameny a předvedl úsměv, byť ne příliš sebevědomý. „Kdo by si nechal ujít možnost uvidět ten zatracenej Rhuidean?“ Egwain zvedla obočí. „Ó, promiň mi můj jazyk, Aes Sedai. Slyšel jsem tě mluvit mnohem hůř a sázím se, že z menších důvodů.“ Egwain se na něj rozhořčeně zamračila, ale rudé skvrny na lících dokazovaly, že Mat trefil do černého.

„Buď rád, že tu Mat je,“ řekla Randovi Moirain chladným hlasem bez nejmenšího nadšení. „Když jsi nechal Perrina utéci a neřekl mi o tom, že chce odejít, udělal jsi vážnou chybu. Svět spočívá na tvých ramenou, ale oni tě oba musejí podporovat, jinak padneš, a svět s tebou.“ Mat sebou trhl a Rand si pomyslel, že v té chvíli skoro otočil valacha a odjel.

„Znám své povinnosti,“ řekl Rand Moirain. A znám i svůj osud, pomyslel si, ale tohle nahlas neřekl. Neprosil se o soucit. „Jeden z nás se musel vrátit, Moirain, a Perrin chtěl. Ty jsi ochotná nechat všechno plavat, jen abys zachránila svět. Já... já dělám, co musím.“

Strážce kývl, i když neřekl nic. Lan by před ostatními nesouhlas s Moirain nahlas nikdy nevyslovil.

„A to příští tajemství?“ naléhala Aes Sedai. Nevzdá se, dokud to z něj nevytáhne, a Rand neměl důvod to dál držet v tajnosti. Aspoň ne tuto část.

„Portálové kameny,“ řekl prostě. „Jestli budeme mít štěstí.“

„Ó, Světlo!“ zasténal Mat. „Zatracený prokletý Světlo! Neškleb se na mě, Egwain! Štěstí? Copak ti to jednou nestačilo, Rande? Skoro jsi nás zabil, pamatuješ? Ne, bylo to horší, než kdybys nás jen zabil. To se radši vrátím na jeden z těch statků a požádám o práci u vepřů na zbytek života.“

„Jestli chceš, můžeš si klidně jít po svých, Mate,“ sdělil mu Rand. Moirainin klidný výraz maskoval zuřivost, ale Rand si jejího ledového pohledu, jímž se ho snažila umlčet, nevšímal. Dokonce i Lan se tvářil nesouhlasně, i když jeho kamenný výraz se příliš nezměnil. Strážce věřil především na povinnost. Rand svou povinnost vykoná, ale jeho přátelé... Rand nerad nutil lidi dělat něco proti jejich vůli, svým přátelům by to nikdy neudělal. Aspoň tomu se dokázal vyhnout. „Nemáš důvod chodit do Pustiny.“

„Ale ano, to mám. Aspoň... Ó, ať shořím! Mám přece jeden život, který můžu zahodit, ne? Tak proč ne takhle?“ Mat se nervózně a trochu hystericky zasmál. „Zatracený Portálový kameny! Světlo!“

Rand se zamračil. To on byl ten, kdo se měl zbláznit, ale Mat byl ten, kdo vypadal, že mu to hrozí nejdřív.

Egwain na Mata ustaraně zamrkala, ale naklonila se k Randovi. „Rande, Verin Sedai mi o Portálových kamenech něco málo řekla. Vyprávěla mi o... té cestě, co jste podnikli. Opravdu to chceš udělat?“

„To právě musím udělat, Egwain.“ Musel si pospíšit, a žádná rychlejší cesta než Portálovými kameny neexistovala. Byly to pozůstatky věku staršího, než byl věk pověstí. Dokonce ani Aes Sedai ve věku pověstí jim zřejmě příliš nerozuměli. Ale žádná rychlejší cesta neexistovala. Pokud budou Portálové kameny fungovat, jak doufal.

Moirain výměně názorů trpělivě naslouchala. Zvláště tomu, co říkal Mat, i když Rand nechápal proč. Teď řekla: „Verin mi také vyprávěla o vaší cestě za použití Portálových kamenů. Tenkrát to bylo jen pár lidí a koní, ne stovky, a i když jsi přitom málem všechny nezabil, byť to Mat tvrdí, nepřipadalo mi to jako zkušenost, kterou by si chtěl člověk zopakovat. A ani to nedopadlo, jak jsi čekal. Také to vyžadovalo značné množství jediné síly. Verin říkala, že tě to posledně málem zabilo. I kdybys nechal většinu Aielů tady, odvažuješ se to riskovat?“

„Musím,“ odtušil Rand a nahmatal váček u pasu, malý tvrdý tvar mezi dopisy, ale Moirain mluvila dál, jako by Rand nebyl promluvil.

„Jsi si vůbec jist, že v Pustině je Portálový kámen? Verin toho o nich ví rozhodně víc než já, ale já o něčem takovém ještě nikdy neslyšela. A pokud tam někde je, přenese vůbec nás blíž Rhuideanu, než jsme teď?“

„Asi tak před šesti sty lety,“ oznámil jí Rand, „se chtěl jeden forman podívat do Rhuideanu.“ Jindy by mu činilo potěšení, že pro změnu může poučovat on ji. Dnes však ne. Bylo toho mnoho, co nevěděl. „Ten chlapík z něj zřejmě nic nezahlédl. Tvrdil, že viděl zlaté město nahoře v mracích, vznášející se nad horami.“

„V Pustině žádná města nejsou,“ namítl Lan, „ani v mracích, ani na zemi. Bojoval jsem s Aiely. Žádná města nemají.“

Egwain kývla. „Aviendha mi říkala, že dokud neodešla z Pustiny, nikdy žádné město neviděla.“

„Možná,“ připustil Rand. „Ale ten forman taky viděl, jak něco trčí z úbočí jedné z těch hor. Portálový kámen. Přesně ho popsal. Neexistuje nic podobného Portálovým kamenům. Když jsem ho popsal hlavnímu knihovníkovi v Kameni...“ aniž by mu sdělil, co ho vlastně zajímá, což teď nedodal, „...ten ho poznal, i když nevěděl, co to doopravdy je, a stačilo to, aby mi na jedné staré tairenské mapě ukázal hned čtyři –“

„Čtyři?“ Moirain mluvila poplašeně. „Všechny v Tearu? Portálové kameny nejsou tak běžné.“

„Čtyři,“ opáčil Rand vzdorně. Ten kostnatý knihovník si byl jist, dokonce vyhrabal potrhaný zažloutlý rukopis, v němž se psalo o pokusu přesunout „neznámý artefakt z dřívějšího věku“ do velké sbírky. Žádný pokus se nezdařil a Tairenové to nakonec vzdali. To Randovi jako potvrzení stačilo. Portálové kameny se nedaly přepravovat. „Jeden je ani ne hodinu jízdy odsud,“ pokračoval Rand. „Aielové tomu formanovi dovolili odejít, protože byl formanem. S jednou mulou a tolika vody, kolik unesla na zádech. Nějak se mu podařilo dorazit až do državy v Páteři světa, kde se pak setkal s mužem jménem Soran Milo, který psal knihu Zabijáci v černém závoji. Když jsem si řekl o knihy o Aielech, ten knihovník mi přinesl odřenou kopii. Milo to všechno zřejmě založil na Aielovi, který přišel obchodovat do državy, a podle Rhuarka stejně všechno popsal špatně, ale Portálový kámen nemůže být nic jiného než Portálový kámen.“ Prozkoumal i ostatní mapy a rukopisy, celé tucty, předstíraje, že studuje Tear a jeho dějiny a učí se znát zemi. Nikdo nemohl uhodnout, co má v plánu, až teprve před pár minutami.

Moirain si odfrkla a její bílá klisna Aldíb odtančila o pár kroků dál, jak se na ni přeneslo podráždění jezdkyně. „Údajný příběh vyprávěný údajným formanem, který tvrdil, že viděl v oblacích létat zlaté město. Viděl ten Portálový kámen Rhuark? On přece v Rhuideanu byl. I kdyby ten forman do Pustiny šel a Portálový kámen viděl, mohlo to být kdekoliv. Muž vyprávějící příběh se obvykle snaží vylepšit to, co se ve skutečnosti stalo. Město, vznášející se v mracích?“

„Jak víš, že to tak není?“ chtěl vědět Rand. Rhuark byl ochoten se smát všem věcem, které Milo o Aielech napsal špatně, avšak ohledně Rhuideanu nebyl příliš sdílný. Ne, vlastně o něm vůbec odmítal hovořit. Aielan se odmítl dokonce i bavit o těch částech knihy, které měly být o Rhuideanu. Rhuidean, na území Jenn Aielů, kmene, jenž není. To bylo tak asi všechno, co o něm byl Rhuark ochoten říci. O Rhuideanu se prostě nemluvilo.

Aes Sedai Randova štiplavá poznámka zřejmě nepotěšila, ale jemu na tom nezáleželo. Sama si pro sebe nechávala až příliš mnoho tajemství a příliš často ho nutila dělat něco, při čem musel jen slepě věřit jejímu vedení. Teď byla na řadě ona. Musí se naučit, že Rand není žádná loutka. Budu se řídit její radou, když budu mít dojem, že má pravdu, ale já už nebudu tancovat podle toho, jak bude Tar Valon tahat za provázky. Zemře za svých vlastních podmínek.

Egwain pobídla bělku blíž, až byla těsně vedle něj. „Rande, opravdu chceš riskovat naše životy kvůli... možnosti? Rhuark ti nic neřekl, že ne? Když jsem se ptala na Rhuidean Aviendhy, zavřela se jako pekanový ořech.“ Mat vypadal, že mu je špatně.

Rand se tvářil vyrovnaně a nedal vůbec najevo, jak se zastyděl. Nechtěl děsit své přátele. „Je tam Portálový kámen,“ trval stále na svém. Znovu sáhl na tvrdý předmět, který měl v kapse. Musí to fungovat.

Knihovníkovy mapy byly staré, ale jistým způsobem mu pomohly. Travnatá pláň, po níž právě jeli, bývala zalesněná, když byly mapy kresleny, pár stromů však zůstalo, daleko od sebe rostly řídké hájky bílých dubů, borovic a jinanů, a vysoké osamělé stromy, které neznal, s pokroucenými vřetenovitými kmeny. Snadno tedy rozeznával terén, kopce nyní porostlé většinou vysokou travou.

Na mapách ukazovaly dva ohnuté hřebeny těsně za sebou ke shluku oblých kopečků, kde byl Portálový kámen. Pokud byly mapy dobře zakresleny. Pokud knihovník opravdu poznal jeho popis a zelený kosočtvereček skutečně znamenal starobylou ruinu, jak tvrdil. Proč by ti lhal? Začínám být příliš podezíravý. Ne. Musím být podezíravý. Stejně důvěřivý jako zmije a stejně chladnokrevný. Líbit se mu to ale nemuselo.

Na severu jen tak tak rozeznával kopce zcela holé, beze stromů, po nichž se pohybovaly pouze nejasné stíny, což museli být koně. Stáda vznešených pánů, pasoucí se na místě starého ogieřího háje. Doufal, že Perrin s Loialem se už dostali bezpečně pryč. Pomoz jim, Perrine, pomyslel si. Nějak jim pomoz, protože já nemůžu.

Ogieří háj znamenal, že zahnuté hřebeny už musejí být blízko, a brzy je také zahlédl o kousek dál na jih, jako dvě šipky, jedna uvnitř druhé, a na jejich vrcholcích rostlo pár stromů tvořících proti obloze tenkou čárku. Za nimi nízké kulaté vršky připomínaly travou porostlé splývající bubliny. Bylo tu víc kopců než na staré mapě. Příliš mnoho na plochu ani ne zvíci čtvereční míle. Jestli neodpovídají mapě, na kterém kopci je tedy Portálový kámen?

„Aielů je hodně,“ podotkl tiše Lan, „a mají bystrý zrak.“

Rand vděčně kývl a přitáhl Jeade’enovi otěže, takže mohl svůj problém nanést Rhuarkovi. Jen mu Portálový kámen popsal, neřekl mu, co to vlastně je. Na to bude dost času, až bude kámen nalezen. Už uměl docela dobře zachovávat tajemství. Rhuark nejspíš stejně neměl potuchy, co to takový Portálový kámen je. To věděl kromě Aes Sedai jen málokdo. On sám to nevěděl, dokud mu to někdo neřekl.

Aielan kráčel vedle grošáka a lehce se zamračil – pro většinu lidí by to byl velice ustaraný výraz – a pak kývl. „To můžeme najít.“ Zvýšil hlas. „Aethan Dor! Far Aldazar Din! Duadhe Mahdi’in! Far Dareis Mai! Seia Doon! Sha’mad Conde!“

Na jeho vyvolávání členové jmenovaných válečných společenstev přiklusali dopředu, až se kolem Rhuarka s Randem shlukla dobrá čtvrtina Aielů. Rudé štíty. Orlí bratři. Hledači vody. Děvy oštěpu. Černé oči. Bouřní chodci.

Rand zahlédl Egwaininu přítelkyni Aviendhu, vysokou hezkou ženu s povýšeným, bezúsměvným výrazem. Děvy sice strážily jeho dveře, ale Rand měl dojem, že ji nezahlédl, dokud se Aielové neshromáždili k odchodu z Kamene. Teď Aviendha jeho pohled opětovala, pyšná jako zelenooká jestřábice, a pak pohodila hlavou a věnovala pozornost náčelníkovi kmene.

No, chtěl jsem být zase obyčejný, řekl si v duchu trochu lítostivě. Aielové v něm ten pocit rozhodně vyvolávali. Dokonce i náčelníka klanu byli ochotni jen uctivě vyslechnout, aniž by mu prokazovali horlivou podřízenost, jakou by vyžadoval urozený pán, a poslouchali ho, jako by si byli rovni. Rand pro sebe těžko mohl čekat víc.

Rhuark jim stručně vydal nařízení a naslouchající Aielové se okamžitě lehkým krokem vějířovitě rozběhli do kopců. Někteří si, jen tak pro jistotu, zahalili tvář. Ostatní čekali stojíce či sedíce vedle naložených soumarů.

Byli tu členové téměř z každého kmene – až na Jenn Aiely, samozřejmě. Rand z toho, jak se o nich Aielové zmiňovali, což stejně činili zřídka, přesně nepochopil, jestli Jennové opravdu existují nebo ne, mohlo to být obojí – včetně několika kmenů, mezi nimiž panovala krevní msta, a dalších, které spolu často bojovaly. Tolik se o nich Rand dozvěděl. Nikoliv poprvé uvažoval, co je vlastně zatím udrželo pohromadě. Bylo to jen jejich proroctví týkající se pádu Kamene a pátrání po Tom, jenž přijde s úsvitem?

„Víc než to,“ řekl Rhuark a Rand si uvědomil, že přemýšlel nahlas. „Proroctví nás převedlo přes Dračí stěnu, a jméno, které se nevyslovuje, nás přivedlo do Tearského Kamene.“ To jméno, jež měl na mysli, bylo „Lid Draka", tajné jméno pro Aiely. Jen náčelníkové kmenů a moudré ho znali či používali, očividně velice zřídka a pouze mezi sebou. „A to ostatní? Nikdo samozřejmě nesmí prolít krev člena svého společenství – přesto spojení Shaaradů s Goshieny, Taardadů a Nakai se Shaidy... Se Shaidy bych si i já zatančil s oštěpy, kdyby moudré nepřiměly každého, kdo překročil Dračí stěnu, složit vodní přísahu, že se ke každému Aielovi na této straně hor bude chovat jako ke členovi svého společenstva. Dokonce i ti mizerní Shaidové...“ Lehce pokrčil rameny. „Chápeš? Ani pro mě to není snadné.“

„Tihle Shaidové jsou tvoji nepřátelé?“ Rand měl s výslovností jména trochu potíže. V Kameni se Aielové označovali svými společenstvy, ne kmeny.

„Vyhnuli jsme se krevní mstě,“ řekl Rhuark, „ale Taardadové a Shaidové nebyli nikdy přátelé. Kmeny na sebe občas pořádaly nájezdy a kradly si kozy a krávy. Ale přísahy nás ochránily proti třem krevním mstám a tuctu starých nenávistí mezi kmeny či klany. Taky nám pomáhá, že míříme k Rhuideanu, i když nás někteří opustí dříve. Nikdo nesmí prolít krev cestou do Rhuideanu nebo zpátky.“ Aielan vzhlédl k Randovi s dokonale bezvýraznou tváří. „Je možné, že brzy už nebudeme prolévat navzájem svou krev vůbec.“ Nedalo se poznat, jestli se mu ta představa líbí.

Jedna z Děv vydala pronikavý skřek. Stála na vrcholku kopce a mávala rukama nad hlavou.

„Zdá se, že tvůj kamenný sloup byl nalezen,“ poznamenal Rhuark.

Moirain zvedla otěže, a jak Rand projížděl kolem, dychtivě pobízeje Jeade’ena do cvalu, věnovala mu vyrovnaný pohled. Egwain přibrzdila kobylku u Mata, naklonila se ze sedla a položila ruku na jeho vysokou sedlovou hrušku, aby ho zatáhla do hovoru. Zřejmě se ho snažila přimět, aby jí něco řekl nebo se k něčemu přiznal, a z toho, jak rozhodně Mat máchal rukama, byl buď nevinný jako novorozeně, nebo v hrdlo lhal.

Rand seskočil z koně a rychle se vyšplhal po mírném svahu, aby prozkoumal to, co Děva – byla to Aviendha – našla polozasypané ve svahu a zakryté vysokou travou. Omšelý sloup z šedého kamene, nejméně tři sáhy dlouhý a půl sáhu široký. Každý odhalený kousek byl pokryt zvláštními symboly, které pak byly všechny obklopeny tenkou řádkou značek, jež Rand považoval za písmo. I kdyby ten jazyk uměl číst – pokud to vůbec jazyk byl – nápis – pokud to nápis byl – byl dávno setřen, až byl nečitelný. Symboly přece jen trochu rozeznával. Některé z nich. Mnoho z nich mohla být práce deště a větru.

Po hrstech začal vytrhávat trávu kolem sloupu, aby lépe viděl, a ohlédl se na Aviendhu. Ta si stáhla šufu na ramena, odhalujíc tak krátké narudlé vlasy, a sledovala ho s tvrdým, vyrovnaným výrazem. „Tobě se nelíbím,“ prohodil Rand. „Proč?“ Musel najít jeden symbol, ten jediný, který znal.

„Líbit se mi?“ řekla. „Možná jsi Ten, jenž přichází s úsvitem, osudový muž. Komu by se líbil někdo takový? Kromě toho, chodíš si volně, i přes ten svůj mokřinský obličej, a přesto jdeš do Rhuideanu pro čest, kdežto já...“

„Kdežto ty co?“ zeptal se Rand, když se Aviendha odmlčela. Prohlížel si pomalu sloup. Kde to je? Dvě rovnoběžné čárky zkřížené podivným klikyhákem. Světlo, jestli je to zasypané, bude nám trvat hodiny, než to obrátíme. Náhle se rozesmál. Hodiny ne. Mohl by usměrnit a vyzvednout celý sloup ze země, nebo by to mohla udělat Moirain nebo Egwain. Portálový kámen se možná nedal přemístit, ale určitě by s ním pohnuli aspoň natolik. Usměrňování mu ale nepomůže najít ty vlnovky. Ty mohl najít jen tak, že celý kámen pečlivě prohlédne a případně osahá.

Aielanka si místo odpovědi dřepla a krátké oštěpy si položila na kolena. „Choval ses k Elain špatně. Mně by to nevadilo, ale Elain je skoro-sestra Egwain, která je mou přítelkyní. Přesto tě má Egwain ráda, takže kvůli ní to zkusím.“

Rand, prohledávaje široký sloup, jen zavrtěl hlavou. Zase Elain. Občas měl dojem, že všechny ženy náležejí k jednomu cechu, tak jako řemeslníci ve městech. Provedete něco jedné, a dalších deset, které potkáte, to bude vědět a pěkně vám to vytmaví.

Náhle se zarazil a vrátil se rukou kousek zpátky. Symbol byl omšelý tak, že se skoro nedal rozeznat, ale Rand si byl jist, že svoje vlnovky našel. Představovaly Portálový kámen na Tomově Hlavě, ne v Pustině, ale označovaly to, co bylo patou sloupu, když ještě stál. Symboly na vrcholku představovaly jednotlivé světy. Ty u paty zase Portálové kameny. Se symbolem z vrcholku a jedním ze spodku by měl být schopen dostat se k danému Portálovému kameni v daném světě. Jen s tím na spodku Rand věděl, že dokáže dorazit k Portálovému kameni v tomto světě. Například k Portálovému kameni u Rhuideanu. Kdyby pro něj znal symbol. Teď už potřeboval jen štěstí, potřeboval, aby mu ten tah, který vyvolávali ta’veren, pomohl.

Na rameno mu dopadla čísi ruka a Rhuark váhavě poznamenal: „Tyhle dva se ve starých spisech používají pro Rhuidean. Kdysi dávno se často nepsala ani jména.“ Přejel prstem po dvou trojúhelnících, z nichž každý obsahoval něco, co vypadalo jako rozdvojený blesk. Jeden ukazoval napravo, druhý nalevo.

„Víš, který to je?“ zeptal se Rand. Aielan odvrátil zrak. „Ať shořím, Rhuarku, musím to vědět. Vím, že o tom nechceš mluvit, ale musíš mi to říct. Pověz mi to, Rhuarku. Už jsi někdy něco takového viděl?“

Druhý muž se zhluboka nadechl, než odpověděl. „Už jsem takové viděl.“ Každé slovo jako by z něj tahali párem volů. „Když muž odchází do Rhuideanu, moudré a náčelníci kmenů čekají na svazích Chaendaeru poblíž kamene, jako je tenhle.“ – Aviendha vstala a škrobeně odešla. Rhuark se za ní zamračil. „Víc o tom nevím, Rande al’Thore. Ať už nikdy nespočinu ve stínu, pokud ano.“

Rand přejel prsten nečitelný nápis kolem trojúhelníků. Který z nich? Jen jeden ho zanese tam, kam chce jít. Druhý by ho mohl přenést na druhý konec světa nebo třeba na dno moře.

Ostatní Aielové se shromáždili na úpatí kopce s nákladními mezky. Moirain a ostatní sesedli a vyšplhali do mírného svahu vedouce své koně s sebou. Mat držel Jeade’ena stejně jako svého hnědého valacha, a držel hřebce hezky daleko od Lanova Mandarba. Oba hřebci se teď, když byli bez jezdců, ohnivě pozorovali.

„Ty opravdu nevíš, co děláš, viď?“ namítala Egwain. „Moirain, zastav ho. Do Rhuideanu můžeme dojet. Proč ho v tom necháváš pokračovat? Proč něco neřekneš?“

„Co navrhuješ, abych udělala?“ podotkla Aes Sedai suše. „Těžko ho mohu odtáhnout za ucho. A možná se teď dozvíme, jak užitečné je snění doopravdy.“

„Snění?“ vyhrkla prudce Egwain. „Co má snění s tímhle společnýho?“

„Budete už vy dvě zticha?“ Rand se přiměl mluvit trpělivě. –„Snažím se rozhodnout.“ Egwain se na něj rozhořčeně podívala. Moirain nevykazovala žádné pocity, ale napjatě ho sledovala.

„Musíme to dělat takhle?“ zeptal se Mat. „Co máš proti jízdě?“ Rand se na něho jen podíval a Mat znepokojeně pokrčil rameny.

„Ó, ať shořím. Jestli se snažíš rozhodnout...“ Vzal otěže obou koní do jedné ruky, vylovil z kapsy minci, zlatou tarvalonskou marku, a povzdechl si. „Zas ta stejná mince, co?“ A překulil si minci mezi prsty. „Občas... mívám štěstí, Rande. Ať rozhodne mý štěstí. Hlava, ten, co ukazuje doprava. Plamen, ten druhej. Co říkáš?“

„Tohle je to nejsměšnější,“ začala Egwain, ale Moirain ji pokynem ruky umlčela.

Rand kývl. „Proč ne?“ Egwain cosi reptala. Rand zachytil jen slova „muži“ a „kluci", ale neznělo to jako lichotka.

Mince vylétla do vzduchu, jak ji Mat vyhodil palcem, a matně se zaleskla ve slunci. Mat ji sebral ze vzduchu a plácl si ji na hřbet druhé ruky. Potom zaváhal. „Je to pěkná pitomost věřit mincím, Rande.“

Rand bez dívání položil dlaň na jeden ze symbolů. „Tenhle,“ řekl. „Vybral jsi tenhle.“

Mat se podíval na minci a zamrkal. „Máš pravdu. Jaks to věděl?“

„Dřív nebo později to muselo fungovat i u mě.“ Nikdo z ostatních nechápal – to Rand viděl – ale na tom nezáleželo. Zvedl ruku a podíval se, co s Matem vybrali. Trojúhelník ukazující doleva. Slunce již sklouzlo z nadhlavníku. Musel to udělat správně. Chyba, a mohli by čas ztratit, ne získat. To musel být ten nejhorší výsledek. Prostě musel.

Rand vstal, zalovil ve váčku a vytáhl malý tvrdý předmět, řezbu z lesklého, tmavozeleného kamene, která mu padla do dlaně. Soška představovala muže s kulatou tváří i tělem, sedícího se zkříženýma nohama s mečem na kolenou. Přejel palcem po holé hlavě postavičky. „Sežeň sem všechny. Každého. Rhuarku, řekni jim, aby ty soumary přivedli sem nahoru. Všichni musejí být, co nejblíž to půjde.“

„Proč?“ zeptal se Aielan.

„Jdeme do Rhuideanu.“ Rand nadhodil sošku v dlani a pak se sklonil a poplácal Portálový kámen. „Do Rhuideanu. Právě teď.“

Rhuark se na něj dlouze, klidně zadíval, pak se narovnal a hned zavolal na ostatní Aiely.

Moirain přistoupila blíž. „Co je to?“ zeptala se zvědavě.

„Angrial,“ odpověděl Rand a obrátil řezbu v dlani. „Jeden z těch, co fungují pro muže. Našel jsem ho ve velké sbírce, když jsem šel hledat ten rám. Meč mě přiměl ho vybrat, a pak jsem to poznal. Jestli přemýšlíš, jak chci usměrnit dost síly, aby nás to všechny – Aiely, soumary, všechno a všechny – přeneslo, tak díky tomuhle.“

„Rande,“ ozvala se znepokojeně Egwain. „Určitě jsi přesvědčený, že děláš, co je nejlepší, ale jsi si opravdu jistý? Jsi si jistý, že ten angrialje dost silný? Já ani nevím určitě, že to je angrial. Věřím ti, když to říkáš, ale angrialy jsou různé, Rande. Aspoň ty, které používají ženy. Některé jsou mocnější než jiné, a velikost ani tvar tomu neodpovídají.“

„Jasně, že jsem si jistý,“ zalhal Rand. Nemohl figurku vyzkoušet, ne pro tento účel, aniž by dal polovině Tearu vědět, že má cosi v plánu, ale myslel si, že to půjde. Jenom tak tak. A i když byl malý, nikdo nepozná, že je pryč z Kamene, dokud se někdo nerozhodne sbírku překontrolovat. Což nebylo příliš pravděpodobné.

„Nechat tam Callandor a vzít si tohle,“ mumlala Moirain. „Zřejmě máš rozsáhlé znalosti ohledně užívání Portálových kamenů. Větší, než jsem si myslela.“

„Verin mi toho hodně řekla,“ prohlásil Rand. Verin mu opravdu něco řekla, ale právě Lanfear mu to vysvětlila první. Znal ji tehdy jako Seléné, ale nehodlal to vysvětlovat Moirain, stejně jako jí nehodlal prozradit, že mu Lanfear nabídla pomocnou ruku. Aes Sedai vzala na vědomí zprávu o zjevení Lanfear až příliš klidně, dokonce i na svůj obvyklý postoj. A měla v očích ten zvažující pohled, jako by ho v duchu zvažovala na vážkách.

„Buď opatrný, Rande al’Thore,“ pravila tím ledovým, melodickým hlasem. „Každý ta’veren tvaruje do určité míry vzor, ale takový ta’veren, jako jsi ty, by mohl rozervat krajku věků navěky.“

Rand by byl moc rád věděl, nač Moirain myslí. Moc rád by byl věděl, co chystá.

Do svahu vylezli Aielové se soumary, a jak se tlačili blíž k němu a Portálovému kameni, úplně pokryli celý svah kolem kamene. Tlačili se těsně k sobě, jenom Moirain a Egwain zůstávaly na volném prostranství. Rhuark na Randa kývl, jako by říkal: Je to hotovo, teď je to na tobě.

Rand potěžkal malý zelený angrial a napadlo ho, že Aielům řekne, aby tu zvířata nechali, ale zůstávala otázka, jestli by to udělali, a on je chtěl přepravit všechny s tím, že mu pak budou zavázáni, protože pro ně taky něco udělal. Dobrá vůle mohla být v Pustině vzácným zbožím. Aielové ho sledovali s neproniknutelnými výrazy. Někteří se však zahalili. Mat pořád dokola nervózně převaloval tarvalonskou marku mezi prsty a Egwain, jíž se na čele perlil pot, byla jediná, kdo vypadal znepokojeně. Nemělo smysl dál čekat. Musel konat rychleji, než ostatní dokázali přemýšlet.

Zahalil se tedy do prázdnoty a sáhl po pravém zdroji, tom odporném mihotavém světle, které tu vždy bylo přítomno někde těsně za ramenem. Naplnila ho jediná síla, dech života, vichr, který by dokázal vyvrátit i vzrostlé duby, letní vítr sladký vůní květin, odporné výpary z kupy hnoje. Vznášeje se v prázdnotě se Rand upřel na trojúhelník s bleskem před sebou a vsáhl skrze angrial, zhluboka natáhl ze zuřícího proudu saidínu. Musel je přenést všechny. Muselo to fungovat. Drže se symbolu Rand natáhl z jediné síly, natáhl jí do sebe tolik, až si byl jist, že se rozletí na tisíc kousků. A táhl dál. Ještě víc.

Svět jako by mrknutím oka zmizel.

23

Za Kamenem

Když se jí země zvedla pod nohama, Egwain klopýtla a objala Rosu kolem krku. Všude kolem se Aielové snažili zabránit nákladním hýkajícím soumarům, aby nesklouzli po prudkém kamenitém svahu, kde nic nerostlo. Udeřil do ní žár, který si pamatovala z Tel’aran’rhiodu. Vzduch se jí mihotal před očima a země ji pálila do nohou i přes podrážky bot. Chvíli ji bolestivě svědila kůže, ale pak se jí ze všech pórů vyřinul pot. Jen se jí vpil do šatů, a jako kdyby se okamžitě vypařil.

Vzpírající se soumaři a vysocí Aielové jí téměř zcela zakrývali výhled, ale občas mezi nimi něco zahlédla. Silný sloup z šedého kamene, trčící nakřivo ze země necelé tři kroky daleko, a tolik odřený větrem poháněným pískem, až se nedalo poznat, jestli je to dvojče Portálového kamene z Tearu. Rozervané hory s kolmými stěnami, jež vypadaly, jako by je nějaký šílený obr rozťal sekerou, se pekly pod paprsky slunce stojícího vysoko na bezmračné obloze. A přesto uprostřed dlouhého, neúrodného údolí hluboko dole visela hustá mlha, vzdouvající se jako mraky. Planoucí slunce ji zcela určitě mohlo ve chvilce sežehnout, ale tato mlha se vlnila sluncem zcela nedotčena. A z té převalující se šedi vyčnívaly vrcholky věží, některé zakončené do špičky, jiné náhle, jako by na nich zedníci ještě pracovali.

„Měl pravdu,“ zamumlala si pro sebe. „Město v oblacích.“

Mat pevně svíral uzdu svého valacha a s rozšířenýma očima se divoce rozhlížel kolem sebe. „Zvládli jsme to!“ zasmál se. „Zvládli jsme to, Egwain, a bez... Ať shořím, zvládli jsme to!“ Rozvázal si u krku tkanice od košile. „Světlo, ale že je tu vedro. Ať shořím, ale je to pravda!“

Egwain si náhle uvědomila, že Rand klečí, hlavu má sklopenou a opírá se rukou o zem. Egwain za sebou přitáhla svou kobylku a protlačila se mezi hemžícími se Aiely k Randovi ve chvíli, kdy mu Lan pomáhal na nohy. Moirain již byla u něj a napohled klidně si Randa prohlížela – jen lehké napětí v koutku úst prozrazovalo, že by mu nejradši dala jednu za uši.

„Dokázal jsem to,“ funěl Rand a rozhlížel se kolem sebe. Jedině díky strážci se udržel na nohou, obličej měl strhaný a vyhublý jako člověk na smrtelné posteli.

„Bylo to těsně,“ podotkla Moirain jen chladně. Velice chladně. „Angrial na tento úkol nestačil. Tohle už nesmíš nikdy udělat. Když budeš riskovat, musíš si to dobře promyslet a mít k tomu vážný důvod. To rozhodně.“

„Já neriskuju, Moirain. Na riskování je tu Mat.“ Rand se přinutil otevřít pravou ruku. Angrial, malý tlustý mužíček mu zaryl špičku vyřezávaného meče do dlaně přímo do vypálené volavky. „Možná máš pravdu. Možná jsem opravdu potřeboval nějaký silnější. Snad jen o trochu.“ Přidušeně se zasmál. „Fungovalo to, Moirain. A to je důležitý. Předběhl jsem je všechny. Fungovalo to.“

„Na tom jediném taky záleží,“ poznamenal Lan a kývl.

Egwain rozhořčeně zasykla. Muži. Jeden se málem zabije a pak se to snaží obrátit v žert, a druhý mu pak řekne, že udělal tu správnou věc. Copak nikdy nevyrostou?

„Únava z usměrňování není jako jiné vyčerpání,“ řekla Moirain. „Nemohu tě jí úplně zbavit, ne když jsi usměrnil tolik jako právě teď, ale udělám, co půjde. Možná to, co přetrvá, ti bude připomínat, abys byl v budoucnu opatrnější.“ Opravdu se zlobila a v jejím hlase se ozýval jistý náznak uspokojení.

Když se Aes Sedai natáhla k Randovi a uchopila jeho hlavu do dlaní, obklopila ji záře saidaru. Rand roztřeseně vydechl a neovladatelně se roztřásl. Vzápětí se jí vytrhl a odtáhl se i od Lana.

„Zeptej se, Moirain,“ řekl Rand chladně a nacpal si angrial do váčku u pasu. „Nejdřív se zeptej. Nejsem tvůj psí mazlíček, aby sis se mnou mohla dělat, cokoliv se ti zlíbí a kdykoliv se ti zlíbí.“ Otřel si dlaně, aby nebylo vidět ani kapičku krve. Egwain znovu rozhořčeně sykla. Dětinské a nevděčné až hanba. Teď už aspoň mohl stát sám, i když stále vypadal unaveně, a ona nepotřebovala vidět jeho dlaň, aby věděla, že maličké bodnutí zmizelo, jako by tam nikdy nebylo. Bylo to od něj hrozně nevděčné. Kupodivu ho ale Lan nesepsul, že s Moirain mluví takovým způsobem.

Připadlo jí, že teď, když Aielové uklidnili soumary, stojí tu naprosto tiše. Ostražitě se rozhlíželi, nedívali se však na údolí a mlhou zahalené město, které muselo být Rhuideanem, ale na dva tábory naproti nim asi půl míle daleko. Dva shluky desítek a desítek nízkých stanů s odkrytými boky, jeden dvakrát větší než druhý, visely na horském úbočí a téměř v něm mizely, ale šedohnědí Aielové v obou táborech byli jasně viditelní. V rukou drželi krátké oštěpy a luky s nasazenými šípy a ti, co ještě nebyli zahalení, si právě halili tváře. Vypadali, jako kdyby stáli na špičkách, připravení k boji.

„Mír Rhuideanu,“ zavolala shora jakási žena a Egwain cítila, jak z Aielů, kteří ji obklopovali, opadá napětí. Ti mezi stany si začali sundávat závoje, i když se stále měli na pozoru.

Egwain si uvědomila, že ještě výš ve svahu je další, mnohem menší tábor, jen pár nízkých stanů na malé plošince. Od horního tábora scházela čtveřice žen, všechny vypadaly vyrovnaně a důstojně v tmavomodrých sukních a volných bílých halenách, s hnědými či šedými loktušemi, které měly kolem ramen i přes panující vedro, z něhož se Egwain začínala točit hlava, a množstvím zlatých a slonovinových náramků a náhrdelníků. Dvě ženy měly vlasy bílé a jedna v barvě slunce a všem spadaly až do pasu. Kolem čela jim vlasy přidržovaly stočené šály.

Egwain poznala jednu z bělovlasých žen: Amys, moudrou, kterou potkala v Tel’aran’rhiodu. Opět ji ohromil kontrast Amysiných opálených rysů a sněhobílých vlasů. Moudrá prostě nevypadala dost staře. Druhá bělovlasá žena měla vrásčitý obličej babičky a další, s tmavými prošedivělými vlasy, vypadala skoro stejně stará. Egwain si byla zcela jistá, že všechny čtyři ženy jsou moudré, pravděpodobně ty stejné čtyři, které podepsaly onen dopis Moirain.

Aielanky se zastavily deset kroků nad skupinkou kolem Portálového kamene a žena s tváří babičky rozhodila ruce a promluvila stařeckým, přesto však silným, hlasem. „Kéž na vás spočine mír Rhuideanu. Kdo přichází k Chaendaeru, smí se v míru vrátit ke svým závazkům. Na této zemi nebude prolita žádná krev.“

S tím se začali Aielové z Tearu rozcházet a rychle si rozdělili nákladní zvířata i obsah košů. Nyní se nerozcházeli podle společenstev. Egwain viděla, jak Děvy odcházejí s několika skupinkami, z nichž některé okamžitě začaly obcházet horu, aby se vyhnuly oběma táborů, a to i bez ohledu na mír Rhuideanu. Jiní Aielové se vydali k jednomu či druhému shluku stanů, kde teprve odložili zbraně.

Ne každý si byl mírem Rhuideanu jist. Lan si uvolnil jílec meče v pochvě, i když Egwain viděla, že na něm nemá položenou ruku, a Mat si spěšně vsunul dva nože zpátky do rukávů. Rand stál s palci zastrčenými za opaskem, ale na očích mu bylo vidět, jak se mu ulevilo.

Egwain hledala očima Aviendhu, aby se jí zeptala na pár věcí, než přistoupí k Amys. Doufala, že Aielanka bude tady, na svém vlastním území, ohledně moudrých vstřícnější. Zahlédla Děvu, jak nese jutový pytel, z něhož se ozývalo cinkání, a rychlým krokem míří k jednomu z táborů.

„Zůstaneš tady, Aviendho,“ pravila moudrá se šedivými prameny ve vlasech nahlas. Aviendha se na místě zastavila, ale na nikoho se ani nepodívala.

Egwain k ní vykročila, ale Moirain zamumlala: „Radši se do toho nepleť. Pochybuji, že touží po soucitu nebo že bude vnímat, pokud jí nabídneš něco jiného.“

Egwain proti své vůli přikývla. Aviendha se tvářila, že chce, aby ji všichni nechali na pokoji. Co to po ní moudré chtěly? Porušila snad nějaké pravidlo nebo zákon?

Egwain by další společnost Aielanky nevadila. Cítila se celá nesvá, když tu tak stála a kolem nebyl žádný Aiel, zato všichni v táborech se dívali. Aielové, kteří s nimi přišli od Kamene, byli zdvořilí, i když ne doslova přátelští. Diváci však nevypadali ani na jedno. Svádělo ji to obejmout saidar. Jedině Moirain, vyrovnaná a chladná jako vždy, i přes kapky potu na čele, a Lan, nepohnutý jako skály kolem nich, jí v tom zabránili. Dokud oni přijímali, co se kolem dálo, ona bude také. Ale přála si, aby ti Aielové přestali tak civět.

Rhuark s úsměvem sešplhal dolů. „Vrátil jsem se, Amys, i když bych se vsadil, že ne tak, jak jsi čekala.“

„Věděla jsem, že dneska dorazíš, stíne mého srdce.“ Natáhla ruku, aby ho mohla pohladit po tváři, a hnědá loktuše jí sklouzla dolů. „Moje sestry-ženy ti posílají nejsrdečnější pozdravy.“

„Tak tohle jsi myslela sněním,“ poznamenala Egwain tiše k Moirain. Lan byl jediný, kdo byl dost blízko, aby ji slyšel. „Proto jsi byla ochotná nechat Randa zkusit nás sem přenést portálovým kamenem. Ony o tom věděly a sdělily ti to v tom dopise. Ne, to by nedávalo smysl. Kdyby se byly zmínily o portálovém kameni, nezkoušela bys mu to rozmluvit. Ony ale věděly, že tu budeme.“

Moirain kývla, aniž odtrhla zrak od moudrých. „Napsaly, že se s námi sejdou tady, na Chaendaeru, dneska. Považovala jsem to za... nepravděpodobné... dokud se Rand nezmínil o Portálových kamenech. Když si byl tak jistý – i přesto, že jsem ho odrazovala – že jeden stojí i tady... Řekněme, že náhle bylo velice pravděpodobné, že dneska dorazíme do Chaendaeru.“

Egwain se zhluboka nadechla. Takže tohle byla jedna z věcí, které snílkové dokázali. Nemohla se dočkat, až se začne učit. Chtěla zajít za Rhuarkem a představit se Amys – znovu se jí představit – ale Rhuark a Amys se dívali jeden druhému do očí způsobem, který vylučoval jakékoliv vyrušení.

Z každého tábora vyšel jeden muž. První byl vysoký, širokoplecí, s vlasy barvy ohně a ještě na vrcholku sil, druhý starší, snědší, ale neméně vysoký, i když štíhlejší. Oba muži se zastavili pár kroků od Rhuarka a moudrých. Starší muž, s tváří jako z vydělané kůže, neměl až na nůž s těžkou čepelí u pasu žádnou viditelnou zbraň, druhý však měl oštěpy, kožený puklíř a hlavu nesl vysoko a na Rhuarka upíral pyšný pohled plný opovržení.

Rhuark si ho nevšímal a obrátil se ke staršímu muži. „Vidím tě, Heirne. Náčelníci klanů se už snad usnesli, že jsem mrtvý? Kdo chce převzít moje místo?“

„Vidím tě, Rhuarku. Žádný z Taardadů do Rhuideanu nevstoupil, ani po tom netouží. Amys řekla, že sem dnes půjde za tebou, a tyto moudré putovaly s ní. Přivedl jsem tyto muže z klanu Jindo, abychom je sem bezpečně doprovodili.“

Rhuark vážně kývl. Egwain měla pocit, že právě bylo řečeno, nebo aspoň naznačeno, něco velice důležitého. Moudré rusovlasému muži nevěnovaly nejmenší pozornost, a Rhuark s Heirnem také ne, ale podle toho, jak muži vystoupila červeň do tváří, na něj mohli civět. Egwain se podívala na Moirain, ta však jenom lehce zavrtěla hlavou. Taky nevěděla, oč jde.

Mezi obě ženy se naklonil Lan a tiše pravil: „Moudrá může jít v bezpečí kamkoliv, do jakékoliv držby, bez ohledu na kmen. Myslím, že moudrých se netýká ani krevní msta. Tento Heirn sem přišel ochránit Rhuarka před muži z toho druhého tábora, ať už je to kdokoliv, ale bylo by neuctivé to říci přímo.“

Moirain maličko zvedla obočí a Lan dodal: „Moc toho o nich nevím, ale bojoval jsem s nimi často, než jsem potkal tebe. A ty ses mě na ně nikdy nezeptala.“

„To rychle napravím,“ prohodila Aes Sedai suše.

Když se Egwain otočila zpátky k moudrým a trojici mužů, zatočila se jí hlava. Lan jí strčil do ruky otevřenou lahvici s vodou a Egwain zaklonila hlavu a vděčně se napila. Voda byla zteplalá a byla cítit kůží, ale v žáru chutnala, jako by byla právě nabrána z pramene. Egwain nabídla poloprázdnou lahvici Moirain, která se trošku napila a vrátila jí ji. Egwain vodu ráda dopila a zavřela oči. Na hlavu jí vyšplíchla voda a Egwain prudce otevřela oči. Lan jí vyléval na hlavu další láhev s vodou a Moirain již z vlasů stékaly kapky.

„Tenhle žár tě dokáže snadno zabít, když na to nejsi zvyklá,“ vysvětloval strážce, když z kabátce vytahoval dva prosté lněné bílé šátky. Podle jeho návodu si Egwain a Moirain ovázaly namočenou látku kolem čela. Rand a Mat dělali to samé. Lan si však hlavu před pražícím sluncem nijak nechránil, jeho zřejmě nedokázalo zmoci nic.

Ticho mezi Rhuarkem a Aielany narůstalo, ale náčelník klanu se nakonec přece jen obrátil k rusovlasému muži. „Takže Shaidům chybí náčelník kmene, Couladine?“

„Suladrik je mrtvý,“ odpověděl rusovlasý muž. „Muradin vstoupil do Rhuideanu. Pokud neuspěje, vstoupím já.“

„Nezeptal ses, Couladine,“ podotkla babičkovská moudrá tím křehkým, leč silným hlasem. „Pokud Muradin neuspěje, pak se zeptej. Jsme čtyři, to je dost, abychom mohly říci ano či ne.“

„Je to moje právo, Bair,“ vyjel Couladin rozzlobeně. Vypadal jako muž, který není zvyklý na zastrašování.

„Je tvým právem se zeptat,“ odtušila křehká žena. „A naším je odpovědět. Nemyslím, že ti bude dovoleno vstoupit, ať už se s Muradinem stane cokoliv. Máš zkažené nitro, Couladine.“ Upravila si šedou loktuši a přetáhla si ji přes kostnatá ramena způsobem, který naznačoval, že řekla víc, než považovala za nezbytné.

Muž s vlasy barvy plamene zrudl vzteky. „Můj první bratr se vrátí poznačen za náčelníka kmene a pak povedeme Shaidy k velikým poctám! Chceme –!“ Prudce zavřel ústa a téměř se třásl.

Egwain si pomyslela, že zůstane-li někde poblíž, bude ho určitě sledovat. Připomínal jí Congary a Copliny u nich doma, ti se také neustále vychloubali a dělali potíže. Rozhodně ještě nikdy neviděla Aiela vystavovat na odiv tak čiré emoce.

Amys ho však již zřejmě zahnala z mysli. „Je tu kdosi, kdo přišel s tebou, Rhuarku,“ řekla. Egwain čekala, že žena mluví o ní, ale ta se podívala přímo na Randa. Moirain to očividně nijak nepřekvapilo. Egwain uvažovala, co vlastně stálo v dopise od těchto čtyř moudrých, co jí Aes Sedai nesdělila.

Rand se chvíli tvářil zaraženě, váhal, ale pak vyšel po svahu a postavil se vedle Rhuarka, takže ženám viděl do očí. Propocená bílá košile se mu lepila na tělo a na spodcích měl propocené tmavé skvrny. Se zkrouceným bílým šátkem kolem hlavy rozhodně nevypadal tak velkolepě jako v Srdci Kamene. Zvláštně se uklonil, s levou nohou hodně vepředu a levou rukou na koleni a pravicí nataženou před sebe dlaní nahoru.

„Právem krve,“ pravil, „žádám o povolení ke vstupu do Rhuideanu, pro čest našich předků a vzpomínku na to, co bylo.“

Amys zamrkala, viditelně překvapená, a Bair zamumlala: „Starobylá formulace, ale otázka byla položena. Odpovídám ano.“

„Já také odpovídám ano, Bair,“ řekla Amys. „Seano?“

„Tento muž není Aiel,“ skočil jim rozzlobeně do řeči Couladin. Egwain tušila, že je téměř stále rozzlobený. „Pro něj znamená smrt už jen to, že tu stojí! Proč ho sem Rhuark přivedl? Proč –?“

„Přeješ si stát se moudrou, Couladine?“ zeptala se Bair a zamračila se, až se jí prohloubily vrásky. „Oblékni si šaty a přijď za mnou, já zjistím, jestli tě lze vycvičit. Do té doby mlč, když mluví moudré!“

„Moje matka byla Aielanka,“ prohlásil Rand trochu napjatým hlasem.

Egwain na něj zazírala. Kari al’Thorová sice zemřela, když ještě Egwain málem ležela v kolébce, ale jestli byla Tamova žena Aielanka, Egwain by o tom určitě něco slyšela. Mrkla na Moirain. Aes Sedai se dívala, tvář měla hladkou a klidnou. Rand opravdu vypadal skoro jako Aielani, byl vysoký, oči měl modrošedé a vlasy narudlé, ale celá ta představa byla prostě směšná.

„Tvoje matka ne,“ poznamenala pomalu Amys, „ale tvůj otec ano.“ – Egwain zavrtěla hlavou. Tohle se blížilo šílenství. Rand otevřel ústa, ale Amys ho nenechala promluvit. „Seano, co říkáš?“

„Ano,“ řekla žena s prošedivělými vlasy. „Melain?“

Poslední ze čtveřice, hezká žena s rudozlatými vlasy, ne o víc než o deset patnáct let starší než Egwain, zaváhala. „Musí to být,“ řekla nakonec neochotně. „Odpovídám ano.“

„Dostal jsi odpověď,“ sdělila Amys Randovi. „Smíš vstoupit do Rhuideanu, a –“ Odmlčela se, protože nahoru se doškrábal Mat a neohrabaně napodobil Randovu úklonu.

„Já také žádám o vstup do Rhuideanu,“ řekl roztřeseně.

Čtyři moudré na něj zíraly. Rand překvapeně otočil hlavu. Egwain měla dojem, že nikdo není šokovanější než ona, ale Couladin dokázal, že se mýlila. Se zavrčením zvedl jeden z oštěpů a bodl po Matovi.

Amys a Melain obklopila záře saidaru a prameny vzduchu mladého muže odhodily o dobrý tucet kroků dozadu.

Egwain s rozšířenýma očima zírala. Ony mohly usměrňovat. Přinejmenším dvě z nich mohly. Náhle jí mladistvý obličej Amys pod bílými vlasy připomněl, čím to je, velice se to podobalo bezvěkosti Aes Sedai. Moirain stála úplně nehybně. Egwain téměř slyšela, jak se jí hlavou honí myšlenky. Pro Aes Sedai to zřejmě bylo stejné překvapení jako pro Egwain.

Couladin se vyškrábal na nohy a přikrčil se. „Přijímáte toho cizáka jako jednoho z našich,“ zachraptěl a oštěpem, který chtěl použít na Mata, ukázal na Randa. „Jestli to tak chcete, budiž. Je to stejně jenom měkký mokřiňan a Rhuidean ho zabije.“ Oštěp se otočil k Matovi, který se snažil vrátit nůž zpátky do rukávu, aniž by si toho někdo všiml. „Ale on – pro něj znamená smrt už jen to být tady, a je svatokrádež, když se vůbec zeptá, jestli smí vstoupit do Rhuideanu. Tam nesmí vstoupit nikdo, kdo není pravé krve. Nikdo!“

„Vrať se do svého stanu, Couladine,“ nakázala mu Melain zcela chladně. „I ty, Heirne. A ty také, Rhuarku. Toto je záležitost moudrých, a ne mužů, kromě těch, kdo požádali. Jděte!“ Rhuark a Heirn kývli a společně odešli k menšímu shluku stanů. Couladin se zuřivě mračil na Randa, Mata i moudré, ale pak se prudce obrátil a vydal se k většímu táboru.

Moudré si vyměnily pohledy. Ustarané pohledy, řekla by Egwain, byť byly skoro tak dobré jako Aes Sedai v zachovávání nehybné tváře, když chtěly.

„To není dovoleno,“ prohlásila Amys nakonec. „Mladý muži, ani nevíš, cos udělal. Vrať se zpátky k ostatním.“ Očima přelétla Egwain, Moirain a Lana, stojící opodál s koňmi poblíž větrem ošlehaného Portálového kamene. Egwain z jejího pohledu nevyčetla, že by ji moudrá poznala.

„Nemůžu.“ Mat mluvil zoufalým tónem. „Došel jsem až sem, ale to se nepočítá, že ne? Musím jít do Rhuideanu.“

„To není dovoleno,“ pravila ostře Melain a dlouhé rudozlaté vlasy jí zavlály, jak prudce zavrtěla hlavou. „Ve tvých žilách žádná aielská krev neproudí.“

Rand si Mata celou dobu velmi pozorně prohlížel. „Přišel se mnou,“ řekl nakonec. „Daly jste povolení mně, a on může jít se mnou, ať už vy říkáte co chcete.“ Hleděl na moudré, ne vyzývavě, prostě jen odhodlaně, bylo vidět, že učinil konečné rozhodnutí. Egwain ho takového dobře znala. Teď neustoupí, ať moudré řeknou cokoliv.

„Není to dovoleno,“ zopakovala Melain pevně, obracejíc se na své sestry. Přetáhla si šál přes hlavu. „Zákon je jasný. Žádná žena nesmí vstoupit do Rhuideanu víc než dvakrát, žádný muž víc než jednou, a vstoupit nesmí nikdo, kdo není aielské krve.“

Seana zavrtěla hlavou. „Hodně věcí se mění, Melain. Staré způsoby...“

„Jestli je tím pravým,“ ozvala se Bair, „přišel čas změny. Aes Sedai stojí na Chaendaeru a také aan’allein ve svém měňavém plášti. Můžeme se dále držet starých zvyklostí? Vědouce, kolik se toho změnilo?“

„Nesmíme v žádném případě ustrnout,“ řekla Amys. „Vše stojí na pokraji změny. Melain?“ Zlatovlasá žena se podívala na hory, jež je obklopovaly, a mlhou zahalené město pod nimi, pak si povzdechla a kývla. „Je rozhodnuto,“ prohlásila Amys obracejíc se k Randovi s Matem. „Vy,“ začala, a pak se odmlčela. „Jakými jmény se zovete?“

„Rand al’Thor.“

„Mat. Mat Cauthon.“

Amys kývla. – „Ty, Rande al’Thore, musíš vstoupit do srdce Rhuideanu, do samotného středu. Přeješ-li si jít s ním, Mate Cauthone, budiž, ale vězte, že většina mužů, kteří do srdce Rhuideanu vstoupili, se nevrátila, a někteří se vrátili šílení. Nesmíte si s sebou vzít ani jídlo, ani vodu, jako připomínku našeho bloudění po Rozbití světa. Musíte do Rhuideanu vstoupit neozbrojeni, budete mít jen své ruce a odvahu, na počest Jennů. Máte-li zbraně, položte je na zem před nás. Budou tu na vás čekat, dokud se nevrátíte. Pokud se vrátíte.“

Rand si odepjal opasek s nožem a položil ho Amys k nohám, pak po chvilce váhání přidal sošku malého tlouštíka, vyřezanou ze zeleného kamene. „Líp to udělat neumím,“ řekl.

Mat začal s opaskem s nožem a pokračoval dál tím, že vytáhl nože z rukávů a zpod kabátce, jeden dokonce vyndal zpoza krku, a vytvořil tak hromádku, která zřejmě udělala dojem i na Aielanky. Pak se zastavil, jako by již skončil, podíval se na ženy a dva další nože vytáhl z vysokých bot. „Zapomněl jsem na ně,“ prohlásil s úsměvem a pokrčením ramen. Moudré na něj upřeně hleděly, až mu zmizel úsměv ze rtů.

„Jsou zaslíbeni Rhuideanu,“ pravila Amys obřadně a vzhlédla nad dvojici mužů, a tři zbývající ženy odpověděly zároveň: „Rhuidean patří mrtvým.“

„Do svého návratu nesmějí promluvit s žádnou živou bytostí,“ pokračovala zpěvavým hlasem a ostatní znovu odpověděly. „Mrtví nemluví s živými.“

„Neuvidíme je, dokud znovu nestanou mezi živými.“ Amys si přetáhla lokruši přes oči a ostatní tři ženy ji jedna po druhé napodobily. S tvářemi již zakrytými sborově pronesly: „Odejděte ze světa živých a nepronásledujte nás vzpomínkami na to, co je ztraceno. Nemluvte o tom, co vidí mrtví.“ Pak se odmlčely a jen tam tak stály, s loktušemi přes oči, a čekaly.

Rand s Matem se na sebe podívali. Egwain chtěla jít za nimi, promluvit s nimi – měli ten příliš kamenný výraz, jaký si muži nasazovali, když nechtěli, aby někdo poznal, že jsou znepokojení nebo mají strach – ale to by mohlo narušit obřad.

Nakonec Mat vyštěkl smíchy. „No, hádám, že mrtví se aspoň můžou bavit mezi sebou. Rád bych věděl, jestli to platí pro... To je jedno. Myslíš, že bude v pořádku, když pojedeme?“

„Ani bych neřekl,“ odpověděl Rand. „Myslím, že budeme muset jít po svých.“

„Ó, ať shoří moje bolavý nohy. Takže bychom se do toho měli radši dát. Nejmíň půl odpoledne nám zabere, než se tam vůbec dostaneme. Jestli budeme mít štěstí.“

Rand se na Egwain usmál, jako by ji chtěl ujistit, že je všechno v pořádku, že žádné nebezpečí nehrozí, a oba mládenci se vydali dolů z kopce. Mat se zubil jako tehdy, když dělal něco obzvláště hloupého, třeba jako když tancoval na hřebeni střechy.

„Nehodláš provádět nic... šílenýho... že ne?“ zeptal se Mat. „Já se totiž chci vrátit živý.“

„To já taky,“ opáčil Rand. „To já taky.“

Dostali se z doslechu ostatních, a jak sestupovali stále níž, byli menší a menší. Když z nich byly již jenom maličké postavičky, v nichž bylo těžké rozeznat lidi, moudré sundaly loktuše.

Egwain si uhladila šaty přejíc si přitom, aby je neměla tak propocené, a s Rosou za sebou sešplhala kousek dolů ke čtveřici žen. „Amys? Já jsem Egwain z al’Vereů. Říkalas, že bych měla...“

Amys ji uťala gestem ruky a vzhlédla k místu, kde Lan vedl Mandarba, Oka a Jeade’ena za Moirain s Aldíb. „Tohle je teď záležitost žen, aan’alleine. Musíš zůstat stranou. Jdi do stanu. Rhuark ti poskytne vodu a stín.“

Lan počkal, než Moirain kývne, a pak se vydal směrem, kterým předtím odešel Rhuark. Díky jeho měňavému plášti se občas zdálo, že se před trojicí koní pohybuje jen hlava a paže bez těla.

„Proč mu tak říkáš?“ zeptala se Moirain, když byl Lan z doslechu. „Jeden muž. Ty ho znáš?“

„Víme o něm, Aes Sedai.“ V podání Amys ten titul zněl, jako když hovoří rovná s rovnou. „Poslední z Malkierů. Muž, který nevzdá svou válku proti Stínu, i když jeho lid již dávno zničila. Je velmi čestný. Ze snu vím, že jestli přijdeš, téměř jistě bude aan’allein s tebou, ale nevěděla jsem, že tě poslouchá.“

„Je můj strážce,“ pravila Moirain prostě.

Egwain měla pocit, že Aes Sedai je přes svůj vyrovnaný tón něčím znepokojená, a věděla proč. Lan přijde téměř jistě s Moirain? Lan Moirain vždycky následoval, byl by za ní šel i do Jámy smrti a bez mrknutí oka. Pro Egwain bylo skoro stejně zajímavé to „jestli přijdeš". Tak věděly moudré, že přicházejí, nebo ne? Vykládání snů nejspíš nebylo tak jasné, jak doufala. Už se chtěla zeptat, když promluvila Bair.

„Aviendho? Pojď sem.“

Aviendha znechuceně seděla stranou, rukama si objímala kolena a upřeně zírala do země. Kdyby ji Egwain neznala tak dobře, byla by si myslela, že druhá žena má strach. Když se Aviendha šplhala k místu, kde stály moudré, vláčela nohy za sebou. Když k nim došla, položila si ranec a stočené pokrývky k nohám.

„Je čas,“ řekla Bair nikoliv nelaskavě. Přesto v jejích světle modrých očích nebylo místo pro kompromisy. „Utíkala jsi s oštěpy, jak dlouho to šlo. Déle, než bys měla.“

Aviendha vzdorně zvedla hlavu. „Já jsem Děva oštěpu. Nechci být moudrou. Nebudu!“

Obličeje moudrých ztuhly. Egwain to připomnělo ženský kroužek u nich doma, když čelil ženě, která se hodlala dopustit nějaké hlouposti.

„Zacházelo se s tebou mírněji než za mých dnů,“ pravila Amys hlasem tvrdým jako kámen. „Já jsem také odmítla, když jsem byla povolána. Moje sestry oštěpu mi zlámaly oštěpy před očima. Odvedly mě k Bair a Coedelin se svázanýma rukama a nohama a bez šatů.“

„A hezkou panenkou v podpaždí,“ dodala Bair suše, „aby ti připomněly, jak dětinsky ses chovala. Pokud se vzpomínám, první měsíc jsi devětkrát utekla.“

Amys ponuře kývla. „A pokaždé jsem to obrečela jako nějaké malé děcko. Druhý měsíc jsem utekla jenom pětkrát. Myslela jsem, že jsem silná a tvrdá, jak jen žena může být. Ale nebyla jsem dost mazaná. Trvalo mi půl roku, abych zjistila, že jsi silnější a tvrdší, než já kdy můžu být, Bair. Nakonec jsem se naučila plnit povinnosti i závazky ke svému lidu. Jako se to naučíš i ty, Aviendho. Takové, jako jsme my dvě, mají závazky. Už nejsi dítě. Je čas, abys odložila panenky – a oštěpy – a stala se ženou, jakou se máš stát.“

Egwain náhle pochopila, proč k Aviendze cítí od začátku takovou spřízněnost, poznala, proč Amys a ostatní chtějí, aby se stala moudrou. Aviendha mohla usměrňovat. Jako ona sama, jako Elain a Nyneiva – a také třeba Moirain – byla jednou z těch vzácných žen, které nejenže se mohly naučit usměrňovat, ale které se s tou schopností rodily, takže by se nakonec pravého zdroje stejně dotkla, ať už by věděla, co dělá, nebo ne. Moirain se tvářila klidně a vyrovnaně, ale Egwain v jejích očích spatřila potvrzení své domněnky. Aes Sedai to musela vědět od první chvíle, co se k Aielance dostala na dosah ruky. Egwain si také uvědomila, že stejnou spřízněnost cítí také k Amys a Melain. Ne však k Bair či Seaně. Jen první dvě mohly usměrňovat. Tím si teď byla naprosto jistá. A teď také vycítila to samé v Moirain. Bylo to poprvé, co to ucítila. Aes Sedai se tvářila velice zdrženlivě.

Aspoň některé z moudrých ve výrazu Moirain vyčetly víc. „Chceš ji odvést do vaší Bílé věže,“ řekla Bair, „aby se stala jednou z vás. Ona je Aielanka, Aes Sedai.“

„Může být velice silná, bude-li správně cvičena,“ odpověděla Moirain. „Stejně silná, jako bude jednou Egwain. Ve Věži by té síly dosáhla.“

„My ji také dokážeme učit, Aes Sedai.“ Melain mluvila dostatečně zdvořile, ale z jejích zelených očí bylo možné vyčíst pohrdání. „Lépe. Mluvila jsem s Aes Sedai. Vy ženy ve Věži rozmazlujete. Trojí země není místo pro rozmazlování. Aviendha se naučí, co může, za dobu, kdy vy byste ještě hrály ty svoje hry.“

Egwain se na Aviendhu ustaraně podívala. Druhá žena upírala zrak na špičky svých nohou a všechen vzdor z jejího výrazu zmizel. Jestli si myslely, že výcvik ve věži je rozmazlování... Egwain tam jako novicka dřela mnohem víc a musela dodržovat přísnější disciplínu než kdykoliv předtím. Pocítila s Aielankou hluboký soucit.

Amys natáhla ruce a Aviendha jí váhavě předala oštěpy a puklíř. Když je moudrá odhodila stranou, až zachřestily o zem, Aviendha sebou trhla. Pak si pomalu sundala luk v pouzdře ze zad a také jej odevzdala, jakož si odepjala i opasek s toulcem a nožem v pochvě. Amys vše převzala a odhodila jako smetí. Aviendha sebou pokaždé lehce škubla. V koutcích modrozelených očí se jí zaleskly slzy.

„Musíš s nimi zacházet takhle?“ zeptala se rozzlobeně Egwain. Amys a ostatní na ni upřely bezvýrazný pohled, ale Egwain se nehodlala nechat zastrašit. „Zacházíš s věcmi, na kterých jí záleží, jako s odpadky.“

„Ona v nich musí vidět odpadky,“ řekla Seana. „Až se vrátí – jestli se vrátí – spálí je a popel rozpráší. Kov předá kováři, aby z něj vyrobil něco prostého. Žádné zbraně. Dokonce ani stahovací nůž ne. Přezky, hrnce nebo hlavolamy pro děti. Věci, které sama rozdá, až budou vyrobeny.“

„Trojí země není měkká, Aes Sedai,“ ozvala se Bair. „Měkké srdce tě tady zabije.“

„Cadin’sor, Aviendho.“ Amys ukázala na odhozené zbraně. „Po návratu tě budou čekat nové šaty.“

Aviendha se mechanicky svlékla a na hromadu odhodila kabátec, spodky, měkké boty i všechno ostatní co měla na sobě. Nahá tu stála, aniž by hnula brvou, i když Egwain měla pocit, že se jí žárem propalují i podrážky. Vzpomněla si, jak se musela dívat, když jí po příchodu do Věže pálili její šaty, aby tak bylo přerušeno pouto k předešlému životu, ale nebylo to přesto takovéhle. Ne tak syrové.

Když Aviendha chtěla na hromadu přihodit i nástěnné koberce, Seana jí je vzala. „Tohle můžeš dostat zpátky. Jestli se vrátíš. Pokud ne, dostane je tvoje rodina na památku.“

Aviendha kývla. Nevypadala, že se bojí. Váhala, zlobila se, byla mrzutá, ale nebála se.

„V Rhuideanu,“ rozvykládala se Amys, „najdeš tři kruhy takto spojené.“ Načrtla ve vzduchu tři čáry spojené uprostřed. „Vstup do jednoho z nich. Uvidíš tam před sebou svou budoucnost, znovu a znovu, v různých obměnách. Nepovedou tě zcela, což by bylo nejlepší, protože se začnou ztrácet jako píseň, kterou jsi slyšela kdysi dávno, ale budeš si pamatovat dost, abys znala některé věci, které musejí být, ať budou jakkoliv odporné, a některé, které být nesmějí, ať už to budou jakkoliv růžové naděje. Toto je začátek cesty k tomu, zvát se moudrou. Některé ženy se z kruhů nikdy nevrátily. Možná nedokázaly čelit své budoucnosti. Jiné, které přežily kruhy, nepřežily druhou cestu do Rhuideanu, do jeho srdce. Ale ty se tady nevzdáváš tvrdého a nebezpečného života kvůli pohodlí, ale kvůli ještě tvrdšímu a nebezpečnějšímu životu.“

Ter’angrial. Amys tu popisovala ter’angrial. – Jaké místo je vlastně ten Rhuidean? Egwain se přistihla, že chce jít dolů sama, aby to zjistila. To by byla hloupost. Nebyla tu, aby zbytečně riskovala v ter’angrialu, o němž nic neví.

Melain uchopila Aviendhu za bradu a obrátila jí hlavu k sobě. „Máš sílu,“ řekla s tichým přesvědčením. „Silná mysl a silné srdce jsou teď tvými zbraněmi, ale ty jimi vládneš stejně jistě, jako jsi kdy vládla oštěpem. Nezapomeň na ně, používej je a ony tě dostanou skrze veškerá nebezpečenství.“

Egwain byla překvapena. Ze všech čtyř by u zlatovlasé ženy předpokládala nejméně soucitu.

Aviendha kývla a dokonce se jí podařil úsměv. „Dostanu se do Rhuideanu dřív než ti muži. Oni neumějí běhat.“

Každá moudrá ji popořadě zlehka políbila na tvář. „Vrať se k nám zpátky.“

Egwain popadla Aviendhu za ruku a pevně jí ji stiskla. Aviendha odpověděla stejně. Pak se Aielanka rozběhla lehkým klusem dolů po úbočí hory. Vypadalo to, že Randa s Matem snadno dostihne. Egwain ji ustaraně sledovala. Tohle bylo něco jako přijetí ve Věži, ale bez výcviku mladší novicky předtím, bez toho, že by ji pak někdo utěšil. Jaké by to bylo, kdyby povýšila mezi přijaté novicky hned svůj první den ve Věži? Pomyslela si, že by asi zešílela. Nyneiva byla takto přijata pro svou sílu, a Egwain předpokládala, že alespoň část nechuti, kterou Nyneiva k Aes Sedai cítila, pochází z této zkušenosti. Vrať se k nám zpátky, říkala v duchu. Buď odhodlaná.

Když jim Aviendha zmizela z dohledu, Egwain si povzdechla a obrátila se zpátky k moudrým. Měla tu svůj vlastní cíl a oddalovat jej nikomu nepomůže. „Amys, v Tel’aran’rhiodu jsi mi řekla, že bych sem měla přijít a učit se. Tak jsem tu.“

„Spěch,“ řekla bělovlasá žena. „Uspěchaly jsme to, protože se Aviendha tak dlouho vzpírala svému toh, protože jsme se bály, že by si Shaidové mohli zahalit tváře, dokonce i tady, kdybychom neposlaly Randa al’Thora do Rhuideanu dřív, než si to stačí promyslet.“

„Ty myslíš, že by se ho pokusili zabít?“ vyjekla Egwain. „Ale on je ten, koho měli najít vaši lidé, které jste poslali za Dračí stěnu. On je Ten, jenž přichází s úsvitem.“

Bair si upravila loktuši. „Možná je. Uvidíme. Jestli přežije.“

„Má oči své matky,“ dodávala Amys, „a hodně z její tváře, i dost ze svého otce, ale Couladin viděl jen jeho šaty a jeho koně. Ostatní Shaidové uvidí také jen to, a Taardadové možná také. Cizinci sem nemají přístup a teď je vás tu pět. Ne, čtyři, Rand al’Thor není cizinec, ať už byl vychován kdekoliv. Ale už jsme dovolili jednomu cizinci vstoupit do Rhuideanu, což je také zakázáno. Změny se valí jako lavina, ať už to chceme či nikoliv.“

„Musí to přijít,“ řekla Bair, i když to neznělo právě šťastně. „Vzor nás umístí tam, kam bude chtít on.“

„Tys znala Randovy rodiče?“ zeptala se opatrně Egwain. Ať už říkaly cokoliv, stále myslela na Kari a Tama al’Thorovy jako na Randovy rodiče.

„To je jeho příběh,“ prohlásila Amys, „Jestli ho bude chtít slyšet.“ Z toho, jak pevně tiskla rty, bylo zřejmé, že se o této věci nehodlá bavit dál.

„Pojďte,“ řekla Bair. „Teď není proč spěchat. Pojďte. Nabízíme vám vodu a stín.“

Egwain se při zmínce o stínu málem podlomila kolena. Namočený šátek kolem hlavy již téměř uschl, měla pocit, že má temeno hlavy úplně upečené a zbytek těla skoro také. Moirain vypadala téměř stejně vděčná, když následovaly moudré nahoru k několika nízkým stanům s otevřenými stranami.

Vysoký muž v sandálech a bílém hábitu s kapuci převzal jejich koně. Jeho tvrdá tvář a sklopené oči vypadaly v hlubině měkké látky jaksi nepatřičně.

„Dej zvířatům vodu,“ nařídila mu Bair, než se sklonila a vstoupila do nízkého stanu beze stěn, a muž se poklonil už jejím zádům a dotkl se čela.

Egwain váhala, než nechala muže Rosu odvést. Tvářil se sebevědomě, ale co může nějaký Aiel vědět o koních? Přesto si nemyslela, že by jim ublížil, a ve stanu byl tak nádherný stín. – Ve srovnání s ovzduším venku tam byl úžasný chládek.

Střecha stanu se zvedala do špičky kolem stanové tyče, ale ani tam se téměř nedalo narovnat. Jako by to mělo vyrovnat nevýrazné barvy, které Aielové nosili, zde na kobercích jasných barev, naskládaných do tolika vrstev, až tvrdá země nebyla vůbec cítit, ležely rozházené velké červené polštáře se zlatými třásněmi. Egwain a Moirain napodobily moudré, položily se na koberce a loktem se opřely o polštář. Uložily se do kruhu a byly tak blízko jedna druhé, že se málem dotýkaly.

Bair udeřila na mosazný gong a do stanu vstoupily dvě mladé ženy se stříbrnými podnosy, celé v bílém, s hlubokými kapucemi a sklopenýma očima, jako měl muž venku, a půvabně se sklonily. Poklekly doprostřed stanu a jedna každé z žen odpočívajících na polštářích naplnila malý stříbrný pohár vínem a druhá do větších pohárů nalila vodu. Beze slova potom obě s úklonami vycouvaly a nechaly lesklé podnosy a džbánky, celé orosené, ležet ve stanu.

„Tady je voda a stín,“ pravila Bair, „volně dávané. Ať mezi námi nestojí žádné přehrady. Jste tu vítány, jako jsou vítány první sestry.“

„Ať tu nestojí žádné přehrady,“ zamumlala Amys a ostatní. Poté, co usrkly vody, se Aielanky formálně představily. Bair z klanu Haido Shaarad Aielů. Amys z klanu Devět údolí kmene Taardad Aielů. Melain z klanu Jhirad Goshien Aielů. Seana z klanu Černý útes Nakai Aielů.

Egwain a Moirain se k obřadu připojily, i když Moirain pevněji stiskla rty, když se Egwain prohlásila za Aes Sedai ze zeleného adžah.

Jako by voda a stín strhly zeď, nálada ve stanu se viditelně změnila. Aielanky se začaly usmívat, mírně se uvolnily a na chvíli se věnovaly nezávaznému hovoru.

Egwain byla vděčnější za vodu než za víno. Ve stanu sice bylo chladněji než venku, ale i z pouhého dýchání jí vysychalo v hrdle. Amys kývla a Egwain si vděčně nalila druhý pohár.

Lidé v bílém pro ni byli překvapením. Bylo to sice hloupé, ale Egwain si uvědomila, že předpokládala, že kromě moudrých jsou všichni Aielové válečníci jako Rhuark a Aviendha. Ovšem, měli kováře a tkalce a jiné řemeslníky, museli je mít. Tak proč ne sluhy? Jenže Aviendha se ke sloužícím v Kameni chovala opovržlivě a nedovolila jim udělat nic, co si mohla udělat sama. Tito lidé s pokornou náturou se vůbec nechovali jako Aielové. Egwain si nevzpomínala, že by v obou velkých táborech viděla jen záblesk běli. „To mají sluhy jenom moudré?“ zeptala se.

Melain zaskočilo víno. „Sluhy?“ zalapala po dechu. „To jsou gai’šainové, ne sluhové.“ Mluvila, jako by to vše vysvětlovalo.

Moirain se lehce zamračila do poháru s vínem. „Gai’šainové? Jak to překládáte? ‚Ti, co přísahali mír v bitvě‘?“

„Jsou to prostě gai’šainové,“ řekla Amys. Zřejmě si však uvědomila, že jí nerozuměly. „Odpusť, ale víš o ji’e’toh?“

„Čest a závazek,“ odpověděla ihned Moirain. „Nebo snad čest a povinnost.“

„To jsou správná slova, ano. Ale význam. My žijeme podle ji’e’toh, Aes Sedai.“

„Nesnaž se jim vysvětlit všechno, Amys,“ varovala ji Bair. –Jednou jsem strávila měsíc, když jsem se snažila vysvětlit ji’e’toh mokřiňance, a ona nakonec měla víc otázek než na začátku.“

Amys kývla. „Budu se držet toho hlavního. Jestli to chceš vysvětlit, Moirain.“

Egwain by se raději začala bavit o snění a výcviku, ale k jejímu zklamání Aes Sedai odpověděla: „Ano, můžeš-li.“

Amys kývla a pokračovala. „Budu se držet hlavní linie gai ‘šain. Při tanci oštěpů si největší ji, čest, vysloužíš, když se dotkneš ozbrojeného nepřítele, aniž bys ho zabila či nějak zranila.“

„Největší čest je to proto, že je to tak těžké,“ řekla Seana a suše přimhouřila modrošedé oči, „a proto se to provádí zřídka.“

„Nejmenší čest pochází ze zabití,“ pokračovala dál Amys. „I dítě nebo blázen může zabít. Mezitím je chycení zajatce. Zjednodušila jsem to, jak vidíš. Existuje mnoho stupňů. Gai’šainové jsou zajatci, kteří byli takto lapeni, i když válečník, kterého se někdo dotkl, může žádat, aby byl jat jako gai’šain, a tím umenšil poctu svému nepříteli i vlastní ztrátu.“

„Děvy oštěpu a Kamenní psi jsou tímhle obzvlášť vyhlášení,“ přisadila si Seana, čímž si vysloužila přísný a zamračený pohled od Amys.

„Vykládám to já, nebo ty? Ale dál. Některé samozřejmě nelze zajmout jako gai’šaina. Moudrou, kováře, dítě, ženu s dítětem nebo takovou, která má dítě pod deset let. Gai’šain má toh k tomu, kdo jej nebo ji zajal. Pro gai’šaina to znamená sloužit rok a den, pokorně poslouchat, nedotknout se zbraně a nespáchat žádné násilí.“

Egwain to proti její vůli zaujalo. „To se nesnaží uprchnout? Já bych to určitě zkusila.“ Už nikdy nikomu nedovolím, aby ze mé udělal zajatce.

Moudré se zatvářily zděšeně. „Stalo se to,“ pravila škrobeně Seana, „ale není v tom žádná čest. Gai’šain, který uteče, je klanem vrácen zpátky a musí odsloužit celý rok a den znovu. Ztráta cti je tak veliká, že jeho první bratr nebo první sestra by mohli jít jako gai’šain také, aby odsloužili toh klanu. Víc než jeden, pokud mají dojem, že ztráta ji je veliká.“

Moirain to všechno poslouchala klidně a usrkávala vodu, ale Egwain měla co dělat, aby nevrtěla hlavou. Aielové byli šílení. Víc se toho říci nedalo. Ale bylo ještě hůř.

„Někteří gai’šainové teď dělají z pokory nadutost,“ řekla opovržlivě Melain. „Myslejí si, že si tak vyslouží čest, když dovedou poslušnost a pokoru na pokraj posměchu. To je nová věc, a je to hloupé. Nemá to nic společného s ji’e’toh.“

Bair se zasmála, ve srovnání se slabým hlasem zněl její smích překvapivě silně. „Hlupáci byli vždycky. Když jsem byla malá, Shaaradové a Tomanelle si skoro každou noc kradli dobytek a kozy. Chendu, správkyni střechy Maindeské Vrásy, odstrčil při přepadu stranou mladý Hledač vody z klanu Haido. Ona se vydala do Zahnutého údolí a požadovala, aby z ní chlapec učinil gai’šain. Nehodlala připustit, aby získal poctu tím, že se jí dotkl, protože když to udělal, držela v ruce stahovací nůž. Stahovací nůž! Je to zbraň, tvrdila Chenda, jako by byla Děvou. Ten kluk neměl na vybranou, musel udělat, co požadovala, i když se mu všichni smáli. Člověk prostě nepošle správkyni střechy zpátky bosky do její držby. Než uplynul rok a den, klany Haido a Jenda si vyměnily oštěpy a chlapec brzy zjistil, že je ženatý s Chendinou nejstarší dcerou, když jeho druhá matka stále ještě je jeho gai’šain. Snažil se ji dát své ženě jako součást věna, a obě ženy tvrdily, že se je snaží připravit o čest. Málem si musel vzít svou vlastní manželku jako gai’šain. Než byl toh odsloužen, skoro zase došlo k nájezdům mezi klany Haido a Jenda.“ Aielanky se málem doslova válely smíchy po podlaze a Amys a Melain si otíraly oči.

Egwain toho z příběhu moc nepochopila – rozhodně ne, proč měl být tak veselý – ale zdvořile se zasmála.

Moirain odložila pohár s vodou a vzala si malý pohárek s vínem. „Slyšela jsem muže vyprávět o tom, jak bojovali s Aiely, ale nic takového jsem ještě neslyšela. Rozhodně ne nic o Aielovi, který se vzdá, protože se ho někdo dotkl.“

„On se nevzdává,“ poukázala Amys. „To je ji’e’toh.“

„Nikdo by nepožádal o to, stát se gai’šainem mokřiňana,“ dodávala Melain. „Cizinci nevědí, co je to ji’e’toh.“

Aielanky si vyměnily pohledy. Náhle byly znepokojené. Proč? divila se Egwain. Aha. Pro Aiely nevědět, co je to ji’e’toh, musí být jako neznat slušné způsoby nebo nebýt poctivý. „Mezi námi jsou také čestní muži a ženy,“ řekla Egwain. „Většina z nás je taková. Poznáme, co je správné, a co je špatné.“

„Ovšemže ano,“ zamumlala Bair tónem, který naznačoval, že to není jedno a totéž.

„Poslala jsi mi dopis do Tearu,“ řekla Moirain, „než jsem se tam vůbec dostala. Tvrdila jsi hodně věcí, z nichž některé se ukázaly být pravda. Včetně toho, že se s tebou – musím – dneska sejít tady. Skoro jsi mi rozkazovala. A přesto jsi předtím řekla, jestli přijdu. Kolik z toho, cos napsala, je podle tebe pravda?“

Amys si povzdechla a odložila pohár s vínem, ale byla to Bair, kdo promluvil. „Mnoho není jisté, i pro někoho, kdo chodí ve snu. Amys a Melain jsou nejlepší z nás, a přesto ani ony nevidí všechno, co je, ani všechno, co může být.“

„Přítomnost je mnohem více jasnější než budoucnost dokonce i v Tel’aran’rhiodu,“ vysvětlovala zlatovlasá moudrá. „Co se děje, nebo aspoň co začíná, je vidět mnohem snáz než to, co se teprve stane, nebo může stát. Egwain ani Mata Cauthona jsme vůbec nezahlédly. A byla to jen poloviční šance, že mladý muž, který si říká Rand al’Thor, přijde. Kdyby nepřišel, bylo jasné, že zemře, a Aielové taky. Přesto přišel, a pokud přežije Rhuidean, aspoň někteří z Aielů přežijí také. To víme. Kdybys nepřišla ty, byl by mrtev. Kdyby nepřišel aan’allein, byla bys mrtvá ty. Jestli neprojdeš kruhy –“ Prudce se odmlčela, jako by se kousla do jazyka.

Egwain se napjatě předklonila. Moirain že má vstoupit do Rhuideanu? Ale Aes Sedai si toho nevšímala a Seana rychle promluvila, aby zakryla Melainino uklouznutí.

„Budoucnost není nijak dána. – Ve vzoru vypadá i ta nejjemnější krajka jako hrubá vlněná záplata, nebo zamotaná šňůra. V Tel’aran’rhiodu je možné vidět jisté způsoby, jak bude utkána budoucnost. Nic víc než to.“

Moirain se napila vína. „Starý jazyk se často špatně překládá.“ Egwain na ni zírala. Starý jazyk? A co ty kruhy, ter’angrial? Ale Moirain klidně pokračovala dál. – „Tel’aran’rhiod znamená svět snů, nebo možná neviděný svět. Ale ani jedno není úplně přesné. Je to mnohem složitější. Aan’allein. Jeden muž, ale také Muž, který je celým národem, a dá se to přeložit ještě dvěma či třemi dalšími způsoby. A slova, která jsme převzali do běžného užívání a nikdy jsme nepomysleli na jejich význam ve starém jazyce. Strážci jsou zváni ‚gaidinové‘, což značí ‚bratři bitev‘. Aes Sedai znamená ‚služebníci všech‘. A ‚Aiel‘, ‚Oddaný‘, ve starém jazyce. Ale je to silnější. Naznačuje to přísahu, která vešla do krve. Často jsem uvažovala nad tím, čemu jsou Aielové vlastně oddáni.“ Moudré měly náhle tváře jako ze železa, ale Moirain pokračovala dál. „A ‚Jenn Aielové‘, ‚Skutečně oddaní‘, ale opět silněji. Možná jediní skutečně oddaní‘. Jediní skuteční Aielové?“ Tázavě se na ně podívala, jako by neviděla jejich oči jako z kamene. Žádná z moudrých nepromluvila.

Co to ta Moirain dělá? Egwain nechtěla dopustit, aby jí Aes Sedai zničila naděje na to, že se dozví, co ji moudré mohou naučit. „Amys, mohly bychom si teď promluvit o snění?“

„Večer bude času dost,“ odtušila Amys.

„Ale –“

„Večer, Egwain. Možná jsi Aes Sedai, ale teď se znovu musíš stát žačkou. Zatím ani nesmíš jít spát, kdy budeš chtít, nebo spát dost lehce, abys mohla povědět, cos viděla před probuzením. Až začne slunce zapadat, začnu tě učit.“

Egwain sklonila hlavu a vyhlédla ze stanu. Ze stínu uvnitř byla záře venku, procházející vzduchem chvějícím žárem, až bolestivá. Slunce už stálo v půli cesty k vrcholkům hor.

Moirain se náhle zvedla na kolena, sáhla za sebe a začala si svlékat šaty. „Předpokládám, že musím jít, jako šla Aviendha,“ poznamenala, ale nebyla to otázka.

Bair se tvrdě podívala na Melain a mladší žena vydržela jen chvíli, než sklopila zrak. Seana rezignovaně podotkla: „Neměla jsi to vědět. Ale už se stalo. Změna. Jeden, co není pravé krve, odešel do Rhuideanu, a teď další.“

Moirain se zarazila. „Znamená snad nějaký rozdíl, že to vím?“

„Možná veliký,“ připustila Bair váhavě, „možná žádný. Často vedeme, ale nikdy neříkáme věci rovnou. Když jsme tě viděly v kruzích, pokaždé jsi to byla ty, kdo trval na tom, že půjde, kdo se dožadoval práva, i když nemáš pravou krev. Teď se o tom jedna z nás zmínila dříve. Změny toho, co jsme viděly, se již dějí. Kdo může říci, jaké budou ty další?“

„A co jste viděly, kdybych nešla?“

Baiřina vrásčitá tvář byla zcela bez výrazu, ale ve světle modrých očích se jí objevil soucit. „Už jsme ti toho řekly až moc, Moirain. To, co vidí ten, kdo chodí ve snu, se stane pravděpodobně, ne zcela jistě. Ti, kteří jednají s příliš velkými znalostmi budoucnosti, nevyhnutelně skončí pohromou, ať už díky jistotě, že vědí, co musí přijít, nebo proto, že se to snaží změnit.“

„Je milosrdenstvím kruhů, že vzpomínky vyblednou,“ dodávala Amys. „Žena pár věcí ví – velmi málo – které se stanou, a jiné nepozná, dokud se nemusí rozhodnout, pokud vůbec. Život je plný nejistoty a zápasu, rozhodování a změn. Ta, která ví, jak byl její život vetkán do vzoru, jako by věděla, jak položit vlákno při tkaní koberce, by vedla život jako zvíře. Pokud by se nezbláznila. Lidstvo bylo stvořeno k nejistotě, zápasu, rozhodování a změnám.“

Moirain poslouchala bez toho, aby na ní byla vidět netrpělivost, i když Egwain vytušila, že netrpělivá je. Aes Sedai byla zvyklá poučovat, ne být poučována. Když jí Egwain pomáhala se šaty, Aes Sedai mlčela a nepromluvila, dokud nedřepěla nahá na kraji koberce a nevyhlížela dolů ze svahu směrem k mlhou zahalenému městu dole v údolí. Tehdy pravila: „Nedovolte, aby mě Lan sledoval. Jestli mě uvidí, tak to zkusí.“

„Stane se, jak se má stát,“ opáčila Bair. Její slabý hlas teď zněl chladně a s konečnou platností.

Moirain po chvíli neochotně kývla a vyklouzla ze stanu do žáru panujícího venku. Okamžitě se rozběhla, bosá, dolů rozpálenou horou.

Egwain se zamračila. Rand a Mat, Aviendha a nyní Moirain, všichni jdou do Rhuideanu. „Přežije to? Zdálo se vám o tom, tak to musíte vědět.“

„Existují místa, kam se v Tel’aran’rhiodu vstoupit nedá,“ poučila ji Seana. „Rhuidean. Ogierská država. Pár dalších. Co se stane tam, je očím toho, kdo chodí ve snu, skryto.“

To nebyla odpověď – mohly vidět, jestli Moirain z Rhuideanu vyjde – ale bylo jasné, že víc jí toho neřeknou. „No dobře. Mám jít taky?“ Představa toho, co by ji čekalo v kruzích, ji nijak netěšila.

Bylo by to jako být znovu povýšena mezi přijaté novicky. Ale když šli všichni ostatní...

„Nebuď hloupá,“ napomenula ji důrazně Amys.

„Nic z takového jsme pro tebe neviděly,“ připojila Bair mírnějším tónem. „Tebe jsme vlastně vůbec neviděly.“

„A jestli požádáš, já souhlas nedám,“ pokračovala Amys. „Pro souhlas je třeba čtyř, a já souhlasit nebudu. Ty jsi tu, aby ses naučila chodit ve snech.“

„V tom případě,“ prohlásila Egwain a opřela se o polštář, „mě uč. Musí přece být něco, čím můžeš začít dřív, než slunce zapadne.“

Melain se na ni zamračila, ale Bair se suše uchichtla. „Je stejně dychtivá jako netrpělivá, stejně jako ty, když ses rozhodla učit, Amys.“

Amys kývla. „Doufám, že dokáže svou dychtivost udržet na uzdě a přestane být netrpělivá, už kvůli ní samé. Poslouchej mě dobře, Egwain. I když to bude tvrdé, musíš zapomenout, že jsi Aes Sedai, jestli se máš něčemu naučit. Musíš poslouchat, nezapomeň, a udělat, co se ti řekne. A nade všechno nesmíš do Tel’aran’rhiodu vstoupit dřív, než ti některá z nás řekne, že smíš. Přijímáš to?“

Nebude těžké zapomenout, že je Aes Sedai, když není. A ten zbytek zněl stejně hrozivě jako stát se znovu novickou. „Přijímám.“ Doufala, že to neznělo pochybovačně.

„Dobrá,“ řekla Bair. „Teď ti povím něco o chození ve snu a Tel’aran’rhiodu. Jen všeobecně. Až skončím, zopakuješ mi, co jsem říkala. Jestli nedokážeš vyjmenovat všechny důležité body, budeš dneska večer drhnout hrnce místo gai’šainů. Jestli máš tak špatnou paměť, že nedokážeš zopakovat, co jsem říkala, když ti to zopakuju... No, o tom si promluvíme, až na to dojde. Poslyš.

Tel’aran’rhiodu se může dotknout skoro každý, ale jen pár lidí do něj může skutečně vstoupit. Ze všech moudrých jen my čtyři můžeme chodit ve snech, a vaše Věž neměla nikoho, kdo by chodil ve snech, už skoro pět set let. Není to otázka jediné síly, i když si to Aes Sedai myslí. Já nemůžu usměrňovat a Seana taky ne, přesto však dokážeme chodit ve snu stejně jako Amys a Melain. Mnoho lidí se ve spánku o svět snů otře. Protože se o něj jenom otřou, probudí se jen s odřeninami a bolením tam, kde by měli mít polámané kosti a smrtelné rány. Ten, kdo chodí ve snech, vstoupí do snu plně, proto jsou po probuzení jeho zranění skutečná. Pro někoho, kdo je plně ve snu, ať v něm umí chodit či nikoliv, je smrt tam i tady. Vstoupit do snu příliš však znamená ztratit spojení s tělem. Pak není cesty zpátky a tělo zahyne. Říká se, že kdysi existovali tací, kteří mohli do snu vstoupit i tělesně a už nebýt v tomto světě. To bylo špatné, protože páchali zlo. O to se nikdy nesmíš pokusit, protože pak ztratíš jistou část toho, co z tebe činí lidskou bytost. Musíš se naučit vstoupit do Tel’aran’rhiodu tehdy, když chceš ty, a tak plně, jak chceš ty. Musíš se naučit vyhledat to, co vyhledat potřebuješ, a rozluštit to, co uvidíš, vstoupit do snů jiných, kteří jsou blízko, abys mohla napomoci léčení, a poznat ty, kdo jsou natolik plně ve snu, aby ti mohli ublížit...“

Egwain napjatě poslouchala. Fascinovalo ji to, naznačovalo to věci, o nichž ani netušila, že jsou možné, ale kromě toho také rozhodně nechtěla drhnout hrnce. Připadalo jí to nespravedlivé. Ať už museli Rand, Mat a ostatní čelit v Rhuideanu čemukoliv, rozhodně tam neskončí u drhnutí hrnců. A já s tím souhlasila! Prostě to nebylo spravedlivé. Ale také pochybovala, že měli nějakou naději vyhnout se Rhuideanu, stejně jako ona neměla naději vyhnout se těmto ženám.

24

Rhuidean

Hladký oblázek, který měl Mat v ústech, už nepomáhal tvorbě slin, což trvalo delší dobu. Mat jej nakonec vyplivl, dřepl si vedle Randa a zadíval se na vzdouvající se šedou stěnu asi třicet kroků před nimi. Mlha. Mat doufal, že tam aspoň bude chladněji než tady. A taky by ocenil trochu vody. Rty měl celé rozpraskané. Stáhl si šátek, který měl kolem hlavy, a otřel si obličej, ale potu nebylo ani tolik, aby zvlhčil šátek. Už v něm nezůstalo dost vlhkosti, aby propotil kus látky. Našel si vhodné místo a posadil se. Nohy v botách měl jako vařené vuřty. Vlastně se celý cítil tak nějak uvařený. Mlha se táhla doleva a doprava víc než míli a tyčila se jim na hlavami jako vysoký útes. Útes z husté mlhy uprostřed pustého, rozpáleného údolí. Musela tam být voda.

Proč se neodpaří? Tahle část se mu nelíbila. Přivedlo ho sem to, že si zahrával s jedinou silou, a teď se s ní zřejmě bude muset potýkat dál. Světlo, chci se zbavit jediné síly a Aes Sedai. Ať shořím, to chci! Cokoliv, jen aby nemusel myslet na to, že musí vstoupit do té mlhy, aspoň ještě chviličku. „To byla ta Egwainina aielská kamarádka, co jsem ji viděl utíkat,“ zachraptěl. Utíkat! V tomhle vedru. Z pouhého pomyšlení na běh ho nohy rozbolely ještě víc. „Aviendha. Nebo jak se to vůbec jmenuje.“

„Když to říkáš,“ utrousil Rand, který studoval mlhu před nimi. Mluvil, jako by měl plná ústa prachu, obličej měl spálený a i v podřepu se jaksi nejistě kymácel. „Ale co by dělala tady dole? A nahá?“

Mat to nechal být. Rand ji neviděl – od chvíle, kdy se dostali dolů, téměř neodtrhl oči od převalující se mlhy – a nevěřil, že ji Mat viděl. Běžela jako šílená a jim dvěma se vyhnula širokým obloukem. Mat měl dojem, že mířila do téhle divné mlhy. Rand zřejmě nedychtil o nic víc vstoupit než Mat. Mata napadlo, jestli vypadá taky tak hrozně jako Rand. Dotkl se tváře a trhl sebou. Čekal to.

„To tady zůstaneme celou noc? Tohle údolí je pěkně hluboký. Za pár hodin tady bude tma jako v pytli. Možná se kapku ochladí, ale já bych určitě nechtěl potkat zvířata, co se po tomhle místě potloukají v noci. Nejspíš to budou lvi. Slyšel jsem, že tady v Pustině lvi žijí.“

„Jsi si jistý, že tohle chceš, Mate? Slyšels, co říkaly moudré. Můžeš tam umřít nebo zešílet. Ještě se klidně můžeš vrátit ke stanům. Nechal jsi Oku na sedle láhve s vodou i měch.“

Mat si přál, aby mu to Rand nepřipomínal. Nejlepší bylo na vodu vůbec nemyslet. „Ať shořím, ne, nechci se vrátit. Musím tam jít. A co ty? Nestačí ti být tím zatraceným Drakem Znovuzrozeným? Musíš se taky stát prokletým náčelníkem aielskýho kmene? Proč jsi tady?“

„Musím tu být, Mate. Musím.“ Z jeho vyprahlého hlasu čišela odevzdanost, ale také něco jiného. Náznak dychtivosti. Ten chlap je opravdu šílený. On to chce udělat.

„Rande, možná je to odpověď, kterou dávají každýmu. Totiž ti hadí lidi. Jdi do Rhuideanu. Možná tady vůbec nemusíme být.“ Nevěřil tomu, ale s tou mlhou, která mu zírala do tváře...

Rand k němu otočil hlavu, ale nic neřekl. Nakonec pravil: „Mně se o Rhuideanu ani nezmínili, Mate.“

„Ó, ať shořím,“ zamumlal Mat. Chtěl si nějak najít cestu zpátky k tomu zkroucenému dveřnímu rámu v Tearu. Nepřítomně vytáhl z kapsy zlatou tarvalonskou marku, převalil ji mezi prsty a vrátil ji zpátky. Ti hadí lidé mu budou muset dát pár odpovědí, ať už budou chtít nebo ne. Nějak.

Bez dalšího slova se Rand zvedl a na nejistých nohou vykročil k mlze. Pohled upíral přímo před sebe. Mat si pospíšil za ním. Ať shořím, já tohle nechci udělat.

Rand se rovnou vrhl do mlhy, ale Mat váhal, než ho následoval. Tu mlhu musela přece jen udržovat jediná síla, když její okraj přímo bublal, aniž však postoupil dopředu či se stáhl dozadu. Zatracená jediná síla a ani jediná zatracená jiná možnost. První krok byl požehnanou úlevou, přechod do chladu a vlhka. Mat otevřel ústa, aby se mu vlhkost dostala na jazyk. Další tři kroky, a začal si dělat starosti. Viděl si tak tak na špičku nosu, jinak bylo vše beztvaře šedé. Nerozeznal dokonce ani stín, který by mohl být Randem.

„Rande?“ Ten zvuk snad ani nevyšel z jeho úst, šero jej pohltilo dřív, než se dostal k Matovým uším. Dokonce si ani nebyl jist, kterým směrem jde. Vepředu mohlo číhat cokoliv. Nebo pod nohama. Neviděl si ani na nohy. Mlha ho od pasu dolů dokonale zakrývala. Mat přesto zrychlil krok. A náhle stál vedle Randa v podivném světle, které nevrhalo žádný stín.

Mlha vytvářela ohromnou dutou kupoli zakrývající slunce, jejíž bublající vnitřní povrch vydával světlé, ostře modré světlo. Rhuidean nebyl ani tak velký jako Tear nebo Caemlyn, ale prázdné ulice byly široké jako kdekoliv jinde, se širokými pásy holé hlíny uprostřed, jako by tu kdysi rostly stromy, a velkými kašnami se sochami. Ulice lemovaly velikánské budovy, zvláštní paláce s rovnými stěnami z mramoru, křišťálu a broušeného skla, desítky sáhů vysoká schodiště či holé stěny. Nikde nebyla vidět žádná menší stavba, nic, co by mohla být prostá krčma, zájezdní hostinec nebo stáj. Jen ohromné paláce s lesklými sloupy přes dvacet loktů silnými, zvedající se na stovky kroků v červené, bílé či modré barvě, a úžasné věže, fiály i spirálové vížky, některé dokonce pronikaly do mraků nahoře.

Přes všechnu tu velkolepost město nikdy nebylo dokončeno. – Mnoho z těch nádherných budov končilo zubatou linkou nedokončené stavby. Barevné sklo v některých oknech tvořilo obrazy: vyrovnané, majestátní muže a ženy přes deset sáhů na výšku, východ slunce i noční oblohu plnou hvězd. Jiná okna tu zela prázdná. Město bylo nedokončené a dávno opuštěné. V žádné kašně nešplouchala voda. Město halilo ticho stejně dokonale jako mlžná kupole. Bylo tu mnohem chladněji než venku, ale stejně sucho. Pod nohama na světlých hladkých dlažebních kamenech jim skřípal prach.

Mat přesto doklusal k nejbližší kašně, jen pro jistotu, a naklonil se přes do pasu vysoký okraj. Tři nahé ženy, dvakrát vyšší než on a podpírající podivnou rybu se širokou tlamou, tu shlížely do zaprášené nádrže, v níž bylo stejně sucho jako v jeho ústech.

„Ovšem,“ promluvil za ním Rand. – „Mělo mě to napadnout dřív.“

Mat se ohlédl přes rameno. „Co tě mělo napadnout?“ Rand zíral na kašnu a otřásal se tichým smíchem. „Jen se drž, Rande. V poslední minutě ses nemohl zbláznit. Co tě mělo napadnout?“

Duté zabublání přitáhlo Matovu pozornost zpátky ke kašně. Rybě se z tlamy náhle vyřinula voda proudem silným, jako měl nohu. Mat přelezl do nádrže a rychle se postavil pod proud vody, zvrátil hlavu dozadu a otevřel ústa. Chladná, sladká voda, dost studená, aby ho to roztřáslo, a sladší než víno. Promáčela mu vlasy, kabátec i spodky. Mat pil, až měl dojem, že se utopí, a nakonec se dopotácel o kousek vedle a lapaje po dechu se jedné kamenné ženě opřel o nohu.

Rand tu pořád stál a civěl na kašnu, obličej měl zarudlý a rty rozpraskané. Tiše se smál. „Žádná voda, Mate. Říkaly, že si nesmíme přinést vodu, ale neříkaly nic o tom, co tu už je.“

„Rande? Ty se nenapiješ?“

Rand sebou trhl, pak vkročil do nádrže, v níž teď bylo po kotníky vody, a s cákáním se dobrouzdal k místu, kde stál Mat. Napil se stejně, se zavřenýma očima a obličejem zvednutým, aby mu na něj mohla téci voda.

Mat ho ustaraně sledoval. Nebyl úplně šílený, ještě ne. Ale jak dlouho by tam Rand stál a smál se, zatímco by mu žízeň měnila hrdlo v kámen, kdyby byl Mat nepromluvil? Mat nechal Randa stát ve vodě a vylezl z kašny. Voda se mu dostala i do bot. Mat si čvachtání nevšímal, nebyl si totiž jist, zda by si pak dokázal boty obout, kdyby si je teď zul. Kromě toho to bylo příjemné.

Hleděl na město a uvažoval, co tu vlastně dělá. Ti lidé říkali, že jinak zemře, ale stačilo jen vstoupit do Rhuideanu? Musím tu taky něco udělat? A pokud ano, tak co?

Zpola dokončené paláce v blankytném světle nevrhaly na prázdné ulice žádný stín. Mata zasvědilo mezi lopatkami. Všechna ta prázdná okna jako by na něj zírala, jakož i všechny zubaté okraje opuštěných zdí. Tam se mohlo skrývat cokoliv, a v paláci, jako byly tyhle, mohlo být cokoliv... Zatraceně naprosto cokoliv. Přál si, aby měl aspoň svoje nože v botách. Ale ty ženské, ty moudré, na něj zíraly, jako by přesně věděly, co před nimi skrývá. A mohly usměrňovat, jedna nebo všechny čtyři. Nebylo moudré rozzlobit ženu, která mohla usměrňovat, aspoň pokud jste se tomu mohli vyhnout. Ať shořím, jestli se dokážu zbavit Aes Sedai, už nikdy o nic nepožádám. No, aspoň hodně dlouho. Světlo, rád bych věděl, jestli se tu něco skrývá.

„Srdce musí být tímhle směrem, Mate.“ Rand také lezl z kašny a kapala z něj voda.

„Srdce?“

„Moudré říkaly, že musím jít do srdce Rhuideanu. Musely tím myslet střed města.“ Rand se ohlédl na kašnu a proud vody se náhle ztenčil v čůrek, a pak se zastavil i ten. „Tam dole je celý oceán sladké vody. Hluboko. Tak hluboko, že jsem ho skoro nenašel. Kdybych ji dokázal vyvést nahoru... Ale není nutné jí plýtvat. Až budeme odcházet, můžeme se na cestu znovu pořádně napít.“

Mat nejistě přešlápl. Blázne! Odkud sis myslel, že to pochází? Ovšemže musel zatraceně usměrňovat. Copak sis vážně myslel, že to prostě jen tak začalo téct po Světlo ví jak dlouhé době? „Střed města. Ovšem. Jdi první.“

Drželi se uprostřed těch širokých ulic a kráčeli vedle holých pásů hlíny, kolem dalších vyschlých kašen, z nichž některé měly v nádržce sochy, jiné jen kamennou nádržku a mramorový podstavec tam, kde by měly sochy stát. Ve městě nebylo nic rozbité, jenom... nedokončené. Paláce se tyčily po obou stranách ulic jako útesy. Uvnitř musely být nějaké věci. Možná nábytek, pokud nezetlel. Možná zlato. Nože. Nože by v tak suchém vzduchu určitě nezrezivěly bez ohledu na to, jak dlouho by tu byly.

Klidně by tam mohl být třeba zatracený myrddraal. Světlo, proč musím myslet zrovna na tohle? Kdyby ho tak jenom napadlo vzít si s sebou hůl, když odcházel z Kamene. Možná by byl dokázal moudré přesvědčit, že je to jenom poutnická hůl. Teď však nemělo smysl na to myslet. Strom by taky stačil, kdyby nějak mohl odseknout slušnou větev a očistit ji. Zase to kdyby. Napadlo ho, jestli se těm, kdo stavěli tohle město, podařilo tu vypěstovat nějaké stromy. Pracoval dost dlouho na statku svého otce, aby poznal dobrou hlínu, když nějakou uviděl. A tyhle pásy hlíny byly chudé, rozhodně by se tu nemohlo dařit ničemu kromě plevele, a možná ani tomu ne. Teď tedy rozhodně ne.

Když ušli asi míli, ulice náhle končila na velkém náměstí širokém asi tolik, co zatím ušli, a obklopeném těmi mramorovými a křišťálovými paláci. Překvapivě stál uprostřed rozlehlého náměstí strom, dobrých pětatřicet sáhů vysoký, jehož tlusté hlavní větve, hustě porostlé listy, pokrývaly dobrý hon zaprášených bílých dlažebních kamenů. Strom stál poblíž něčeho, co vypadalo jako soustředné kruhy z čistých třpytících se skleněných sloupů, tenkých jako jehly, ve srovnání s jejich výškou, kdy dosahovaly skoro tak vysoko, jako strom vedle. Mat by se byl určitě divil, jak tady mohl vyrůst nějaký strom, když tu nesvítilo slunce, kdyby nebyl zaneprázdněn pohledem na změť vyplňující zbytek náměstí.

Z každé ulice, kterou Mat viděl, vedla rovná cesta přímo ke kruhům, ale mezi nimi byly náhodně rozestavěny sochy v životní velikosti, i poloviční, kamenné či křišťálové nebo kovové, postavené přímo na dláždění. A všude mezi nimi byly... Nejdřív nevěděl, jak to nazvat. Plochý stříbřitý prstenec, tři sáhy v průměru a tenký jako čepel. Kuželovitý křišťálový podstavec, půl sáhu vysoký, který mohl podpírat jednu z menších soch. Lesklý černý sloup, tenký jako kopí a o nic delší, který přesto stál na jednom konci, jako by tu zapustil kořeny. A stovky dalších takových věcí, možná tisíce, všech možných tvarů, ze všech možných materiálů, stály po celém náměstí a mezi nimi nebylo víc než čtyři pět sáhů.

A právě to černé kovové kopí, tak nepřirozeně vzpřímené, mu náhle prozradilo, co to musí být. Ter’angrialy. Nebo nějaké věci, které měly co do činění s jedinou silou. Aspoň některé musely. Ten zkroucený dveřní rám ve velké sbírce v Kameni také nespadl.

Mat už byl připraven se otočit a vrátit se, ale Rand šel dál a na předměty kolem sebe se skoro ani nepodíval. Jen jednou se zastavil a zadíval se na dvě sošky, které si skoro nezasloužily místo mezi ostatními. Sošky byly tak půl lokte vysoké a zpodobňovaly muže a ženu, kdy každý v jedné ruce držel křišťálovou kouli. Rand se sklonil, snad aby se jich dotkl, ale pak se narovnal tak rychle, že si to snad Mat jen představoval.

Po chvíli ho Mat následoval a zrychlil krok, aby Randa dohonil. Čím blíž byli k těm jiskřivým sloupovým kruhům, tím byl Mat napjatější. Ty věci všude kolem měly něco společného s jedinou silou, stejně jako kruhy. Prostě to věděl. Ty nemožně vysoké a tenké sloupy v namodralém světle jiskřily, až oči přecházely. Říkali jen, že sem musím přijít. No, jsem tady. Ale o žádné zatracené síle se nezmiňovali.

Rand se zastavil tak náhle, že Mat ušel tři kroky ke kruhům, než si to uvědomil. Rand teď zíral na strom. Strom. Mat se přistihl, že jde ke stromu, jako by ho přitahoval. Žádný jiný strom neměl tyhle trojité lístky. Jen tento jediný, strom z pověstí.

„Avendesora, “ řekl Rand tiše. „Strom života. Je tady.“

Pod rozložitými větvemi Mat vyskočil, aby utrhl jeden lístek. Nataženou rukou se dostal dobrý sáh pod nejnižší větévku. Spokojil se tedy s tím, že zašel hlouběji pod tu střechu z větví a opřel se o tlustý kmen. Po chvíli se svezl do sedu. Staré báje mluvily pravdu. Cítil... Uspokojení. Mír. Pohodu. Dokonce i nohy ho přestaly bolet.

Rand se se zkříženýma nohama posadil vedle. „Začínám věřit těm příběhům. Goetham, sedící čtyřicet let pod avendesorou, aby získal moudrost. Teď tomu věřím.“

Mat se hlavou opřel o kmen. „Nevím, jestli bych věřil ptákům, že mi přinesou jídlo. Občas se musíš zvednout.“ Ale tak hodinka dvě by neuškodily. Možná ani celý den. „Stejně to nedává smysl. Jaký jídlo by ti mohli tady nosit ptáci? A jací ptáci?“

„Možná Rhuidean nevypadal vždycky takhle, Mate. Možná... já nevím. Možná tehdy rostla avendesora někde jinde.“

„Někde jinde,“ zamumlal Mat. „Mně by taky nevadilo být někde jinde.“ Ale mám takový... příjemný... pocit.

„Někde jinde?“ Rand se pootočil, aby dohlédl na vysoké tenké sloupy, zářící tak blízko. „Povinnost je těžší než hora,“ povzdechl si.

To byla součást pořekadla, které sebral v Hraničních státech. „Smrt je lehčí než peříčko, povinnost těžší než hora.“ Matovi to připadalo jako čirý nesmysl, ale Rand už vstával. Mat ho váhavě napodobil. „Co myslíš, že tam najdeme?“

„Myslím, že odsud musím jít sám,“ řekl Rand pomalu.

„Co tím myslíš?“ chtěl vědět Mat. „Došel jsem až sem, ne? Teď nestáhnu ocas mezi nohy.“ Ale jak by se mi to líbilo!

„To není tím, Mate. Jestli tam vstoupíš, vyjdeš jako náčelník kmene nebo zemřeš. Nebo vyjdeš šílený. Nevěřím, že existuje nějaká další možnost. Pokud tam nevstoupí moudrá.“

Mat zaváhal. Zemřít a žít znovu. Tohle ti haďáci říkali. Mat však nijak nehodlal zkoušet stát se kmenovým náčelníkem Aielů. Aielové by ho nejspíš prokláli oštěpy. „Necháme rozhodnout štěstí,“ řekl a vytáhl z kapsy zlatou tarvalonskou marku. „Začíná to být moje mince pro štěstí. Plamen, jdu dovnitř s tebou. Hlava, zůstanu tady.“ Rychle zlaťák vyhodil do vzduchu, než mohl Rand něco namítnout.

Nějak se mu nepodařilo peníz zachytit a mince se mu odrazila od konečku prstu, zazvonila o dláždění, dvakrát se odrazila... a zastavila se na hraně.

Mat na Randa vrhl obviňující pohled. „Tohle jsi udělal schválně? Nebo to nemůžeš ovládnout?“

„Ne.“ Mince přepadla a ukázala bezvěkou ženskou tvář obklopenou nespočetnými hvězdami. „Vypadá to, že zůstaneš tady venku, Mate.“

„Tos udělal...?“ Přál si, aby Rand přestal usměrňovat, když je poblíž. „Ó, ať shořím, jestli chceš, abych zůstal tady, tak zůstanu.“ Sebral minci a strčil si ji zpátky do kapsy. „Poslyš, ty jdi dovnitř a udělej, co to vlastně musíš udělat, a pak se vrať. Chci se odsud dostat a nehodlám tu stát věčně a točit palcema, zatímco na tebe budu čekat. A nemysli si, že tam půjdu pro tebe, tak buď laskavě opatrnej.“

„To by mě ani nenapadlo, Mate,“ řekl Rand.

Mat se na něj podezřívavě zadíval. Proč se tak kření? „Dokud je ti jasné, že tam nepůjdu. Áááá, jen si tam jdi a staň se zatraceným aielským náčelníkem. Máš na to obličej.“

„Nechoď tam, Mate. Ať se stane cokoliv, nechoď tam.“ Počkal, dokud Mat nekývne, a teprve pak se otočil k odchodu.

Mat vstal a díval se za ním, jak vstupuje mezi třpytící se sloupy. V oslnivém světle jako by okamžitě zmizel. Zrakový klam, říkal si Mat. To muselo být ono. Zatracený zrakový klam.

Vydal se kolem kruhů, držel se hodně zpátky a nahlížel dovnitř ve snaze Randa znovu zahlédnout. „Dávej zatraceně pozor, co děláš,“ křikl. „Jestli mě necháš samotnýho v Pustině s Moirain a těma zatracenýma Aielama, tak tě uškrtím. Drak nedrak!“ Po chvíli dodal: „Nepůjdu tam za tebou, jestli se dostaneš do maléru! Slyšíš mě?“ Žádná odpověď. Jestli odtamtud do hodiny nevyleze... „Je blázen, že tam vůbec chodil,“ zamumlal si pro sebe. „No, já nebudu ten, kdo za něj bude tahat slaninu z ohně. On je ten, kdo může usměrňovat. Jestli strčí hlavu do sršního hnízda, může si zatraceně usměrnit cestu ven.“ Dám mu hodinu. A pak odejde, ať už se Rand vrátí nebo ne. Prostě se otočí a odejde. Půjde prostě pryč. To udělá. Právě tohle.

To, jak tenké skleněné sloupy chytaly namodralé světlo a mnohonásobně ho odrážely zpátky, způsobovalo, že pouhý pohled na ně vyvolával bolení hlavy. Mat se odvrátil a vrátil se cestou, kterou přišel, přičemž si znepokojeně prohlížel ter’angrialy – nebo co to vlastně bylo – vyplňující náměstí. Co tu vůbec dělá? A proč?

Náhle se prudce zastavil a zahleděl se na jeden z těch podivných předmětů. Velký rám dveří z leštěné krevele, zkroucený tak, že mu při pohledu na něj klouzaly oči stranou, když se snažil přejet pohledem celý rám. Mat pomalu vykročil k rámu mezi třpytnými sloupy s mnoha ploškami vysokými jako on a nízkými zlatými rámy vyplněnými něčím, co vypadalo jako skleněné tabule, ale on si toho nevšímal, nedokázal odtrhnout oči od rámu.

Byl to ten samý. Stejná leštěná krevel, stejná velikost, stejné podivné rohy. Po obou stranách vedly nahoru tři řady trojúhelníků špičkou ukazujících k zemi. Měl je i ten v Tearu? Nemohl si vzpomenout, naposledy se nesnažil zapamatovat si všechny podrobnosti. Byl to ten samý, musel být. Možná nemohl projít znovu tamtím, ale tímhle...? Další možnost dostat se k hadím lidem a přinutit je odpovědět na pár dalších otázek.

Zašilhal do záře, jak se upřeně zadíval ke sloupům. Hodinu dal Randovi. Za hodinu by mohl touhle věcí projít a být zase zpátky a ještě by měl dosti času. Možná to pro něj nebude fungovat, když už použil dvojče této věci. Ony jsou stejné. Ale třeba to fungovat bude. Znamená to jenom se ještě jednou otřít o jedinou sílu.

„Světlo,“ zamumlal si pro sebe. „Ter’angrial. Portálový kameny. Rhuidean. Jakej rozdíl může znamenat jednou navíc?“

A prošel skrz. Skrz stěnu oslepujícího bílého světla a duněním tak silným, až pohltilo všechny zvuky.

Zamrkal, rozhlédl se kolem sebe a spolkl tu nejošklivější kletbu, jakou znal. Ať už tohle místo bylo kdekoliv, nevypadalo to tu jako předtím.

Pokroucený rám stál uprostřed ohromné komnaty, která zřejmě měla tvar hvězdy, pokud dokázal rozeznat přes les silných sloupů, z nichž jeden každý měl na sobě osm hlubokých podélných zářezů, jejichž ostré hrany byly žluté a ve světle jemně zářily. Kromě těch žlutých proužků byly uhlově černé a zvedaly se od matné bílé podlahy do ponurého šera vysoko nahoře, kde se ztrácely dokonce i jejich žluté proužky. Sloupy a podlaha skoro připomínaly sklo, ale když se Mat sklonil a přejel rukou po podlaze, byla cítit jako kámen. Zaprášený kámen. Otřel si ruku do kabátce. Vzduch tu byl zatuchlý a jeho stopy v prachu byly to jediné, co jej narušovalo. Tady už velice dlouho nikdo nebyl.

Mat se zklamaně obrátil k ter’angrialu.

„Už je to tak dlouho.“

Mat se bleskově obrátil a hrábl do rukávu pro nůž, který ležel nahoře na svahu hory. Muž stojící mezi sloupy v ničem nepřipomínal hadí lidi. Při pohledu na něj Mat znovu zalitoval, že moudrým vydal i své poslední nože.

Chlapík to byl vysoký, vyšší než Aiel, a šlachovitý, ale s rameny pro tak úzký pas až příliš širokými a pletí bílou jako nejjemnější papír. Paže a holou hruď mu křižovaly řemeny ze světlé kůže obité stříbrem a ke kolenům mu visel černý kilt. Oči měl příliš velké, téměř bezbarvé, a zasazené hluboko do obličeje s úzkou bradou. Nakrátko přistřižené vybledle nazrzlé vlasy mu stály jako kartáč a přilehlé uši jako by měly nahoře náznak špičky. Muž se naklonil k Matovi, zhluboka se nadechl, a když otevřel ústa, aby do sebe nasál ještě víc vzduchu, zableskly se mu mezi rty ostré zuby. Muž silně připomínal lišku připravenou skočit na slepici zahnanou do rohu.

„Už je to tak dlouho,“ řekl a narovnal se. Hlas měl drsný, skoro jako by vrčel. „Zachováváš smlouvy a dohody? Máš u sebe železo nebo hudební nástroje nebo přístroje vytvářející světlo?“

„Nic takovýho nemám,“ odpověděl Mat pomalu. Tohle sice nebylo stejné místo, ale ten chlápek kladl přesně stejné otázky. A taky se choval stejně, jak pořád větřil. Snaží se prohrabat mými zatracenými zkušenostmi, že ano? No, aťsi. Možná mi tím taky trochu osvěží paměť. Napadlo ho, jestli snad zase nemluví starým jazykem. Nedalo se to ovládat, a jelikož to nevěděl, nedokázal to poznat. „Jestli mě můžeš vzít někam, kde mi odpovědí na pár otázek, tak mě veď. Jestli ne, tak půjdu a omlouvám se, že jsem tě vyrušil.“

„Ne!“ Ty velké bezbarvé oči podrážděně zamrkaly. „Nesmíš odejít. Pojď. Vezmu tě tam, kde můžeš najít, co hledáš. Pojď.“ Obrátil se a kýval na Mata oběma rukama. „Pojď.“

Mat se ohlédl na ter’angrial a pak ho následoval. Přál si, aby se na něj ten muž právě v té chvíli nezazubil. Možná ho chtěl uklidnit, ale ty zuby... Mat se rozhodl, že už nikdy neodevzdá všechny své nože, ani moudrým, ani samotné amyrlin.

Velké pětiúhelníkové dveře vypadaly docela jako vchod do tunelu, protože chodba za nimi měla přesně stejnou velikost a tvar a v rozích se táhly ty světle žluté proužky, na podlaze i na stropě. Zdálo se, že se táhnou donekonečna, až se ztrácely kdesi v šeré dálavě, a v pravidelných vzdálenostech byly ve stěnách další pětiúhelníkové dveře. Muž v kiltu nešel dál, dokud nebyli v chodbě oba dva, a i pak se neustále ohlížel přes rameno, jako by se chtěl ujistit, že tam Mat pořád je. Vzduch už nebyl zatuchlý, místo toho se v něm vznášel jakýsi nepříjemný pach, který Matovi cosi připomínal, ale nebyl dost silný, aby jej rozpoznal.

U prvních dveří Mat cestou kolem nahlédl dovnitř a povzdechl si. Za černými sloupy s hvězdovitým průřezem stál na matné skleněné bílé podlaze dveřní rám z leštěné krevele a od něj vedly v prachu stopy bot a ke dveřím do chodby je provázely úzké bosé nohy. Ohlédl se přes rameno. Místo aby o padesát kroků dál chodba končila v další podobné komnatě, táhla se, kam až oko dohlédlo, zrcadlový obraz toho, co leželo před ním. Matův strážce se zase tak zubatě usmál. Vypadal hladově.

Mat věděl, že po tom, co viděl na druhé straně dveřního rámu v Kameni, měl něco takového očekávat. Tam se věžičky pohybovaly z místa, kde by měly být, tam, kde logicky vůbec být nemohly. Když věže, tak proč ne komnaty. Měl jsem tam zůstat a počkat na Randa, to jsem měl udělat. Měl jsem udělat spoustu věcí. Aspoň nebude mít potíže zase ter’angrial najít, jestli jsou stejné i všechny vchody před nimi.

Nahlédl do dalšího a spatřil černé sloupy, krevelový ter’angrial a dvoje stopy v prachu. Když se muž s úzkou tváří znovu ohlédl přes rameno, Mat se na něj taky zazubil. „Jen si nemysli, žes do svejch osidel chytil dítě. Jestli se mě pokusíš podvíst, dostanu tvou kůži na sedlo.“

Chlapík sebou trhl a rozšířily se mu oči. Pak pokrčil rameny a upravil si stříbrem obité řemení na prsou. Jeho výsměšný úsměv zřejmě měl přitáhnout pozornost k tomu, co dělal. Mata náhle napadlo, odkud asi pochází ta světlá kůže. Určitě to nebyla... Světlo, myslím, že to je. Podařilo se mu, že zděšeně nepolkl, ale jen tak tak. „Tak veď, ty kozlí synu. Tvoje kůže za stříbrný obití nestojí. Zaveď mě, kam chci jít.“

Muž si odfrkl a se vzpřímenými zády vyrazil dál. Matovi bylo jedno, jestli se snad urazil. Toužil mít jeden ze svých nožů. Ať shořím, jestli dovolím, aby si nějaký kozí mozek s liščím čenichem udělal postroj z mé kůže.

Nedalo se poznat, jak dlouho šli. Chodba se vůbec neměnila, stále tu byly stejné ohnuté stěny i zářící žluté pruhy. Všechny vchody vedly do stejné komnaty, s ter’angrialem, stopami a tak. Neměnnost způsobila, že čas plynul bez rozměrů. Mat si začínal dělat starosti, jak dlouho tu už asi je. Rozhodně déle než tu hodinu, kterou si dal. Šaty teď měl jen vlhké a v botách mu již nečvachtalo. Ale šel dál, s pohledem upřeným na záda svého průvodce, šel a šel.

Náhle chodba vepředu skončila u dalších dveří. Mat zamrkal. Byl by přísahal, že před chvílí se chodba táhla, kam až dohlédl. Ale všímal si spíš muže s ostrými zuby než toho, co bylo před ním. Ohlédl se zpátky a téměř zaklel. Chodba se táhla, až se zdálo, že se žluté zářící proužky v dálce stýkají v jednom bodě. A po celé délce chodby nebyl vidět jediný otvor.

Když se obrátil, stál sám před velkými pětiúhelníkovými dveřmi. Ať shořím, přál bych si, aby to nedělali. Zhluboka se nadechl a vstoupil dovnitř.

Byla to další hvězdicová komnata s bílou podlahou, ne tak velká jako ta – nebo ty – se sloupy. Před každou hranou i rohem stála na skleněném černém podstavci osmicípá hvězda, jako by někdo vyřízl dva sáhy z některého sloupu. Po hranách v komnatě i na podstavcích se taky táhly zářící žluté pruhy. Ten nepříjemný pach tu byl silnější. Teď ho poznal. Puch nory nějakého divokého zvířete. Ale skoro si toho nevšímal, protože komnata byla až na něj prázdná.

Mat se pomalu otočil kolem dokola a zamračil se na podstavce. Někdo by na nich měl stát, ten, kdo by mu měl odpovědět na otázky. Oklamali ho. Když dokázal dojít až sem, měl by dostat nějaké odpovědi.

Prudce se otočil kolem dokola a neprohlížel si podstavce, ale hladké šedé zdi. Dveře byly pryč, nebylo cesty ven.

Ale než dokončil druhou otočku, kdosi stál na každém podstavci, lidé jako jeho průvodce, ale jinak oblečení. Čtyři byli muži, ostatní byly ženy, a tvrdé vlasy se jim zvedaly do hřebene, než jim přepadly na záda. Všichni na sobě měli dlouhé bílé suknice, které jim zakrývaly nohy. Ženy měly bílé haleny, jež jim spadaly přes boky, vysoké krajkové límečky a světlé manžety na zápěstí. Muži měli ještě víc řemenů než jeho průvodce, širších a obitých zlatem. Každému muži na postroji visely na prsou dva nože s obnaženou čepelí. Bronzové čepele, usoudil Mat z barvy, ale on by dal všechno své zlato za jediný z nich.

„Mluv,“ vyzvala ho jedna žena tím vrčivým hlasem. „Podle staré smlouvy je uzavřena dohoda. Co potřebuješ? Mluv.“

Mat zaváhal. Tohle haďáci neříkali. Tihle na něj zírali, jako když lišky civí na svou večeři. „Kdo je dcera Devíti měsíců a proč si ji musím vzít?“ Doufal, že to budou brát jako jednu otázku.

Nikdo neodpověděl. Nikdo z nich nepromluvil, prostě na něj jen dál zírali.

„Máte mi odpovědět,“ řekl Mat. Ticho. „Ať vaše kosti shoří na popel, odpovězte mi! Kdo je dcera Devíti měsíců a proč si ji musím vzít? Jak zemřu a znovu ožiju? Co to znamená, že se budu muset vzdát poloviny světla světa? To jsou moje tři otázky. Tak řekněte něco!“

Mrtvé ticho. Slyšel jen svůj dech, slyšel, jak mu v uších buší krev.

„Já se nehodlám ženit. A nehodlám ani umřít, ať už mám pak ožít nebo ne. Chodím tady s dírama v paměti, s dírama v životě, a vy na mě civíte jako pitomci. Kdyby bylo po mým, chtěl bych mít ty díry zaplněný, ale odpovědi na mý otázky by aspoň mohly zaplnit díry v mý budoucnosti. Musíte odpovědět –!“

„Hotovo,“ zavrčel jeden z mužů a Mat zamrkal.

Hotovo? Co bylo hotovo? Co tím myslel? „Ať shoří vaše oči,“ zamumlal. „Ať shoří vaše duše! Jste horší než Aes Sedai. No, chci najít způsob, jak se zbavit Aes Sedai a jediný síly a chci se zbavit vás a být zpátky v Rhuideanu, jestli mi neodpovíte. Otevřete dveře a nechte mě –“

„Hotovo,“ řekl další muž a jedna z žen zopakovala po něm: „Hotovo.“ Mat si prohlédl zdi a pak si je zamračeně všechny prohlédl, jak tam tak stáli na těch svých podstavcích a zírali na něj.

„Hotovo? Co je hotovo? Žádný dveře tu nevidím. Lžete, vy potomci kozlů –“

„Hlupáku,“ řekla jedna žena šeplavým zavrčením a ostatní to opakovali. Hlupáku. Hlupáku. Hlupáku.

„Je moudré požádat o rozloučení, když nedohodneš cenu ani podmínky.“

„Přesto je hloupé nedohodnout nejdřív cenu.“

„My určíme cenu.“

Mluvili tak rychle, že Mat nepoznal, který z nich právě hovoří.

„Oč bylo požádáno, bude dáno.“

„A cena bude zaplacena.“

„Shořte všichni!“ zařval Mat, „o čem to mluvíte –“

Kolem něj se sevřela naprostá temnota. Cosi měl kolem krku. Nemohl dýchat. Vzduch. Nemohl...

25

Cesta k oštěpu

Rand, aniž by sebeméně zaváhal u první řady sloupů, se vydal dál. Teď nesměl váhat ani se ohlížet zpět. Světlo, co to má vlastně být? Co to doopravdy dělá?

Průhledné jako nejčistší sklo, asi půl lokte silné a stojící na krok od sebe, sloupy vytvářely les oslepujícího světla plného kaskádovitých vlnek, záře a podivné duhy. Bylo tu chladněji, dost chladno, aby zatoužil po svém kabátci, ale hladký bílý kámen pod jeho nohama pokrýval stejný drsný prach. Ani vánek nezafoukal, a přesto se mu pohyboval každý chlup na těle, i ty, co měl pod košilí.

Před sebou a napravo spatřil dalšího muže, v šedém a hnědém oděvu Aiela. V tom proměnlivém světle stál nehybně jako socha. To musel být Muradin, Couladinův bratr. Strnulý a nehybný, něco se muselo stát. Zvláštní, že i přes všechnu tu záři Rand jasně rozeznával Aielův obličej. Muž měl doširoka otevřené oči upřené přímo před sebe, napjatý výraz, a rty se mu chvěly, až to připomínalo opovržlivý úšklebek. Ať už viděl cokoliv, nelíbilo se mu to. Ale Muradin žil, zatím. Když to dokázal on, dokáže to Rand taky. Muž byl jen asi o šest sedm kroků dál. Randa napadlo, proč ho s Matem neviděli jít dovnitř, a udělal další krok.

Pohyboval se za párem očí, přičemž své tělo cítil, ale neovládal. Majitel těch očí se lehce přikrčil mezi balvany na pustém horském svahu pod sluncem rozžhavenou oblohou a zadíval se dolů na zvláštní, zpola dokončené kamenné stavby – Ne! Méně než zpola dokončeně. Tohle je Rhuidean, ale bez mlhy, a stojí teprve na začátku – zadíval se dolů s opovržením. Byl Mandein, ve čtyřiceti na náčelníka klanu dost mladý. Oddělenost se vytratila a přišlo přijetí. Byl Mandeinem.

„Musíš souhlasit,“ říkala Sealdra, ale on si jí chvíli nevšímal.

Jennové vytvořili přístroje, které tahaly vodu nahoru a vylévaly ji do velkých kamenných nádrží. Mandein vybojoval bitvy kvůli mnohem menšímu množství vody, než bylo v těch nádržích, kolem nichž chodili lidé, jako by voda nebyla nijak důležitá. Uprostřed vší jejich činnosti se tyčil podivný skleněný les, třpytil se ve slunci, a opodál něj rostl ten nejvyšší strom, jaký kdy viděl, nejméně tři sáhy vysoký. Kamenné stavby Jennů vypadaly, jako by byla po dokončení každá určena nejméně pro jednu držbu, pro celý klan. Šílenství. Tenhle Rhuidean se nedal bránit. Ne že by Jenny někdo napadl. Většina se Jennům vyhýbala, jako se vyhýbala těm prokletým Ztraceným, kteří se toulali světem a hledali písně, o nichž tvrdili, že přivedou zpátky ztracené dny.

„Musíš souhlasit se vším, oč požádají, manželi,“ opakovala Sealdra.

Mandein se na ni podíval a na okamžik zatoužil zabořit prsty do jejích dlouhých zlatých vlasů, vidět tu smějící se dívku, která mu k nohám položila svatební věneček a požádala ho, aby si ji vzal. Nyní však mluvila vážně, byla soustředěná a ustaraná. „Přijdou i ostatní?“ zeptal se.

„Někteří. Snad většina. Mluvila jsem ve snu se svými sestrami a všem se nám zdál stejný sen. Náčelníci, kteří nepřijdou, a ti, kteří nebudou souhlasit... Jejich klany zahynou, Mandeine. Během tří pokolení z nich zbyde jen prach a jejich držby a dobytek budou patřit jiným klanům. Jejich jména budou ztracena.“

Mandeinovi se nelíbilo, když se bavila s moudrými z jiných klanů, dokonce i ve snu. Ale sny moudrých byly pravdivé. Když to moudré jednou věděly, tak se to určitě stalo. „Zůstaň tady,“ nařídil Sealdře. „Jestli se nevrátím, pomoz našim synům a dcerám udržet klan pohromadě.“

Sealdra ho pohladila po tváři. „To udělám, stíne mého života. Ale pamatuj. Musíš souhlasit.“

Mandein mávl rukou a stovka zahalených postav se vydala za ním dolů ze svahu. Bojovníci se neslyšně přesouvali od balvanu k balvanu, luky a oštěpy měli připravené a šedé a hnědé barvy jejich oděvů splývaly s pustinou dokonce i jemu. Všechno to byli muži, ženy klanu, které nosily oštěpy, nechal s muži kolem Sealdry. Kdyby se něco zvrtlo a ona se rozhodla udělat něco nesmyslného, aby ho zachránila, muži by ji pravděpodobně následovali. Ženy ji však doprovodí zpátky do držby třeba i proti její vůli, aby ochránily držbu i klan. Mandein doufal, že to udělají. Občas se dokázaly rozzuřit stejně jako kterýkoliv muž, a napáchat mnohem víc hloupostí.

Než dorazili dolů, průvod z Rhuideanu se zastavil na ploše rozpraskané hlíny. Mandein kývl svým mužům, aby zalehli, a sám vyšel dopředu a shrnul si závoj. Byl si vědom dalších mužů scházejících z hory po jeho pravici i levici, a dalších, blížících se po spečené hlíně. Kolik jich bylo? Padesát? Možná stovka? Některé tváře, které čekal, že tu uvidí, chyběly. Sealdra měla jako obvykle pravdu. Někteří neposlechli sny svých moudrých. Byly tu tváře, které ještě nikdy neviděl, a tváře mužů, které se snažil zabít, i těch, kteří chtěli zabít jeho. Aspoň že nikdo neměl závoj. Zabíjení před Jenny bylo skoro stejně špatné jako zabít Jenna. Mandein doufal, že si to ostatní budou pamatovat. Stačil jeden zrádce, a všechny závoje budou zase nahoře. Válečníci, které s sebou každý náčelník přivedl, by seběhli dolů a vyschlý jíl pod jejich nohama by byl rozbahněn krví. Mandein napůl čekal, že každou chvíli mezi žebry ucítí oštěp.

Dokonce ani snaha sledovat zároveň stovku různých zdrojů nebezpečí nebyla tak namáhavá jako nezírat na Aes Sedai, když nosiči kladli jejich vyřezávaná křesla na zem. Ženy s vlasy tak bílými, až vypadaly skoro průsvitné. Bezvěké tváře s pletí, kterou na pohled dokázal protrhnout i větřík. Mandein slyšel, že roky se Aes Sedai nedotknou. Jak staré musí tyhle dvě být? Co za ta léta viděly? Mohou se pamatovat na dobu, kdy jeho děd Comran jako první našel ogierskou državu u Dračí stěny a začal s nimi obchodovat? Nebo možná pamatují i dobu, kdy Comranův děd Rhodrik vedl Aiely do boje proti mužům v železných košilích, kteří překročili Dračí stěnu? Aes Sedai k němu obrátily oči – jasně modré a tmavě, velice tmavě hnědé, první tmavé oči, jaké kdy viděl – a jako by mu nahlížely dovnitř lebky, do myšlenek. Věděl, že je vyvolený, ale nevěděl proč. S námahou odtrhl zrak od těch dvou párů očí, které ho znaly lépe, než se kdy znal on.

Od Jennů vyšel dopředu vyzáblý bělovlasý muž, vysoký, ale poněkud shrbený, se dvěma prošedivělými ženami po boku, které mohly být sestry, neboť měly stejné hluboko posazené zelené oči a stejně nakláněly hlavy na stranu, když se na něco dívaly. Ostatní Jennové se raději znepokojeně dívali do země, než by se podívali na Aiely.

„Jsem Dermon,“ prohlásil muž silným, hlubokým hlasem a pohled jeho modrých očí byl stejně neuhýbavý jako kteréhokoliv Aiela. „Toto jsou Mordain a Narissa.“ Postupně ukázal na obě ženy vedle sebe. „Mluvíme za Rhuidean a za Jenn Aiely.“

Řadami mužů kolem Mandeina proběhlo znepokojení. Většině z nich se nelíbilo, že se Jennové prohlašují za Aiely, o nic víc než jemu. „Proč jste nás sem povolali?“ chtěl vědět Mandein, i když ho pálilo na jazyku, že musel přiznat, že byl povolán.

Dermon místo odpovědi pravil: „Proč nenosíte meč?“ To vyvolalo hněvivé mručení.

„Je to zakázáno,“ odpověděl Mandein. „Dokonce i Jenn by to měl vědět.“ Zvedl své oštěpy a dotkl se nože u pasu i luku na zádech. „Tohle jsou zbraně, které každému válečníkovi stačí.“ Mručení teď znělo souhlasně, včetně od několika mužů, kteří se zapřísáhli, že ho zabijí. – To by sice udělali stejně, kdyby dostali možnost, ale schvalovali to, co řekl. A zřejmě se spokojili i s tím, že mluví on, když je sledovaly ty dvě Aes Sedai.

„Nevíte proč,“ řekla Mordain a Narissa dodala: „Je toho tolik, co nevíte. Ale musíte se to dozvědět.“

„Co od nás chcete?“ dožadoval se Mandein.

„Vás,“ řekl Dermon a očima přelétl řady Aielů, aby bylo jasné, že tím slovem míní je všechny. „Kdožkoliv se mezi vámi stane vůdcem, musí přijít do Rhuideanu a zjistit, odkud přicházíme a proč nesmíte nosit meče. Kdo to zjistit nedokáže, nebude dál žít.“

„Vaše moudré s vámi hovořily,“ dodávala Mordain, „jinak byste tu nebyli. Znáte cenu za odmítnutí.“

Dopředu se protlačil Charendin a střídavě se mračil na Mordein a na Jenny. Tu dlouhou, svraštělou jizvu na tváři měl jako památku na Mandeina. Už třikrát se skoro zabili navzájem. – „Jenom k vám přijít?“ vyptával se Charendin. „Kdokoliv z nás k vám přijde, povede Aiely?“

„Ne.“ Ten hlas byl tichý jako šepot, ale dost silný, aby ho všichni jasně slyšeli. Patřil té tmavooké Aes Sedai, sedící ve vyřezávaném křesle s pokrývkou na kolenou, jako by jí pod planoucím sluncem byla zima. „Ten přijde později,“ oznámila jim. „Kámen, který nikdy nespadl, padne, aby ohlásil jeho příchod. Bude z vaší krve, ale vaše krev ho nevychová. Přijde z Rhuideanu za úsvitu a spoutá vás pouty, která nedokážete zpřetrhat. Odvede vás zpátky a zničí vás.“

Někteří z klanových náčelníků se otočili, jako by chtěli odejít, ale žádný neudělal než pár kroků. Každý naslouchal moudré svého klanu. Musíš souhlasit, jinak budeš zničen, jako bys nikdy nebyl. Musíš souhlasit, nebo zničíš i nás.

„Tohle je nějaký trik!“ zařval Charendin. – Aes Sedai na něj upřely pohled a on ztišil hlas, ale stále se mu v něm ozýval hněv. „Chcete naše klany ovládnout. Aiel neohne koleno před žádným mužem ani ženou.“ Trhl hlavou a uhnul před Aes Sedai pohledem. „Před nikým,“ zamumlal.

„My ale nechceme nikoho ovládnout,“ řekla mu pevným hlasem Narissa.

„Naše dny se krátí,“ dodávala Mordain. „Přijde den, kdy již žádní Jennové nebudou. Vy ale musíte zůstat, jinak to vše nebylo k ničemu.“

Její bezvýrazný hlas a chladná jistota Charendina utišily, ale Mandein měl ještě jednu otázku. „Proč? Jestli víte, že přichází vaše zkáza, tak proč tohle všechno?“ Ukázal ke stavbám tyčícím se v dálce.

„To je náš cíl,“ odpověděl klidně Dermon. „Dlouhá léta jsme tohle místo hledali, a teď ho připravujeme, i když ne k takovému účelu, jaký jsme zamýšleli. Děláme, co musíme, a uchováváme si víru.“

Mandein si prohlížel jeho obličej. Nezahlédl ani nejmenší stopu strachu. „Ty jsi Aiel,“ řekl, a když někteří z ostatních klanových náčelníků údivem otevřeli ústa, zesílil hlas. „Půjdu k Jenn Aielům.“

„Do Rhuideanu nesmíš nikdy vstoupit ozbrojen,“ varoval ho Dermon.

Mandein se nahlas zasmál opovážlivosti toho muže. Žádat Aiela, aby někam šel neozbrojen. Odložil zbraně a vykročil dopředu. „Vezmi mě do Rhuideanu. Jsem stejně udatný jako ty.“

Rand v mihotavém světle zamrkal. On byl Mandeinem. Stále cítil, jak opovržení Jenny přechází v obdiv. Byli Jennové Aiely nebo ne? Vypadali stejně, byli vysocí, se světlýma očima v opálených tvářích, oblečení do stejných šatů, až na chybějící závoje. Ale žádný z nich nenosil zbraň kromě obyčejných nožů za pasem, které se tak hodily na práci. Neexistovalo něco takového, jako Aiel beze zbraně.

Ocitl se dál mezi sloupy, než co by stačil překonat jedním krokem, a blíže Muradinovi, než byl předtím. Aiel stále upíral zrak před sebe, ale teď se strašlivě mračil.

Randovi pod nohama zakřupal drsný prach, jak pokročil kupředu.

Jmenoval se Rhodrik a bylo mu skoro dvacet. Slunce bylo zlatým puchýřem na obloze, ale on měl závoj kolem tváře a pozorně sledoval okolí. Oštěpy měl připravené – jeden v pravici, tři spolu s malým kozí potaženým puklířem v druhé ruce – a byl připraven. Jeordam byl zalehlý v hnědé trávě přímo na jih od hor, kde byla většina keřů ubohoučká a svraštělá. Starý muž měl vlasy bílé jako ta věc, co se nazývala sníh, o němž hovořili starší, ale oči měl bystré a svou pozornost nesoustředil jen na kopáče studní vytahující nahoru plné měchy s vodou.

Na severu a na východě se zvedaly hory, severní pohoří bylo vysoké, s ostrými hřbety a vrcholky s bílými čepicemi, ale ve srovnání s východními obry vypadalo jako menší kopečky. Hory na východě jako kdyby se snažily dotknout nebes, a možná se jich i dotýkaly. To bílé možná byl sníh. Rhodrik to zjišťovat nepůjde. Tváří v tvář tomuhle museli Jennové zahnout k východu. Dlouhé měsíce se plahočili na sever podél horských stěn a namáhavě za sebou vláčeli své vozy, snažíce se pominout Aiely, kteří je sledovali. Aspoň tu byla voda, když přecházeli řeku, i když ne mnoho. Už uplynula celá léta od doby, kdy Rhodrik naposledy viděl řeku, kterou nemohl přebrodit. Většina se mimo hory měnila jen v trochu rozpukaného jílu. Rhodrik doufal, že znovu přijdou deště a vše kolem se opět zazelená. Pamatoval se na dobu, kdy byl svět ještě zelený.

Koně zaslechl dřív, než je uviděl, tři muže sjíždějící po hnědém úbočí v dlouhých kožených košilích pošitých všude kovovými kolečky. Dva z mužů měli kopí. Rhodrik znal muže, jenž je vedl. Byl to Garam, syn náčelníka města těsně mimo dohled směrem, kterým právě přišli, a o málo starší než on sám. Tihle měštěníni byli slepí. Aiela, který se zavrtěl poté, co projeli, a pak zase zalehl, až byl v této spálené zemi takřka neviditelný, si ani nevšimli. Rhodrik si sňal závoj. Dnes žádné zabíjení nebude, pokud ho nezačnou jezdci. Nelitoval toho – ne doopravdy – ale nedokázal se přimět věřit lidem, kteří žili v domech a městech. Bylo s nimi svedeno příliš mnoho bitev. A v příbězích se vyprávělo, že tomu tak bylo vždycky.

Garam přitáhl otěže a na pozdrav zvedl pravici. Byl to štíhlý, tmavooký muž, podobně jako jeho dva průvodci, ale všichni tři vypadali tvrdě a schopně. „Ahoj, Rhodriku. Už tvoji lidé doplnili zásobu vody v měších?“

„Vidím tě, Garame.“ Mluvil vyrovnaným, bezvýrazným hlasem. Pohled na muže na koních ho vyváděl z míry dokonce víc než pohled na jejich meče. Aielové měli nákladní zvířata, ale na tom sedět na hřbetě koně bylo cosi nepřirozeného. Člověku by měly stačit jeho nohy. „Už jsme skoro hotovi. Odvolal snad tvůj otec povolení, že smíme na jeho pozemcích čerpat vodu?“ Žádné jiné město ještě nikdy takové povolení nevydalo. O vodu bylo nutné bojovat, pokud byli poblíž jiní lidé, stejně jako o všechno ostatní, a pokud někde byla voda, vždycky byli poblíž nějací lidé. Nebude právě snadné dostat všechny tři. Rhodrik přešlápl, připraven na tanec, připraven na smrt.

„To neudělal,“ řekl Garam. Dokonce si ani nevšiml, jak Rhodrik přešlápl. „Máme ve městě vydatný pramen, a můj otec říká, že až odejdete, budeme mít nové studny, které jste vykopali, dokud neodejdeme sami. Ale tvůj dědeček zřejmě chtěl vědět, jestli se už ti druzí hnuli, což udělali.“ Opřel se o sedlovou hrušku. „Řekni mi, Rhodriku, jsou to opravdu stejní lidé jako vy?“

„Jsou to Jenn Aielové. Jsme stejní, a přece nejsme. Neumím to vysvětlit líp, Garame.“ Sám tomu vlastně pořádně nerozuměl.

„Kudy odešli?“ zeptal se Jeordam.

Rhodrik se klidně poklonil svému dědečkovi. Slyšel kroky, zvuk, jaký vydávaly měkké boty, a poznal Aiela. Měštěníni si Jeordamova příchodu nevšimli a teď překvapeně trhli otěžemi. Jedině Garamův pokyn zabránil ostatním dvěma, aby sklonili kopí. Rhodrik a jeho dědeček vyčkávali.

„Na východ,“ řekl Garam, když znovu ovládl koně. „Přes Páteř světa.“ Mávl k horám probodávajícím oblohu.

Rhodrik sebou trhl, ale Jeordam chladně pravil: „Co leží na druhé straně?“

„Konec světa, pokud já vím,“ odpověděl Garam. „Nejsem si jistý, jestli skrz vede cesta.“ Zaváhal. „Jennové s sebou měli Aes Sedai. Tucty, jak jsem slyšel. Nevadí vám cestovat spolu s Aes Sedai? Slyšel jsem, že svět byl kdysi jiný, ale ony ho zničily.“

Aes Sedai Rhodrika velice zneklidňovaly, i když si podržel neutrální výraz. Byly jenom čtyři, ne tucty, ale již to stačilo, aby si připomněl příběhy, které vyprávěly, jak Aielové Aes Sedai zklamali nějakým způsobem, jejž již nikdo nepamatoval. Aes Sedai to ale vědět musely. Během roku od svého příchodu jen zřídka opouštěly jennské vozy, ale když to udělaly, pohlížely na Aiely smutnýma očima. Rhodrik nebyl jediný, kdo se jim snažil vyhýbat.

„Dáváme na Jenny pozor,“ řekl Jeordam. „To oni putují s Aes Sedai.“

Garam kývl, jako by to znamenalo rozdíl, a pak se znovu předklonil a ztišil hlas. „Můj otec má poradkyni Aes Sedai, i když se to před městem snaží utajit. Ona říká, že musíme opustit tyhle kopce a přesunout se na východ. Říká, že vyschlé řeky znovu potečou a my na břehu jedné z nich vybudujeme veliké město. – Říká spoustu věcí. Slyšel jsem, že Aes Sedai hodlají postavit město – našly dokonce ogiery, aby jim ho postavili. Ogiery!“ Potřásl hlavou a přenesl se z pověstí do skutečnosti. „Myslíte, že znovu chtějí ovládnout svět? Aes Sedai? Myslím, že bychom je měli zabít dřív, než nás znovu zničí.“

„Musíš konat to, co považuješ za nejlepší.“ Jeordamův hlas neprozrazoval nic ze starcových myšlenek. „Musím připravit lidi k překročení těch hor.“

Tmavovlasý muž se narovnal v sedle a jasně bylo vidět, jak je zklamán. Rhodrik vytušil, že chtěl, aby mu Aielové pomohli zabít Aes Sedai. „Páteř světa,“ řekl rázně Garam. „Má i jiné jméno. Někteří ji nazývají Dračí stěna.“

„Vhodné jméno,“ opáčil Jeordam.

Rhodrik hleděl na vysokánské hory v dálce. Vhodné jméno pro Aiely. Jejich vlastní tajné jméno, které nikdy nikomu neprozradili, bylo Lid Draka. Rhodrik nevěděl proč, věděl jen, že se nikdy nevyslovovalo nahlas, pokud člověk nedostával oštěpy. Co leželo za Dračí stěnou? Aspoň tam jsou lidé, s nimiž lze bojovat. Vždycky tam byli. Na celém světě byli jen Aielové, Jennové a nepřátelé. Jen ti, Aielové, Jennové a nepřátelé.

Rand se zhluboka nadechl a zachraptěl, jako by nedýchal celé hodiny. Po sloupech kolem něj běhaly nahoru pruhy světla, z něhož bolely oči. V hlavě se mu stále ozývala ta slova. Aielové, Jennové a nepřátelé. To byl celý svět. Určitě nebyli v Pustině. Viděl – žil – v době, než Aielové přišlí do své Trojí země.

Byl ještě blíž k Muradinovi. Aiel neklidně přesunul pohled stranou. Zřejmě se snažil neudělat další krok.

Rand pokročil dopředu.

Jeordam si ladně dřepl na svahu pokrytém bílým příkrovem a nevšímal si okolního chladu, jen čekal, než k němu dojde pětice lidí brodících se sněhem. Tři muži v pláštích a dvě ženy v nabíraných šatech se s námahou ploužili sněhovou pokrývkou. Podle starších měla zima už dávno skončit, ale pak zase vyprávěli příběhy o ročních dobách, které se měnily jinak, než by měly. Starší tvrdili, že se země kdysi zachvívala a hory se zvedaly a klesaly, jako voda v letním jezírku, když do ní hodíte kámen. Jeordam tomu nevěřil. Bylo mu osmnáct, narodil se ve stanech a tohle byl jediný život, jaký kdy poznal. Sníh, stany a povinnost chránit.

Sňal si závoj a pomalu vstal. Opřel se o dlouhý oštěp, jako by nechtěl lidi od vozů vyděsit, ale oni se stejně prudce zastavili s pohledy upřenými na oštěp a luk, který měl na zádech, a toulec u pasu. Žádný zřejmě nebyl o mnoho starší než on sám. „Potřebujete nás, Jennové?“ zavolal.

„Nazýváte nás tak, abyste nás zesměšnili,“ křikl v odpověď vysoký chlapík s ostrým nosem, „ale je to pravda. My jsme jediní skuteční Aielové. Vy jste se vzdali Cesty.“

„To je lež!“ vyštěkl Jeordam. „Já nikdy nevzal do ruky meč!“ Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil. Neposlali ho sem, aby se zlobil na Jenny. „Jestli jste se ztratili, vaše vozy jsou tímhle směrem.“ Ukázal oštěpem k jihu.

Jedna z žen položila muži s ostrým nosem ruku na paži a tiše k němu promluvila. Ostatní přikyvovali a nakonec kývl i ostronosý chlapík, byť váhavě. Žena to byla hezká, zpod tmavého šátku omotaného kolem hlavy jí vyklouzlo pár pramínků světlých vlasů. Teď se obrátila k Jeordamovi a pravila: „Neztratili jsme se.“ Náhle na něj upřela pohled, jako by ho uviděla poprvé, a přitáhla si šátek úžeji k tělu.

Jeordam kývl. Nemyslel si, že by se ztratili. Jennové se obvykle pečlivě vyhýbali všem lidem ze stanů, i když třeba potřebovali pomoci. Těch pár, co se objevilo, přicházelo jen v zoufalství, když nemohli pomoc nalézt jinde. „Pojď za mnou.“

Přes kopce ke stanům jeho otce to bylo dobrou míli. Stany byly nízké, částečně zasypané sněhem po poslední vánici, a lepily se na horské úbočí. Jeho lidé nově příchozí ostražitě pozorovali, ale neustávali v činnosti, ať už vařili nebo opravovali zbraně či se koulovali s dětmi. Jeordam byl pyšný na svůj klan, skoro dvě stě lidí, největší z deseti táborů roztroušených na sever od vozů. Jennové ale nevypadali, že to na ně udělalo dojem. Jeordama dráždilo, že Jennů je o tolik víc než Aielů.

Ze stanu vyšel Lewin, prošedivělý muž s tvrdou tváří. Lewin se údajně nikdy neusmíval a Jeordam ho přitom rozhodně nikdy nepřistihl. – Možná se usmívával v době, než zemřela Jeordamova matka na horečku, ale Jeordam tomu nevěřil.

Žlutovlasá žena – jmenovala se Morin – vyprávěla příběh, jaký Jeordam ostatně očekával. Jennové obchodovali s vesnicí, místem obehnaným palisádou, a pak za noci přišli muži z vesnice a sebrali vše, co bylo vyměněno, i víc. Jennové si vždycky mysleli, že lze důvěřovat lidem žijícím v domech, vždycky si mysleli, že je jejich Cesta nějak ochrání. Byli vypočteni mrtví – otec, matka, první bratři. A zajatci – první sestry, první matka, dcera. To poslední Jeordama překvapilo. Právě Morin s hořkostí hovořila o pětileté dcerce, kterou odnesli, aby ji vychovala nějaká jiná žena. Když si ji Jeordam lépe prohlédl, přidal k jejímu věku pár let.

„Přivedeme je zpátky,“ slíbil Lewin. Zvedl svazek oštěpů, které mu jiný válečník podal, a zarazil je do země. „Můžete zůstat u nás, jestli chcete, pokud budete ochotni bránit sebe i nás ostatní. Jestli zůstanete, nikdy se nebudete moci vrátit ke svým vozům.“ Muž s ostrým nosem se při těchto slovech obrátil a spěchal zpátky cestou, kterou přišli. Lewin pokračoval. Nestávalo se často, že v této chvíli odcházel jen jeden z Jennů. „Ti, kteří si přejí jít s námi do té vesnice, ať zvednou oštěp. Ale pamatujte, jestli zvednete oštěp a použijete ho proti člověku, budete muset zůstat s námi.“ Jeho hlas i oči jako by byly z kamene. „Co se týče Jennů, budete mrtví.“

Jeden z mužů zaváhal, ale nakonec oba muži vytáhli oštěp ze země. Taktéž Morin. Jeordam na ni zíral s otevřenými ústy, Lewin ani nemrkl.

„Nemusíš si brát oštěp, abys mohla zůstat,“ řekl jí Lewin, „ani kvůli tomu, abychom přivedli zpátky vaše lidi. Vzít oštěp znamená být ochotna bojovat, ne jen se bránit. Můžeš ho odložit, není to žádná hanba.“

„Mají moji dceru,“ odvětila Morin.

K Jeordamově zděšení Lewin téměř ihned kývl. „Všechno je jednou poprvé. Všechno. Budiž tedy.“ Vydal se táborem a cestou poklepával muže po rameni a zval je, aby se s ním vydali na návštěvu do té vesnice za palisádou. Jeordama jmenoval jako prvního. Jeho otec ho vždycky vybíral jako prvního ode dne, kdy byl dost starý, aby dostal oštěp. Jinak by to Jeordam ani nechtěl.

Morin měla s oštěpem potíže, ratiště se jí zaplétalo do dlouhých sukní.

„Nemusíš chodit,“ řekl jí Jeordam. „Žádná žena ještě nikdy nešla. Dcerku ti přivedeme zpátky.“

„Chci odtamtud Kirin vyvést sama,“ prohlásila Morin s důrazem. „Ty mě nezastavíš.“ Umíněná ženská.

„V tom případě se musíš obléknout takhle.“ Ukázal na vlastní šedohnědý kabátec a spodky. „Nemůžeš chodit za noci po kraji v těch šatech.“ Sebral jí oštěp dřív, než stačila zareagovat. „Zacházet s oštěpem není lehké se naučit.“ Dva muži, kteří přišli s ní a nyní dostávali neohrabané instrukce a málem si zakopávali o vlastní nohy, toho byli důkazem. Jeordam našel sekeru a usekl dobrý loket z ratiště. Zůstaly dva lokte včetně půl lokte dlouhé ocelové hlavice. „Bodej s tím. Nic víc než to. Prostě bodni. Ratiště se taky používá ke krytí, ale já ti najdu něco, aby sis mohla na druhou ruku přivázat štít.“

Morin se na něj zvláštně podívala. „Kolik je ti let?“ zeptala se ještě divněji. Jeordam jí to řekl a ona jen zamyšleně přikývla.

Po chvíli Jeordam pravil: „Je jeden z těch mužů tvůj manžel?“ Muži stále zakopávali o své oštěpy.

„Můj manžel již Kirin oplakává. Víc se stará o stromy než o svou vlastní dceru.“

„O stromy?“

„O stromy života.“ Když se na ni stále díval nechápavě, zavrtěla hlavou. „Tři maličké stromky zasazené do sudů. Starají se o ně skoro tolik, jako se starají o sebe. Až najdou bezpečné místo, chtějí je tam zasadit. Říkají, že potom se vrátí staré časy. Oni. Řekla jsem oni. No dobrá, už nejsem Jennka.“ Potěžkala zkrácený oštěp. „Tohle je teď můj manžel.“ Zblízka si prohlédla Jeordama a dodala: „Kdyby ti někdo ukradl dítě, mluvil bys o Cestě listu a utrpení, které na nás bylo sesláno jako zkouška?“ Jeordam zavrtěl hlavou a ona řekla: „To jsem si myslela. Bude z tebe skvělý otec. Teď mě nauč, jak zacházet s oštěpem.“

Ano, zvláštní žena, ale hezká. Jeordam jí oštěp vzal a začal jí ukazovat, jak s ním zacházet, a zrovna to přitom vymýšlel. S kratším ratištěm byl rychlejší a pohyblivější.

Morin ho pozorovala s tím zvláštním úsměvem, ale oštěp ho cele zaujal. „Viděla jsem ve snu tvoji tvář,“ pravila tiše, ale on ji neslyšel. S takovým oštěpem může být rychlejší než muž s mečem. V duchu viděl Aiely porážející všechny muže s meči. Nikdo se jim nebude moci postavit. Nikdo.

Skleněnými sloupy probleskovala světla a Randa napůl oslepovala. Muradin byl již jen krok či dva před ním, zíral upřeně před sebe, zuby měl vyceněné a tiše vrčel. Sloupy je odváděly zpátky, do ztracených dějin Aielů. Randovi se nohy pohybovaly o své vlastní vůli. Dopředu. A zpátky v čase.

Lewin si upravil závoj proti prachu na obličeji a zadíval se dolů na malý tábor, kde pod železnými kotlíky s večeří stále žhnuly uhlíky skomírajících ohňů. Vítr k němu také přinášel pach polospáleného masa. Uhlíky v měsíčním světle obklopovaly hromádky v pokrývkách. Na dohled nebyli žádní koně. Lewin si přál, aby s sebou přinesl nějakou vodu, ale vodu směly kromě jídla pít jen děti. Lewin si matně vzpomínal na dobu, kdy bylo vody víc, kdy dny nebyly tak žhavé a prašné a vítr nevál pořád. Noc byla jen malou úlevou, kdy rozmazané rudé žhnoucí slunce vystřídal chlad. Lewin se úžeji zavinul do pláštěnky z kůží divokých koz, kterou používal místo pokrývky.

Jeho společníci se doškrábali blíž, stejně zabalení jako on, a kopali do kamenů a bručeli, až si byl jist, že vzbudí muže pod nimi. Nestěžoval si. Nebyl na to zvyklý o nic víc než oni. Tváře měli zakryté závoji proti prachu, ale Lewin přesto poznal, kdo přichází. Luca s rameny o polovinu širšími než kdokoliv z ostatních. Rád prováděl triky. Gearan, hubený jako čáp a nejlepší běžec mezi vozy. Charlin a Alijha, stejní jako odraz ve vodě, až na to, že Charlin nakláněl hlavu, když měl starosti, jako třeba právě teď. Jejich sestra Colline byla dole v táboře. A Maigran, Lewinova sestra.

Když našli vaky, do nichž dívky sbíraly plody, ležet na zemi roztrhané při zápase, všichni byli připraveni je oplakat a jít dál, jako to udělali už tolikrát předtím. Dokonce i Lewinův dědeček. Kdyby se Adan dozvěděl, co jich pět má v úmyslu, byl by je zastavil. Teď jenom mumlal, že je třeba mít víru v Aes Sedai, které Lewin v životě neviděl, to, a snažit se udržet Aiely naživu. Aiely jako lid, ale ne jednotlivé Aiely. Dokonce ani Maigran.

„Jsou čtyři,“ zašeptal Lewin. „Dívky jsou na téhle straně ohně. Vzbudím je – tiše – a dostaneme je odtamtud, dokud chlapi spí.“ Jeho přátelé se podívali na sebe a kývli. Lewin tušil, že si měli plán připravit dopředu, ale oni dokázali myslet jen na to, že se musejí vydat za dívkami a jak opustit vozy tak, aby je nikdo neviděl. Lewin si nebyl jist, že dokáží tyhle muže sledovat nebo je najít dřív, než dorazí do vesnice, z níž pocházeli, shluku hrubých chýší, odkud Aiely zahnali kameny a klacky. Jestli se lovci dostanou až tam, nebude možné nic udělat.

„A co když se vzbudí?“ zeptal se Gearan.

„Já Colline neopustím,“ odsekl Charlin přes bratrovo tišší: „Odvedeme je zpátky, Gearane.“

„To odvedeme,“ souhlasil Lewin. Luca dloubl Gearana do žeber a Gearan kývl.

Dostat se potmě dolů nebylo zrovna snadné. Suché větvičky jim křupaly pod nohama. Kamínky a oblázky se sunuly po svahu před nimi. Čím víc se Lewin snažil pohybovat se docela tiše, tím víc hluku zřejmě nadělal. Luca spadl do trnitého keře, který hlasitě zapraskal, ale podařilo se mu z něj vymanit a jen těžce dýchal. Charlin uklouzl a půl cesty dolů sjel po zadku. Dole se však nic nepohnulo.

Kousek od tábora se Lewin zastavil a vyměnil si s přáteli rozčilený pohled. Pak se po špičkách přiblížil k táboru. Vlastní dech mu zněl jako dunění, stejně hlasitě jako chrápání nesoucí se od jedné ze čtyř větších hromádek. Lewin ztuhl, když chrápání utichlo a jedna z hromádek se pohnula. Pak se uklidnila a chrápání se ozvalo nanovo. Lewin konečně začal zase dýchat.

Opatrně přidřepl u jedné z menších hromádek a odhrnul hrubou vlněnou pokrývku ztvrdlou špínou. Vzhlédla k němu Maigran s obličejem plným modřin a otoků, s šaty rozervanými téměř na hadry. Lewin jí položil ruku na ústa, aby nevykřikla, ale ona jenom zírala před sebe prázdným pohledem a ani nemrkla.

„Podříznu tě jako prase, kluku.“ Jedna z větších hromádek se převalila na stranu a muž s rozcuchaným plnovousem ve špinavých šatech se vyškrábal na nohy a v měsíčním světle se mu matně třpytil dlouhý nůž, jenž zachytával i narudlé světlo řeřavých uhlíků. Muž kopl do hromádek vedle sebe a ty se začaly hýbat a vrčet. „Právě jako prase. Umíš kvičet, kluku, nebo tvoji lidi jenom utíkají?“

„Utíkej,“ řekl Lewin, ale jeho sestra jen tupě hleděla před sebe. Lewin ji zoufale chytil za rameno a táhna ji za sebou vyrazil k místu, kde čekali ostatní. „Utíkej!“ Ztuhle se vyškrábala z pokrývek, téměř bez vlády. Colline byla vzhůru – slyšel její kňourání – ale spíš jako by si k sobě těsněji přitahovala špinavé pokrývky a snažila se v nich schovat. Maigran tam stála a zírala do prázdna a nic neviděla.

„Zdá se, že nezvládneš ani to.“ Muž se zazubil a blížil se kolem ohně. Nůž držel nízko. Ostatní se teď hrabali z pokrývek, smáli se a sledovali zábavnou podívanou.

Lewin nevěděl, co dělat. Nemohl tu svou sestru nechat. Mohl jenom umřít. Možná by to poskytlo Maigran šanci na útěk. „Utíkej, Maigran! Prosím, utíkej!“ Ani se nehnula. Jako by ho vůbec neslyšela. Co jí to udělali?

Vousáč se blížil, dával si na čas, chechtal se a bavil se pomalým postupem.

„Néééééééééééééééé!“ Z noci se vyřítil Charlin a pažemi objal muže s nožem, přičemž ho strhl na zem. Ostatní muži vyskočili na nohy. Jeden, s vyholenou hlavou, která se mu v matném světle leskla, zvedl meč a rozpřáhl se na Charlina.

Lewin si nebyl jist, jak přesně se to všechno seběhlo. Nějak popadl železnou konvici za ouško a rozpřáhl se. Zasáhl holohlavého muže do hlavy s hlasitým křupnutím. Muž se zhroutil, jako by se mu rozpustily kosti. Lewina to vyvedlo z rovnováhy a on klopýtl, jak se snažil nespadnout do ohně. Nakonec upadl vedle holohlavého muže a konvici pustil z ruky. Tmavý muž s vlasy spletenými do copů zvedl jiný meč, připraven ho rozpárat. Lewin se odplazil po zádech dozadu jako pavouk s očima upřenýma na ostrý hrot meče a zoufale se snažil nahmátnout něco, čím by muže odrazil. Větev, cokoliv. Dlaň mu padla na kulatý kus dřeva. Škubl s ním dopředu a vrazil to šklebícímu se vousáči do břicha. Muži se tmavé oči rozšířily a meč mu vypadl z rukou. Z úst se mu vyřinula krev. Nebyl to klacek, ale oštěp.

Jakmile si Lewin uvědomil, co to vlastně drží, okamžitě ratiště pustil. Příliš pozdě. Odplazil se dozadu, aby na něj muž nespadl, a jen na zhrouceného muže zděšeně zíral a třásl se. Mrtvý muž. Muž, kterého sám zabil. Vítr byl náhle velice studený.

Po chvíli ho napadlo, proč ho nezabil některý z ostatních. Překvapilo ho, že jeho přátelé se choulí kolem uhlíků. Gearan, Luca a Alijha, všichni lapali po dechu a nad závoji proti prachu valili oči. Colline stále tiše vzlykala pod pokrývkou a Maigran stála s vytřeštěnýma očima. Charlin se choulil na kolenou. A ti čtyři muži, ti vesničani... Lewin hleděl z jedné nehybné hromádky na druhou.

„My... jsme je zabili.“ Lukovi se třásl hlas. „My... Světlo se nad námi smiluj.“

Lewin se doplazil k Charlinovi a položil mu ruku na rameno. „Jsi zraněný?“

Charlin přepadl na bok. Ruce měl kluzké rudou tekutinou, jak svíral jílec nože, který mu trčel z břicha. „Bolí to, Lewine,“ zašeptal. Jednou se otřásl a světlo se mu vytratilo z očí.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Gearan. „Charlin je mrtvý a my... Světlo, co jsme to udělali? Co budeme dělat?“

„Odvedeme holky zpátky k vozům.“ – Lewin nedokázal odtrhnout zrak od Charlinových skelných očí. „To uděláme.“

Posbírali všechno, co bylo k užitku, hlavně konvici a nože. Kovové věci se těžko sháněly. „Klidně si to můžeme vzít,“ prohlásil Alijha. „Určitě to ukradli někomu, jako jsme my.“

Když však začal Alijha sbírat meče, Lewin ho zarazil. „Ne, Alijho. Tohle je zbraň vyrobená k zabíjení lidí. K ničemu jinému se nehodí.“ Alijha neřekl nic, jen přelétl pohledem čtyři mrtvá těla a podíval se na oštěpy, které Luca balil do pokrývek, aby měli na čem odnést Charlinovo tělo. Lewin se na mrtvé vesničany odmítl podívat. „Oštěp může sehnat jídlo do kotle, Alijho. Meč ale ne. Je to zakázáno Cestou.“

Alijha stále nic neříkal, ale Lewin měl pocit, že se za závojem opovržlivě mračí. Přesto když konečně vyrazili do noci, meče zůstaly u pohasínajících uhlíků a mrtvých mužů.

Zpátky temnotou to byla dlouhá cesta, když nesli neumělá nosítka s Charlinem a vítr občas zvedal dusivá oblaka prachu. Maigran klopýtala s nimi a zírala přímo před sebe. Nevěděla, kde je, ani kdo jsou oni. Colline vypadala napůl mrtvá hrůzou, dokonce ji děsil i vlastní bratr, a když se jí kdokoliv dotkl, nadskočila. Takhle si Lewin jejich návrat nepředstavoval. V jeho představách se dívky smály, těšily se z návratu k vozům. Vlastně se všichni smáli. Nenesli Charlinovu mrtvolu. Ani je netížila vzpomínka na to, co udělali.

Na dohled se objevilo světlo ohňů pod kotlíky s večeří, a pak i vozy. Postroje již byly připraveny, aby je muži mohli použít, hned jak se rozední. Potmě nikdo neopouštěl přístřeší vozů, takže Lewina překvapilo, když viděl, jak se k nim rychle blíží tři postavy. Adanovy bílé vlasy bylo snadno vidět i za noci. Druhé dvě osoby byly Nerrine, Collineina matka, a Saralin, jeho a Maigranina. Lewin si s neblahou předtuchou sňal závoj proti prachu.

Ženy spěchaly ke svým dcerám, objaly je a tiše jim šeptaly na uklidněnou. Colline se sesula do matčina objetí a vydechla úlevou. Maigran Saralin, která si prohlížela modřiny a otoky na tváři své dcery, téměř nevnímala.

Adan se na mladé muže zamračil a ustarané vrásky na čele se mu ještě více prohloubily. „Ve jménu Světla, co se stalo? Když jsme zjistili, že jste taky pryč...“ Odmlčel se, když spatřil nosítka s Charlinem. „Co se stalo?“ zeptal se znovu, jako by se děsil odpovědi.

Lewin pomalu otevřel ústa, ale Maigran promluvila první.

„Zabili je.“ Zírala na něco v dálce a její hlas zněl jako hlas malého děvčátka. „Ti špatní muži nám ublížili. Oni... Pak přišel Lewin a zabil je.“

„Takové věci nesmíš říkat, dítě,“ napomenula ji mírně Saralin. „Ty –“ Zarazila se a zadívala se dceři do očí. Pak se obrátila a nejistě se zadívala na Lewina. „Je to...? Je to pravda?“

„Museli jsme,“ prohlásil Ajilha a v hlase se mu ozývala bolest. „Snažili se nás zabít. Zabili Charlina.“

Adan ustoupil o krok zpátky. „Vy... jste zabili? Zabili jste člověka? A co Úmluva? Nikomu nesmíme ublížit. Nikomu! Neexistuje důvod dost dobrý, aby ospravedlnil zabití jiné lidské bytosti. Neexistuje!“

„Unesli Maigran, dědečku,“ řekl Lewin. „Unesli Maigran a Colline a ublížili jim. Oni –“

„To není důvod!“ zařval Adan a třásl se vzteky. „Musíme přijímat, co přichází. Utrpení je na nás sesláno jako zkouška naší víry. My je přijímáme a přetrpíme! My nevraždíme! Vy jste sešli z Cesty, opustili jste ji. Už nejste Da’shain. Jste zkažení a já nedovolím, abyste zkazili i ostatní Aiely. Odejděte, cizinci. Vrazi! Ve vozech Aielů už nejste vítáni.“ Obrátil se a odkráčel, jako by již neexistovali. Saralin a Nerrine se vydaly za ním a vedly dívky s sebou.

„Matko?“ řekl Lewin a trhl sebou, když na něj pohlédla studenýma očima. „Matko, prosím –“

„Kdo jsi, že mě takto oslovuješ? Schovej přede mnou svou tvář, cizinče. Měla jsem syna, kdysi, se stejnou tváří. Nepřeji si ji vidět u vraha.“ A odvedla Maigran za ostatními.

„Jsem pořád Aiel!“ zařval Lewin, ale ony se neohlédly. Lewin měl dojem, že slyší Luku plakat. Zvedl se vítr a do vzduchu vylétl prach. Lewin si zahalil tvář. „Já jsem Aiel!“

Randovi se zabodly do očí prudce se mihotající blesky. Stále cítil bolest s Lewinovy ztráty a myšlenky mu divoce vířily hlavou. Lewin nenosil zbraň. Nevěděl, jak zbraň použít. Zabíjení ho děsilo. Nedávalo to smysl.

Teď už byl skoro vedle Muradina, ale ten o něm nevěděl. Muradinův úšklebek teď byl ztuhlý jako ve smrti. Na obličeji se mu perlil pot a třásl se, jako by chtěl utéci.

Randa nesly nohy dál, a zpátky.

26

Oddaní

Kupředu a zpátky.

Adan ležel v písčitém dolíku a objímal plačící děti svého mrtvého syna, stínil jim oči svým potrhaným kabátem. Jemu se také po tváři koulely slzy, ale tiše, jak ostražitě vyhlížel nad okrajem dolíku. Bylo jim pět a šest, takže jak Maigran, tak Lewin měli právo plakat. Adana překvapilo, že mu ještě nějaké slzy zbyly.

Některé vozy hořely. Mrtví leželi na místě, kde padli. Koně již byli odehnáni, až na ty, kteří byli stále připřaženi k těm několika málo vozům, jež byly vyprazdňovány. Pro jednou si nevšiml beden, které daly Aielům do opatrování Aes Sedai a jež byly nyní bezstarostně pohozeny v blátě. Nebylo to poprvé, co něco takového viděl, i mrtvé Aiely, ale tentokrát mu na tom nezáleželo. Muži s meči, oštěpy a luky, muži, kteří předtím zabíjeli, teď nakládali prázdné vozy. Nakládali na ně ženy. Adan se díval, jak smějící se vrahové Rheu, jeho dceru, strkají do vozu spolu s ostatními, až byly namačkány jako zvířata. Rhea, poslední z jeho dětí. Elwin zemřel v deseti letech hlady, Sorelle ve dvaceti na horečku, kterou její sny předpověděly, a Jarenovi bylo devatenáct, když se před rokem vrhl z útesu poté, co zjistil, že může usměrňovat. Dnes ráno Marind.

Adan chtěl křičet. Chtěl vyběhnout k vozům a zabránit jim, aby mu odvedli poslední dítě. Nějak je zastavit. A kdyby vyběhl? Zabili by ho a Rheu by stejně odvedli. Taky by mohli zabít i děti. Některá z těl ležících ve vlastní krvi byla maličká.

Maigran ho tiskla, jako by vycítila, že by mohl odejít, a Lewin ztuhl, jako by se chtěl přidržet pevněji, ale považoval se za příliš starého. Adan je pohladil po vláscích a dál si tiskl jejich obličejíky k hrudi. Sám se ale přiměl dívat, dokud vozy neodjely obklopeny výskajícími jezdci, dokud nebyli koně téměř mimo dohled na cestě ke kouřovým horám, lemujícím obzor.

Teprve tehdy vstal a vybídl děti, aby také vstaly. – „Počkejte tu na mě,“ nařídil jim. „Počkejte, dokud se nevrátím.“ Děti se tiskly k sobě, dívaly se na něj s bílými tvářičkami smáčenými slzami a jen nejistě kývaly.

Adan došel k jednomu z těl a jemně je převrátil. Siedra mohla spát, její tvář vypadala právě tak, jako když se každé ráno probudil a viděl ji vedle sebe. Vždycky ho překvapilo, když si všiml šedin v jejích rudozlatých vlasech. Byla jeho láskou, jeho životem, věčně mladá a nová. Snažil se nedívat na krev, jež jí třísnila předek šatů, ani na zející ránu pod ňadry.

„Co chceš dělat teď, Adane? Pověz nám to! Co?“

Odhrnul Siedře vlasy z obličeje – ráda byla upravená – a vstal. Pomalu se obrátil čelem k hloučku rozzlobených a vyděšených lidí. Sulwin byl jejich vůdcem, vysoký muž s hluboko zapadlýma očima. Nechal si narůst vlasy, to Sulwin udělal, jako by se snažil zakrýt, že je Aiel. Hodně mužů to dělalo. Neznamenalo to žádný rozdíl, ani pro ty poslední jezdce, ani pro ty, jež přišli předtím.

„Chci pohřbít naše mrtvé, Sulwine, a jít dál.“ Oči mu zabloudily zpátky k Siedře. „Co jiného zbývá?“

„Jít dál, Adane? Jak můžeme jít dál? Nemáme koně. Nezbyla skoro žádná voda ani jídlo. Zbyly nám jen vozy plné věcí, pro které si Aes Sedai nikdy nepřijdou zpátky. Co to vůbec je, Adane? Co je to, že máme obětovat život, abychom ty krámy tahali po světě a dokonce se jich báli dotknout? Nemůžeme pokračovat, jako předtím.“

„Můžeme!“ zařval nyní Adan. „A budeme! Máme nohy. Máme záda. Jestli bude třeba, tak vozy potáhneme sami. Budeme věrně plnit naše povinnosti!“ Překvapilo ho, když viděl vlastní zaťatou pěst. Pěst! Ruka se mu třásla, když rozevíral prsty, a svěsil ruku k boku.

Sulwin ustoupil dozadu, ale pak se vzepřel spolu se svými společníky. „Ne, Adane. Máme najít bezpečné místo, a někteří z nás to hodlají udělat. Můj děda mi vyprávíval příběhy, které slýchával jako malý chlapec, příběhy o době, kdy jsme žili v bezpečí a lidé přicházeli poslouchat náš zpěv. Chceme najít místo, kde budeme v bezpečí, a znovu začít zpívat.“

„Zpívat?“ ošklíbl se Adan. „Já ty staré příběhy slyšel taky, ale vy ty písně neznáte o nic víc než já. Písně jsou pryč a staré časy pominuly. Nevzdáme se povinnosti, již máme k Aes Sedai, abychom se honili za něčím, co je navěky ztraceno.“

„Někteří z nás to udělají, Adane.“ Ostatní za Sulwinem přikyvovali. „Chceme najít bezpečné místo. A ty písně také. To uděláme!“

Ozvalo se prásknutí, které přimělo Adana otočit hlavu. Další ze Sulwinových kamarádů vykládali jeden z vozů a jedna velká plochá bedna spadla na zem a rozbila se, takže bylo vidět něco, co vypadalo jako leštěný dveřní rám z tmavě rudého kamene. Muži již vyprazdňovali i ostatní vozy, a nebyli to jenom Sulwinovi přátelé. Nejméně čtvrtina lidí, které tu viděl, tvrdě pracovala, aby na vozech nezůstalo nic než voda a jídlo.

„Nesnaž se nás zastavit,“ varoval ho Sulwin.

Adan se znovu přiměl rozevřít pěst. „Ty nejsi Aiel,“ prohlásil. „Zradil jsi všechno. Ať jsi cokoliv, už nejsi Aiel.“

„My se držíme Cesty listu, jako to děláš ty, Adane.“

„Jděte!“ zařval Adan. „Jděte! Vy nejste Aielové! Jste ztracení! Ztracení! Nechci se už na vás dívat! Jděte!“ Sulwin a ostatní až klopýtali, jak se od něj rychle snažili dostat co nejdál.

Adanovi pokleslo srdce ještě víc, když si prohlédl vozy a mrtvé, ležící mezi nimi. Tolik mrtvých. Tolik raněných sténajících, jak byli ošetřováni. Sulwin a jeho ztracení dávali při vykládání trochu pozor. Muži s meči některé bedny rozbili, než si uvědomili, že v nich není zlato ani jídlo. Jídlo bylo vzácnější než zlato. Adan si prohlížel kamenný rám, sesuté hromady kamenných sošek, podivné tvary z křišťálu stojící mezi hliněnými nádobami s rouby chora, pro které neměli Sulwin a jeho lidé žádné využití. K čemu ty věci byly? Kvůli tomuhle měli být věrní? Pokud ano, budiž. Některé je možné zachránit. Nedalo se určit, co z toho by Aes Sedai považovaly za nejdůležitější, ale něco zachránit šlo.

Zahlédl Maigran a Lewina, jak se tisknou k sukním své matky. Byl rád, že Saralin přežila a postará se o ně. Jeho poslední syn, její manžel, otec jejích dětí, zemřel prvním šípem toho rána. Něco šlo zachránit. On zachrání Aiely za jakoukoliv cenu.

Poklekl a vzal Siedru do náruče. „Stále jsme věrní, Aes Sedai,“ zašeptal. „Jak dlouho musíme být věrní?“ Sklonil hlavu na prsa své ženy a zaplakal.

Randa pálily v očích slzy. Tiše vyslovil: „Siedra.“ Cesta listu? To nebyla víra Aielů. Nedokázal myslet jasně. Vlastně nedokázal myslet skoro vůbec. Světla vířila rychleji a rychleji. Vedle něj Muradin otevíral ústa v bezhlesém vytí. Aielovi lezly oči z důlků, jako by přihlížel smrti celého světa. Společně postoupili kupředu.

Jonai stál na okraji útesu a hleděl k západu přes vodu, od jejíž hladiny se odráželo slunce. Stovky leguí tím směrem leželo Comelle. Ležívalo Comelle. Comelle se kdysi tisklo k horám přehlížejícím moře. Stovky leguí na západ, kde se teď vzdouvalo moře. Kdyby byla Alnora stále naživu, možná by bylo snazší to snášet. Bez jejích snů ani nevěděl, kam jít a co dělat. Bez ní mu téměř nezáleželo na životě. Když se obrátil a ploužil se zpátky k vozům čekajícím o míli dál, cítil každičký šedivý vlas. Vozů teď bylo méně a byly dost opotřebované. Také zbylo méně lidí, pár tisíc, kde bývaly desítky. Ale na zbývající vozy jich bylo příliš mnoho. Teď se vezly jenom děti příliš malé, aby mohly jít.

U prvního vozu se s ním setkal Adan, vysoký mladý muž s modrýma očima, které byly příliš ostražité. Jonai pořád čekal, že když se rychle ohlédne, spatří Willima. Ale Willim byl samozřejmě poslán pryč, už před lety, když začal usměrňovat bez ohledu na to, jak tvrdě se to snažil potlačit. Svět však měl stále ještě příliš mnoho mužů, kteří mohli usměrňovat. Museli posílat pryč chlapce, u nichž se objevily známky usměrňování. Museli. Ale Jonai si přál, aby měl své děti zpátky. Kdy to Esola zemřela? Byla tak maličká, že ji jen položili do narychlo vykopané jámy. Zabila ji stravující nemoc, když po ruce nebyla žádná Aes Sedai, aby ji vyléčila.

„Jsou tu ogierové, otče,“ řekl Adan vzrušeně. Jonai tušil, že jeho syn vždycky považoval jeho příběhy o ogierech právě jen za příběhy. „Přicházejí od severu.“

Byla to pěkně odraná skupinka, k níž ho Adan vedl. Nebylo jich ani padesát, měli propadlé tváře, smutné oči a uši se štětičkami svěšené. Jonai si pomalu zvykal na strhané tváře vlastních lidí i prodřené, záplatované oděvy, ale vidět ve stejném stavu ogiery ho šokovalo. Měl však na starosti své lidi a povinnosti k Aes Sedai. Jak dlouho tomu je, co naposledy viděl Aes Sedai? Bylo to těsně po Alnořině smrti. Příliš pozdě pro Alnoru. Ta žena, která léčila nemocné, již ještě žili, vzala některé ze sa’angrialů a odešla svou cestou. Když se jí zeptal, kde že je nějaké bezpečné místo, jen se hořce zasmála. Šaty měla záplatované a u lemů prodřené. Jonai si nebyl jist, zda byla duševně zdravá. Tvrdila, že jeden ze Zaprodanců je jen částečně polapen, a možná vůbec ne. Izmael se stále dotýká světa, říkala. Musela být stejně šílená, jako zbývající muži Aes Sedai.

Jonai se vytrhl z minulosti a vrátil se zpátky k ogierům, již zde stáli a nejistě se kymáceli na svých velkých nohou. Od Alnořiny smrti byl až příliš roztěkaný. Ogierové měli v rukou chléb a misky. Jonai byl šokován, když pocítil bodnutí hněvu nad tím, že někdo se dělí o své ubohé zásoby jídla. Kolik z jeho lidí by se mohlo najíst z toho, co spotřebuje padesát ogierů? Ne. Správné bylo se podělit. Dát o své vlastní vůli. Stovka lidí? Dvě stovky?

„Máte rouby chora,“ řekl jeden z ogierů. Prsty pohladil trojlístky dvou semenáčků v květináčích přivázaných k postranici vozu.

„Pár,“ připustil stroze Adan. „Zahynuly, ale starší odřízli nové rouby, než staré uschly úplně.“ Neměl na stromy čas. Musel se starat o lidi. „Jak zlé to je na severu?“

„Zlé,“ odpověděla jedna ogieřice. „Spálené země se sunou na jih a je tam plno myrddraalů a trolloků.“

„Myslel jsem, že jsou všichni mrtví.“ Takže na sever ne. Na sever zamířit nemohli. Tak na jih? Jerenské moře leželo deset dní cesty na jih. A bylo tam vůbec ještě? Byl unavený. Tolik unavený. „Přišli jste od východu?“ zeptal se jiný ogier. – Vytřel misku kouskem chleba a ten spolkl: „Jak to vypadá na východě?“

„Špatně,“ odvětil Jonai. „Pro vás možná ne tak špatně. Před deseti – ne dvanácti dny nám nějací lidé ukradli třetinu koní, než jsme jim unikli. Museli jsme opustit vozy.“ To ho bolelo. Opuštěné vozy a to, co na nich bylo. Věci, které Aes Sedai daly Aielům do opatrování, zůstaly nyní opuštěny. Že to nebylo poprvé, všechno jenom zhoršovalo. „Skoro každý, koho jsme potkali, nám sebral, co se mu zalíbilo. Ale k ogierům se třeba takhle chovat nebudou.“

„Snad,“ řekla ogieřice, jako by tomu nevěřila. Jonai si nebyl jist, zda tomu věří sám. Žádné bezpečné místo neexistovalo. „Nevíš, kde je nějaká država!“

Jonai na ni zíral. „Ne. Ne, to nevím. Ale vy přece určitě dokážete najít svou državu“

„Utíkali jsme tak daleko a tak dlouho,“ ozval se ogier uprostřed hloučku, a další dodal s lítostivým zahřměním: „Krajina se tolik změnila.“

„Myslím, že musíme brzy najít nějakou državu, nebo zemřeme,“ připojila první ogieřice. „Cítím... toužení... v kostech. Musíme najít državu. Musíme.“

„Nemůžu vám pomoci,“ pravil smutně Jonai. Sám se cítil stísněný. Země se změnila tak, že už ji nikdo neznal, a stále se měnila, takže pláň, po níž loni putovali, teď mohla být vysokou horou. Spálené země se rozrůstaly. Myrddraalové a trolloci byli stále naživu. Lidé kradli, lidé s tvářemi jako zvířata, lidé, kteří nepoznávali Da’shainy, ani o nich nevěděli. Skoro nemohl dýchat. Ogierové, ztraceni. Aielové, ztraceni. Všechno ztraceno. Stísněnost se změnila v bolest a Jonai klesl na kolena, převrátil se a tiskl si hruď. Jeho srdce jako by někdo držel v pěsti a tiskl.

Vedle něj ustaraně poklekl Adan. „Otče, co se děje? Co se stalo? Můžu něco udělat?“

Jonaiovi se podařilo chytit syna za potrhaný límec a přitáhl si ho blíž. „Odveď – lidi – na jih.“ Musel slova vyrážet mezi záchvaty křečí, které mu rvaly srdce na kusy.

„Otče, to ty musíš –“

„Poslouchej. Poslouchej! Odveď je – na jih. Odveď – Aiely – do bezpečí. Dodržuj – Úmluvu. Hlídej – co nám – Aes Sedai daly – dokud – se pro to nevrátí. Cesta – listu. Musíš –“ Snažil se. Solinda Sedai to musela pochopit. Snažil se. Alnora.

Alnora. To jméno se vytratilo a bolest v Randových prsou povolila. Nedávalo to smysl. Vůbec to nedávalo smysl. Jak mohli tihle lidé být Aiely?

Sloupy se oslepivě blýskaly. Vzduch se vlnil a vířil.

Vedle něho Muradin otevíral doširoka ústa ve snaze zakřičet. Aielan si drásal závoj, drásal si tvář, až mu na obličeji po nehtech zůstávaly krvavé skvrny.

Kupředu.

Jonai spěchal prázdnými ulicemi a snažil se nedívat na pobořené domy a mrtvé stromy chora. Všechny byly mrtvé. Aspoň že poslední z dávno opuštěných jokár byly odtaženy. Země pod jeho nohama se stále ještě otřásala. Měl na sobě samozřejmě pracovní oděv, cadin’sor, i když práce, kterou dostal, nebyla taková, pro niž se cvičil. Bylo mu třiašedesát, byl v rozpuku života, ještě nebyl dost starý, aby měl šedé vlasy, ale cítil se jako unavený stařec.

Když vstoupil do Síně služebníků, nikdo ho nezastavil. Ve velkém vchodu s mohutnými sloupy nikdo nebyl, aby ho vyzpovídal nebo pozdravil. Uvnitř se hemžila spousta lidí s náručemi plnými papírů či krabic, s neklidnými pohledy, ale nikdo se na něj ani nepodíval. Bylo vidět, že jsou všichni vyděšení, a strach rostl pokaždé, když se země otřásla. Jonai znepokojeně prošel předpokojem a vyběhl nahoru po širokých schodech. Na stříbřitě bílém elkameni bylo bláto. Nikdo neměl čas. Možná na tom ani nikomu nezáleželo.

Na široké dveře, které hledal, nebylo třeba klepat. Nebyly to velké pozlacené dveře do sklizňového sálu, ale dveře prosté a nenápadné. Jonai dovnitř vklouzl tiše a byl rád, že tak učinil. Kolem dlouhého stolu stálo na tucet Aes Sedai a hádaly se. Očividně si nevšímaly toho, že se budova stále otřásá. Všechno to byly ženy.

Jonai se zachvěl a napadlo ho, zda budou kdy muži ještě někdy stát při takovém setkání. Když viděl, co je na stole, otřásl se mnohem silněji. Křišťálový meč – možná předmět síly, možná jen ozdoba, to Jonai nepoznal – přidržoval Dračí zástavu Luise Therina Rodovraha, rozprostřenou jako ubrus a přepadající na podlahu. Srdce se mu sevřelo. Co to tady dělá? Proč to nebylo zničeno a vzpomínka na toho prokletého muže také?

„K čemu je tvé věštění?“ Oselle skoro křičela, „když nám nemůžeš říci kdy?“ Dlouhé černé vlasy jí jen vlály, jak potřásala hlavou. „Závisí na tom celý svět! Budoucnost! Samotné kolo!“

Tmavooká Deindra jí čelila s obvyklým klidem. „Já nejsem Stvořitel. Já vám můžu říci jenom to, co jsem vyvěštila.“

„Klid, sestry.“ Solinda z nich byla nejklidnější. Její starodávné pružné šaty byly jen jako světle modrá mlha. Sluncem vyrudlé vlasy jí spadaly do pasu a měly skoro stejnou barvu jako jeho vlastní. Jeho děd jí sloužil jako mladý muž, ale ona vypadala mladší než on. Byla Aes Sedai. „Čas svárů mezi námi pominul. Zítra ráno tu budou Jarik a Haindar.“

„Což znamená, že si nemůžeme dovolit chyby, Solindo.“

„Musíme vědět...“

„Je nějaká naděje na...“

Jonai přestal poslouchat. Všimnou si ho, až budou připraveny. Nebyl jediný v místnosti kromě Aes Sedai. U stěny vedle dveří seděl Somešta, velká postava zdánlivě spletená z lián a listí, a hlavou i tak dosahoval vysoko nad Jonaie. Nymovi se přes obličej táhla brázda svraštělých hnědých a ožehlých černých listů a zkrabatila zelenou trávu jeho vlasů. Když se podíval na Jonaie, jeho oříškové oči vypadaly ustaraně.

Jonai mu kývl na pozdrav a Somešta přejel prstem po štěrbině a zamračil se. „Známe se?“ zeptal se tiše.

„Jsem tvůj přítel,“ odvětil smutně Jonai. Neviděl Someštu celá léta, ale slyšel o tom. Slyšel, že většina nymů je mrtvá. „Nosil jsi mě na ramenou, když jsem byl malý. To si na nic nevzpomínáš?“

„Zpěv,“ řekl Somešta. „Zpívalo se? Tolik toho zmizelo. Aes Sedai říkají, že se něco vrátí. Ty jsi Dračí dítě, nebo ne?“

Jonai sebou trhl. To jméno vyvolávalo potíže, i když to nebyla pravda. Ale kolik občanů teď věřilo, že Da’shain Aielové kdysi sloužili Draku a ne ostatním Aes Sedai?

„Jonaii?“

Obrátil se po zvuku Solindina hlasu, a když se přiblížila, poklekl na koleno. Ostatní Aes Sedai se stále hádaly, ale tišeji.

„Je všechno připraveno, Jonaii?“ zeptala se.

„Všechno, Aes Sedai. Solindo Sedai...“ Zaváhal a zhluboka se nadechl. „Solindo Sedai, někteří z nás si přejí zůstat. Můžeme dál sloužit.“

„Víš, co se stalo Aielům v Tzoře?“ Jonai kývl – a ona si povzdechla a natáhla ruku, aby mu uhladila krátké vlasy, jako když byl malý. „Ovšemže to víš. Vy Da’shainové máte víc odvahy než... Deset tisíc Aielů spojilo ruce a zpívalo, snažilo se připomenou šílenci, kdo jsou a kým on býval, snažili se ho obrátit svými těly a písní. Jarik Mondoran je zabil. Stál tam a civěl na ně jako na hádanku, zabíjel je, a oni uzavírali řadu a zpívali. Slyšela jsem, že poslednímu Aielovi naslouchal skoro hodinu, než ho zabil. A pak shořela Tzora, jediným velkým plamenem, který pohltil kámen, kov i těla. Tam, kde kdysi stávalo druhé největší město na světě, je teď jen skleněná plocha.“

„Mnoho lidí mělo čas uprchnout, Aes Sedai. Da’shainové jim vykoupili čas k útěku. My se nebojíme.“

Její ruka se mu ve vlasech bolestivě sevřela. „Občané už utekli do Paaran Disenu, Jonaii. Kromě toho Da’shainové musejí zahrát ještě jednu roli, jen kdyby Deindra dohlédla dost daleko, aby řekla jakou. V každém případě tu chci něco zachránit, a to něco jste vy.“

„Jak říkáš,“ přitakal váhavě. „Postaráme se o to, co jste nám svěřily, dokud to nebudete chtít zpátky.“

„Ovšem, ty věci, které jsme vám daly.“ Usmála se na něj a pustila ho, znovu mu uhladila vlasy a založila si ruce na prsou. „Odnesete... ty věci... do bezpečí, Jonaii. Budete v pohybu, stále v pohybu, dokud nenajdete bezpečné místo, kde vám nikdo neublíží.“

„Jak říkáš, Aes Sedai.“

„A co Coumin, Jonaii? Už se uklidnil?“

Nevěděl o žádném způsobu, jak jí to říci. Raději by si ukousl jazyk. „Můj otec se skrývá někde ve městě. Snažil se nás přemluvit k... odporu. On nebude poslouchat, Aes Sedai. Nebude poslouchat. Našel někde staré úderné kopí a...“ Nedokázal pokračovat. Očekával, že se rozzlobí, ale jí se v očích zaleskly slzy.

„Dodržuj Úmluvu, Jonaii. Jestli Da’shainové ztratí všechno ostatní, dohlédni na to, aby dodržovali Cestu listu. Slib mi to.“

„Ovšem, Aes Sedai,“ řekl dost šokované. Úmluva tvořila Aiely a Aielové tvořili Úmluvu. Opustit Cestu bylo, jako by opustili to, čím byli. Coumin byl zrůda. Byl velice divný už od dětství, jak se povídalo, skoro jako by vůbec nebyl Aiel, i když nikdo nevěděl proč.

„Teď jdi, Jonaii. Chci, abyste do rána byli co nejdál od Paaran Disenu. A dobře si pamatuj – pořád v pohybu. Udrž Aiely v bezpečí.“

Jonai se vkleče uklonil, ale ona už se zatím opět cele ponořila do hádky.

„Můžeme věřit Kodamovi a jeho druhům, Selindo?“

„Musíme, Oselle. Jsou mladí a nezkušení, ale téměř nedotčení špínou a... Nemáme jinou možnost.“

„Tak uděláme, co musíme. Meč musí počkat. Somešto, máme úkol pro posledního nyma, jestli to uděláš. Žádaly jsme tě o příliš mnoho, teď musíme požádat o víc.“

Jonai se obřadně odpoklonkoval, když se nym zvedl a hlavou se dotkl stropu. Aes Sedai, již ponořené do svého plánu, se na něj ani nepodívaly, ale on jim stejně prokázal poslední poctu. Nemyslel si, že je ještě někdy uvidí.

Vyběhl se Síně služebníků a běžel celou cestu z města k místu, kde čekalo velké shromáždění. Tisíce vozů v deseti zástupech se táhly téměř dvě legue. Vozy naložené jídlem a sudy s vodou, vozy naložené věcmi v bednách, které Aielům do opatrování svěřily Aes Sedai, angrialy a sa’angrialy a ter’angrialy, všechno věci, které bylo třeba udržet z dosahu mužů, kteří šíleli, zatímco se dotýkali jediné síly. Kdysi by byly jiné způsoby, jak ty věci přepravit, jo-káry, skokani, vznášídla a velká šo-křídla. Nyní museli stačit s námahou sehnaní koně a vozy. Mezi povozy stáli lidé, dost na zabydlení slušného města, ale možná všichni Aielové, kteří na světě zbyli.

Stovka jich mu vyšla vstříc, muži i ženy, představitelé dožadující se zpráv, zda Aes Sedai dovolily některým zůstat. „Ne,“ sdělil jim Jonai. Někteří se váhavě zamračili, a on dodal: „Musíme poslechnout. Jsme Da’shain Aielové a posloucháme Aes Sedai.“

Hlouček se pomalu rozešel mezi vozy a Jonai měl dojem, že slyší Couminovo jméno, ale nenechal se tím rozčílit. Spěchal k vlastnímu vozu v čele jednoho z prostředních zástupů. Koně už byli celí nervózní, jak se země neustále otřásala.

Jeho synové již seděli na kozlíku – Willin, patnáctiletý, držel opratě, a Adan, desetiletý, vedle něj. – Oba se zubili nervózním vzrušením. Maličká Esola si hrála s panenkou na vozové plachtě, jíž byl převázán jejich majetek – a, což bylo důležitější, věci, které jim svěřily Aes Sedai. Nebylo dost místa, aby se vezli než ti nejmladší a nejstarší. Za kozlíkem byl tucet roubů chora v hliněných květináčích, aby byly zasazeny, až najdou bezpečné místo. Možná bylo hloupé je vozit s sebou, ale chora v květináči nechyběla na žádném z vozů. Něco z dávno minulých časů. Symbol lepších časů, které musejí přijít. Lidé potřebovali naději a symboly.

Alnora čekala vedle spřežení a bohaté černé kadeře jí splývaly na ramena. Připomněla mu dobu, kdy ji poprvé uviděl, ještě jako malou holku. Ale teď jí starosti vryly vrásky kolem očí.

Podařilo se mu na ni usmát a skrýt starosti ve vlastním srdci. „Všechno bude v pořádku, ženo mého srdce.“ Alnora neodpověděla a on dodal: „Snila jsi?“

„O ničem brzkém,“ zamumlala. „Všichni budou zcela v pořádku, všechno bude v pořádku a všechny možné věci budou v pořádku.“ Roztřeseně se usmála a pohladila ho po tváři. „S tebou vím, že to tak bude, muži mého srdce.“

Jonai mávl rukama nad hlavou a signál se nesl dál čekajícími řadami. Vozy se pomalu vydaly na cestu, Aielové opouštěli Paaran Disen.

Rand zavrtěl hlavou. Příliš. Vzpomínky se tlačily jedna na druhou. Vzduch jako by se změnil v jediný záblesk světla. Vítr zvedal drsný prach v tančící oblaka. Muradin si do obličeje vyryl hluboké brázdy. Nyní si drásal oči. Kupředu.

Coumin v pracovních šatech klečel na okraji zorané země. Měl na sobě prostý, hnědošedý kabát, spodky a měkké boty s tkanicemi. Klečel v řadě s ostatními kolem pole, deset mužů Da’shain Aielů na vzdálenost dvou rozpřažených paží a pak ogier, a tak dál kolem celého pole. Viděl další pole, stejně obstoupené, a za nimi vojáky s jejich údernými kopími sedící na obrněných jo-kárách. Nad hlavou bzučelo na hlídce vznášídlo, smrtící černá kovová vosa se dvěma muži. Couminovi bylo šestnáct a ženy rozhodly, že jeho hlas je konečně dost hluboký, aby se mohl připojit k ostatním při zpěvu osivu.

Vojáci ho fascinovali, muži i ogierové, jako by ho fascinoval barevný jedovatý had. Oni zabíjeli. Děd jeho otce, Charn, tvrdil, že kdysi – nebyli žádní vojáci, ale Coumin tomu nevěřil. Kdyby nebyli žádní vojáci, kdo by zastavil noční jezdce a trolloky a zabránil jim, aby nepřišli a všechny nepobili? Ovšem, Charn tvrdil, že tenkrát nebyli žádní myrddraalové ani trolloci. Žádní Zaprodanci, žádní Stínutvoři. Měl mnoho příběhů, o nichž tvrdil, že pocházejí z časů, než byli vojáci, noční jezdci a trolloci, když, jak tvrdil, Temný pán hrobů byl spoután a nikdo neznal jeho jméno ani slovo „válka". Coumin si takový svět neuměl představit. Válka byla stará záležitost, když se narodil.

Charnovy příběhy se mu líbily, i když se nedokázal přimět, aby jim uvěřil, ale některé starému muži vysloužily mračení i hubování. Jako když tvrdil, že kdysi sloužil jednomu ze Zaprodanců. A ne jen tak nějakému Zaprodanci, ale samotné Lanfear. To klidně mohl tvrdit, že sloužil Izmaelovi. Když už si Charn musel vymýšlet příběhy, Coumin si přál, aby tvrdil, že sloužil Luisi Therinu, samotnému největšímu vůdci. Samozřejmě každý by se hned ptal, proč neslouží Draku teď, ale to by bylo lepší, než jak zatím věci vypadaly. Coumin neměl rád způsob, jakým se občané na Charna dívali, když tvrdil, že Lanfear nebyla vždycky zlá a špatná.

Neklid na konci pole mu prozradil, že se blíží jeden z nymů. Velká postava, o hlavu, ramena a prsa vyšší než nejvyšší z ogierů, vstoupila na osetou plochu, a Coumin se nemusel dívat, aby viděl, jak se její šlépěje plní zelenými výhonky. Byl to Somešta, obklopený mrakem motýlů, bílých, žlutých a modrých. Městští lidé začali vzrušeně šeptat a lidé, jimž patřilo toto pole, se seběhli a dívali se. Každé pole už bude mít svého nyma.

Coumina napadlo, jestli by se mohl Somešty zeptat na Charnovy vyprávěnky. Jednou s ním mluvil a Somešta byl starý dost, aby věděl, jestli Charn mluví pravdu. Nymové byli starší než kdokoliv. Někteří tvrdili, že nymové nikdy neumírají, aspoň ne dokud rostou rostliny. Ale teď nebyl čas přemýšlet o tom, jak vyzvídat na nymovi.

Ogierové začali, jak se slušelo, vstali a začali zpívat. Mohutné dunění znělo, jako by pěla sama země. Aielové vstali a hlasy mužů načaly vlastní píseň, jejichž nejhlubší tóny zněly v porovnání se zpěvem ogierů jako fistule. Přesto se písně proplétaly a Somešta ta vlákna vzal a spletl je do svého tance. Klouzal po poli dlouhými kroky, s rozpřaženými pažemi, a kolem něj vířili motýli a přistávali na jeho roztažených prstech.

Coumin slyšel zpěv osivu i z ostatních polí, slyšel ženy, jak tleskáním pobízejí muže dál, a jejich rytmus byl jako tlukot srdce nového života, ale bylo to jaksi vzdálené. Píseň ho pohltila a on téměř cítil, že je to on sám, a ne zvuky, které vydává, co Somešta vplétá do půdy a kolem semínek. Ale už to nebyla semínka. Celé pole pokrývaly výhonky zemais, tam, kam nym šlápl, vyšší než jinde. Těchto rostlinek se nedotkne žádná sněť ani žádný hmyz. Výzpěvné osení, nakonec doroste do výšky dvakrát větší, než byl dospělý muž, a naplní městské sýpky. Pro tohle se Coumin zrodil, pro tuhle píseň a ostatní zpěvy osivu. Nelitoval skutečnosti, že ho Aes Sedai ve věku deseti let předali tvrdíce, že mu chybí jiskra. Být cvičen Aes Sedai mohlo být úchvatné, ale rozhodně ne víc než tato chvíle.

Píseň pomalu utichala. Aielové ji dováděli ke konci. Somešta zatančil ještě pár kroků, než umlkly poslední hlasy, a zdálo se, že píseň ještě visí ve vzduchu po dobu, co se pohyboval. Pak se nym zastavil a bylo po všem.

Coumina překvapilo, že městští lidé jsou pryč, ale neměl čas se divit, kam odešli nebo proč. Přicházely ženy a se smíchem mužům blahopřály. Coumin teď byl jedním z mužů, již ne chlapec, i když ho ženy zatím střídavě líbaly na rty a rozhrabovaly mu krátké rusé vlasy.

Tehdy zahlédl toho vojáka, jen o pár kroků dál, jak je pozoruje. Odložil někam úderné kopí a barvitou bojovou pláštěnku, ale stále měl přílbu, jako nějakou obludnou hmyzí hlavu, jejíž čelisti mu zakrývaly obličej, i když černé úderné hledí měl zdvižené. Jako by si uvědomil, že stále vyčnívá, voják si přílbu sňal, takže bylo vidět, že je to snědý mladý muž jen o čtyři pět let starší než Coumin. Coumin pohlédl do vojákových nemrkajících hnědých očí a zachvěl se. Ten obličej byl jen o čtyři pět let starší, ale ty oči... Voják byl také vybrán v deseti letech pro výcvik. Coumin byl rád, že Aielové byli této volby ušetřeni.

Přistoupil k nim jeden z ogierů, Tomada, a zvídavě naklápěl uši se štětičkami dopředu. „Máš nějaké zprávy, válečný muži? Zatímco jsme pěli, viděl jsem mezi jo-kárami nějaké vzrušení.“

Voják zaváhal. „Asi vám to můžu říct, i když to není potvrzeno. Dostali jsme zprávu, že Luis Therin a jeho rytíři podnikli dnes ráno za úsvitu útok proti Shayol Ghulu. Něco ruší komunikace, ale zpráva říká, že průlom byl uzavřen a většina Zaprodanců je na druhé straně. Možná všichni.“

„Takže je po všem,“ vydechl si Tomada. „Konečně je po všem, Světlo budiž pochváleno.“

„Ano.“ Voják se rozhlédl kolem sebe a náhle vypadal ztracený. „Já... asi je po všem. Asi...“ Podíval se na své ruce a pak je znovu nechal klesnout k bokům. Mluvil unaveně. „Místní lidé se nemůžou dočkat, až začnou oslavy. Jestli je ta zpráva pravdivá, mohlo by to trvat i několik dní. Rád bych věděl, jestli...? Ne, nebudou chtít, aby se k nim připojili vojáci. Vy byste chtěli?“

„Dnes v noci snad,“ řekl Tomada. „Ale musíme navštívit ještě tři města, než dokončíme okruh.“

„Ovšem. Pořád máte co dělat. Máte tohle.“ Voják se znovu rozhlédl kolem sebe. „A pořád tu jsou trolloci. I když budou Zaprodanci pryč, pořád tu jsou trolloci. A noční jezdci.“ Kývl si pro sebe a vydal se zpátky k jo-kárám.

Tomada teď samozřejmě nevypadal vzrušeně, ale Coumin byl stejně ohromený jako mladý voják. Válka že skončila? Jak bude svět bez války vypadat? – Náhle si musel promluvit s Charnem.

Ještě než dorazil k městu, vstříc se mu vyvalily zvuky veselí a oslav – smích a zpěv. Zvony na věži městské radnice rozmarně vyzváněly. Městští lidé tancovali v ulicích, muži, ženy i děti. Coumin před nimi uhýbal a pátral. Charn se rozhodl přebývat v jednom z hostinců, kde se scházeli Aielové, místo aby vyšel ven a zpíval. Dokonce ani Aes Sedai již nemohly udělat nic, aby ho přestala bolet kolena – ale kvůli tomuhle určitě vyšel ven.

Coumina náhle cosi zasáhlo do úst a podlomily se mu nohy. Už se zvedal na kolena, když si teprve uvědomil, že je na zemi. Ruku, kterou si přitiskl na ústa, měl celou od krve. Vzhlédl, a viděl nad sebou rozzlobeného městského muže, jenž si foukal na ruku. „Proč jsi to udělal?“ zeptal se ho Coumin.

Městský muž na něj plivl. „Zaprodanci jsou mrtví. Mrtví, slyšíš? Lanfear tě teď už nebude chránit. Vykořeníme všechny, co kdy sloužili Zaprodancům, zatímco předstírali, že jsou na naší straně, a zatočíme s vámi jako s tím bláznivým staříkem.“

Za rukáv ho zatahala jakási žena. „Pojď pryč, Tomo. Pojď pryč a drž ten svůj hloupý jazyk za zuby! Copak chceš, aby si pro tebe přišli ogierové?“ Muž, náhle ostražitý, se nechal odtáhnout do davu.

Coumin se s námahou vyškrábal na nohy a rozběhl se, nevšímaje si krve, jež mu stékala po bradě.

Hostinec byl prázdný a tichý. Nebyl tu dokonce ani hostinský, ani kuchařka, ani její pomocníci. Coumin proběhl budovou volaje: „Charne? Charne? Charne?“

Možná je vzadu. Charn rád sedával pod kořennými jabloněmi za hostincem a vyprávěl své příběhy ze dnů, kdy byl mlád.

Coumin doběhl k zadním dveřím a klopýtl. Spadl na zem. Noha se mu zachytila o prázdnou botu. O jednu z Charnových červených látkových bot, které stále nosil, když se teď nepřipojoval ke zpěvu. Cosi Coumina přimělo vzhlédnout.

Bělovlasý Charn visel na provaze přivázaném k jednomu stropnímu trámu, jednu nohu bosou, jak si skopl botu, prsty jedné ruky zaťaté do krku, jak se snažil uvolnit provaz.

„Proč?“ zeptal se Coumin. „My jsme Da’shainové. Proč?“ Nebyl tu nikdo, kdo by mu odpověděl. Coumin si tiskl botu k hrudi, klečel tu, zíraje nahoru na Charnovo mrtvé tělo, a kolem se nesl hluk veselí.

Rand se zachvěl. Světlo ze sloupů se změnilo v mihotavý modrý opar, který vypadal pevný na dotek, a jemu se zdálo, že mu to vytahuje nervy z těla. Vítr vyl, jediný mohutný vír vytahující prach nahoru. Muradinovi se podařilo zahalit si tvář. Zakrvácené oční důlky slepě zíraly nad černým závojem. Aiel přežvykoval a na hruď mu stékala krvavá pěna. Kupředu.

Charn šel po jedné široké, přeplněné ulici pod rozložitými větvemi stromů chora, jejichž trojlístky přinášely klid a spokojenost ve stínech stříbřitých budov, jež jako by se dotýkaly nebe. Město bez stromů chorá by vypadalo pustě jako divočina. Jo-káry tiše bzučely ulicí a po obloze přelétlo velké bílé šo-křídlo, přenášející občany do Comelle nebo Tzory nebo někam jinam. Charn šo-křídel používal zřídka – pokud se potřeboval dostat někam daleko, obvykle s ním cestovala Aes Sedai – ale dneska v noci ji použije na cestu do Mjinn. Dneska byly jeho pětadvacáté jmeniny a dneska v noci hodlal přijmout Nallinu poslední nabídku k sňatku. Napadlo ho, zda ji to překvapí. Odmítal ji skoro rok, protože se ještě nechtěl usadit. Znamenalo by to přejít do služby Zorelle Sedai, které Nalla sloužila, ale Mierin Sedai jí už dala své požehnání.

Charn zahnul za roh a jen tak tak stačil zahlédnout tmavého muže se širokými rameny a módně zastřiženou úzkou bradkou, než ho muž ramenem srazil dozadu, až mu hlava odskočila od chodníku a před očima mu zavířily hvězdičky. Omámeně tam ležel.

„Dávej pozor, kam šlapeš,“ vyjel vousáč podrážděně, upravil si červený kabátec bez rukávů a popotáhl krajku na zápěstí. Černé vlasy po ramena měl stažené do culíku. To byla také poslední móda, jak nejvíc se někdo, kdo nepřísahal na Úmluvu, odvážil napodobit Aiely.

Světlovlasá žena, která s ním byla, mu položila ruku na paži. Žena měla šaty z měňavě bílé pružné látky, a jak náhle upadla do rozpaků, látka byla ještě měňavější. „Jome, podívej na jeho vlasy. Je to Aiel, Jome.“

Charn si ohmatával hlavu, jestli ji nemá rozbitou, a projížděl si prsty krátce zastřižené, rudozlaté vlasy. Místo zavrtění hlavou se popotáhl za delší culík na temeni. Asi bude mít bouli, usoudil, ale nic horšího.

„To je.“ Mužovo podráždění se změnilo ve starost. „Odpusť mi, Da’shaine. To já jsem ten, kdo by se měl dívat, kam jde. Ukaž, pomohu ti vstát.“ A již dělal, co říkal, a zvedal Charna na nohy. „Jsi v pořádku? Dovol, zavolám skokana, aby tě odvezl, kam máš namířeno.“

„Nic mi není, občane,“ řekl Charn mírně. „Opravdu, byla to moje chyba.“ To taky byla, že tolik spěchal. Mohl toho člověka zranit. „Neublížil jsem ti? Prosím, odpusť mi.“

Muž otevřel ústa, aby něco namítl – občané to vždycky dělali, zřejmě si mysleli, že Aielové jsou z foukaného skla – ale než stačil promluvit, země se jim zavlnila pod nohama. Vzduch se také zavlnil v šířících se vlnách. Muž se nejistě rozhlédl kolem sebe, roztáhl kolem sebe i kolem své dámy módní pláštík z vlnivého sukna, až se zdálo, že se tu jejich hlavy vznášejí bez těl. „Co je to, Da’shaine?“

Ostatní, kteří zahlédli Charnovy vlasy, se seběhli kolem a znepokojeně kladli tutéž otázku, ale Charn si jich nevšímal a dokonce mu bylo jedno, zda se chová hrubě. Vlastně se začal tlačit davem s očima upřenýma na Sharom. Bílou kouli, dvě stě sáhů v průměru, vznášející se vysoko nad modrými a bílými kupolemi Collam Daan.

Mierin říkala, že dnešek je ten den. Tvrdila, že našla nový zdroj jediné síly. Ženy i muži Aes Sedai budou schopni se dotknout stejného zdroje, ne rozdělených polovic. – Co muži a ženy dokážou udělat společně, bude nyní ještě větší, když nebudou žádné rozdíly. A dneska říkala, že se ho s Beidomonem dotknou poprvé – naposled, kdy muži a ženy budou pracovat společně vládnouce rozličnou silou. Dneska.

Od Sharom se na uhlově černém ohni oddělilo cosi, co vypadalo jako maličký odštěpek běli. Sestupovalo to, klamně pomalé a bezvýznamné. Pak se všude na obrovské bílé kouli objevily stovky děr. Sharom se rozlomila jako vejce a začala se snášet dolů, padala, jako obsidiánové peklo. Oblohou se šířila temnota a nepřirozená noc spolkla slunce, jako by světlo těch plamenů bylo černotou. Lidé ječeli, ječeli všude.

S prvním zábleskem ohně se Charn rozběhl ke Collan Daan, ale věděl, že jde pozdě. Přísahal, že bude sloužit Aes Sedai, a opozdil se. Při běhu mu po tvářích stékaly slzy.

Rand mrkal, aby zahnal jiskřičky, které se mu dělaly před očima, a oběma rukama si tiskl hlavu. Obraz mu stále táhl hlavou, ta obrovská koule, hořící černým ohněm a snášející se k zemi. Opravdu jsem viděl, jak do věznice Temného dělají díru? Viděl? Stál na okraji skleněných sloupů a zíral na avendesoru. Strom chora. Město je bez stromů chora pustina. A teď zůstal než jeden. Sloupy jiskřily modrou září, kterou vydávala jedna z kupolí v mlze nahoře, ale světlo opět připomínalo jen třpytný odraz. Po Muradinovi nebylo ani stopy. Rand si nemyslel, že se Aiel dostal ze skleněného lesa. Ani že se z něj někdy dostane.

Náhle cosi přitáhlo jeho pozornost. Nízko ve větvích stromu života. Pomalu se pohupující postava. Muž, visící z tyče položené mezi dvěma větvemi na provaze, který měl kolem krku.

Rand zařval a rozběhl se ke stromu, zachytil saidín, ten ohnivý meč mu vskočil do rukou ještě ve výskoku, kdy přesekával provaz. Spolu s Matem dopadl na zaprášené bílé dláždění s dvojím zaduněním. Tyč se uvolnila a se zařinčením dopadla vedle nich. Nebyla to tyč, ale podivný oštěp s černým ratištěm a krátkou čepelí meče místo hlavice, lehce zakřivenou, s jediným břitem. Randovi by bylo jedno, i kdyby byla třeba ze zlata a cuendillaru vykládaná safíry a rubíny.

Pustil meč i sílu a serval Matovi z krku provaz. Přitiskl příteli ucho na hruď. Nic. Zoufale Matovi rozevřel kabátec a košili a přetrhl řemínek stříbrného medailonku, který měl Mat na prsou. Odhodil medailonek stranou a znovu se zaposlouchal. Nic. Žádný tlukot srdce. Mrtev. Ne! Byl by v pořádku, kdybych mu nedovolil, aby mě sem následoval. Nemůžu dovolit, aby zemřel!

Jak nejsilněji dokázal, udeřil Mata pěstí do hrudi a zaposlouchal se. Nic. Znovu udeřil a poslouchal. Ano. Teď. Slabý tlukot srdce. Ano. Tak slabý, tak pomalý. A zpomaloval. Ale Mat byl pořád naživu, i přes naběhlý purpurový pruh na krku. Možná se ho podaří udržet naživu.

Rand si naplnil plíce a sklonil se, aby mohl Matovi fouknout co nejsilněji do úst. Znovu. Znovu. Pak se nad Matem rozkročil, popadl ho za pásek spodků a zatáhl, zvedaje mu tak zadek z dláždění. Nahoru a dolů, třikrát, potom znovu fouknout do úst. Mohl usměrňovat, měl by být schopen něco udělat. Vzpomínka na dívku v Kameni ho zastavila. Chtěl, aby Mat žil. Žil, ne aby byl loutkou, jíž pohybuje jediná síla. Jednou v Emondově Roli viděl pantátu Luhhana, jak oživuje chlapce, kterého našli plavat ve vodě Vinného střiku. A tak dýchal, zvedal, dýchal a zvedal a modlil se.

Náhle sebou Mat škubl a zakašlal. Rand vedle něj poklekl, když si Mat přiložil ruce k hrdlu, převalil se na bok a lapal po dechu s bolestivým sípěním.

Mat se jednou rukou dotkl kusu provazu a otřásl se. „Ti prokletí – synové – koz,“ zamumlal ochraptěle. „Snažili se mě – zabít.“

„Kdo to byl?“ vyzvídal Rand a ostražitě se rozhlížel kolem. Polodokončené paláce kolem velkého náměstí civěly na oplátku na něj. Rhuidean byl určitě prázdný až na ně dva. Pokud nebyl Muradin ještě naživu, tam někde.

„Ti lidi – na druhý straně – toho – pokroucenýho rámu.“ Mat bolestivě polkl, posadil se a zhluboka, roztřeseně se nadechl. „Jeden je taky tady, Rande.“ Stále mluvil, jako by mu někdo zevnitř obrousil hrdlo.

„Tys mohl projit? Odpověděli ti na otázky?“ To by mohlo být užitečné. Rand zoufale potřeboval další odpovědi. Měl tisíce otázek, a jen pár odpovědí.

„Žádný odpovědi,“ zachrčel Mat. „Podvádějí. A snažili se mě zabít.“ Zvedl medailonek, stříbrnou liščí hlavu, která mu téměř vyplňovala dlaň, a po chvíli si ho s úšklebkem nacpal do kapsy. „Aspoň jsem z nich něco dostal.“ Přitáhl si k sobě ten podivný oštěp a přejel prsty po černém ratišti. Po jeho délce se táhla linka podivně proloženého písma, uvedená dvojicí ptáků vyložených kovem ještě tmavším, než bylo dřevo. Krkavci, Rand si myslel, že to jsou oni. Další pár byl vyložen na čepeli. Mat se s drsným, suchým zasmáním zvedl na nohy a zpola se přitom opíral o oštěp. Čepel meče začínala v jedné rovině s jeho hlavou. Nenamáhal se zavazovat si tkanice košile nebo zapínat knoflíky kabátce. „Tohle si taky nechám. Je to jejich žertík, ale stejně si ho nechám.“

„Žert?“

Mat kývl. „Co tu stojí.

Takto je naše smlouva psána, takto je dohoda uzavřena.

Myšlenka je času šíp, vzpomínka nikdy neztracena.

Oč bylo požádáno, to je dáno. Cena je zaplacena.

Hezkej žertík, chápeš. Jestli někdy budu mít možnost, rozpářu je jejich vlastní mazaností. Dám jim ‚myšlenky a vzpomínky‘.“ Trhl sebou a prohrábl si vlasy. „Světlo, ale že mě bolí hlava. Točí se mi jako tisíc kousků snu, a každej bodá jako jehla. Myslíš, že s tím Moirain něco udělá, když ji poprosím?“

„Jsem si tím jistý,“ odpověděl Rand pomalu. Mata musela hlava opravdu velice ošklivě bolet, když žádal o pomoc Aes Sedai. Znovu se zadíval na tmavý oštěp. Většinu nápisu zakrývala Matova ruka, ale ne vše. Ať to bylo cokoliv, neměl Rand nejmenší tušení, co tam stojí. Jak to věděl Mat? Prázdná okna Rhuideanu na něj posměšně zírala. Zdálo se, jako by mu sdělovala, že ukrývají ještě mnohá tajemství. Víc, než mohl vědět. Horší, než mohl vědět. „Vraťme se zpátky, Mate. Mně je jedno, že musíme to údolí překročit potmě. Jak jsi říkal, aspoň bude chladněji. Nechci tu zůstat už ani chvíli.“

„To mi připadá jako dobrej nápad,“ zakašlal Mat. „Pokud se budeme moct znovu napít v tý kašně.“

Rand udržoval krok s Matem, jenž šel pomalu a kulhal, pomáhaje si při chůzi tím podivným oštěpem. Jednou se Rand zastavil, aby se podíval na sošky muže a ženy, držící křišťálové koule, ale ponechal je tam. Ještě ne. Ještě dlouho ne, bude-li mít dost štěstí.

Když nechali náměstí za zády, nedokončené paláce podél ulice dostaly výhružný vzhled, jejich zubaté vršky vypadaly jako hradba velké pevnosti. Rand uchopil saidín, i když neviděl žádnou skutečnou hrozbu. Ale cítil ji, jako by se mu do zad nořil čísi vražedný pohled. Rhuidean ležel mírumilovný a prázdný, v záři mlžné střechy zcela beze stínů. Prach v ulicích se vlnil ve větru... Vítr. Nebyl tu žádný vítr.

„Ó, ať shořím,“ zamumlal Mat. „Myslím, že jsme v průšvihu, Rande. Tohle mám za to, že jsem zůstal s tebou. Vždycky mě dostaneš do potíží.“

Vlnky v prachu se pohybovaly rychleji, splývaly, vytvářejíce silnější linky, které se roztřeseně zastavovaly.

„Nemůžeš jít rychleji?“ zeptal se Rand.

„Jít? Krev a popel, můžu utíkat.“ Položil si oštěp šikmo přes hruď a svá slova doprovodil trhaným během.

Rand běžel vedle něj a znovu si přivolal meč, byť si nebyl jist, co by s ním mohl dělat proti těm plazícím se vlnkám v prachu, nebyl si ani jist, že je to třeba. Byl to jenom prach. Ne, to zatraceně není. Je to jedna z těch bublin. Temného zlo klouže po povrchu vzoru a hledá zatracené ta’veren. Vím, že je to ono.

Všude kolem nich se prach vlnil a vršil do stále vyšších vln, shrnoval se a splýval. Náhle se přímo před nimi z nádrže vyschlé kašny zvedla postava, pevná postava muže, tmavá a bez rysů, s prsty jako ostré drápy. Mlčky po nich skočila.

Rand se pohnul zcela instinktivně – Měsíc stoupá nad vodami – a čepel síly projela tou tmavou postavou. Vmžiku z ní zbyl jen hustý oblak prachu snášející se na chodník.

Ale prvního muže nahradili další, černé postavy bez rysů se k nim hnaly ze všech stran, ani dvě stejné, ale všechny s dlouhými drápy. Rand mezi nimi tančil figury, jeho čepel tkala složité vzory ve vzduchu a za sebou zanechávala pomalu klesající zrnka prachu. Mat používal svůj oštěp jako hůl, roztáčel jej, až byl vidět rozmazaně, ale k boji s holí přidal čepel meče, jako by takovou zbraň používal vždycky. Tvorové umírali – nebo se přinejmenším vraceli do prachu – ale bylo jich příliš mnoho a byli příliš rychlí. Randovi se již po obličeji řinula krev a stará rána na boku se mu napínala k prasknutí. Mat měl také obličej celý červený a krev měl i na hrudi. Bylo jich příliš mnoho a byli příliš rychlí.

Neděláš ani desetinu toho, čeho jsi již teď schopen. Tohle mu řekla Lanfear. Rand se při tanci s čepelí zasmál. Učit se od jednoho ze Zaprodanců. To mohl, i když ne tak, jako ona zamýšlela. Ano, to mohl. Usměrnil a spletl pramínky síly tak, že do středu každé černé postavy poslal větrný vír. Postavy vybuchovaly v oblacích prachu, z něhož se rozkašlal. Pokud viděl, prach se pomalu usazoval ze vzduchu.

Mat, kašlající a lapající po dechu, se opřel o svůj černý oštěp. „Tos udělal ty?“ sípal a vytíral si nepříjemnou krev z očí. „Už bylo na čase. Když jsi věděl jak, pročs to, zatraceně, neudělal hned na začátku?“

Rand se znovu rozesmál – Protože mě to nenapadlo. Protože jsem to nevěděl, dokud jsem to neudělal – ale smích mu zmrzl v hrdle. Prach se snášel na zem, a jak se usazoval, začal se znovu vlnit. „Utíkej,“ řekl Rand. „Musíme se odsud dostat. Utíkej!“

Bok po boku se hnali k mlze a sekali a kopali do každé vlnky prachu, která jim připadala, že se zvyšuje, dělali cokoliv, aby mu zabránili se zhustit. Rand všemi směry rozesílal větrné víry, které se divoce otáčely. Rozvířený prach se teď srážel okamžitě, dokonce dřív, než dopadl na zem. Oba mládenci utíkali, až se dostali k mlze, proběhli jí a na druhé straně vyrazili do ponurého světla vrhajícího ostré stíny.

Randa bolel bok. Otočil se připraven zkusit blesk nebo oheň, cokoliv. Ale z mlhy za nimi nic neběželo. Možná ta mlha znamenala pro ony černé postavy nepřekročitelnou zeď. Možná je zadržela uvnitř. Možná... Rand nevěděl. Vlastně mu na tom ani nezáleželo, dokud je ty postavy nebudou sledovat.

„Ať shořím,“ zamumlal ochraptěle Mat, „byli jsme tam celou noc. Tady už skoro svítá. Nemyslel jsem, že to trvalo tak dlouho.“

Rand se zadíval na oblohu. Slunce ještě nevyšlo nad hory, a přesto zubaté vrcholky lemovala bolestně jasná záře. Dno údolí pokrývaly dlouhé stíny. Přijde z Rhuideanu za úsvitu a spoutá vás pouty, která nedokážete zpřetrhat. Odvede vás zpátky a zničí vás.

„Vraťme se nahoru,“ řekl tiše. „Budou na nás čekat.“ Na mě.

27

Na Cestách

Temnota na Cestách stlačila světlo Perrinovy lucerny do ostře ohraničeného jezírka kolem něj a Gaula. Vrzání jeho sedla ani drsné cvakání koňských podkov na kameni zřejmě také nedosahovala za hranice světla. Ve vzduchu nebylo nic cítit, vůbec nic. Aielan snadno udržoval krok s Tanečníkem a sledoval nejasnou záři luceren Loialovy skupinky před nimi. Perrin ji odmítal nazývat Faileina. Cesty Gaulovi zřejmě nedělaly nejmenší starosti i přes svou neblahou pověst. Perrin si nemohl pomoci, aby stále neposlouchal, jako to dělal celé dva dny, nebo spíš to, co dva dny znamenaly na tomto místě beze světla. On první by zaslechl zvuk, jenž by znamenal, že všichni zemřou, nebo i něco horšího, zvuk větru zvedajícího se na místě, kde žádný vítr nikdy nevál. Ne vítr, ale Machin Shin, Černý vítr, který požíral duše. Perrin si nemohl pomoci, aby si v duchu neříkal, že putování po Cestách je naprostá hloupost, ale když bylo potřeba, to, co bylo hloupé, se změnilo.

Slabé světlo vepředu se zastavilo a Perrin přitáhl otěže uprostřed něčeho, co vypadalo jako starobylý kamenný most klenoucí se přes naprostou temnotu. Prastarý kvůli prasklinám v zábradlí a dolíčkům a mělkým zubatým prohlubním na cestě. Most tu nejspíš stál dobře tři tisíce let, ale teď vypadal, že se každou chvíli zřítí. Možná právě teď.

Nákladní kůň se tlačil na Tanečníka. Zvířata se po sobě oháněla a znepokojeně koulela očima na okolní temnotu. Perrin věděl, jak se koně cítí. Pár dalších lidí by pomohlo zvednout něco z té tíže temnot. Přesto se k lucernám před nimi nehodlal přiblížit ani o kousek, i kdyby byl úplně sám. Jen by se opakovalo to, co se stalo na prvním ostrově přímo po vstupu do brány v Tearu. Perrin se podrážděně podrbal v kudrnatých vousech. Nebyl si jistý, co vlastně očekával, ale ne...

Lucerna na tyči se kymácela, když sesedl a dovedl Tanečníka a nákladního koně k ukazateli, vysoké desce z bílého kamene, pokryté zdobnými stříbrnými inlejemi nejasně připomínajícími liány a listi, všechny podobané, jako by na ně někdo vychrstl kyselinu. Perrin písmo samozřejmě nedokázal přečíst – to musel udělat Loial, neboť nápis byl v ogierštině – a tak Perrin ukazatel po chvíli obešel, aby se rozhlédl po ostrově. Byl stejný jako ostatní ostrovy, které tu kdy viděl, se zábradlím z bílého kamene do výše hrudi, prosté křivky a kroužky sesazené do složitého vzoru. V pravidelných rozestupech byly v zábradlí mezery a odsud se do temnoty klenuly mosty a plošiny bez zábradlí, vedoucí nahoru a dolů, aniž by Perrin viděl nějaké podpěry. Všude byly praskliny, díry s nerovnými okraji a mělké jámy, jako by kámen hnil. Když se koně pohybovali, jejich podkovy vydávaly na kameni drsný zvuk, jako by se kusy kamene odlupovaly. Gaul nahlížel do temnoty bez nějakých viditelných známek nervozity, ale on taky nevěděl, co tam může číhat. Perrin to věděl, a až moc dobře.

Když dorazil Loial a ostatní, Faile okamžitě seskočila z černé klisny a došla rovnou k Perrinovi. Upřeně se mu dívala do tváře. Perrin už litoval, že si kvůli němu dělala starosti, ale ona rozhodně nevypadala ustaraně. Perrin nepoznal, jak se vlastně tváří, prostě mu upírala oči do tváře.

„Rozhodla ses mluvit se mnou místo přes mou hla –? “

Z facky, kterou mu uštědřila, se mu před očima roztančila světélka. „Cos tím chtěl dokázat,“ skoro plivala, „vrazit sem jako divoký kanec? Nemáš žádný ohledy. Žádný!“

Perrin se pomalu, zhluboka nadechl. „Už jednou jsem tě žádal, abys to nedělala.“ Její tmavé, šikmé oči se rozšířily, jako by řekl něco, co ji dohánělo k zuřivosti. Perrin si právě mnul tvář, když dostal druhou facku z druhé strany, která mu málem vykloubila čelist. Aielové je se zájmem pozorovali a Loial klopil uši.

„Říkal jsem ti, abys to nedělala,“ zavrčel. Pěst sice neměla velkou, ale když ho zasáhla z boku do žeber, vyrazila mu dech, až se naklonil na stranu, a ona se rozpřáhla druhou rukou. Perrin ji se zavrčením popadl zezadu za krk a...

No, byla to její chyba. Byla. Žádal ji, aby ho netloukla, říkal jí to. Překvapilo ho však, že se nepokusila vytáhnout nože. Zřejmě jich nosila tolik co Mat.

Samozřejmě byla bez sebe vzteky. Vztekala se na Loiala, že se snažil zasáhnout. Přece se o sebe dokáže postarat sama, děkuji mnohokrát. Vztekala se na Bain a Chiad, že nezasáhly. Zarazilo ji, když jí sdělily, že si nemyslely, že by chtěla, aby zasahovaly do boje, který sama začala. Když se rozhodneš bojovat, řekla jí Bain, musíš nést následky, ať vyhraješ, nebo prohraješ. Na něj se však zřejmě už vůbec nezlobila. To Perrina vyvedlo z míry. Jen na něj zírala a v tmavých očích se jí leskly neprolité slzy, což v něm vyvolávalo provinilý pocit, což ho vzápětí rozzlobilo. Proč by se měl cítit provinile? Měl tam snad jen tak stát a nechat se mlátit, jak se jí zlíbí? Faile pak nasedla na Vlaštovku a seděla tam, velice škrobeně, odmítala sedět znepokojeně, a zírala na něj s nečitelným výrazem. To ho velice vyvedlo z míry. Málem si přál, aby vytáhla nůž. Málem.

„Už zase jdou,“ ozval se Gaul.

Perrin se prudce vrátil do přítomnosti. Druhé světlo se pohybovalo. Teď se zastavilo. Někdo si všiml, že je jeho světlo nesleduje. Nejspíš Loial. Faile by nejspíš nevadilo, kdyby se ztratil, a druhé dvě Aielanky se ho dvakrát snažily přemluvit, aby s nimi poodešel kousek stranou. Nepotřeboval vidět Gaulovo lehké zavrtění hlavou, aby je odmítl. Pobídl Tanečníka do kroku a nákladního koně vedl za sebou.

Ukazatel byl ještě poďobanější než poslední, který viděl, ale Perrin kolem něj projel a jen na něj mrkl. Světlo ostatních luceren už mířilo po mírně se svažující plošině a Perrin je s povzdechem následoval. Plošiny nesnášel. Lemovala je pouze temnota, a tato plošina se navíc začala stáčet dolů a dokola a za stlačeným světlem lucerny kymácející se mu nad hlavou se nedalo vůbec nic rozeznat. Něco mu říkalo, že pád přes okraj by nikdy neskončil. Tanečník i nákladní kůň se bez pobízení drželi uprostřed, a dokonce i Gaul se okraji vyhýbal. Horší bylo, že když plošina skončila na ostrově, člověku nemohl uniknout závěr, že leží přímo pod tím, který právě opustili. Perrin byl rád, když viděl, jak se Gaul dívá nahoru, byl rád, že není sám, kdo uvažuje nad tím, co vlastně drží ostrovy na místě, a jestli jsou stále v pořádku.

Lucerny Loiala a Faile se znovu zastavily u ukazatele, takže Perrin opět přitáhl otěže těsně za koncem plošiny. Tentokrát se však světla nehýbala. Po chvíli Faile zavolala: „Perrine.“

Perrin si vyměnil pohled s Gaulem a Aielan pokrčil rameny. Nemluvila s Perrinem od chvíle, co on...

„Perrine, pojď sem.“ Nebyl to sice přímo rozkaz, ale prosba také ne.

Vedle ukazatele dřepěly Bain a Chiad a Loial s Faile seděli na koních těsně u sebe s lucernami na tyčích v rukou. Ogier držel otěže prvního z řady nákladních koní. Když se podíval z Faile na Perrina a zpátky, štětičky na uších se mu zachvěly. Faile na druhou stranu vypadala cele zabraná do upravování jezdeckých rukaviček z měkké zelené kůže se zlatými sokoly vyšitými na hřbetech. Také se převlékla. Nové šaty měla střižené stejně, ale tyto byly z tmavozeleného hedvábného brokátu a nějak zdůrazňovaly její poprsí. Perrin ty šaty ještě nikdy neviděl.

„Co chceš?“ zeptal se ostražitě.

Faile vzhlédla, jako by ji pohled na něj překvapil, zamyšleně naklonila hlavu na stranu a pak se usmála, jako by ji to právě napadlo. „Aha, ano. Chtěla jsem zjistit, jestli tě dokážu naučit, abys přišel, když tě zavolám.“ Usmála se víc, určitě proto, že zaslechla, jak skřípe zuby. Perrin se podrbal na nose. Cosi tu páchlo.

Gaul se tiše uchechtl. „Stejně se můžeš snažit pochopit slunce, Perrine. Prostě tu je, a nikoliv proto, aby mu někdo rozuměl. Nemůžeš bez něj žít, ale ukládá si za to cenu. Se ženami je to stejné.“

Bain se naklonila a pošeptala cosi Chiad do ucha. Obě se zasmály. Podle toho, jak si ho s Gaulem prohlížely, si Perrin nemyslel, že by chtěl slyšet, co jim připadá tak směšné.

„Tak to vůbec není,“ zahřměl Loial a nasupeně zastříhal ušima. Vrhl na Faile obviňující pohled, který ji však vůbec nezarazil. Jen se na něj nejasně usmála a dál se věnovala svým rukavičkám a pořád dokola si popotahovala prsty. „Mrzí mě to, Perrine. Trvala na tom, že tě zavolá ona. Ale kvůli tomuhle. Jsme na místě.“ Ogier ukázal na spodek ukazatele, odkud vedla široká, poďobaná bílá čára, avšak ne k mostu či plošině, ale do tmy. „Toto je brána v Manetherenu, Perrine.“

Perrin kývl a neříkal nic. Nehodlal navrhnout, že by se měli vydat po čáře, aby ho pak Faile obvinila, že se snaží převzít velení. Znovu se nepřítomně podrbal na nose. Ten velice nejasný zápach hniloby ho dráždil. Nehodlal pronést ani ten nejrozumnější návrh. Jestli chce vést, ať si vede. Ale ona seděla v sedle a pohrávala si s rukavičkami a očividně čekala, až promluví on, aby mohla pronést nějakou vtipnou poznámku. Ráda byla vtipná. On dával přednost tomu říkat, co si myslí. Podrážděně obrátil Tanečníka, hodlaje pokračovat bez ní a Loiala. Čára vedla k bráně a on dokázal najít lístek avendesory, který ji otevíral.

Náhle z temnoty zaslechl neustále se přibližující dusot podkov a ten odporný pach mu konečně připomněl něco co znal. „Trolloci!“ zařval.

Gaul se ladně otočil a zarazil oštěp do hrudi trolloka s vlčím čenichem a černým osnířem, jenž se vrhl do světla s pozvednutou kosinou. Stejným nenásilným pohybem Aiel vyrval hrot oštěpu z rány a ukročil, aby mohlo mohutné stvoření spadnout na zem. Za prvním trollokem se však hnali další, všichni s kozlími čenichy a kančími kly, krutými zobany a zakroucenými rohy, se zakřivenými meči, sekerami s hroty a oštěpy s ozuby. Koně se roztančili a začali řičet.

Perrin vysoko držel lucernu na tyči – z pomyšlení na boj s těmito tvory potmě mu po těle vyrážel ledový pot – a hrábl po své zbrani. Prudce se otočil, aby čelil tváři pokřivené v čenich s ostrými zuby. Překvapilo ho, když si uvědomil, že vytáhl ze závěsu u sedla kladivo, ale i když nemělo ostří sekery, deset liber oceli vedené rukou kováře přesto odhánělo trolloky zpátky, vřískající a tisknoucí si poničené obličeje.

Loial vyrazil tyčí lucerny proti hlavě s kozlími rohy a lucerna se rozbila. Trollok, zalitý hořícím olejem, utekl s vytím do temnoty. Ogier se kolem sebe rozehnal tyčí, která v jeho rukou vypadala jako klacík, ale když narazila, ozvalo se ostré křupnutí drcených kostí. Jeden z Faileiných nožů skončil v až příliš lidském oku nad čenichem s kly. Aielové tančili se svými oštěpy a nějak se jim podařilo najít čas, aby si zahalili tváře. Perrin kolem sebe bušil a bušil. Vír smrti, který trval... Minutu? Pět? Připadalo mu to jako hodina. Ale trolloci byli náhle na zemi, a ti, kteří ještě nebyli mrtví, kopali v posledním tažení.

Perrin se zhluboka nadechl. Měl pocit, že mu váha kladiva utrhne pravou ruku. Obličej ho pálil a na boku mu stékalo cosi lepkavého. Další ránu měl na noze, kde se trollok se svou ocelí dostal přes jeho obranu. Všichni Aielové měli nejméně jednu tmavou skvrnu, která se jim šířila po hnědošedých šatech, a Loial měl krvavou ránu na stehně. Perrin přelétl očima přes ně hledaje Faile. Jestli je zraněná... Faile seděla na černé klisně a v ruce měla připravený nůž. Konečně se jí podařilo stáhnout si rukavičky a měla je úhledně zastrčené za pasem. Neviděl, že by byla zraněná, ale bylo tu cítit příliš mnoho krve – lidské, ogieří, trolločí – takže její nerozeznal, pokud krvácela, ale znal její pach a nebyla z ní cítit bolest zranění. Jasné světlo pálilo trolloky do očí a oni se nepřizpůsobili dost rychle. Nejspíš jediný důvod, proč byli oni stále naživu a trolloci mrtví, byl ten náhlý přechod ze tmy do světla.

To byl všechen čas, který jim zbyl, chvilka oddechu dost dlouhá na to, aby se mohli rozhlédnout kolem sebe a nabrat dech. S řevem, jako když stovky liber kostí padají do obrovského mlýnku na maso, skočil do světla mizelec a jeho bezoký pohled byl pohledem smrti, jeho černý meč se míhal jako blesk. Koně zařičeli a snažili se utéci.

Gaulovi se jen tak tak podařilo odrazil čepel svým puklířem, přičemž o kus štítu přišel, jako by vrstvy hověziny byly pouhým papírem. Gaul bodl a vyhnul se výpadu – jen tak tak – a bodl znovu. Myrddraalovi se do prsou zabodly šípy. Bain a Chiad zasunuly oštěpy za řemení držící jim luky v pouzdrech na zádech, a teď používaly zakřivené rohovinové luky. Do půlčlověka se zarážely další šípy, až vypadal jako jehelníček. Gaulův oštěp se mu také zabodl do těla. V hladkém obličeji bílém jako červ se mu náhle objevil jeden z Faileiných nožů. Ale mizelec nepadal, neustával ve snaze zabíjet. Jen s největším úsilím se Gaulovi dařilo vyhýbat jeho meči.

Perrin nevědomky ohrnul rty a vycenil zuby. Nenáviděl trolloky jako nepřátele své krve, ale nezrozené...? Stálo za to zemřít, pokud byl zabit i nezrozený. Zatnout mu zuby do hrdla...! Nestaraje se, zda zavazí Bain a Chiad, navedl Tanečníka za záda nezrozeného a otěžemi i koleny nutil váhajícího šedáka postupovat dál. V poslední chvíli se tvor obrátil od Gaula a zřejmě si nevšímal oštěpu, který se mu zarazil mezi lopatky a vepředu mu vyjel pod bradou.

Mizelec upřel na Perrina svůj bezoký pohled, kterým do každého nervu člověka vyslal strach. Příliš pozdě. Perrinovo kladivo dopadlo a roztříštilo hlavu i bezoký pohled.

I na zemi a doslova bez hlavy se myrddraal ještě svíjel a bezcílně se oháněl svou v Thakandaru ukutou čepelí. Tanečník odtančil dozadu a nervózně pohazoval hlavou a Perrin měl náhle pocit, jako by spadl do ledové vody. Ta černá ocel způsobovala rány, které dokonce i Aes Sedai přišlo zatěžko vyléčit, a on tam vjel úplně bezstarostně. Zatnout mu zuby... Světlo, musím se ovládat, musím!

Neustále slyšel z temnoty na vzdálenějším konci ostrova dušené zvuky, klapot kopyt, škrábání bot, drsný dech a hrdelní mumlání. Další trolloci. Kolik – to nepoznal. Je škoda, že nebyli spojeni s myrddraalem, přesto však mohli váhat zaútočit bez jeho pobízení. Trolloci byli obvykle zbabělí, dávali přednost velké přesile a snadnému zabíjení. Ale i když s sebou neměli myrddraala, mohli by se přimět nakonec znovu zaútočit.

„Brána,“ řekl Perrin. „Musíme se dostat ven dřív, než se rozhodnou, co dělat i bez tohohle.“ Použil zakrvácené kladivo a ukázal na stále se zmítajícího mizelce. Faile okamžitě otočila Vlaštovku a Perrina to natolik překvapilo, že vyhrkl: „Ty se se mnou nebudeš hádat?“

„Ne, když mluvíš rozumně,“ odsekla stroze. „Ne, když mluvíš rozumně. Loiale?“

Ogier pobídl svého vysokého koně s dlouhými rousy a Perrin se s Tanečníkem zařadil až za Faile a Loiala. Kladivo nepouštěl z ruky, a po jeho boku se seřadili Aielové s luky nyní připravenými k okamžitému použití. Škrábání kopyt a bot je ve tmě následovalo, i drsné mumlání v jazyce pro lidská mluvidla příliš hrubém. Stále blíž, mumlání se blížilo, jak se trolloci snažili vemluvit do odvahy.

K Perrinovi se donesl další zvuk, jako hedvábí tažené přes hedvábí. Roztřáslo ho to až do morku kostí. Stále hlasitější, dech vzdáleného obra, nádech, výdech, hlubší nádech. „Honem!“ zařval. „Honem!“

„Spěchám,“ vyštěkl Loial. „Já – ten zvuk! To je –? Světlo ozařuj naše duše a ruka Stvořitele nás chraň před nebezpečím! Už se otevírá. Už se otevírá! Musím být poslední. Ven! Ven! Ale ne příliš – ne, Faile!“

Perrin riskoval a ohlédl se přes rameno. Křídla brány z očividně živých listů se otevírala, objevoval se pohled jako přes kouřové sklo na hornatou krajinu. Loial sesedl, aby sňal lístek avendesory a otevřel tak bránu, a Faile držela nákladní zvířata i otěže jeho mohutného koně. Rychle křikla: „Za mnou! Rychle!“ a kopla Vlaštovku do žeber. Tairenská klisna se vrhla k otvoru.

„Za ní,“ řekl Perrin Aielům. „Honem! S tímhle bojovat nemůžete.“ Aielové moudře zaváhali jen zlomeček vteřiny, než se vrhli za ní, a Gaul chytil otěže vedoucího nákladního koně. Tanečník se dostal vedle Loiala. „Můžeš to nějak zavřít? Zablokovat?“ Drsné mumlání teď znělo velice znepokojeně. Trolloci ten zvuk již poznali také. Machin Shin se blížil. Přežít znamenalo dostat se z Cest.

„Ano,“ řekl Loial. „Ano. Ale běž. Běž!“

Perrin rychle pobídl Tanečníka zadkem do brány, a než si uvědomil, co vlastně dělá, zvrátil hlavu dozadu a zavyl, byl v tom vzdor i výzva. Hloupost, hloupost, hloupost! Přesto stále upíral oči na tu černočernou tmu a couval s Tanečníkem do brány. Vlásek po vlásku po něm přejela ledová vlna a čas se natáhl. Náraz, když opustil Cesty, ho zasáhl, jako by v jediném kroku přešel z plného cvalu do zastavení.

Aielové se obraceli k bráně a s nasazenými šípy se rozestupovali po svahu, mezi nízkými keři a pokřivenými horskými stromy, větrem ohnutými borovicemi a jedlemi a kalinami. Faile se právě sbírala ze země, kam spadla z Vlaštovky. Černá klisna do ní strkala nosem. Vycválat z brány bylo přinejmenším stejně špatné jako do ní vecválat. Měla štěstí, že si nesrazila vaz, a koni také. Loialův vysoký oř a její nákladní koně se třásli, jako by dostali ránu mezi oči. Perrin otevřel ústa a ona se na něj rozzlobeně podívala, jako by ho vyzývala, aby se opovážil něco poznamenat, byť tentokrát možná soucitně. Perrin se suše zašklebil a moudře neřekl nic.

Z brány se náhle vyřítil Loial, vyskočil z matného stříbrného zrcadla a jeho vlastní odraz za ním rostl. Ogier se na zemi překulil. Těsně za ním se objevili dva trolloci, s beraními rohy a čenichem a s orlím zobanem a peřím na prsou, ale než byli zpola venku, mihotavý povrch se změnil v mrtvolnou čerň, zabublal, nabyl na objemu a přilnul k nim.

Perrinovi v hlavě zašeptaly hlasy, tisíce šílením blábolících hlasů se mu zařízlo do lebky. Hořká krev. Krev tak hořká. Pít krev a rozbíjet kosti. Rozbíjet kosti a sát morek. Hořký morek, sladký křik. Zpívající křik. Zpívat křik. Maličké dušičky. Palčivé dušičky. Spolykat je. Tak sladká bolest. A pořád dokola.

Trolloci s řevem a vytím tloukli do černoty vroucí kolem nich, snažili se dostat ven, jak je temnota vtahovala neustále hlouběji a hlouběji, až zůstala jen jedna chlupatá pracka, zoufale drásající temnotu vyvalující se ven, hledající. Pomalu se objevila křídla brány a začala se zavírat, zatlačujíce tak černotu zpátky, až se ta vyboulila v mezeře mezi křídly. Mezi myriádou lístků a lián nebyl jeden, ale dva lístky avendesory. Loial přesunul trojlístek zevnitř ven.

Ogier si zhluboka vydechl úlevou. „To je to nejlepší, co dokážu. Teď se dá brána otevřít jenom z této strany.“ Vrhl na Perrina pohled zároveň nervózní i odhodlaný. „Mohl jsem ji zamknout navěky tak, že bych lístky nevrátil, ale já bránu nezničím, Perrine. My jsme Cesty pěstovali a starali se o ně. Možná se je jednoho dne podaří vyčistit. Nemůžu bránu zničit.“

„To bude stačit,“ ujistil ho Perrin. Mířili trolloci k této bráně, nebo to bylo jen náhodné setkání? V obou případech to bude stačit.

„To bylo –?“ začala Faile nejistě, ale pak se zarazila a polkla. Dokonce i Aielové vypadali projednou otřeseně.

„Machin Shin,“ řekl Loial. „Černý vítr. Stvoření Stínu, nebo tvor, který vyrostl z vlastního pošpinění Cest – to nikdo neví. Lituji ty trolloky. Dokonce i je.“

Perrin si nebyl jist, že je lituje, ani když zemřeli takovou smrtí. Viděl, co po sobě trolloci nechali, když dostali do rukou lidi. Trolloci jedli cokoliv, pokud to bylo maso, a občas rádi požírali maso, které ještě žilo, zatímco ho porcovali. Perrin nehodlal připustit lítost k trollokům.

Tanečníkovy podkovy zaskřípěly na hrubé hlíně, když ho Perrin otáčel, aby se podíval, kde vlastně jsou.

Všude kolem se zvedaly hory s vrcholky zahalenými v mracích. Právě ta vždypřítomná mračna jim dala jméno, pohoří Oparů. Vzduch byl v této výšce chladný dokonce i v létě, zvláště ve srovnání s Tearem. Pozdně odpolední slunce stálo nad štíty na západě a odráželo se v potůčcích stékajících dolů do řeky, jež se vinula po dně dlouhého údolí pod nimi. Manetherendrella, tak se jí kdysi říkalo. Řeka vytékala z hor a mířila daleko na západ a na jih. Perrin však vyrostl s jiným jménem, patřícím řece, když protékala po jižní hranici Dvouříčí, kde se jmenovala Bílá řeka a tvořila nepřekročitelné peřeje, které měnily vodu v pěnu. Manetherendrella. Vody Horského domova.

Tam, kde se v údolí či na okolních svazích objevovala holá skála, leskla se jako sklo. Kdysi tu stávalo město, rozkládající se po celém údolí i okolních horách. Manetheren, město se vznosnými věžemi a šplíchajícími vodotrysky, hlavní město velkého státu stejného jména, možná to nejkrásnější město na světě, alespoň podle starých ogierských příběhů. Nyní bylo pryč, nezůstala po něm ani stopa, jen ta téměř nezničitelná brána, která stávala v ogieřím háji. Město bylo sežehnuto na holou skálu před dvěma tisíci lety, když ještě zuřily trollocké války, zničeno jedinou silou po smrti posledního krále, Aemona al’Caar al’Thorina, v jeho poslední krvavé bitvě proti Stínu. Aemonovo Pole, tak lidé pojmenovali ono místo, kde nyní stála vesnice Emondova Role.

Perrin se zachvěl. Bylo to tak dávno. Trolloci přišli ještě jednou, o noci před Jarnicemi, více než před rokem, o noci, kdy byli s Randem a Matem přinuceni uprchnout do tmy s Moirain. Teď mu to připadalo tak dávno. Když však byla brána uzamčena, již se to nemohlo stát znovu. Teď si musím dělat starosti s bělokabátníky, ne s trolloky.

Nad vzdáleným koncem údolí se objevil párek bělokřídlých jestřábů. Perrin jen tak tak zachytil záblesk stoupajícího šípu. Jeden z jestřábů se otočil a zřítil se na zem a Perrin se zamračil. Proč by někdo střílel jestřáby tady nahoře v horách? Nad statkem, pokud měli slepice či husy, prosím, ale tady nahoře? A co tu kdo vůbec dělal? Lidé z Dvouříčí se horám vyhýbali.

Druhý jestřáb se na sněhobílých křídlech snesl k místu, kde padl jeho druh, ale náhle zase prudce zamířil nahoru. Z lesa vyrazil černý mrak krkavců, obklopil jestřába v divokém víru, a když se ptáci znovu snesli dolů, jestřáb byl pryč.

Perrin se přinutil znovu dýchat. Už viděl krkavce, a jiné ptáky, napadnout jestřába, který se dostal příliš blízko k jejich hnízdu, ale nedokázal uvěřit, že to tentokrát bylo tak prosté. Ptáci vyrazili z místa, odkud předtím vylétl šíp. Krkavci. Stín občas používal zvířata jako špehy. Obvykle krysy a další mrchožrouty. Zvláště krkavce. Perrin se dobře pamatoval, jak utíkal před ženoucí se řadou krkavců, která ho pronásledovala, jako by ptáci měli vlastní inteligenci.

„Na co tak zíráš?“ zeptala se Faile a stínila si oči, jak sledovala údolí. „To na ty ptáky?“

„Byli to jenom ptáci,“ prohodil Perrin. Možná byli. Nemůžu každého vyděsit, dokud si nebudu jistý. Ne, dokud jsou ještě rozklepaní ze setkání s Machin Shinem.

Náhle si uvědomil, že stále svírá zakrvácené kladivo, kluzké černou krví myrddraala. Nahmátl si zasychající krev na tváři i v krátkém vousu. Když sesedal, bok i noha ho pálily. Našel v sedlové brašně košili, kterou očistil kladivo dřív, než krev mizelce poničí kov. Za chvíli zjistí, jestli se má v těchto horách čeho bát. Bylo-li to něco horšího než lidé, vlci to budou vědět.

Faile mu začala rozepínat kabátec.

„Co to děláš?“ chtěl vědět Perrin.

„Ošetřuju ti přece rány,“ odsekla nakvašeně. „Nechci, abys mi tu vykrvácel k smrti. To by se ti podobalo, klidně si umřít a nechat všechnu práci s pohřbíváním na mně. Vůbec nemyslíš na druhý. Drž.“

„Děkuju,“ řekl Perrin tiše a ona překvapeně vzhlédla.

Přinutila ho svléknout se jen do spodního prádla, aby mu mohla omýt rány a vetřít do nich mast, kterou vytáhla ze svých sedlových brašen. Perrin samozřejmě neviděl na ránu, již měl na tváři, ale připadala mu malá a mělká, i když nepříjemně blízko oka. Zranění na levém boku však bylo na dlaň dlouhé, táhlo se podél žebra, a díra, kterou mu v pravé noze udělal oštěp, byla také hluboká. Faile ji musela sešít jehlou a nití ze svého šitíčka. Perrin to snášel s klidem, kdežto ona sebou při každém stehu trhla. Rozzlobeně si celou dobu cosi mumlala, zvláště když mu vtírala svůj pálivý černý krém do tváře, a tvářila se skoro, jako by zraněná byla ona a navíc jeho vinou. Přesto mu obvazy kolem žeber a stehna utahovala jemnou rukou. Rozpor byl překvapivý, její jemný dotek a zuřivé vrčení. Dokonale vyvádějící z míry.

Zatímco si Perrin oblékal čistou košili a náhradní spodky, které vytáhl ze sedlových brašen, Faile si prohlížela díru v jeho kabátci. Dva couly napravo, a ten ostrov by již nebyl nikdy opustil. Perrin si dupl, aby mu padly boty, a natáhl se pro svůj kabátec – Faile mu ho rozzlobeně hodila.

„Jen si nemysli, že ti to zašiju. Už jsem ti zašila všechno, co jsem chtěla! Slyšíš mě, Perrine Aybaro?“

„Neprosil jsem se tě –“

„Jen si to nemysli! To je všechno!“ Odkráčela, aby pomohla s ošetřováním ran Aielů a Loiala. Byla to zvláštní skupinka, když měl Loial baňaté spodky dole, Gaul a Chiad se na sebe dívali jako dvě cizí kočky a Faile roztírala svou mastičku a pomáhala s obvazy a celou dobu na Perrina vrhala obviňující pohledy. Co měl teď asi dělat?

Perrin potřásl hlavou. Usoudil, že Gaul měl pravdu. Jako by se snažil pochopit slunce.

I když věděl, co musí udělat teď, váhal, zvláště poté, co se stalo na Cestách s mizelcem. Jednou viděl muže, který zapomněl na to, že je člověkem. To stejné se mohlo stát jemu. Hlupáku. Musíš se udržet jen ještě pár dní. Jen dokud nenajdeš bělokabátníky. A musel se to dozvědět. Ti krkavci.

Vyslal svou mysl na zvědy přes údolí hledaje vlky. Tam, kde nebyli lidé, byli vždycky vlci, a pokud byli dost blízko, mohl s nimi mluvit. Vlci se lidem vyhýbali, pokud možno si jich nevšímali, ale nenáviděli trolloky jako cosi nepřirozeného, a myrddraaly opovrhovali s nenávistí příliš hlubokou, aby ji dokázali udržet. Pokud byli Stínuzvědi v pohoří Oparů, vlci mu to mohli povědět.

Ale žádné vlky nenašel. Vůbec žádné. Měli tu být, tady v divočině. Viděl na úbočí hor pasoucí se jeleny. Možná jenom žádní vlci nebyli dost blízko. Dokázali se dohovořit na jistou vzdálenost, ale již míle byla příliš daleko. Možná jich bylo v horách míň. To bylo možné.

Přelétl pohledem v mracích zahalené vrcholky hor a zadíval se na druhý konec údolí, odkud vylétli krkavci. Možná najde vlky zítra. Nechtěl myslet na ostatní možnosti.

28

Cesta k věži Ghenjei

Noc se blížila, a tak neměli na vybranou a museli se utábořit tam, na svahu hory poblíž brány. Ve dvou táborech, Faile na tom trvala.

„Už je po všem,“ řekl jí Loial znechuceným burácením. „Jsme venku z Cest a já jsem dodržel svou přísahu. Je to hotovo.“ Faile však nasadila jeden z těch svých umíněných výrazů s bradou nahoru a pěstmi v bocích.

„Nech to plavat, Loiale,“ řekl Perrin. „Já se utábořím támhle, o kousek dál.“ Loial se podíval na Faile, která jakmile uslyšela, že Perrin souhlasí, okamžitě se obrátila k oběma aielským ženám, pak potřásl mohutnou hlavou a nakročil, že se přidá k Perrinovi a Gaulovi. Perrin ho nepatrným gestem ruky, o němž doufal, že si ho žádná z žen nevšimla, vrátil zpátky.

Perrin však odešel jenom kousek, ani ne dvacet kroků. Brána možná byla uzamčená, ale pořád tu byli ti krkavci a to, čemu předcházeli. V případě potřeby chtěl být po ruce. Jestli si chce Faile stěžovat, klidně může. Perrin se tak upjal na to, že si jejích námitek nebude všímat, až ho rozladilo, když žádné neměla.

Nevšímaje si píchání v boku a noze, odsedlal Tanečníka a složil zavazadla z nákladního koně, obě zvířata spoutal a nasadil jim na nos pytlíky s hrstkou ječmene a trochou ovsa. Tady nahoře rozhodně žádná pastva nebyla. A to, co tu bylo... Nasadil na luk tětivu a položil si ho přes toulec k ohni, a sekeru vytáhl ze smyčky u pasu.

Připojil se k němu Gaul a pomohl mu s rozděláváním ohně, pak snědli něco chleba, sýra a sušeného masa. Jedli mlčky a jídlo zapíjeli vodou. Slunce sklouzlo za hory, takže byly vidět jen siluety štítů, a podbarvilo spodek mraků rudou barvou. Údolí zahalily stíny a teplota prudce klesala.

Perrin si oprášil drobky z rukou a vylovil ze sedlové brašny svůj dobrý zelený vlněný kabátec. Asi si na tairenské vedro zvykl víc, než si myslel. Ženy rozesazené kolem svého ve stínech zahaleného ohýnku rozhodně nejedly mlčky, Perrin slyšel jejich smích, a když občas zachytil kousek toho, co říkaly, zahořely mu uši. Ženy byly ochotné hovořit o čemkoliv, prostě vůbec neměly zábrany. Loial se od nich odtáhl, jak nejdál mohl, aby byl ještě stále ve světle, a snažil se ponořit do knihy. Ony si nejspíš ani neuvědomovaly, že ogiera uvádějí do rozpaků. Nejspíš si myslely, že mluví dost potichu, aby je Loial neslyšel.

Perrin si cosi rozzlobeně zamumlal a posadil se naproti Gaulovi. Aiel si mrazu zřejmě nevšímal. „Neznáš nějaký veselý příběhy?“

„Veselé příběhy? – Tak najednou si na žádný nevzpomínám.“ Gaul obracel oči k druhému ohni a smíchu. „Kdybych mohl, pověděl bych ti ho. Slunce, pamatuješ?“

Perrin se hlasitě zasmál a promluvil dost hlasitě, aby se jeho hlas donesl k druhému ohni. „To jo. Ženský!“ Veselí u druhého ohně na okamžik utichlo, než pokračovalo dál. To by jim mělo ukázat. I druzí lidé se mohou smát. Perrin zachmuřeně hleděl do ohně. Bolely ho rány.

Po chvíli se ozval Gaul. „Tohle místo začíná připomínat Trojí zemi nejvíc ze všech mokřin. Sice je tu pořád moc vody a stromy jsou pořád moc vysoké a je jich tu moc, ale není to tak divné jako místa, kterým říkáte lesy.“

Půda tady, kde v ohni zahynul Manetheren, byla chudá, řídce roztroušené stromy byly všechny pokroucené a sukovaté, náhodné větry je zohýbaly do roztodivných tvarů, a žádný nebyl vyšší než osm sáhů. Perrin to považoval za to nejopuštěnější místo, jaké kdy viděl.

„Velice bych si přál, abych jednou tu vaši Trojí zemi uviděl, Gaule.“

„Třeba uvidíš, až to tady vyřídíme.“

„Třeba.“ Šance to byla samozřejmě mizivá. Vlastně téměř žádná. Mohl to Aielovi říci, ale nechtěl se o tom teď bavit, ani na to myslet.

„Tady stával Manetheren? Ty jsi z manetherenské krve?“

„Tohle býval Manetheren,“ odpověděl Perrin. „A ano, asi jsem z té krve.“ Bylo mu zatěžko uvěřit, že v té malé vesničce a tichých statcích Dvouříčí přebývají pozůstatky manetherenské krve, ale tak to říkala Moirain. Stará krev je ve Dvouříčí stále silná, tak to říkala. „To bylo strašně dávno, Gaule. My jsme sedláci, ovčáci, ne velký stát, ne velcí válečníci.“

Gaul se nad tím trochu pousmál. „Když to říkáš. Já tě viděl tančit s oštěpy, i Randa al’Thora a toho, co se nazývá Mat. Ale když to říkáš.“

Perrin si znepokojeně poposedl. Nakolik se změnil od chvíle, co opustil domov? On sám, Rand a Mat? Nebyly to jenom jeho oči a vlci nebo Randovo usměrňování, tak to nemyslel. Kolik z toho, co bylo v jeho nitru, zůstalo nezměněno? Mat byl jediný, kdo stále vypadal, že je sám sebou, jen o něco víc. „Ty víš o Manetherenu?“

„Víme toho o vašem světě víc, než si myslíš. A méně, než věříme. Dávno předtím, než jsem překročil Dračí stěnu, jsem četl knihy, které k nám přinesli formani. Věděl jsem o ‚lodích‘ a ‚řekách‘ a ‚lesích‘, nebo jsem si to aspoň myslel.“ Gaul ta slova vyslovoval, jako kdyby byla v cizím jazyce. „Takhle jsem si já představoval ‚les‘.“ Ukázal na řídké stromy, které zdaleka nedosahovaly výšky, jakou by měly dole v nížině. „Věřit něčemu z toho ještě nečiní pravdu. A co noční běžci a Požírač listí? Věříš, že je to jen shoda okolností, že se dostali k této bráně?“

„Ne.“ Perrin si povzdechl. „Dole v údolí jsem viděl krkavce. Možná to byli jenom ptáci, ale já to nechci riskovat, ne po těch trollocích.“

Gaul kývl. „Mohly to být oči Stínu. Když jsi připraven na nejhorší, všechna překvapeni jsou jen příjemná.“

„Příjemné překvapení by se docela hodilo.“ Perrin se znovu natáhl za vlky a znovu nic nenašel. „Možná něco zjistím dneska v noci. Možná. Jestli tu k něčemu dojde, možná mě budeš muset nakopnout, abych se vzbudil.“ Uvědomil si, že to zní divně, ale Gaul jenom znovu kývl. „Gaule, nikdy ses nezmínil o mých očích, ani ses na ně podruhé nepodíval. Žádný z Aielů.“ Věděl, že mu teď ve světle ohně oči zlatě září.

„Svět se mění,“ řekl Gaul tiše. „Rhuark a Jheran, náčelník mého klanu – taky moudré – se to snažili zakrýt, ale když nás vysílali přes Dračí stěnu hledat Toho, jenž přichází s úsvitem, byli znepokojení. Myslím, že změna možná nebude taková, jak jsme vždycky věřili. Nevím, jak se bude lišit, ale lišit se určitě bude. Stvořitel nás zasadil do Trojí země, aby nás vytvaroval, stejně jako aby nás potrestal za naše hříchy, ale k čemu jsme byli tvarováni?“ Náhle lítostivě zavrtěl hlavou. „Colinda, moudrá držby Horké prameny, mi řekla, že na Kamenného psa moc myslím, a Bair, nejstarší ze shaaradských moudrých, vyhrožovala, že mě pošle do Rhuideanu, až Jheram zemře, ať chci nebo ne. Vedle toho všeho, Perrine, co záleží na barvě něčích očí?“

„Přál bych si, aby to tak bral každý.“ Veselí u druhého ohně konečně ustalo. Jedna z Aielanek – Perrin nepoznal která – si brala první hlídku, zády ke světlu, a ostatní se ukládali ke spánku. Byl to únavný den. Spánek by měl přijít snadno, a s ním i sen, který potřeboval. Natáhl se vedle ohně a přetáhl si přes sebe plášť. „Pamatuj. Kdyby bylo třeba, kopni do mě, abych se vzbudil.“

Gaul ještě přikyvoval, a Perrina už zahalil spánek. Sen přišel okamžitě.

Byl den a on stál sám u brány, která vypadala, jako by byla půvabně vytesaná do skalní stěny, jasně se lišící od horského úbočí. Až na to, že tu nebylo ani stopy po tom, že by na horský svah kdy vstoupila noha člověka. Obloha byla čistá a z údolí vál mírný vánek, jenž k němu přinášel pach vysoké, králíků, křepelek a hrdliček, tisíce různých pachů, vody, země a stromů. Tohle byl vlčí sen.

Na chvíli pocítil, jak ho zavaluje pocit, že je vlkem. Měl tlapy a... Ne! Přejel si rukama po těle a ulevilo se mu, když našel své vlastní tělo, svůj vlastní kabátec a plášť. A široký opasek, na němž obvykle spočívala jeho sekera, ale teď v závěsu visel topor kladiva.

Zamračil se na ně a kupodivu se na okamžik objevila jeho sekera, nehmotná a mlžná. Náhle to zase bylo kladivo. Olízl si rty a doufal, že to tak i zůstane. Sekera možná byla lepší zbraň, ale on dával přednost kladivu. Nevzpomínal si, že by se něco takového stalo kdy předtím, že by se něco změnilo, ale o tomhle podivném místě toho nevěděl moc. Pokud se tomu dalo říkat místo. Byl to vlčí sen a tady se dály podivné věci, rozhodně tak divné jako v normálních snech.

A jako by pomyšlení na podivnosti jednu vyvolalo, náhle na obloze nad horami kus ztmavl a změnil se v okno někam jinam. Uprostřed prudkých bouřných vírů tam stál Rand, divoce se smál, dokonce šíleně, měl pozvednuté paže a na větrech se nesli maličcí tvorečkové, zlatí a šarlatoví, jako ta zvláštní postava na Dračí zástavě. Randa pozorovaly skryté oči a nedalo se poznat, zda o tom ví. To podivné „okno“ zmizelo, jen aby ho nahradilo jiné o kus dál, kde se Nyneiva a Elain opatrně kradly bláznivou krajinou plnou pokřivených, zastíněných budov, lovíce nějakou nebezpečnou šelmu. Perrin netušil, jak poznal, že je nebezpečná, ale věděl to. Okno zmizelo a po obloze se rozšířila další skvrna. Mat stál na křižovatce a před ním se cesta větvila. Vyhodil do vzduchu minci a vydal se jednou z cest. Náhle měl klobouk se širokou krempou a při chůzi se opíral o hůl s krátkou čepelí meče. Další „okno", a překvapeně na něj hleděla Egwain a žena s dlouhými bílými vlasy a za nimi se kámen po kameni hroutila Bílá věž. Pak byly také pryč.

Perrin se zhluboka nadechl. Už něco takového viděl, tady, ve vlčím snu, a myslel si, že ta vidění jsou jistým způsobem skutečná nebo něco znamenají. Ať byla cokoliv, vlci je nikdy neviděli. Moirain naznačila, že vlčí sen je něco, čemu se říká Tel’aran’rhiod, a pak už neřekla ani slovo. Vyslechl, když si Egwain a Elain povídaly o snech, ale Egwain už toho o něm a o vlcích i tak věděla až moc, možná tolik, co Moirain. A to nebylo něco, o čem se dalo snadno bavit, dokonce ani s ní ne.

Byl tu jeden člověk, s nímž by si mohl pohovořit. Přál si, aby dokázal najít Eliase Macheru, muže, který ho představil vlkům. Elias o těchto věcech musel vědět. Když na toho muže pomyslel, na okamžik jako by ve větru zaslechl tiše zašeptat své jméno, ale když se zaposlouchal pozorněji, byl to jenom vítr. Byl to osamělý zvuk. Tady byl jen on sám.

„Hopsale!“ zavolal, a taky v duchu: Hopsale! Vlk byl mrtvý, ale tady zase ne mrtvý. Vlčí sen byl místem, kam vlci odcházeli, když zemřeli, aby vyčkali na nové zrození. Pro vlky to však bylo něco mnohem víc. Zřejmě si ten sen nějak uvědomovali, i když byli vzhůru. Pro ně byl tento svět skoro stejně skutečný – možná stejně skutečný – jako svět bdělý. „Hopsale!“ Hopsale! Ale Hopsal nepřicházel.

Všechno to bylo k ničemu. Byl tu z jistého důvodu, a tak mohl klidně pokračovat dál. Přinejmenším cesta dolů k místu, kde předtím zahlédl krkavce, potrvá několik hodin.

Udělal krok – a krajina se kolem něj rozmazala – a dokročil nedaleko úzkého potůčku pod zakrslými jedlovci a horskými vrbami, se štíty zahalenými v oblacích nahoře. Chvíli jen užasle zíral. Stál na opačném konci údolí, než byla brána. Vlastně byl přímo na místě, kam měl namířeno, na místě, odkud vzlétli krkavci a odkud šíp zabil prvního jestřába. Něco takového se mu ještě nikdy nestalo. Učil se snad víc a víc o vlčím snu – Hopsal vždycky tvrdil, že nic neví – nebo to bylo tentokrát jiné?

Při dalším kroku si dával větší pozor, ale byl to jenom krok. Po lučištníkovi ani po krkavcích tu nebylo ani stopy, ani otisk, ani peříčko, ani pach. Nebyl si jist, co vlastně očekával. Žádné stopy by tu nebyly, pokud by lučištník i krkavci také nebyli ve snu. Ale kdyby dokázal ve snu najít vlky, mohli by mu pomoci najít své bratry a sestry v bdělém světě, a ti vlci by mu mohli říci, jestli jsou v horách zplozenci Stínu. Možná když bude výš, tak ho zaslechnou.

Upřel své oči na nejvyšší vrchol nad údolím, těsně pod mraky, a udělal krok. Svět se rozmazal a on stál na horském úbočí s bílými oblaky ani ne pět sáhů nad hlavou. Proti své vůli se zasmál. Tohle byla legrace. Odsud přehlédl celé údolí táhnoucí se dole pod ním.

„Hopsale!“ žádná odpověď.

Přeskočil na další horu a stále volal, pak na další a na další, stále dál, pořád blíž k Dvouříčí. Hopsal neodpověděl. A co bylo ještě horší, Perrin ani necítil ostatní vlky. Ve vlčím snu vždycky byli nějací vlci. Vždycky.

Z vrcholku na vrcholek spěchal v rozmazaném pohybu, volal a hledal. Hory pod ním ležely prázdné, byli tu jen jeleni a další lovná zvěř. Přesto se tu občas objevily stopy po lidské činnosti. Starobylé znaky. Dvakrát velké vytesané postavy zabraly téměř celé úbočí hory, a na jiném místě byla do útesu trochu příliš hladkého a rovného vysekána podivná hranatá písmena, dva sáhy vysoká. Díky počasí byly obličeje postav ohlazené, a oči méně bystré než jeho by díky práci větru a deště písmena na útesu ani nerozeznaly. Hory a útesy ustoupily Pískopcům, velkým oblým kupám, řídce pokrytým tuhou trávou a umíněnými keři, jež kdysi, před Rozbitím, byly pobřežím velkého moře. A náhle, na vrcholku pískovcového kopce, spatřil jiného muže.

Muž byl příliš vzdálený, aby ho Perrin jasně viděl, takže rozeznával jen vysokého chlapíka s tmavými vlasy, ale určitě to nebyl trollok ani nic podobného, v modrém kabátci s lukem na zádech, sklánějícího se nad něčím na zemi, co však Perrinovi zakrýval nízký keř. Přesto na tom muži bylo cosi povědomého.

Zvedl se vítr a Perrin zachytil slabý pach. Studený pach, to byl jediný způsob, jak to popsat. Studený a ne zcela lidský. Náhle měl v ruce vlastní luk s nasazeným šípem a u boku jej tížila váha plného toulce.

Druhý muž vzhlédl a uviděl Perrina. Na zlomek vteřiny zaváhal, ale pak se obrátil a změnil se v blesk mířící přes kopce.

Perrin seskočil k místu, kde předtím stál onen muž, pohlédl na to, co toho chlapíka tolik zaujalo, a bez dalšího uvažování se jal prchajícího pronásledovat, nechaje polostaženou mrtvolu vlka za sebou. Mrtvý vlk ve vlčím snu. To bylo něco nemyslitelného. Co by tady mohlo zabít vlka? Něco zlého.

Jeho kořist se před ním hnala mílovými kroky, vždy jen těsně na dohled. Běželi ven z kopců a přes spleť Západního polesí s jeho velmi řídce roztroušenými statky, přes vyklučená pole, ježatý porost polí a menších houštin a kolem Hlídky. Bylo zvláštní vidět tu stát vesnické domy s doškovými střechami, jako by byly opuštěné. Ale on upíral oči na muže prchajícího daleko vepředu. Už si na pronásledování tak zvykl, že ho nepřekvapilo, když ho jeden krok přenesl dolů na jižní břeh řeky Taren a další mezi holé kopce beze stromů či trávy. Na sever a na východ se hnal, přes potoky, vesnice a řeky, soustředěný pouze na muže před sebou. Krajina tu byla rovná a travnatá, přerušená jen roztroušenými houštinami, po lidech tu nebylo ani stopy. Pak se vepředu cosi zatřpytilo, zalesklo ve slunci. Byla to kovová věž. Jeho kořist zamířila rovnou k věži a pak zmizela. Dva kroky přenesly Perrina také k věži.

Věž se zvedala do výšky dobrých padesáti sáhů, deset sáhů byla široká, a leskla se jako leštěná ocel. Klidně to mohl být sloup z pevného kovu. Perrin ji dvakrát obešel, aniž zahlédl nejmenší otvor, ani prasklinku, dokonce ani škrábanec na té hladké, rovné stěně. Ale ten pach tu visel ve vzduchu, ten studený, nelidský zápach. Stopa tu končila. Muž – pokud to byl muž – se nějak dostal dovnitř. Perrin jen musel najít cestu, jak se dostat za ním.

Přestaň! Byl to proud čirých citů, k nimž Perrinova mysl přiřadila slova. Přestaň!

Obrátil se ve chvíli, kdy se tu zjevil velký šedý vlk, jenž mu sahal dobře do pasu, zjizvený a starý, jako by právě seskočil z oblohy. Docela dobře mohl seskočit z oblohy. Hopsal vždycky záviděl orlům jejich schopnost létat, a tady mohl létat také. Žluté oči se upřely do žlutých očí.

„Proč bych měl přestávat, Hopsale? On zabil vlka.“

Lidé zabíjeli vlky a vlci zabíjeli lidi. Proč tě tentokrát hněv popadl za hrdlo jako oheň?

„Já nevím,“ odpovídal Perrin pomalu. „Možná proto, že to bylo tady. Nevěděl jsem, že je možné zabít tady vlka. Myslel jsem, že ve snu jsou vlci v bezpečí.“

Honil jsi Zabiječe, Mladý býku. Ten je tu přítomen tělesně a může zabíjet.

„Tělesně? Chceš říct, že on nesní? Jak by tu mohl být tělesně?“

To já nevím. Je to něco, co si matně pamatujeme z dávných dob a co přichází znovu jako tolik jiných věcí. Stvoření Stínu nyní kráčejí snem. Tvorové Jedovatého jazyka. Není tu bezpečno.

„No, on je teď uvnitř.“ Perrin si prohlížel beztvarou věž. „Když přijdu na to, jak se dostat dovnitř, můžu to s ním skoncovat.“

Štěněcí hloupost, prohrabat se do hnízda zemních vos. Tohle místo je zlé. To je všechno, co vím. A ty bys pronásledoval zlo do zla. Zabíječ může zabíjet.

Perrin se zarazil. Jeho mysl přiřadila slovu „zabíjet“ pocit konečnosti. „Hopsale, co se stane vlkovi, který zemře ve snu?“

Velký vlk chvíli mlčel. Když zemřeme tady, zemřeme navždy, Mladý býku. Nevím, jestli je to stejné pro tebe, ale myslím, že je.

„Nebezpečné místo, lučištníku. Věž Ghenjei je pro lidstvo nedobré místo.“

Perrin se otočil a zpola zvedl luk, než o pár kroků dál uviděl stát ženu se zlatými vlasy spletenými do silného copu, jenž jí spadal k pasu téměř tak, jak je nosívaly ženy z Dvouříčí, ale její cop byl mnohem složitěji spletený. Šaty měla zvláštního střihu, krátký bílý kabátec a objemné kalhoty z nějaké tenké světle žluté látky, nabrané u kotníků nad nízkými botami. Tmavý plášť zakrýval něco, co se jí u pasu blýskalo stříbrem.

Přešlápla a ten kovový záblesk zmizel. „Máš bystré oči, lučištníku. Říkala jsem si to, už když jsem tě viděla poprvé.“

Jak dlouho už ho pozorovala? Bylo nepříjemné, že se dostala tak blízko, aniž ji zaslechl. Aspoň Hopsal ho měl varovat. Vlk teď ležel v po kolena vysoké trávě, olizoval si přední tlapy a pozoroval ho.

Žena mu byla vzdáleně povědomá, i když si Perrin byl jist, že by si pamatoval, kdyby ji někdy předtím viděl. Kdo byla, že se dostala do vlčího snu? Nebo to byl zároveň taky ten Moirainin Tel’aran’rhio? „Ty jsi Aes Sedai?“

„Ne, lučištníku.“ Zasmála se. „Jen jsem tě přišla varovat, i přes zákazy. Kdo jednou vstoupí do věže Ghenjei, má potíže se dostat ven i v bdělém světě. Tady je to skoro nemožné. Máš odvahu korouhevníka, která se však těžko odlišuje od pošetilosti.“

Nemožné dostat se ven? – Ale ten chlapík – Zabíječ – určitě vstoupil dovnitř. Proč by to dělal, kdyby nemohl odejít. „Hopsal říkal, že je to tady nebezpečné. Věž Ghenjei? Co je to?“

Ženě se rozšířily oči a ona mrkla na Hopsala, který se klidně rozvaloval v trávě, jí si nevšímal a pozoroval Perrina.

„Ty dokážeš mluvit s vlky? Tak to je něco, co bylo dlouho ztraceno v pověstech. Takže tak ses sem dostal. Měla jsem to vědět. Věž? To jsou dveře, lučištníku, do říší Aelfinnů a Eelfinnů.“ Pronesla ta jména, jako by je měl poznat. Když se na ni podíval nechápavě, dodala: „Hrál jsi někdy hru zvanou na hady a lišky?“

„Všechny děti ji hrávají. Aspoň ve Dvouříčí ano. Ale nechávají toho, když jsou dost velké, aby pochopily, že se to nedá vyhrát.“

„Jedině když porušíš pravidla,“ prohlásila ta žena. „Odvaha posiluje, oheň oslepuje, železo poutá, hudba omamuje.“

„To je verš z té hry. Tomu nerozumím. Co to má společnýho s tou věží?“

„To jsou způsoby, jak vyhrát proti hadům a liškám. Hra je připomínkou starých záležitostí. Nezáleží na tom, dokud se budeš držet od Aelfinnů a Eelfinnů dál. Oni nejsou špatní tak, jak je špatný Stín, a přesto se od lidí tak liší, že by mohli být. Nedá se jim věřit, lučištníku. Drž se dál od věže Ghenjei. Vyhýbej se světu snů, budeš-li moci. Kráčejí tudy temní tvorové.“

„Jako ten muž, co jsem ho pronásledoval? Zabíječ?“

„To jméno se pro něj hodí. Tento Zabíječ není starý, lučištníku, ale jeho zlo je prastaré.“ Skoro jako by se opírala o něco neviditelného. Možná o tu stříbrnou věc, kterou pořádně neviděl. „Nějak ti toho prozrazuji až příliš. Nechápu, proč jsem s tebou vůbec navázala hovor. Ovšem. Ty jsi ta’veren, lučištníku?“

„Kdo jsi?“ Zřejmě toho věděla hodně o věži a vlčím snu. Ale překvapilo ji, že dokážu mluvit s Hopsalem. „Myslím, že jsem tě už někde potkal.“

„Už jsem porušila až příliš mnoho nařízení, lučištníku.“

„Nařízení? Jakých nařízení.“ Na zem za Hopsalem dopadl stín a Perrin se rychle otočil rozzloben, že se opět nechal překvapit. Nikdo tam nebyl. Ale on ten stín viděl. Stín muže s jílci dvou mečů nad rameny. Něco z toho obrazu mu cosi připomínalo.

„Má pravdu,“ řekla žena za ním. „Neměla bych s tebou mluvit.“

Když se Perrin otočil, žena byla pryč. Kolem sebe viděl jen travnatou pláň a roztroušené houštiny. A zářící stříbrnou věž.

Zamračil se na Hopsala, který konečně zvedl hlavu z pracek. „Je div, že na tebe nezaútočí zemní veverky,“ zamumlal Perrin. „Co si o ní myslíš?“

O ní? Ona? Hopsal vstal a rozhlížel se kolem sebe. Kde?

„Mluvil jsem s ní. Přímo tady. Před chviličkou.“

Dělal jsi hluk do větru, Mladý býku. Tady žádná ona nebyla. Nikdo kromě mě a tebe.

Perrin se podrážděně poškrábal ve vousech. Byla tady. Nemluvil sám se sebou. „Můžou se tady stát zvláštní věci,“ řekl si. „Souhlasila s tebou, Hopsale. Říkala mi, ať se od té věže držím dál.“

Ona je moudrá. V té myšlence se objevoval náznak pochyb. Hopsal pořád nevěřil, že tu nějaká „ona“ byla.

„Dostal jsem se hrozně daleko od toho, co jsem zamýšlel,“ zamumlal si Perrin. Vysvětlil svou potřebu najít vlky ve Dvouříčí nebo v horách nad ním, vysvětlil příhodu s krkavci a trolloky na cestách.

Když skončil, Hopsal dlouho mlčel. Huňatý ocas držel nízko a nehybně. Nakonec... Vyhni se svému starému domovu, Mladý býku. Obraz v Perrinově mysli, doprovázející výraz „domov", byla krajina plná vlčích smeček. Teď tu žádní vlci nejsou. Ti, kteří tu byli a neutekli, jsou mrtví. Tudy chodí snem Zabíječ.

„Musím jít domů, Hopsale. Musím.“

Buď opatrný, Mladý býku. Dny Posledního lovu se blíží. Poběžíme spolu při Posledním lovu.

„Poběžíme,“ řekl Perrin smutně. Bylo by hezké, kdyby se po smrti dostal na toto místo. Někdy mu připadalo, že už je zpola vlkem. „Musím jít, Hopsale.“

Kéž poznáš dobrý lov, Mladý býku, a ať ti ona dá hodně štěňat.

„Měj se dobře, Hopsale.“

Perrin otevřel oči do nejasného světla pohasínajících uhlíků na svahu hory. Gaul dřepěl těsně za hranicí světla a rozhlížel se do noci. V druhém táboře byla vzhůru Faile, neboť byla její řada na hlídce. Měsíc visel nízko nad horami a měnil mraky v perlovou šeď. Perrin odhadl, že spal asi dvě hodiny.

„Budu chvíli hlídat,“ řekl a odhodil plášť. Gaul kývl a uložil se na zem na místě, kde byl. „Gaule?“ Aiel zvedl hlavu. „Ve Dvouříčí by to mohlo být horší, než jsem si myslel.“

„Věci často bývají takové,“ opáčil tiše Gaul. „Tak už to v životě chodí.“ Aiel se klidně uložil ke spánku.

Zabíječ? Kdo to byl? Co byl zač? Zplozenci Stínu v bráně, krkavci v pohoří Oparů a tento muž zvaný Zabíječ ve Dvouříčí. To nemohla být shoda okolností, ať už si to z celého srdce přál.

29

Návrat domů

Cesta do Západního polesí mu ve vlčím snu zabrala asi půl tuctu kroků, ven z hor a přes Pískopce však na koních trvala tři dlouhé dny. Aielové neměli potíže udržet s koňmi krok, ale zvířata nedokázala vyvinout vyšší rychlost, když cesta pořád vedla nahoru a dolů. Perrina prudce svědily rány, jak se hojily. Faileina mast zřejmě zabrala.

V podstatě to byla velice tichá cesta, častěji přerušená štěknutím horské lišky či ozvěnou volání jestřába než hovorem. Aspoň nezahlédli žádné další krkavce. Perrin měl nejednou dojem, že Faile pobídne vranku blíž k němu, aby něco řekla, ale pokaždé se ovládla. Perrin tomu byl rád. Chtěl s ní mluvit víc než co jiného, ale co kdyby zjistil, že to s ní urovnal? Vyplísnil se, že se s ní chce bavit. Ošálila Loiala, ošálila i jeho. Všechno to jenom zhorší, všechno teď bude ještě těžší. Přál si, aby ji mohl znovu políbit. Přál si, aby se rozhodla, že už ho má plné zuby, a odešla. Proč musela být tak umíněná?

S oběma Aielankami se držela stranou, Bain a Chiad kráčely každá po jednom boku Vlaštovky, pokud zrovna některá nebyla vepředu na zvědech. Občas si všechny tři cosi tiše špitaly, načež se všechny vyhýbaly pohledu na něj tak důrazně, že po něm klidně mohly házet kamením. Loial jel na Perrinovu žádost s nimi, i když ho tento stav rozčiloval. Stříhal ušima, jako by si přál, aby o lidech nikdy ani neslyšel. Gaula celá situace očividně velice bavila. Kdykoliv se na něho Perrin podíval, Aiel se nepřítomně zubil.

Perrin sám cestoval celý nastražený a luk s nasazenou tětivou měl položený přes vysokou hrušku svého sedla. Toulal se ten muž zvaný Zabíječ po Dvouříčí jen ve vlčím snu, nebo se tu objevoval i v bdělém světě? Perrin tušil, že to druhé a že Zabíječ byl tím, kdo tenkrát bezdůvodně zastřelil jestřába. S dětmi Světla na krku to byla další komplikace, bez které by se obešel.

Jeho rodina žila na velkém statku půl dne cesty od Emondovy Role, ležel téměř v Luhu. Jeho otec a matka, sestry i malý bratříček. Paetramovi teď bude devět a nepochybně se vzpíral víc než kdy jindy, aby mu říkali, že je malý. Deselle bude krásných dvanáct a Adoře šestnáct, nejspíš se připravuje zaplést si vlasy. Strýc Eward, bratr jeho otce, a teta Magda – oba byli statní a velice se sobě podobali – a jejich děti. Teta Neain, která každé ráno navštěvovala hrob strýce Carlina, a jejich děti, a prateta Ealsin, která se nikdy nevdala, se špičatým nosem a bystrýma očima, vždy připravena odhalit, co měl kdo na míli kolem zalubem. Když se kdysi učil u pantáty Luhhana, vídával je pouze o svátcích. Byli příliš daleko pro náhodné návštěvy, a vždy tu bylo co dělat. Jestli bělokabátníci pronásledují Aybary, tak je najdou velice snadno. A on měl na starosti je, ne tohohle Zabíječe. Mohl zvládnout jen něco. Chránit svou rodinu a Faile. To bylo nejdůležitější. Pak byla na řadě vesnice a vlci a Zabíječ jako poslední. Jeden člověk nemohl zvládnout všechno.

Porost Luhu zabíral kamenitou půdu a mezi stromy se občas objevovala ostružiním porostlá skaliska. Jako chlapec se do pralesa často zatoulal, sám či s Randem a Matem, lovil tam s lukem nebo prakem, kladl pasti na králíky či se prostě jen tak toulal kvůli pocitu volnosti. Ve stromech švitořily veverky s huňatými ocásky a ve větvích čiřikali zelenáčci napodobujíce černokřídlé mnohohlasé drozdce, a před poutníky z křoví vyskakovaly modrohřbeté křepelky – to všechno k němu hovořilo hlasem domova. Už pach hlíny, kterou obracela koňská kopyta, mu byl povědomý.

Mohl zamířit přímo do Emondovy Role, ale on místo toho zahnul víc na sever do lesa, a když se slunce sklánělo k západu a vrcholkům stromů, konečně překročil širokou stezku zvanou Kameniční cesta. Proč se jmenovala „kameniční", to nikdo ve Dvouříčí nevěděl, a zřídkakdy připomínala silnici, byla to jen zaplevelená plocha a pod stromy nerostl dokonce ani plevel. Že je to cesta se dalo poznat jen podle hluboko vyježděných kolejí vozů a žebřiňáků. Občas se na povrch nějak dostaly zbytky starého dláždění. Možná kdysi vedla do kamenolomu v Manetherenu.

Statek, jejž Perrin hledal, ležel nedaleko cesty za řadami jabloní a hrušní, na nichž se nalévaly plody. Ucítil hospodářství dřív, než je uviděl. Pach spáleniště, ne nového, ale ani celý rok ten zápach nezakryl.

Zastavil koně na okraji stromů, seděl tam a díval se, až se konečně přiměl vjet na místo, které bývalo statkem al’Thorových. Nákladní kůň se coural za šedákem. Doposud stál jen košár pro ovce s kamennými stěnami, ale vrátka byla otevřená a visela na jednom závěsu. Sazemi pokrytý komín vrhal dlouhý stín na popadané ohořelé trámy domu. Ze stodoly a úpravny tabáku zůstal jen popel. Pole tabáku i zeleninovou zahradu udusil plevel a zahrada vypadala zdupaně. To, co nebyl pýr a pelyněk, bylo polámané a zahnědlé.

Perrina ani nenapadlo nasadit šíp na tětivu. Oheň byl starý celé týdny, ohořelé dřevo bylo slizké a matné díky nedávným dešťům. Psí víno potřebovalo nejméně měsíc, aby tolik narostlo. Teď zcela zakrývalo pluh a brány ležící vedle pole. Pod světlými lístky byla vidět rez.

Aielové však vše pečlivě prohledali, oštěpy připravené a oči ostražité. Rozhrabávali hlínu i popel. Když se z trosek domu vyškrábala Bain, podívala se na Perrina a zavrtěla hlavou. Aspoň že Tam al’Thor tady nezemřel.

Vědí to. Vědí to, Rande. Měl jsi jít s sebou. Málem se neudržel a pobídl Tanečníka do cvalu směrem k místu, kde ležel jeho rodný statek. Nebo to málem zkusil. Dokonce i Tanečník by dávno padl mrtev k zemi, než by doběhl tak daleko. Třeba to byla práce trolloků. Jestli to byli trolloci, možná jeho rodina ještě pracuje na statku a je v bezpečí. Zhluboka se nadechl, ale každý jiný pach přehlušil zápach spáleniny.

Přistoupil k němu Gaul. „Ať to udělal kdokoliv, je dávno pryč. Zabili pár ovcí a ostatní rozehnali. Někdo sem přišel později, stádo sehnal a odehnal ho na sever. Dva muži, myslím, ale stopy jsou moc staré, aby se to dalo poznat s jistotou.“

„Zůstaly nějaké stopy po tom, kdo to udělal?“ Gaul zavrtěl hlavou. Mohli to být trolloci. Zvláštní, přát si něco takového. A hloupé. Bělokabátníci znali jeho jméno, a stejně dobře znali i Randovo. Znají moje jméno. Zadíval se na popel z al’Thorovic hospodářství a Tanečník poskočil, jak se mu ruce na otěžích roztřásly.

Loial sesedl na okraji řady ovocných stromků, ale hlavou stále dosahoval nad stromy. Faile dojela k Perrinovi a cestou upřeně pozorovala jeho obličej. Její klisna lehce našlapovala. „Je tohle...? Znáš lidi, co tu žili?“

„Rand a jeho táta.“

„Ó. Myslela jsem, že je to snad...“ Úleva a sympatie v jejím hlase stačily, aby poznal, jak hodlala větu dokončit. „Tvoje rodina žije poblíž?“

„Ne,“ odvětil Perrin stroze a ona se stáhla, jako by dostala políček. Ale stále ho pozorovala a čekala. Co by musel udělat, aby ji od sebe odehnal? Víc než to, k čemu se dokázal přimět, když to nedokázal doteď.

Stíny se dloužily a slunce již bylo na úrovni korun stromů. Perrin otočil Tanečníka a hrubě se k ní obrátil zády. „Gaule, dnes se na noc utáboříme opodál. Chci vyrazit hned brzy zrána.“ Kradí se ohlédl přes rameno. Faile odjížděla zpět k Loialovi a v sedle seděla velice vzpřímená. „V Emondově Roli budou vědět...“ Kde jsou bělokabátníci, takže se jim bude moci vzdát dřív, než ublíží jeho rodině. Jestli je jeho rodina ještě v pořádku. Jestli statek, na němž se narodil, nevypadá jako tenhle. Ne. Musí to udělat včas, aby tomu zabránil. „Budou vědět, jak to vypadá kolem.“

„Takže brzy.“ Gaul zaváhal. „Ji nezaženeš. Ta je skoro jako Far Dareis Mai, a když tě Děva miluje, neunikneš jí, ať utíkáš, jak chceš rychle.“

„Starosti s Faile nechej na mně.“ Hlas mu změkl. Nebyl to Gaul, koho se chtěl zbavit. „Velmi brzy. Zatímco Faile bude stále spát.“

Oba tábory pod jabloněmi byly této noci tiché. Jedna či druhá Aielanka se občas zvedla a zadívala se k malému ohýnku, u nějž seděl Perrin s Gaulem, ale houkání sovy a dupání koní byly jediné zvuky, které se ozývaly. Perrin nemohl usnout, a do svítání zbývala dobrá hodina, měsíc ještě svítil naplno, když s Gaulem tiše vyklouzli. Aielovy měkké boty mnoho hluku nenadělaly a koňská kopyta také ne. Bain, či snad Chiad, se za nimi dívala, jak odcházejí. Nepoznal, která z nich to je, ale Faile nevzbudila, za což jí byl Perrin vděčný.

Slunce už stálo vysoko, když se konečně dostali ze Západního polesí maličko pod vesnici, mezi stopami po vozech a stezkami ohraničenými živými ploty či nízkými hrubými zídkami. – Nad komíny statků se vznášel kouř jako jemné šedé peří, podle pachu hospodyně po ránu pekly. Na polích s tabákem či ječmenem se pohybovali muži a chlapci hlídali stáda černohlavých ovcí na pastvinách. Pár lidí si všimlo jejich příchodu, ale Perrin nechal Tanečníka jít rychlým krokem a doufal, že nikdo není dost blízko, aby ho poznal či se pozastavil nad Gaulovým divným oděním nebo jeho oštěpy.

Lidé se také určitě pohybovali kolem Emondovy Role, takže vesnici obejel z východu širokým obloukem, vyhýbaje se udusaným stezkám i doškovým střechám natlačeným kolem Trávníku, kde ze skalky vyvěral pramen Vinný střik s takovou silou, že dokázal srazit člověka na kolena, a dával zrod potoku stejného jména. Škody, na které si vzpomínal z jarniční noci, byly po roce úplně napravené, ohořelé domy a spálené střechy dávno postavené a spravené. Skoro jako by sem trolloci nikdy nepřišli. Modlil se, aby to nikdo z místních nemusel prožít znovu. Hostinec U Vinného střiku stál skoro na východním konci Emondovy Role, mezi pevným dřevěným Vozovým mostem přes spěchající vody Vinného střiku a mohutnými starými kamennými základy, z jejichž středu vyrůstal silný dub. U stolů pod silnými větvemi za hezkých odpolední sedávali lidé a sledovali hru v kuželky. Tak brzy ráno byly stoly samozřejmě prázdné. Dál na východ bylo jen pár domů. Sám hostinec měl kamenné přízemí a poschodí, omítnuté nabilo, na všech stranách přesahovalo. Nad lesklé červené tašky na střeše se zvedal tucet komínů. Byla to jediná střecha z tašek na celé míle daleko.

Perrin přivázal Tanečníka i nákladního koně ke sloupku u dveří do kuchyně a ohlédl se ke stáji s doškovou střechou. Slyšel odtamtud pracující muže, nejspíš to byli Hud a Tad, kteří vyklízeli stání, kde pantáta al’Vere držel pár velkých dhurranských chladnokrevníků, jež pronajímal jako tažné koně pro těžké náklady. Z druhé strany hostince se také ozývaly zvuky, mumlání hlasů na Trávníku, kejhání husí, hrčení vozu. Nechal koně, jak byli, nehodlal se tu zdržovat. Kývl Gaulovi, aby šel za ním, a spěchal dovnitř, dřív než některý ze stájníků vyhlédne. Luk si nesl s sebou.

Kuchyně byla prázdná, obě železné pece a všechna ohniště až na jedno byly vyhaslé, i když se ve vzduchu stále vznášela vůně pečení. Chleba a medové koláčky. V hostinci nebyli hosté často, jen když přijeli kupci z Baerlonu, aby nakoupili tabák a vlnu, nebo se tu co měsíc stavil forman, pokud ovšem nenapadl sníh a cesty byly průjezdné. Později přes den se občas zastavil na něco k jídlu a pití některý z vesničanů, ti však teď tvrdě pracovali doma. Někdo tu však mohl být, tak po špičkách prošel chodbičkou vedoucí z kuchyně do šenku, pootevřel dveře a nahlédl dovnitř.

Čtvercovou místnost viděl snad tisíckrát, její ohniště z oblázků, táhnoucí se přes polovinu délky místnosti, krbovou římsu ve výši ramen, leštěnou nádobu na tabák pantáty al’Vereho i drahocenné hodiny stojící na římse. Všechno mu nyní však připadalo nějak menší. Židle s vysokými opěradly před ohništěm sloužily ke schůzím venické rady. Knihy Brandlewyna al’Vereho stály na polici proti ohništi – kdysi si Perrin neuměl představit víc knih na jednom místě než těch pár tuctů většinou odřených svazků – a soudky s pivem a vínem lemovaly třetí stěnu. Číča, žlutá kočka patřící k hostinci, ležela jako obvykle natažená na jednom ze soudků.

Kromě Brana al’Vereho samotného a jeho ženy Marin, v dlouhých bílých zástěrách, leštících u jednoho ze stolů rodinné stříbro a cínové nádobí, byl šenk prázdný. Pantáta al’Vere byl objemný kulatý muž s řídkými chomáčky šedých vlasů. Panímáma al’Vereová byla štíhlá, mateřsky vypadající žena se silným prošedivělým copem přehozeným přes rameno. Byl z ní cítit chleba a medové koláčky a pod tím se vznášela vůně růží. Perrin si na ně pamatoval jako na usmívající se pár, ale teď oba vypadali napjatě a starosta se mračil, i když to určitě nemělo nic společného se stříbrným pohárem v jeho rukou.

„Pantáto al‘ Vere?“ Perrin otevřel dveře dokořán a vstoupil. „Panímámo al’Vereová. To jsem já, Perrin.“

Oba vyskočili na nohy, až se židle převrátily, což vyděsilo kočku. Panímáma al’Vereová si přitiskla ruce na ústa. Oba na Perrina zírali stejně jako na Gaula. Stačilo to, aby si Perrin začal neobratně přendávat luk z ruky do ruky. Zvláště když Bran doběhl k oknu – na muže tak objemného se pohyboval s překvapivou lehkostí – a prudce odhrnul záclony, aby mohl vyhlédnout ven, jako by se bál, že tam jsou další Aielové.

„Perrine?“ zamumlala nevěřícně panímáma al’Vereová. „Jsi to ty. Skoro jsem tě nepoznala, s těmi vousy a... Tvoje tvář. Kde jsi –? Je s tebou Egwain?“

Perrin se zpola nepřítomně dotkl zpola zahojené sečné rány na tváři a přál si, aby se byl předtím umyl nebo aby byl aspoň nechal luk a sekeru v kuchyni. Neuvědomil si, jak by je mohl jeho zjev vyděsit. „Ne. Tohle s ní nemá nic společnýho. Ona je v bezpečí.“ Možná ve větším bezpečí na cestě zpátky do Tar Valonu, než kdyby byla zůstala v Tearu s Randem, ale v obou případech v bezpečí. Perrina napadlo, že by měl její matce sdělit něco víc než těch pár prostých slov. „Panímámo al’Vereová, Egwain má studovat na Aes Sedai. Nyneiva taky.“

„Já vím,“ řekla paní hostinská tiše a dotkla se kapsy na zástěře. „Dostala jsem od ní z Tar Valonu tři dopisy. Podle toho, co napsala, jich poslala víc, a Nyneiva aspoň jeden, ale jen ty tři Egwaininy dorazily až sem. Píše něco o výcviku, a podle mě to musí být velice tvrdé.“

„Tohle ona chce.“ Tři dopisy? Přepadl ho pocit viny, až se nahrbil. On nenapsal nikomu ani řádku kromě zpráviček, které zanechal pro rodinu a pantátu Luhhana té noci, kdy ho Moirain odvedla z Emondovy Role. Ani jeden dopis.

„Tak to vypadá, i když jsem si pro ni tohle nepředstavovala. Není to něco, co můžeš na potkání vykládat lidem, že? Píše, že si tam ale udělala pár přátel, vypadá to na milá děvčata. Elain a Min. Znáš je?“

„Setkali jsme se. Myslím, že se jim dá říkat milý děvčata.“ Kolik toho Egwain v těch dopisech prozradila? Zřejmě moc ne. Ať si panímáma al’Vereová myslí, co chce. Perrin jí nehodlal přidávat starosti s věcmi, s nimiž stejně nemohla nic dělat. Co se stalo, stalo se. Egwain teď byla v dostatečném bezpečí.

Náhle si uvědomil, že tu Gaul celou dobu jen tak stojí, a spěšně všechny představil. Bran zamrkal, když Gaula označil za Aiela, a zamračil se na jeho oštěpy i černý závoj visící mu přes šufu na prsa, ale jeho žena jen řekla: „Vítej v Emondově Roli, pane Gaule, a v hostinci U Vinného střiku.“

„Kéž máš vždy vodu a stín, správkyně střechy,“ pravil Gaul formálně a uklonil se jí. „Žádám o svolení bránit tvou střechu i držbu.“

Paní hostinská téměř nezaváhala, než odpověděla, jako by tohle bylo přesně to, co byla zvyklá slýchávat. „Velkomyslná nabídka. Ale musíš mi dovolit rozhodnout, kdy to bude potřeba.“

„Jak pravíš, správkyně střechy. Tvoje čest je i mou.“ Zpod kabátce Gaul vytáhl zlatou slánku, malou nádobku jemně připevněnou na umně vytepaného lva, a podal jí ji. „Nabízím malý hostovský dar pro tvou střechu.“

Marin al’Vereová to zvládla jako kterýkoliv jiný dar, a skoro se nedalo poznat, jak je ohromená. Perrin pochyboval, že v celém Dvouříčí je kousek, jenž by se tomuto rovnal, a rozhodně ne ve zlatě. Ve Dvouříčí bylo málo zlatých mincí, natož zlatých ozdob. Perrin doufal, že nikdy nezjistí, že to bylo uloupeno v Tearském Kameni, aspoň si na to byl ochoten vsadit.

„Můj chlapče,“ ozval se Bran, „nejspíš bych měl říct ‚vítej domů‘, ale proč ses vracel?“

„Doslechl jsem se o bělokabátnících, pantáto,“ odpověděl Perrin prostě.

Starosta si se ženou vyměnil střízlivý pohled a pak Bran pravil: „Znovu se ptám, proč ses vracel? Nemůžeš tu nic zastavit, chlapče, ani nic změnit. Nejlepší bude, když odejdeš. Jestli nemáš koně, jednoho ti dám. Jestli máš, vyskoč do sedla a odjeď na sever. Myslím, že bělokabátníci hlídají Tarenský Přívoz... To oni ti tak ozdobili tvář?“

„Ne. To –“

„Tak na tom nezáleží. Jestli ses přes ně dostal cestou sem, tak můžeš taky odejít. Hlavní tábor mají v Hlídce, ale jejich výzvědný oddíly můžou být kdekoliv. Odjeď, chlapče můj.“

„Nečekej, Perrine,“ dodala panímáma al’Vereová tiše, ale tím pevným hlasem, kterým obvykle dokázala, že lidé udělali přesně to, co po nich chtěla. „Nečekej ani hodinu. Připravím ti něco na cestu. Trochu čerstvýho chleba a sýr, kousek šunky a hovězí pečeně a zeleninu. Musíš jít, Perrine.“

„Nemůžu. Víte, že jdou po mně, jinak byste nechtěli, abych odešel.“ A neřekli ani slovo o jeho očích, i kdyby se jenom zeptali, jestli není nemocný. Panímámu al’Vereovou to skoro nepřekvapilo. Věděli to. „Jestli se jim vzdám, můžu něco z toho zarazit. Můžu udržet rodinu –“ Nadskočil, když se dveře do chodby rozlétly, a dovnitř vstoupila Faile doprovázena Bain a Chiad.

Pantáta al’Vere si přejel dlaní holou hlavu. I když mu neunikl jejich oděv, podle něhož patřily ke Gaulovi, příliš ho nepobavilo, že jsou to ženy. Vypadal hlavně podrážděně, že byl vyrušen. Číča se posadila a podezíravě se zadívala na všechny ty cizí lidi. Perrina napadlo, jestli ho kočka považuje také za cizince, a kde je vlastně Loial. Cokoliv, jen aby se vyhnul pomyšlení na to, jak zvládne Faile teď.

Ta mu nedala příliš času na rozmyšlenou. Postavila se přímo před něho s rukama v bok. Nějak se jí podařil ten trik, který ženy ovládaly, a vypadala vyšší čistě jen díky tomu, že se třásla vzteky. „Vzdát se? Vzdát se! Tak tohle jsi měl od začátku v plánu? Měl, že jo? Ty hlupáku! Úplně ti zamrzl mozek, Perrine Aybaro. Nikdy to nebylo víc než svaly a vlasy, ale teď to není ani tohle. Jestli tě bělokabátníci pronásledují, tak tě pověsí, pokud se jim vzdáš. Proč by tě měli chtít?“

„Protože jsem pár bělokabátníků zabil.“ Podíval se na ni a nevšímal si toho, jak panímáma al’Vereová zalapala po dechu. „Tý v noci, kdy jsem tě potkal, a dva předtím. O těch dvou vědí, Faile, a myslí si, že jsem temnej druh.“ Tolik aspoň brzy zjistí. Kdyby byli sami, tak by jí v této chvíli už asi prozradil proč. Alespoň dva z bělokabátníků, Geofram Bornhald a Jaret Byar, tušili něco o jeho spojení s vlky. Nevěděli sice všechno, ale jim i to málo stačilo. Muž, který běhá s vlky, musí být temným druhem. Možná jeden nebo oba tu nyní byli s ostatními bělokabátníky. „Věří, že je to pravda.“

„Ty nejsi o nic víc temný druh než já,“ zašeptala Faile ochraptěle. „To by dřív mohlo být temným druhem slunko.“

„Na tom ale nezáleží, Faile. Musím udělat, co musím.“

„Ty popletenej halamo! Ty nic tak střelenýho udělat nemusíš! Ty slepičí mozečku! Jestli to zkusíš, oběsím tě sama!“

„Perrine,“ ozvala se tiše panímáma al’Vereová, „představil bys mě laskavě této mladé ženě, která má o tobě zjevně tak vysoké mínění?“

Faile se tváře zalily jasnou červení, jak si uvědomila, že si pantáty a panímámy al’Vereových doposud nevšimla, a začala se vybraně klanět a květnatě omlouvat. Bain a Chiad udělaly, co předtím Gaul, požádaly o svolení bránit střechu panímámy al’Vereové a daly jí malou zlatou misku s vytepanými lístky a bohatě zdobený mlýnek na pepř, větší než obě Perrinovy pěsti, na jehož vrcholku se skvělo jakési podivné stvoření, zpola kůň a zpola ryba.

Bran al’Vere na ně hleděl a mračil se, mnul si čelo a cosi si pro sebe mumlal. Perrin několikrát zachytil slovo „Aielové", pronesené nevěřícným tónem. Starosta se také stále ohlížel k oknům. Nebál se, že by tu mohlo být Aielů víc, překvapilo ho, když zjistil, že Gaul je Aiel. Starosta si dělal starosti s bělokabátníky.

Marin al’Vereová, na druhou stranu, to všechno klidně přijala a chovala se k Faile, Bain i Chiad jako ke kterékoliv mladé poutnici, která kdy vstoupila do hostince. Pochválila Faile její jezdecké šaty – dnes z tmavomodrého hedvábí – a Aielankám řekla, jak obdivuje barvu a lesk jejich vlasů. Perrin vytušil, že přinejmenším Bain a Chiad vůbec nevědí, co si z toho všeho vybrat, ale paní hostinská zakrátko, s tou svou klidnou mateřskou odhodlaností, usadila všechny tři ženy ke stolu, donesla jim mokré ručníky, aby si mohly otřít prach z rukou a obličeje, a nalila jim čaj z velkého čajníku s červenými proužky, na nějž se Perrin tak dobře pamatoval.

Mohlo být docela zábavné, vidět tyto divoké ženy – Faile k nim rozhodně patřila – jak náhle dychtí ujistit panímámu al’Vereovou, že se cítí velice pohodlně, a nemohou jí s něčím pomoci, dělá toho pro ně tolik, a všechny měly oči dokořán jako děti, majíce stejnou šanci jako děti jí vzdorovat. Bývalo by to zábavné, kdyby do toho nezahrnula jeho a Gaula, nezahnala je stejně odhodlaně ke stolu a netrvala na tom, že si musejí umýt ruce a obličej, než dostanou šálek čaje. Gaul se celou dobu mírně usmíval. Aiel měl zvláštní smysl pro humor.

Kupodivu se paní hostinská ani jednou nepodívala na jeho luk a sekeru, ani na zbraně Aielů. Lidé ve Dvouříčí zřídka nosili třebas jen luk, a ona vždycky trvala na tom, že i ten musí člověk odložit, než usedne k jednomu z jejích stolů. Teď však zbraně prostě pomíjela.

Další překvapení přišlo, když Bran položil Perrinovi k ruce stříbrný pohárek s jablečnou pálenkou, a ne tu trošku, kterou muži v šenku obvykle vypili, jež stačila tak na to, aby do ní člověk ponořil půlku palce, ale poloplný pohár. Když Perrin odjížděl, byl by dostal mošt nebo mléko nebo možná hodně zředěné víno, půl poháru k jídlu či plný při hodech. Potěšilo ho, že je brán jako dospělý muž, ale pohárek jen držel v prstech. Byl teď na víno zvyklý, ale zřídka pil co silnějšího.

„Perrine,“ řekl starosta, když usedal na židli vedle své ženy, „nikdo nevěří, že jsi temný druh. Nikdo, kdo má trochu zdravýho rozumu. Není důvod, aby ses nechal pověsit.“

Faile zuřivě přikyvovala na souhlas, ale Perrin si jí nevšímal. „Nenechám se odradit, pantáto al’Vere. Bělokabátníci chtějí mě, a jestli mě nedostanou, mohli by se obrátit na nejbližšího Aybaru, kterého najdou. Nejsou to zrovna milí lidi.“

„My to víme,“ řekla měkce panímáma al’Vereová.

Její manžel se díval na své ruce, sepjaté na stole. „Perrine, tvoje rodina je pryč.“

„Pryč? Chceš říct, že už vypálili jejich statek?“ Perrin sevřel ruku kolem stříbrného pohárku. „Doufal jsem, že dorazím včas. Asi jsem to měl vědět. Trvalo moc dlouho, než jsem se to doslechl. Třeba můžu pomoct tátovi a strejdovi Ewardovi ho znovu postavit. U koho teď bydlí? Chci je aspoň nejdřív vidět.“

Bran se zamračil a jeho žena ho na uklidněnou pohladila po rameni. Ale oči kupodivu stále upírala na Perrina, velice smutné a plné soucitu.

„Jsou mrtví, chlapče,“ vykládal spěšně Bran.

„Mrtví? Ne. Nemůžou –“ Perrin se zamračil, když mu na ruku náhle dopadlo cosi mokrého, a zadíval se na rozmáčknutý pohár, jako by se divil, odkud se tu vzal. „Mrzí mě to. Nechtěl jsem –“ Zatahal za zploštělé stříbro, snaže se mu prsty znovu vrátit původní tvar. Nešlo to. Samozřejmě. Velmi opatrně položil zničenou nádobku doprostřed stolu. „Nahradím vám ho. Můžu –“ Otřel si ruku o kabátec a náhle zjistil, že hladí topor sekery, kterou měl u pasu. Proč se na něj všichni tak divně dívají? „Jsi si jistý?“ Vlastní hlas mu náhle zněl podivně vzdálený. „Adora a Deselle? Paet? Máma?“

„Všichni jsou mrtví,“ sdělil mu smutným hlasem Bran. „Tvoje tety a strýcové taky, i bratranci a sestřenice. Všichni ze statku. Pomáhal jsem je pochovávat, chlapče. Na tom nízkým vršku, na tom s jabloněmi.“

Perrin si strčil palec do pusy. Byla to hloupost, takhle se říznout o vlastní sekeru. „Máma měla ráda jabloňový květy. Bělokabátníci. Proč by –? Ať shořím, Paetovi bylo teprv devět. A holky...“

Hlas měl velice jasný. Napadlo ho, že by měl do svých slov dát trochu emocí. Nějaké emoce.

„Byli to trolloci,“ pospíšila si panímáma al’Vereová. „Vrátili se, Perrine. Ne tak, jako když jste odcházeli, nepřepadli vesnici, ale byli venku v krajině. Většina statků, která stojí daleko od ostatních, je opuštěná. Nikdo nechodí v noci ven, ani blízko vesnice. Stejné je to dole v Devenském Průseku i nahoře v Hlídce, možná i v Tarenském Přívozu. Bělokabátníci, ať jsou jak chtějí špatní, jsou naše jediná skutečná ochrana. Co vím, zachránili už dvě rodiny, když trolloci přepadli jejich statek.“

„Chtěl jsem – doufal jsem –“ Nemohl si vzpomenout, co vlastně chtěl. Bylo to něco s trolloky. Nechtěl si vzpomenout. Bělokabátníci chránící Dvouříčí? Málem ho to rozesmálo. „Randův táta. Tamův statek. To byli taky trolloci?“

Panímáma al’Vereová otevřela ústa, ale Bran ji uťal. „Zaslouží si pravdu, Marin. To byli bělokabátníci, Perrine. Tam a u Cauthonů.“

„Matovi příbuzní taky. Randovi, Matovi a moji.“ Docela zláštní, znělo to, jako by říkal, že by mohlo začít pršet. „Ti jsou taky mrtví?“

„Ne, chlapče. Ne, Abell a Tam se skrývají někde v Západním polesí. A Matova máma a sestry... Ty jsou taky naživu.“

„Skrývají se?“

„Není nutné se pouštět do tohohle,“ pravila rázně paní hostinská. „Brane, přines mu další pálenku. A tuhle vypij, Perrine.“ Její manžel zůstal sedět, ale ona se na něj jenom zamračila a pokračovala. „Nabídla bych ti postel, ale není to bezpečné. Někteří lidi by klidně mohli honem honem běžet za urozeným pánem Bornhaldem, kdyby zjistili, že jsi tady. Eward Congar a Hari Coplin se za bělokabátníky tahají jako pejsci, touží je potěšit a udělat si jméno, a Cenn Buie není o moc lepší. A Wit Congar by taky žvanil, kdyby ho Daisa nezarazila. Ona je teď vědmou. Perrine, nejlepší bude, když odejdeš. Věř mi.“

Perrin pomalu zavrtěl hlavou. Bylo toho moc, nedokázal to strávit. Daisa Congarová je vědmou? Ta ženská byla jako býk. Bělokabátníci chrání Emondovu Roli. Hari a Eward a Wit spolupracují. Od Congarů a Coplinů se nic moc jiného čekat nedalo, ale Cenn Buie byl členem vesnické rady. Urozený pán Bornhald. Takže tu je Geofram Bornhald. Faile ho sledovala velikýma, zvlhlýma očima. Proč by měla ona mít slzy na krajíčku?

„Je toho víc, Brandlewyne al’Vere,“ řekl Gaul. „Tvůj výraz to prozrazuje.“

„To je,“ přitakal Bran. „Ne, Marin,“ dodal pevně, když paní hostinská lehce zavrtěla hlavou. „Zaslouží si pravdu. Celou pravdu.“ Paní hostinská s povzdechem složila ruce do klína. Skoro vždy dosáhla svého – až na chvíle, kdy se Bran tvářil tak odhodlaně jako teď, s obočím staženým dolů jako vraní křídla.

„Jakou pravdu?“ zeptal se Perrin. Jeho matka měla ráda jabloňové květy.

„Ze všeho nejdřív, Perrine, s bělokabátníky je Padan Fain,“ začal Bran. „Teď si říká Ordeith a na svý jméno vůbec nereaguje, ale je to on, ať už se na nás dívá jak chce svrchu.“

„On je temnej druh,“ prohodil Perrin nepřítomně. Adora a Deselle si na jaře vždycky vplétaly jabloňové květy do vlasů. „Sám to přiznal. To on přivedl v předvečer Jarnic trolloky.“ Paet rád šplhal po jabloních. Když jste se nedívali, házel po vás jablka přímo z koruny stromu.

„Takže tak,“ prohlásil zachmuřeně starosta. „No, to je teda zajímavý. Má u bělokabátníků velký slovo. Poprvý jsme uslyšeli, že jsou tady, když vypálili Tamův statek. To byla Fainova práce. Vedl bělokabátníky, kteří to udělali. Tam jich pár zasáhl šípy, než se dostal do lesa, a na Cauthonův statek se dostal těsně předtím, než mohli dostat Abella. Ale zavřeli Natti a děvčata. A Harala Luhhana a Alsbet taky. Myslím, že by je byl Fain nechal pověsit, ale urozený pán Bornhald to nedovolil. Ale ani je nenechal jít. Pokud jsem mohl zjistit, zatím jim neublížili, ale drží je v bělokabátnickým táboře nahoře v Hlídce. Fain z nějakýho důvodu nenávidí tebe, Randa a Mata. Nabídl sto zlatejch za každýho, kdo je s váma třeba nějak příbuznej, a dvě stě za Tama nebo Abella. A urozený pán Bornhald má zřejmě obzvláštní zájem o tebe. Když sem přijede bělokabátnická hlídka, obvykle je s nimi a ptá se na tebe.“

„Ano,“ řekl Perrin. „Jasně. To by udělal.“ Perrin z Dvouříčí, který běhá s vlky. Temný druh. Zbytek jim mohl povykládat Fain. Fain s dětmi Světla? Byla to jen vzdálená myšlenka. Lepší však bylo myslet na trolloky. Zamračil se na své ruce a přinutil je nehybně ležet na stole. „Oni vás chrání před trolloky.“

Marin al’Vereová se k němu podmračeně naklonila. „Perrine, my ty bělokabátníky potřebujeme. – Ano, vypálili Tamův statek, a Abellův taky, zatýkají lidi a dupou kolem, jako by jim patřilo všechno, co uvidí, ale Alsbet a Natti a ostatním se nic nestalo, jen je drží zavřené, a to se dá nějak napravit. Na pár dveří někdo naškrábal dračí špičák, ale kromě Congarů a Coplinů si toho nikdo jiný nevšímá, a nejspíš ho tam stejně nadrásali oni. Tam a Abell se můžou schovávat, dokud bělokabátníci neodtáhnou. Dřív nebo později musejí odejít. Ale dokud jsou tady trolloci, tak je potřebujeme. Prosím, pochop to. Ne že bychom tu raději neměli tebe než je, ale je potřebujeme, a nechceme, aby tě pověsili.“

„Tomuhle ty říkáš být chráněná, správkyně střechy?“ ozvala se Bain. „Když požádáš lva, aby tě chránil před vlky, rozhodla ses jenom skončit v jiném břiše.“

„Copak se nemůžete chránit sami?“ dodávala Chiad. „Viděla jsem Perrina bojovat, taky Mata Cauthona a Randa al’Thora. Oni jsou stejné krve jako vy.“

Bran si zhluboka a těžce povzdechl. „My jsme jenom sedláci, obyčejní lidi. Urozený pán Luc mluví o tom, že zorganizuje chlapy, aby s trolloky bojovali, ale to by znamenalo nechat naše rodiny zcela nechráněné, když půjdeme s ním, a to se nikomu moc nelíbí.“

Perrina to zmátlo. Kdo je urozený pán Luc? Zeptal se na to a paní hostinská odpověděla.

„Přišel zhruba ve stejné době jako bělokabátníci. Je to hledač valerskýho rohu. Zná příběh Velké hledání valerského rohu. Urozený pán Luc si myslí, že valerský roh je někde v pohoří Oparů nad Dvouříčím. Ale kvůli našim potížím se svýho hledání vzdal. Urozený pán Luc je moc vznešený a má ty nejvybranější způsoby.“ Uhladila si vlasy a pochvalně se usmála. Bran se na ni koutkem oka podíval a kysele zavrčel.

Hledač rohu. Trolloci. Bělokabátníci. Dvouříčí rozhodně nevypadalo jako místo, které opustil. „Faile je taky hledač rohu. Ty tohohle urozenýho pána Luca znáš, Faile?“

„Už toho mám dost,“ oznámila Faile. Perrin se zamračil, když vstala a obešla stůl. Popadla ho za hlavu a přitáhla si jeho obličej na břicho. „Tvoje máma je mrtvá,“ řekla tiše. „Tvůj táta je mrtvý. Tvoje sestry jsou mrtvé i tvůj bráška. Tvoje rodina je mrtvá a ty to nemůžeš změnit. Rozhodně ne tak, že sám umřeš. Podvol se svýmu žalu. Nedrž ho uvnitř, kde může kypět.“

Perrin ji popadl za lokty, aby ji odsunul, ale z nějakého důvodu to, jak se jí držel, bylo to jediné, co ho drželo na nohou. Teprve tehdy si uvědomil, že pláče, vzlyká jí do šatu jako děcko. Co si o něm musela myslet? Otevřel ústa, aby jí řekl, že je v pořádku, aby se jí omluvil za to, jak se složil, ale vyšlo z nich jen: „Nemohl jsem se sem dostat rychleji. Nemohl – já –“ Zaťal zuby, aby sám sebe umlčel.

„Já vím,“ zamumlala Faile a hladila ho po vlasech, jako by byl malý chlapec. „Já vím.“

Perrin chtěl přestat, ale čím víc šeptala, jak ho chápe, tím víc vzlykal, jako by z něj její měkké ruce, hladící ho po vlasech, vyháněly slzy.

30

Za dubem

Jak mu tak Faile držela hlavu pod ňadry, Perrin ztratil veškerý pojem o tom, jak dlouho brečí. Hlavou se mu honily obrazy jeho rodiny, jak se jeho otec usmívá, když mu ukazuje, jak držet luk, jak si jeho matka zpívá při předení vlny, jak si ho Adora a Deselle dobírají, když se poprvé holil, jak Paet kdysi dávno o Letnicích doširoka otevírá oči na kejklíře. Když se konečně odtáhl, byli tu sami, tedy až na číču, která se olizovala na sudu. Přítomnost Faile však byla dost zlá. Jistým způsobem byl rád, že zůstala, jen si přál, aby nic neviděla a neslyšela.

Uchopil její ruce do svých a usadil ji na vedlejší židli. Byla tak krásná, s těma lehce zešikmenýma očima, velkýma a tmavýma, a vysedlými lícními kostmi. Perrin nevěděl, jak jí dokáže vynahradit způsob, jakým se k ní choval v posledních dnech. Ona si však nepochybně najde způsob, jak ho přimět zaplatit.

„Už ses vzdal toho nápadu, že se vydáš bělokabátníkům?“ zeptala se dívka. V jejím hlasem nebylo ani stopy po tom, že ho právě viděla, jak brečí jako děcko.

„Zřejmě by to ničemu neprospělo. Půjdou po Randově a Matově tátovi bez ohledu na to, co udělám já. Moje rodina...“ Rychle ji pustil, ale ona se usmála, místo aby sebou trhla. „Musím osvobodit pantátu Luhhana a jeho ženu, jestli to půjde. A Matovu mámu a sestry. Slíbil jsem mu, že se o ně postarám. A udělám, co budu moct, s těma trollokama.“ Možná má tenhle urozený pán Luc nějaký nápad. Aspoň že brána byla uzavřena. Po Cestách už žádní další trolloci nepřijdou.. Zvlášť chtěl něco podniknout s těmi trolloky. „A nic z toho nezvládnu, když je nechám, aby mě pověsili.“

„Jsem moc ráda, že to vidíš takhle,“ sdělila mu Faile suše. „Nějaký další hloupý poznámky, abys mě zahnal?“

„Ne.“ Připravil se na výbuch, ale ona jen kývla, jako by to jediné slovo bylo vše, co čekala, vše, co chtěla. Maličkost, nic, kvůli čemu stálo za to se pohádat. Určitě měla v plánu ho nechat těžce zaplatit.

„Je nás pět, Perrine, šest, jestli se k nám připojí Loial. A jestli najdeme Tama al’Thora a Abella Cauthona... Jsou s lukem stejně dobří jako ty?“

„Lepší,“ prozradil jí popravdě. „Mnohem lepší.“

Faile zlehka, nevěřícně přikývla. „Tak to nás bude osm. Začátek. Možná se k nám připojí i další. A pak je tu ještě ten urozený pán Luc. Ten se bude nejspíš chtít ujmout velení, ale jestli není úplný blbec, tak na tom nezáleží. Ale ne všichni, kdo složili přísahu hledače, měli v hlavě zdravý rozum. Už jsem potkala pár lidí, co si mysleli, že vědí úplně všechno, a kromě toho byli umínění jako mezci.“

„Já vím.“ Ostře se na něj podívala a Perrinovi se podařilo zabránit, aby se mu na rty vkradl úsměv. „Chci říct, žes potkala pár takovejch lidí. Jednou jsem dva z nich viděl, pamatuješ?“

„Aha, ty dva. No, můžeme doufat, že urozenej pán Luc není lhář.“ Zatvářila se zaujatě a pevněji mu stiskla ruce. Nebyla znepokojená, spíš jako by se mu snažila dodat sílu. „Budeš chtít navštívit rodný statek, svůj domov. Půjdu s tebou, jestli mě necháš.“

„Až to půjde, Faile.“ Zatím ale ne. Ještě ne. Kdyby se teď podíval na ty hroby pod jabloněmi... Bylo to zvláštní. Vždycky bral svou sílu jako zaručenou, a teď se ukázalo, že to vůbec není síla. No, už skončil s pláčem. To už byla minulost. „Hezky všechno popořádku. Asi bychom měli nejdřív najít Tama a Abella.“

Do šenku strčil hlavu pantáta al’Vere, a když viděl, že sedí dál od sebe, došel až těsně k nim. „V kuchyni je ogier,“ sdělil Perrinovi omráčeně. „Pije čaj. I ten největší hrnek vypadá...“ Zvedl dva prsty, jako by držel jemný šálek. „Marin možná dokáže předstírat, že sem Aielové zaskočí každý den, ale když uviděla tohohle Loiala, skoro omdlela. Dal jsem jí dvojitou dávku pálenky a ona to do sebe hodila jako vodu. Málem se ukašlala k smrti. Obvykle nepije nic silnějšího než víno. Myslím, že kdybych jí dal další skleničku, vypila by ji taky.“ Našpulil rty a předstíral zájem o neexistující skvrnu na své bílé zástěře. „Už jseš v pořádku, chlapče?“

„Je mi dobře, pane,“ pospíšil si Perrin. „Pantáto al’Vere, už tu o moc dýl zůstat nemůžeme. Někdo by mohl říct bělokabátníkům, že jste nás tu nechali.“

„Ó, není tu moc takovejch, co by to udělali. Ne všichni Congarové a dokonce ani pár Coplinů.“ Ale nenavrhl jim, aby tu zůstali.

„Víš, kde můžu najít pantátu al’Thora a pantátu Cauthona?“

„Někde v Západním polesí, nejspíš,“ řekl Bran pomalu. „To jediný vím jistě. Nezůstávají na jednom místě.“ Sepjal prsty na širokém břiše a naklonil na stranu hlavu s chomáčky šedivých vlasů. „Takže neodcházíš, co? No, řekl jsem Marin, že to neuděláš, ale ona mi nevěřila. Myslí si, že pro tebe bude nejlepší, když odejdeš – a jako většina žen si je jistá, že uvidíš věci tak, jako je vidí ona, když do tebe bude dost dlouho mluvit.“

„No, pantáto al’Vere,“ pravila sladce Faile, „já například shledávám muže jako rozumné tvory, kteří jen potřebují ukázat tu nejmoudřejší cestu, aby se po ní vydali.“

Starosta ji poctil pobaveným úsměvem. „Takže mám za to, že Perrina přemluvíš, aby odešel? Marin má pravdu. To je to nejmoudřejší, pokud se chce vyhnout oprátce. Jediný důvod zůstat je ten, že muž občas nemůže utýct. Ne? No, ty to bezpochyby víš nejlíp.“ Nevšímal si jejího kyselého pohledu. „Pojď se mnou, chlapče můj. Povíme Marin tu dobrou zprávu. Zatni zuby a drž se svých záměrů, protože ona se nevzdá a bude se snažit tě obrátit.“

V kuchyni seděl Loial a Aielové se zkříženýma nohama na podlaze. V hostinci rozhodně nebyla jediná židle dost velká, aby udržela ogiera. Loial seděl s rukama na kuchyňském stole a byl i tak dost vysoký, aby paní hostinské viděl do očí. Bran přehnal to, jak malý vypadá hrnek v Loialových rukou, i když na druhý pohled Perrin poznal, že je to bíle polévaná polévková mísa.

Paní hostinská stále dělala, co mohla, jak předstírala, že Aielové a ogier jsou zcela normální hosté, a zabývala se podnosem s chlebem, sýrem a nakládanou zeleninou, ujišťovala se, že všichni mají co jíst, ale pokaždé, když jí oči padly na ogiera, rozšířily se jí, i když on se ji snažil uklidnit poklonami skládanými jejímu pekařskému umění. Pokaždé, když se na něj podívala, Loial nervózně zastříhal ušima se štětičkami, a ona pokaždé nadskočila, když to udělal, a pak zavrtěla hlavou, až jí silný prošedivělý cop prudce zavířil. Za pár hodin mohli jeden druhého dostat do postele s třesavkou.

Loial si při spatření Perrina zhluboka, basově vydechl a postavil hrnek – mísu – s čajem na stůl, ale vzápětí mu široká brada smutně poklesla. „Slyšel jsem o ztrátě, která tě potkala, Perrine, a je mi to moc líto. Panímáma al’Vereová...“ prudce zastříhal ušima, i když se na ni zrovna nedíval, a ona sebou znovu trhla, „...mi řekla, že odejdeš, když tě tu teď nic nedrží. Jestli chceš, zazpívám před odchodem jabloním.“

Bran a Marin si vyměnili polekaný pohled a starosta si dokonce strčil prst do ucha.

„Děkuju, Loiale. Přijímám tvou nabídku, až bude čas. Ale teď musím něco udělat.“ Paní hostinská položila tác na stůl se zvučným zařinčením a ostře se na něj podivala, ale Perrin klidně pokračoval a nastínil svůj plán, jak ho zatím vymyslel. Najít Tama a Abella a zachránit lidi, které drží bělokabátníci. O trollocích se nezmínil, i když s nimi měl jisté, byť zatím nejasné, plány také. Vlastně ne tak nejasné. Nehodlal odsud odejít, dokud ve Dvouříčí bude naživu jediný trollok nebo myrddraal. Zahákl si palce za opasek, aby se přinutil přestat hladit sekeru. „Nebude to snadný,“ zakončil. „Ocením tvoji společnost, ale pochopím, když budeš chtít odejít. Tohle není tvůj boj, a díky tomu, žes byl nablízku lidem z Emondovy Role, jsi už zažil dost trápení. A tady do svý knihy moc nenapíšeš.“

„Tady nebo tam, myslím, že je to stejný boj,“ opáčil Loial. –„Kniha může počkat. Třeba získám i kapitolu o tobě.“

„Říkal jsem, že půjdu s tebou,“ ozval se Gaul, aniž byl vyzván. „Nemyslel jsem tím, že jen dotud, dokud bude cesta snadná. Dlužím ti krevní dluh.“

Bain a Chiad se zvídavě podívaly na Faile, a když ta kývla, připojily se také s rozhodnutím, že zůstanou.

„Umínění hlupáci,“ prohlásila panímáma al’Vereová, „to jste. Nejspíš skončíte na šibenici, jestli se toho vůbec dožijete. To víte, že ano?“ Když se na ni jenom dívali, odvázala si zástěru a přetáhla si ji přes hlavu. „No, když už jste dost hloupí, abyste zůstali, tak bych vám asi měla ukázat, kde se můžete schovat.“

Její manžel se zatvářil překvapeně, že se tak snadno vzdala, ale rychle se vzpamatoval. „Napadl mě ten starý špitál, Marin. Tam teď nikdo nechodí, a myslím, že drží ještě většina střechy.“

To, čemu se stále ještě říkalo nový špitál, kam se lidé chodili léčit, byla-li jejich nemoc nakažlivá, stálo na východ od vesnice za mlýnem pana otce Thanea, od doby, kdy byl Perrin ještě malý chlapec. Starý špitál, stojící v Západním polesí, byl tehdy téměř zničen zuřivou vichřicí. Perrin si vzpomínal, že je napůl zarostlý psím vínem a šípkovými růžemi, ve zbytcích došků hnízdili ptáci a pod zadními schody měl noru jezevec. Byla to dobrá skrýš.

Paní hostinská se na Brana ostře zadívala, jako by ji překvapilo, že ho to napadlo. „To by mělo, hádám, stačit. Aspoň pro dnešní noc. Tam je odvedu.“

„To nemusíš, Marin. Můžu je tam klidně zavíst sám, jestli si Perrin nepamatuje cestu.“

„Občas zapomínáš, že jsi starosta, Brane. Přitahuješ pozornost. Lidi se budou divit, kam jdeš a co tam hodláš dělat. Radši tady zůstaň, kdyby sem někdo zaskočil, a dohlídni na to, aby odešel přesvědčený, že je všechno, jak má být. V kotlíku je dušený jehněčí a čočková polívka jenom potřebuje přihřát. A s nikým o tom špitále nemluv, Brane. Lepší bude, když si nikdo ani nevzpomene, že ještě stojí.“

„Nejsem trouba, Marin,“ zavrčel starosta škrobeně.

„Já vím, že ne, drahý.“ Poplácala manžela po tváři, ale její laskavý výraz se změnil, když přenesla pohled z Brana na ostatní přítomné. „Vyvoláváte potíže,“ zamumlala, než jim vydala příkazy.

Měli cestovat v malých skupinkách, aby nepřitáhli pozornost. Ona přejde vesnici sama a setká se s nimi v lese na druhé straně. Aielové ji ujistili, že dokážou najít bleskem rozštípnutý dub, který jim popsala, a vyklouzli ven zadními dveřmi. Perrin ten strom znal, veliký dub asi míli za vesnicí, který vypadal, jako by ho někdo uprostřed rozštípl sekerou, jenž však nějak dokázal přežít a dokonce se mu dařilo velice dobře. Byl si jist, že dokáže bez potíží dojít přímo ke špitálu, ale paní hostinská trvala na tom, že se všichni sejdou u dubu.

„Budeš se tady jen tak potulovat, Perrine, a Světlo ví, do čeho se zamotáš.“ Vzhlédla k Loialovi – jenž nyní stál a kosmatou hlavou se téměř dotýkal stropních trámů – a povzdechla si. „Přála bych si, abych mohla něco udělat s tou tvou výškou, Loiale. Vím, že je horko, ale nebude ti vadit, když si necháš plášť a nasadíš si kapuci? I v této době lidé brzy přesvědčí sami sebe, že neviděli, co viděli, když to není to, co čekali, že uvidí, ale kdyby zahlídli tvůj obličej... Ne, že by nebyl docela hezký, tím jsem si jistá, ale jako člověk z Dvouříčí bys nikdy neprošel.“

Loial se pod širokým nosiskem usmál od ucha k uchu. „Dneska vůbec není příliš teplo na plášť, panímámo al’Vereová.“

Paní hostinská sebrala lehký pletený šátek s modrými třásněmi a vyprovodila Perrina, Faile a Loiala za stáj, a na okamžik se zdálo, že veškerá jejich snaha o utajení je zmařena. Krhavýma očima tam Cenn Buie, vypadající, jako by byl složen ze samých pokroucených kořenů, obhlížel jejich koně. Zvláště Loialova velkého oře, vysokého jako dhurannský hřebec pantáty al’Vereho. Cenn se poškrábal na hlavě a zahleděl se na velké sedlo na vysokém koni.

Když zahlédl Loiala, oči se mu rozšířily a brada mu spadla. „Tr – tr – trollok!“ podařilo se mu ze sebe nakonec vypravit.

„Nebuď labuť, Cenne Buie,“ zarazila ho pevně Marin a poodstoupila stranou, aby odvedla doškářovu pozornost na sebe. Perrin držel hlavu sklopenou, prohlížel si luk a nehýbal se. „Copak bych stála u svých vlastních zadních dveří s trollokem?“ Opovržlivě si odfrkla. „Pantáta Loial je ogier, jak bys měl vědět, kdyby ses nechoval jako hašteřivá slepice, co si radši stěžuje, než by se koukla, co má pod nosem? Pantáta Loial tudy jenom prochází a nemá čas zdržovat se s takovýma, jako jsi ty. A ty se seber a jdi si po svých a nech naše hosty na pokoji. Víš moc dobře, že tě Corin Ayellinová nahání už celý měsíce kvůli tomu, jak mizernou práci jsi odvedl na její střeše.“

Cenn tiše vyslovil „ogier“ a zamrkal. Na okamžik to vypadalo, že se začne bránit proti nařčení z nedobře odvedené práce, ale pak mu padl zrak na Perrina a oči se mu zúžily. „To je on! To je on! Jdou po tobě, ty fakane, ty darebáku, co si jen tak uteče s Aes Sedai a stane se z něj temnej druh. To jsme tu měli trolloky prvně. Teď jsi zpátky a oni taky. Nechceš mi snad namluvit, že je to shoda náhod? Co to máš s očima? Nejseš nemocnej? Máš snad nějakou chorobu, kterou jsi sem přivlekl, aby nás to všechny zabilo, kdyby nestačili trolloci? Děti Světla to s tebou skoncují. Uvidíme, jestli ne.“

Perrin cítil, jak se Faile napjala, a spěšně jí položil ruku na paži, když si uvědomil, že vytáhla nůž. Co si myslela, že udělá? Cenn byl popudlivý starý hňup, ale to nebyl důvod vytahovat nože. Faile vyčerpaně pohodila hlavou, ale aspoň to nechala být.

„To stačí, Cenne,“ vyjela ostře Marin. „Tohle si necháš pro sebe. Nebo jsi snad začal běhat za bělokabátníkama s různýma historkama jako Hari a jeho bratříček Darl? Měla jsem podezření, když se bělokabátníci přišli hrabat v Branových knížkách. Šest jich sebrali a poučovali Brana, že má pod střechou takový rouhání. Rouhání, ze všech věcí! Protože nesouhlasili s tím, co bylo v těch knížkách. Máš štěstí, že po tobě nechci, abys ty knížky nahradil. Prolezli celej hostinec jako lasičky. Tvrdili, že hledají další rouhačský spisy, jako by někdo schovával knížku. Sházeli všechny slamníky z postelí a poničili mi lněný povlečení. Máš veliký štěstí, že jsem tě nepřitáhla zpátky, abys to všechno zase napravil.“

Cenn se s každou větou trochu stáhl, až se zdálo, že si přetáhne kostnatá ramena přes hlavu. „Já jim nic neřekl, Marin,“ vzpíral se. „Jenom proto, že se člověk zmíní – Tak to je, jen jsem náhodou řekl, poznamenal –“ Otřásl se a dál se vyhýbal jejímu pohledu, i když získal zpět trochu z bývalého chování. „Tohle přednesu radě, Marin. Totiž jeho.“ Ukázal pokřiveným prstem na Perrina. „Dokud je tady, všichni jsme v nebezpečí. Jestli děti zjistí, že ho ukrýváš, mohly by to dávat za vinu i nám ostatním. Pak by nešlo jen o zpřeházený skříně.“

„Tohle je věc ženskýho kroužku.“ Marin si upravila šátek na ramenou a postavila se před doškáře, aby mu viděla do očí. Byl o něco vyšší než ona, ale náhlý výraz vážné obřadnosti jí ten kousek hravě přidal. Cenn sice prskal, ale paní hostinská přešla všechny jeho pokusy skočit jí do řeči. „Věc kroužku, Cenne Buie. Jestli si myslíš, že není – jestli se vůbec odvážíš mě nazvat lhářkou – tak si běž pouštět pusu na špacír. Jen vydechneš slovíčko o věcech kroužku někomu jinýmu, včetně vesnický rady...“

„Kroužek nemá právo vměšovat se do záležitostí rady,“ zařval doškář.

„...a uvidíme, jestli tě tvoje žena vůbec nechá spát aspoň ve stodole. A jíst to, co nechají vaše dojný krávy. Myslíš si, že rada je výš než kroužek? Pošlu Daisu Congarovou, aby tě přesvědčila o opaku, jestli je to nutný.“

Cenn sebou trhl, což bylo dobře. Byla-li Daisa Congarová vědmou, nejspíš by mu po celý další rok každý den násilím vlila do krku nějaký odporně chutnající lektvar, a Cenn byl příliš hubený, aby jí v tom dokázal zabránit. Alsbet Luhhanová byla jediná žena v Emondově Roli větší než Daisa, a Daisa se navíc velice snadno rozčílila a byla většinou špatně naložená. Perrin si ji jako vědmu neuměl představit. Nyneivu nejspíš raní mrtvice, až zjistí, kdo ji nahradil. Nyneiva byla vždycky přesvědčená, že sama používá zdravý rozum a má laskavý přístup.

„Není nutný být tak protivná, Marin,“ zamumlal Cenn, aby paní hostinskou uklidnil. „Jestli chceš, abych o tom mlčel, tak budu mlčet. Ale ženskej kroužek neženskej kroužek, riskuješ, že na nás na všechny poštveš děti Světla.“ Marin jenom zvedla obočí, a doškář se po chvíli odšoural pryč a jen si cosi brblal pod vousy.

„Skvělá práce,“ pochválila Faile, když viděla, jak Cenn mizí za rohem hostince. „Myslím, že se od tebe musím učit. Nejsem ani zpolovice tak dobrá v jednání s Perrinem, jako ty s pantátou al’Verem a tím chlapíkem.“ Usmála se na Perrina, aby mu ukázala, že jen žertuje. Aspoň Perrin doufal, že to znamená tohle.

„Musíš poznat, kdy je držet zkrátka,“ opáčila nepřítomně starší žena, „a kdy se nedá dělat nic jinýho, než je nechat, aby bylo po jejich. Když je necháš prosadit si svou, když o nic nejde, je pak snazší je ovládat, když je to důležitý.“ Mračila se za Cennem a příliš nevěnovala pozornost tomu, co říká, snad až na to, když dodala: „A některý by měli být uvázaný ve stáji a zůstat tam.“

Perrin jí spěšně skočil do řeči. Faile rozhodně nepotřebovala další takové rady. „Myslíš, že bude držet jazyk za zuby, panímámo al’Vereová?“

Paní hostinská poněkud zaváhala a pak řekla: „Myslím, že bude. Cenn se narodil s bolavým zubem, který se s tím, jak stárne, jen čím dál víc kazí, ale není jako Hari Coplin a ta jeho banda.“ Přesto váhala.

„Měli bychom jít,“ řekl Perrin. Nikdo nic nenamítal.

Slunce již bylo výš, než čekal, za zenitem, což znamenalo, že většina lidí bude doma obědvat. Těch pár, co ještě bylo venku, byli většinou chlapci starající se o ovce a krávy, a teď spěšně pojídali to, co si přinesli zabaleno do plátna, byvše příliš zabraní do jídla a příliš daleko od vozových stezek, aby si všímali, kdo kolem projíždí. Přesto si Loial vysloužil pár udivených pohledů i přes kapuci, která mu zakrývala tvář. Dokonce ani na Tanečníkovi nesahal Perrin ogierovi na jeho vysokém koni ani po prsa. Lidem, kteří je zahlédli z větší dálky, museli připadat jako dospělý se dvěma dětmi, všichni jedoucí na ponících a vedoucí nákladní poníky. Rozhodně to nebylo nic obvyklého, ale Perrin doufal, že tak to budou lidé vidět. Řeči přitáhnou pozornost. Musel se tomu vyhnout, dokud neosvobodí panímámu Luhhanovou a ostatní. Jen kdyby Cenn dokázal mlčet. Sám si taky přidržoval kapuci pláště hluboko dole. To sice také mohlo vyvolat řeči, ale ne tolik, kdyby si někdo všiml jeho vousu a uvědomil si, že není dítě. Aspoň že nebylo zrovna horko. Po Tearu mu to skoro připadalo jako jaro, a ne plné léto.

Neměl nejmenší potíže najít rozštípnutý dub, jehož obě poloviny se nakláněly na opačné strany, vytvářejíce tak širokou vidlici, jejíž vnitřní strany byly zčernalé a tvrdší než železo. Půda pod rozložitou korunou byla holá. Projít vesnici zabralo kratší dobu než ji obcházet, takže tam panímáma al’Vereová již čekala a trochu netrpělivě si upravovala šátek. Aielové tam byli také, dřepěli ve vrstvě tlejícího dubového listí a chroupali žaludy. Gaul dřepěl kousek od obou žen. Děvy a Gaul se sledovali navzájem skoro stejně pozorně, jako obhlíželi okolní lesy. Perrin nepochyboval, že se na místo dostali, aniž by si jich někdo všiml. Přál si, aby měl jejich schopnosti. Dokázal se lesem plížit celkem bez toho, aby vzbuzoval pozornost, ale Aielům zřejmě nezáleželo na tom, je-li kolem nich les, obdělaná země či město. Když nechtěli, aby je někdo viděl, našli způsob, jak nebýt viděni.

Paní hostinská trvala na tom, že zbytek cesty půjdou pěšky, tvrdíc, že cesta je pro jízdu příliš zarostlá. Perrin nesouhlasil, ale přesto sesedl. Nepochybně nebylo nijak příjemné vést lidi jedoucí na koních, když jste sami museli jít pěšky. V každém případě měl Perrin hlavu plnou plánů. Potřeboval si prohlédnout bělokabátnický tábor v Hlídce dřív, než se rozmyslí, jak zachránit panímámu Luhhanovou a ostatní. A kde se asi skrývají Tam a Abell? Ani Bran, ani panímáma al’Vereová mu to neřekli. Možná to sami nevěděli. Jestli Tam s Abellem vězně ještě neosvobodili, tak to nebude snadný úkol. Ale nějak to musí dokázat. Pak může obrátit svou pozornost k trollokům.

Touto cestou nešel nikdo z vesnice celá léta a stezka zmizela, stromy však většinou udržovaly porost velmi nízký. Aielové se tiše sunuli dopředu spolu s ostatními, podléhajíce tak naléhání paní hostinské, že musejí všichni zůstat pohromadě. Loial pochvalně mumlal při pohledu na velké duby či zvláště vysokou jedli nebo kalinu. Občas ve stromoví zazpíval drozdec či červenka a jednou Perrin ucítil lišku, jež je pozorovala.

Náhle zachytil pach lidí, který tu před chvílí nebyl, a zaslechl tiché zašustění. Aielové se napjali a přikrčili se s připravenými oštěpy. Perrin sáhl pro toulec.

„Jen klid,“ naléhala paní hostinská a ukazovala jim, aby sklonili zbraně. „Prosím, uklidněte se.“

Náhle vepředu stáli dva muži, první vysoký, snědý a štíhlý nalevo, druhý menší, podsaditý a prošedivělý napravo. Oba drželi luky s nasazenými šípy, připraveni je zvednout a napnout, a na opasku zavěšený meč jim na druhé straně vyvažoval plný toulec. Oba měli šaty, které jako by splývaly s okolním listím.

„Strážci!“ vyjekl Perrin. „Proč jsi nám neřekla, že tu jsou Aes Sedai, panímámo al’Vereová? Pantáta al’Vere se o nich taky ani slůvkem nezmínil. Proč?“

„Protože to neví,“ vysvětlovala paní hostinská rychle. „Nelhala jsem, když jsem říkala, že tohle je záležitost ženskýho kroužku.“ Obrátila svou pozornost k oběma strážcům, kteří byli stále stejně napjatí. „Tomasi, Ihvone, znáte mě. Odložte ty luky. Víte, že bych sem nepřivedla nikoho, kdo by vám chtěl uškodit.“

„Ogier,“ ozval se ten šedovlasý, „Aielové a žlutooký muž – samozřejmě ten, kterého hledají bělokabátníci – a divoká mladá žena s nožem.“ Perrin se ohlédl na Faile. Držela čepel připravenou k vrhu. Tentokrát s ní souhlasil. Možná to byli strážci, ale zatím se nezdálo, že hodlají odložit své luky. Obličeje jako by měli vyryty do kovadliny. Aielové byli od pohledu připraveni zatančit si s oštěpy bez toho, aby se zdržovali zahalováním obličejů. „Zvláštní skupina, panímámo al’Vereová,“ pokračoval starší strážce. „Uvidíme. Ihvone?“ Štíhlý muž kývl a splynul s podrostem. Perrin ho skoro neslyšel odcházet. Když chtěli, strážci se uměli pohybovat jako sama smrt.

„Co tím myslíš, záležitost ženskýho kroužku?“ chtěl vědět Perrin. „Vím, že bělokabátníci by dělali potíže, kdyby se dozvěděli o Aes Sedai, takže to nechcete prozradit Harimu Coplinovi, ale proč to nechcete říct starostovi? A nám?“

„Protože jsme se na tom dohodly,“ prohlásila panímáma al’Vereová podrážděně. Podráždění zřejmě patřilo stejnou měrou Perrinovi, jakož i strážci, jenž tu stále stál a hlídal je – jiný výraz se k jeho činnosti prostě nehodil – a možná trošička patřilo i Aes Sedai. „Byli v Hlídce, když přišli bělokabátníci. Nikdo nevěděl, kdo jsou, kromě tamějšího kroužku, který je předal nám, abychom je ukryly. Před každým, Perrine. Tak se nejlíp uchová tajemství, když ho zná jen pár lidí. Světlo mě chraň, znám dvě ženy, které přestaly sdílet lože s manželem, protože se bály, že by mohly ve spánku promluvit. Dohodly jsme se, že to udržíme v tajnosti.“

„Proč ses to rozhodla změnit?“ zeptal se tvrdým hlasem šedovlasý strážce.

„Protože jsem to dobře zvážila a přišlo mi to rozumný, Tomasi.“ Podle toho, jak si popotáhla šátek, Perrin vytušil, že doufá, že členky kroužku – a Aes Sedai – budou uvažovat stejně. Povídalo se, že členky ženského kroužku umí být ještě tvrdší vůči sobě, než byly vůči ostatním vesničanům. „Kde tě líp schovat, Perrine, než u Aes Sedai? Ty se jich určitě nebojíš, ne poté, co jsi s jednou odešel. A... Brzy to zjistíš sám. Prostě mi musíš věřit.“

„Jsou Aes Sedai a Aes Sedai,“ sdělil jí Perrin. Ale ty, které považoval za nejhorší, ty z červeného adžah, se nesvazovaly se strážci. Červené adžah neměly muže zrovna v lásce. Tenhle Tomas měl tmavé, neuhýbavé oči. Mohli přes něj přejít nebo – což by bylo lepší – prostě jen odejít, ale strážce by určitě prohnal šíp tělem prvního, kdo by udělal něco, co by se mu nelíbilo, a Perrin se byl ochoten vsadit, že ten muž má další střely po ruce, aby je mohl snadno nasadit. Aielové s ním zřejmě souhlasili. Stále byli připraveni vmžiku odskočit libovolným směrem, ale také se tvářili, jako by mohli zůstat, kde jsou, dokud slunce nezamrzne. Perrin poplácal Faile po rameni. „To bude v pořádku,“ řekl jí.

„Ovšemže bude,“ odpověděla ona s úsměvem. Schovala nůž. „Když to říká panímáma al’Vereová, tak já jí věřím.“

Perrin doufal, že má pravdu. On nevěřil tolika lidem jako dřív. Ne Aes Sedai. A možná ani Marin al’Vereové ne. Ale tyhle Aes Sedai mu možná pomůžou bojovat proti trollokům. Bude věřit každému, kdo to udělá. Ale jak dalece se může na Aes Sedai spolehnout? Dělaly všechno ze svých vlastních důvodů. Dvouříčí pro něj bylo domovem, ale pro ně to klidně mohl být kámen na šachovnici. Faile a Marin al’Vereová jim však zřejmě důvěřovaly a Aielové čekali. Pro tuto chvíli zřejmě neměl moc na vybranou.

31

Záruky

Za pár minut se Ihvon vrátil. „Můžete jít dál, panímámo al’Vereová,“ bylo vše, co řekl, než spolu s Tomasem opět zmizeli v křoví, opět aniž by téměř pohnuli lístkem.

„Jsou dobří,“ řekl Gaul a podezíravě se rozhlížel kolem sebe.

„V tomhle by se i dítě schovalo,“ sdělila mu Chiad a plácla do větvičky brusinky. Nicméně podrost obhlížela pozorně jako Gaul.

Žádný z Aielů zřejmě nedychtil pokračovat dál. Ne že by zrovna váhali, a rozhodně se nebáli, ale zcela jistě nebyli nijak dychtiví pokračovat v cestě. Perrin doufal, že jednou přijde na to, co Aielové vlastně cítí k Aes Sedai. Jednou. On sám také nebyl dneska zrovna dvakrát nadšený.

„Tak se pojďme podívat za těmi tvými Aes Sedai,“ obrátil se drsně na paní hostinskou.

Starý špitál byl ještě pobořenější, než se pamatoval, roztažené první poschodí se poněkud opile naklánělo, půlka místností se otevírala k obloze a z jedné vyrůstala deset sáhů vysoká tupela. Stavení ze všech stran obklopoval les. Po zdech se plazila hustá síť psího vína a šípkových růží, pokrývající došky zelení. Perrina napadlo, že je to to jediné, co ještě drží stěny pohromadě. Ale přední dveře byly očištěny. Ucítil koně a slabou vůni fazolí a slaniny, ale kupodivu ne kouř.

Přivázali koně k nízkým větvím a následovali paní hostinskou dovnitř, kde psím vínem obrostlými okny pronikalo jen málo světla. Přední místnost byla velká a nebyl v ní žádný nábytek. V rozích bylo smetí a pár pavučin, které unikly očividně chvatnému uklízení. Na podlaze u zdi ležely čtvery stočené pokrývky spolu se sedly, sedlovými brašnami a úhledně svázanými ranečky. Vůně připravovaného jídla se linula z malého kotlíku na kamenném ohništi, přestože tu nehořel oheň. V menší konvičce zřejmě byla voda na čaj, téměř vroucí. Čekaly na ně dvě Aes Sedai. Marin al’Vereová spěšně udělala pukrle a vrhla se do nervózního vodopádu představování a vysvětlování.

Perrin si opřel bradu o luk. Poznal obě Aes Sedai. Verin Mathwin, buclatá, s hranatou tváří a šedivými prameny v hnědých vlasech i přes hladkou tvář bezvěké Aes Sedai, byla z hnědého adžah, a jako všechny hnědé sestry zdánlivě polovinu doby ztracená v pátrání po vědomostech, ať starých a ztracených, či nových. Ale občas její tmavé oči usvědčovaly ze lži ten mírně zasněný výraz, jako právě teď, kdy je upírala na něj, ostré jako připínáčky. Byla kromě Moirain jednou ze dvou Aes Sedai, o nichž s jistotou věděl, že znají pravdu o Randovi, a tušil, že toho i o něm ví víc, než dávala najevo. Když se zaposlouchala do Marinina vyprávění, její oči opět dostaly ten mírně zasněný výraz, ale na okamžik ho zvážila na lékařských vážkách a zahrnula ho do vlastních plánů. Bude si na ni muset dávat veliký pozor.

S druhou, štíhlou tmavou ženou v jezdeckých šatech z tmavozeleného hedvábí, které ostře kontrastovaly s Verininými prostými hnědými šaty, jež navíc měly na manžetách skvrny od atramentu, sice nikdy nemluvil, ale jednou ji zahlédl. Alanna Mosvani byla ze zeleného adžah, pokud se pamatoval dobře. Byla to krásná žena s dlouhými černými vlasy a pronikavýma tmavýma očima. Ty oči si ho také prohlížely, zatímco jejich majitelka naslouchala paní hostinské. Rozpomněl se na něco, co jednou řekla Egwain. Některé Aes Sedai, které by o Randovi neměly vědět, se o něj nějak moc zajímají. Například Elaida a Alanna Mosvani. Myslím, že ani jedné se nedá věřit. Pokud se nepřesvědčí o opaku, měl by se nejspíš řídit Egwaininou radou.

Nastražil uši, když Marin řekla, stále bojácně: „Ptala ses na něj, Verin Sedai, totiž na Perrina. Na všechny tři chlapce, ale na Perrina mezi nimi. Připadlo mi, že nejsnazší způsob, jak mu zabránit, aby se nechal zabít, bude přivést ho za tebou. Jen jsem prostě neměla čas se nejdřív zeptat. Říkáš, že přes –“

„To je docela v pořádku, panímámo al’Vereová,“ přerušila ji Verin uklidňujícím tónem. Udělala jsi tu správnou věc. Perrin je teď ve správných rukou. A také ocením možnost zjistit víc o Aielech. Taktéž hovor s ogierem je mi vždy potěšením. Proberu tvůj mozek, Loiale. Objevila jsem v ogieřích knihách pár zajímavých věcí.“

Loial se na ni potěšeně usmál. Cokoliv, co mělo něco společného s knihami, ho zřejmě dokázalo potěšit. Gaul, na druhou stranu, si vyměnil opatrný pohled s Bain a Chiad.

„Je to v pořádku, pokud to neuděláš znovu,“ prohlásila pevně Alanna. „Leda... Jsi sám?“ zeptala se Perrina hlasem, který jasně vyžadoval okamžitou odpověď. „Ti druzí dva se vrátili také?“

„Proč jste tady?“ chtěl vědět oplátkou Perrin.

„Perrine!“ vyjela paní hostinská ostře. „Co tvoje způsoby! Možná ses ve světě přiučil hrubostem, ale když jsi teď doma, můžeš na ně klidně zapomenout.“

„Nedělej si starosti,“ mírnila ji Verin. „My jsme teď s Perrinem staří přátelé. Já ho chápu.“ V tmavých očích, jež na něho upírala, se jí na okamžik zablýsklo světélko.

„My se o něj postaráme.“ Alannina chladná slova naznačovala mnoho možností.

Verin se usmála a poplácala Marin po rameni. „Radši by ses měla vrátit zpátky do vesnice. Nechceme, aby se někdo divil, proč se potloukáš po lesích.“

Paní hostinská kývla. Zastavila se u Perrina a poplácala ho po paži. „Víš, že s tebou cítím,“ pravila laskavě. „Jen si pamatuj, že když se necháš zabít, ničemu tím nepomůžeš. Udělej, co ti Aes Sedai řeknou.“ Perrin zamumlal cosi neurčitého, ale ji to zřejmě uspokojilo.

Když Marin al’Vereová odešla, Verin řekla: „My s tebou soucítíme také, Perrine. Kdyby se bylo dalo něco dělat, byly bychom to udělaly.“

Perrin teď nechtěl myslet na svou rodinu. „Pořád jste mi neodpověděly na otázku.“

„Perrine!“ Faile se podařilo napodobit tón paní hostinské téměř do puntíku, ale on si jí nevšímal.

„Proč jste tady? Připadá mi to jako zatraceně velká shoda okolností. Bělokabátníci a trolloci, a vy dvě se tu jen tak objevíte zrovna v tý době.“

„To ale vůbec není shoda okolností,“ odvětila Verin. „Aha, voda na čaj už je skoro hotová.“ Voda přestala vřít, když do ní hodila hrst lístků, a Faile ukázala, kde v jednom z ranců u stěny najít kovové hrnečky. Alanna, s rukama zkříženýma na prsou, ani na okamžik neodtrhla oči od Perrina, a jejich žár se svářel s chladem její tváře. „Rok za rokem,“ pokračovala Verin, „nacházíme stále méně děvčat, které lze naučit usměrňovat. Sheriam věří, že jsme poslední tři tisíce let vlastně strávily tím, že jsme tuto vlastnost vykořeňovaly z lidské populace, když jsme zkrotily každého muže, jenž mohl usměrňovat, kterého jsme našly. Důkazem podle ní je, jak málo mužů teď nacházíme. No, záznamy hovoří o tom, že před sto lety to byli tak dva tři do roka, a před pěti sty lety –“

Alanna si odkašlala. „Co jiného můžeme dělat, Verin? Nechat je se zbláznit? Držet se toho šíleného plánu bílých?“

„To, myslím, ne,“ odpověděla klidně Verin. „I kdybychom našly ženy, které by byly ochotny porodit dítě zkroceného muže, neexistuje záruka, že to dítě bude schopno usměrňovat nebo že to bude dívka. Navrhovala jsem, že jestli chtějí rozšířit chov, měly by být Aes Sedai těmi, kdo budou rodit děti. Měly by to být ony samy, když už to navrhly. Alviarin to nepobavilo.“

„To tedy určitě ne,“ zasmála se Alanna. Náhlý záblesk pobavení, proniknuvší jejím ohnivým tmavým pohledem, měl překvapivý účinek. „Moc ráda bych viděla, jak se zatvářila.“

„Její výraz byl... zajímavý,“ prohlásila hnědá sestra pobaveně. „Uklidni se, Perrine. Dám ti i zbytek odpovědí. Čaj?“

Perrin se snažil zlobně nemračit. Zjistil, že se nějak ocitl vsedě na podlaze, s lukem položeným vedle a kovovým hrníčkem plným silného čaje v ruce. Všichni seděli v kruhu uprostřed místnosti. Alanna se ujala vysvětlování jejich přítomnosti, možná aby zabránila druhé Aes Sedai odbočovat neustále od tématu.

„Tady ve Dvouříčí, které, jak tuším, žádná Aes Sedai nenavštívila po tisíc let, našla Moirain dvě silné dívky, které nejenže bylo možné naučit usměrňovat, ale které se s tou schopností narodily, a doslechla se o další, která zemřela dřív, než ji to mohla naučit sama.“

„Nemluvě o třech ta’veren“ zamumlala Verin do svého čaje.

„Máš vůbec představu,“ pokračovala Alanna, „kolik měst a vesnic musíme obvykle navštívit, abychom našly tři dívky s vrozenou schopností usměrňovat? Jediný div je, že nám trvalo tak dlouho přijít sem hledat další. Stará krev je tady ve Dvouříčí velice silná. Jen týden předtím, než se objevily děti Světla, jsme byly v Hlídce, a dávaly jsme si velice dobrý pozor, abychom nikomu nevyjevily, kdo vlastně jsme, kromě tamního ženského kroužku, ale přesto jsme našly čtyři děvčata, které je možné vycvičit, a jednu holčičku, o níž si myslím, že se se schopností usměrňovat narodila.“

„Bylo těžké poznat to s jistotou,“ dodávala Verin. „Je jí teprve dvanáct. Žádná není zdaleka tak silná jako Egwain a Nyneiva, ale ten počet je stále velmi významný. Kolem Hlídky by mohly být ještě dvě tři další. Neměly jsme možnost prohlédnout děvčata ani tam, ani dál na jih. Tarenský Přívoz byl, musím říci, zklamáním. Asi tam docházelo k příliš časté výměně pokrevních linií.“

Perrin musel přiznat, že to dává smysl. Ale neodpovídalo to na jeho otázky, ani to nezahnalo všechny pochybnosti. Poposedl si a natáhl nohu. Rána po oštěpu ve stehně ho bolela. „Nechápu, proč se tady schováváte. Bělokabátníci zatýkají nevinný lidi a vy tu jen tak sedíte. Po celým Dvouříčí zřejmě pobíhají trolloci, a vy tu jenom tak sedíte.“ Loial si cosi tiše zamručel, znělo to jako vzdálené hřmění. Perrin zachytil slova „nahněvat Aes Sedai“ a „sršní hnízdo", ale pokračoval a dál do nich bušil. „Proč něco neděláte? Jste Aes Sedai! Ať shořím, proč něco neděláte?“

„Perrine!“ sykla Faile, než se na Verin a Alannu omluvně usmála. „Prosím, odpusťte mu. Moirain Sedai ho zkazila. Je nejspíš shovívavá a prominula mu spoustu věcí. Prosím, nehněvejte se na něj. Bude se chovat líp.“ Střelila po něm pohledem naznačujíc, že to bylo míněno stejně tak pro jeho uši jako pro jejich, ba víc. On se na ni taky zamračil. Neměla právo se do tohohle plést.

„Shovívavá?“ Verin zamrkala. „Moirain? Toho jsem si nikdy nevšimla.“

Alanna na Faile mávla, aby ji umlčela. „Ty tomu rozhodně nerozumíš,“ řekla Aes Sedai Perrinovi napjatým hlasem. „Nechápeš omezení, za nichž pracujeme. Tři přísahy nejsou jen pouhá slova. Přivedla jsem s sebou na toto místo dva strážce.“ Zelené byly jediné adžah, které se spojovaly s víc než jedním strážcem. Některé, jak slyšel, měly strážce tři či čtyři. „Děti Světla chytily Oweina, když šel přes otevřené prostranství. Cítila jsem každý šíp, který ho zasáhl, dokud nezemřel. Kdybych tam byla s ním, byla bych ho mohla ochránit, i sebe, s pomocí síly. Ale nemohu ji použít k pomstě. Přísahy to nedovolují. Děti jsou tak zlé, jak jen muži mohou být, až na temné druhy, ale nejsou to temní druzi, a z toho důvodu jsou chráněni před jedinou silou, pokud se nejedná o sebeobranu. I když to roztáhneme, jak to jen jde, jsou tu jisté hranice.“

„A co se týče trolloků,“ doplnila Verin, „hodně jsme jich skolily, taky dva myrddraaly, ale i tady jsou hranice. Půllidé dokážou jistým způsobem vycítit usměrňování. Když se nám podaří proti sobě poštvat stovku trolloků, dá se dělat jen jediné, totiž utéci.“

Perrin se poškrábal ve vousech. Měl to čekat, měl to vědět. Viděl Moirain čelit trollokům a měl jistou představu, co může udělat a co ne. Uvědomil si, že myslí na to, jak Rand zabil všechny trolloky v Tearském Kameni, jenže Rand byl silnější než obě tyto Aes Sedai, a pravděpodobně i silnější než obě dohromady. No, ať už mu pomůžou nebo ne, stále hodlal vyřídit každého trolloka ve Dvouříčí. Poté, co zachrání Matovu rodinu a Luhhanovy. Když si to pořádně promyslí, musí najít způsob. Stehno ho velice bolelo.

„Jsi zraněný.“ – Alanna odložila hrneček na podlahu, přiklekla k němu a vzala mu hlavu do dlaní. Zabrnělo ho. „Ano. Už to vidím. Tohle sis zřejmě neudělal při holení.“

„To byli trolloci, Aes Sedai,“ promluvila Bain. „Když jsme vycházeli z brány v horách.“ Chiad jí položila ruku na loket a Bain umlkla.

„Bránu jsem uzamkl,“ dodal rychle Loial. „Už ji nikdo nepoužije, pokud nebude otevřena z této strany.“

„Napadlo mě, že jste se sem museli dostat takhle,“ zamumlala zpola pro sebe Verin. „Moirain říkala, že používají Cesty. Dřív nebo později to pro nás bude znamenat skutečný problém.“

Perrin uvažoval, co si o tom vlastně myslí.

„Cesty,“ řekla Alanna stále držíc jeho hlavu v dlaních. „Ta’veren! Mladí hrdinové!“ Ta slova od ní zněla pochvalně a zároveň téměř jako kletba.

„Já nejsem žádnej hrdina,“ sdělil jí Perrin ledově. „Cesty byly ten nejrychlejší způsob, jak se sem dostat. To je všechno.“

Zelená sestra pokračovala, jako by nebyl promluvil. „Nikdy nepochopím, proč amyrlinin stolec nechal vás tři jít si po svých. Elaidu kvůli vám třem málem ranila mrtvice, a není sama, jen je nejdůraznější. Když teď zámky povolují a Poslední bitva se blíží, poslední, co potřebujeme, jsou tři volně pobíhající ta’veren. Já bych vás tři uvázala na provázek, třeba bych vás tři i připoutala k sobě.“ Perrin se snažil odtáhnout, ale ona jenom zesílila stisk a usmála se. „Ještě zachovávám zvyky, takže bych k sobě nepřipoutala muže proti jeho vůli. Zatím ne.“ Perrin si nebyl jist, jak moc jí k tomu chybí. Její úsměv jí totiž nedostoupil k očím. Přejela prstem zpola zahojenou jizvu na jeho tváři. „Tohle už zašlo příliš daleko. Jizvu teď nezhojí ani léčení.“

„Nepotřebuju být krásnej,“ zavrčel Perrin – rozhodně ne na to, co musel udělat – a Faile se zasmála nahlas.

„Kdo ti toto řekl?“ zeptala se. Kupodivu si vyměnila úsměv s Alannou.

Perrin se zamračil a zauvažoval, jestli si z něj snad neutahují, ale než stačil něco pronést, zasáhlo ho léčení, jako by se měnil v kus ledu. Mohl jenom zalapat po dechu. Ta chvilka, než ho Alanna pustila, mu připadala nekonečná.

Když znovu popadl dech, zelená sestra držela v dlaních Baininu ohnivou hlavu, Verin prohlížela Gaula a Chiad zkoušela levou ruku a se spokojeným výrazem jí mávala dopředu a dozadu.

Alannino místo vedle Perrina teď zaujala Faile a přejela mu prstem po tváři podél jizvy pod okem. „Znamínko krásy,“ řekla a pousmála se.

„Co?“

„Ó, to je jenom něco, co dělají domanské ženy. Byla to jenom hloupá poznámka.“

Přes její úsměv, nebo možná díky němu, se na ni Perrin poněkud podezíravě zamračil. Dělala si z něj legraci, jen nechápal přesně jak.

Do místnosti vklouzl Ihvon, pošeptal Alanně cosi do ucha a na její šeptem vydaný rozkaz se zase vytratil ven. Ani na dřevěné podlaze téměř nevydával žádný hluk. O chvíli později škrábání bot ohlásilo nové příchozí.

Perrin vyskočil, když se ve dveřích objevil Tam al’Thor a Abell Cauthon s luky v rukou, v pomačkaných šatech, s prošedivělým strništěm mužů, kteří spali pod širým nebem. Byli na lovu. Tamovi u pasu viseli čtyři králíci a Abellovi tři. Bylo zřejmé, že čekali jak Aes Sedai, tak návštěvníky, ale na Loiala, o polovinu vyššího, než byli oni, se štětičkami na uších a širokým, rozpláclým nosem, zírali v úžasu. Tamovou vážnou, vrásčitou tváří přelétl při pohledu na Aiely záblesk poznání.

Tamův pohled však na nich zamyšleně spočíval jenom chvilku, než si všiml Perrina, a trhl sebou skoro tolik, jako při pohledu na Loiala. Tam al’Thor byl statný muž s klenutým hrudníkem, a i přes to, že měl vlasy téměř šedé, byl tím typem muže, jehož na kolena srazí nejméně zemětřesení, a k tomu, aby se polekal, bylo třeba víc než jen to. „Perrine, mládenče!“ zvolal Tam. „Je s tebou Rand?“

„A co Mat?“ dodával dychtivě Abell. Vypadal jako starší, prošedivělý Mat, ale s vážnějším výrazem v očích. Muž, který s léty příliš nepřibral, a měl stále svižný krok.

„Jsou v pořádku,“ sdělil jim Perrin. „V Tearu.“ Koutkem oka zachytil Verinin výraz. Věděla příliš dobře, co Tear pro Randa znamená. Alanna jim však téměř nevěnovala pozornost. „Byli by přišli se mnou, ale nevěděli jsme, jak je to tu zlý.“ V obou případech to byla pravda, tím si byl jist. „Mat tráví čas hraním v kostky – a vyhráváním – a muchlováním se s holkama. Rand... No, když jsem Randa viděl naposled, měl na sobě šviháckej kabátec a na ruce pověšenou hezkou zlatovlásku.“

„To vypadá na mýho Mata,“ zahihňal se Abell.

„Možná je dobře, že nepřišli,“ připojil pomaleji Tam, „s těmi trolloky. A taky ti bělokabátníci...“ Pokrčil rameny. „Víš, že se vrátili trolloci?“ Perrin přikývl. „Měla ta Aes Sedai pravdu? Ta Moirain. Šli po vás třech, tenkrát o Jarnících? Zjistili jste vůbec proč?“

Hnědá sestra vrhla na Perrina varovný pohled. Alanna vypadala, že je cele zaujata přehrabováním v sedlových brašnách, ale Perrin měl dojem, že teď poslouchá. Nebyly to však ony, proč zaváhal. Prostě nemohl jen tak přijít a vypálit na Tama, že jeho syn může usměrňovat, že Rand je Drak Znovuzrozený. Jak mohl někomu sdělit tohle? Místo toho řekl: „Na to se budeš muset zeptat Moirain. Aes Sedai ti neřeknou víc, než musejí.“

„Toho jsem si všiml,“ prohodil Tam suše.

Obě Aes Sedai určitě poslouchaly, a teď to ani nijak netajily. Alanna na Tamovu poznámku ledově zvedla obočí a Abell přešlápl, jako by si myslel, že Tam pokouší štěstí, ale chtělo to víc než jen zamračený pohled, aby to Tama vyvedlo z míry.

„Můžeme si promluvit venku?“ zeptal se Perrin obou mužů. –„Chci se trochu nadýchat čerstvýho vzduchu.“ Chtěl si promluvit tak, aby je u toho neposlouchaly a nepozorovaly i Aes Sedai, ale těžko to mohl říci nahlas.

Tam s Abellem se zatvářili souhlasně, a možná dychtili uniknout pozorným zrakům Verin a Alanny stejně jako on, ale nejdřív tu byla otázka králíků, které muži všechny podali Alanně.

„Chtěli jsme si nechat dva pro sebe,“ řekl Abell, „ale vy teď musíte nakrmit víc krků.“

„To není třeba.“ Zelená sestra mluvila, jako by to samé již říkala mnohokrát předtím.

„Rádi bychom zaplatili za to, co jsme dostali,“ řekl jí Tam stejným tónem. „Aes Sedai byly tak laskavé, že na nás použily trochu léčení,“ vysvětlil Perrinovi, „a my chceme vyrovnat dluh pro případ, že bychom to potřebovali zas.“

Perrin kývl. Chápal, proč nechtějí od Aes Sedai přijmout žádný dar. „Dar od Aes Sedai v sobě má vždycky nějaký háček,“ znělo staré rčení. No, on věděl, že je až příliš pravdivé. Ale ono příliš nezáleželo na tom, jestli jste dar přijali, nebo jste za něj zaplatili. Aes Sedai se vždycky podařilo háček zatnout. Verin ho sledovala s lehkým úsměvem, jako by věděla, nač myslí.

Když tři muži vyrazili ven s luky v rukou, Faile vstala, že půjde s nimi. Perrin zavrtěl hlavou, a ona se k jeho úžasu znovu posadila. Napadlo ho, jestli snad není nemocná.

Poté, co se zastavili, aby Tam s Abellem mohli obdivovat Tanečníka a Vlaštovku, se vydali do lesa. Slunce se sklánělo k západu a stíny se dloužily. Starší muži udělali pár vtipů na jeho vousy, ale o jeho očích se ani slovem nezmínili. Zvláštní, že mu to opominutí nedělalo starosti. Měl důležitější starosti než uvažovat nad tím, jestli někomu připadají jeho oči zvláštní.

V odpověď na Abellovu otázku, jestli je „ta věc“ dobrá k cezení polívky, si zamnul bradku a potom mírně poznamenal: „Faile se líbí.“

„Ho ho,“ zachechtal se Tam. „To je to děvče, co? Vypadá rázně, mládenče. Nenechá tě spát celé noci, aby ti všechno vytmavila.“

„Tyhle se dají zvládnout jediným způsobem,“ připojil se Abell a přikyvoval. „Nechat je, aby si myslely, že všemu velí ony. Tak, když je to důležitý, a ty řekneš něco jinýho, než se z toho vzpamatuje, už máš všechno vyřízený tak, jak chceš ty, a už je moc pozdě, aby tě otravovala a nutila tě to změnit.“

To Perrinovi připadalo skoro jako to, co panímáma al’Vereová říkala Faile ohledně zacházení s muži. Napadlo ho, jestli si Abell a Marin někdy porovnali postřehy. Nejspíš ne. Třeba by stálo za to zkusit to s Faile. Jenže ona zřejmě vždycky dosáhla svého.

Ohlédl se přes rameno. Špitál byl téměř zakryt stromy. Už museli být z dosahu uší Aes Sedai. Perrin se pozorně zaposlouchal a zhluboka se nadechl. Někde v dálce bušil do stromu datel. V olistěných větvích nad nimi se honily veverky a nedávno tudy prošla liška se svou kořistí, králíkem. Kromě nich tří tu nebyl cítit žádný člověk, nic, co by prozrazovalo ukrytého strážce s nastraženýma ušima. Možná byl příliš opatrný, ale ať už k tomu měl dobrý důvod nebo ne, nemohl přejít okolnost, že obě Aes Sedai jsou ženy, které již potkal, z nichž jedné nevěřila Egwain a u druhé si on nebyl jist, může-li jí důvěřovat.

„Zůstanete tady?“ zeptal se. „S Verin a Alannou?“

„Těžko,“ odtušil Abell. „Jak by mohl muž spát pod jednou střechou s Aes Sedai? Teda pod tím, co z ní zbylo.“

„Mysleli jsme, že to bude dobrá skrýš,“ připojil Tam, „ale ony sem dorazily před námi. Myslím, že by nás ti strážci byli zabili, kdyby tam tenkrát nebyla Marin a pár ženských z kroužku.“

Abell se zašklebil. „Podle mě je zarazilo to, že Aes Sedai zjistily, kdo jsme. Chci říct, kdo jsou naši synové. Na můj vkus se o vás, kluky, nějak moc zajímaly.“ Zaváhal a přejel prstem po luku. „Tý Alanně uklouzlo, že jste ta’veren. Všichni tři. Slyšel jsem, že Aes Sedai nemůžou lhát.“

„Neviděl jsem na sobě žádný známky,“ podotkl suše Perrin. „Ani na Matovi.“

Tam se na něj podíval, když nepřipojil Randovo jméno – bude se muset naučit lépe lhát, když bude chtít udržet svoje vlastní tajemství i tajemství ostatních – ale starší muž řekl jen: „Možná jenom nevíš, co hledat. Jak to, že cestuješ s ogierem a třemi Aiely?“

„Poslední forman, co jsem viděl, tvrdil, že Aielové jsou na týhle straně Páteře světa,“ vložil se do hovoru Abell, „ale já mu nevěřil. Tvrdil, že slyšel, že Aielové jsou v Murandy, jen si to pomysli, nebo snad v Altaře. Nebyl si moc jistej, kde přesně jsou, ale podle něj to bylo hodně daleko od Pustiny.“

„Ale to nemá vůbec nic společnýho s tím být ta’veren,“ prohlásil Perrin. „Loial je kamarád a přišel mi pomoct. Gaul je taky přítel, aspoň myslím. Bain a Chiad přišly s Faile, ne se mnou. Je to dost složitý, ale prostě se to jen tak stalo. S ta’veren to nemá nic společnýho.“

„No, ať je to jak chce,“ prohodil Abell, „Aes Sedai se o vás kluky zajímají. S Tamem jsme vloni šli až do Tar Valonu, do Bílý věže. Snažili jsme se zjistit, kde jste. Těžko jsme je dokázali přimět, aby vůbec přiznaly, že znají vaše jména, ale bylo jasný, že něco skrývají. Kronikářka nás nechala vyprovodit na člun plující dolů po řece s kapsama plnýma zlata a hlavama plnýma nejasnejch ujištění skoro dřív, než jsme se stačili poklonit. Nelíbí se mi představa, že by Věž mohla nějak zneužívat Mata.“

Perrin si ze všeho nejvíc přál, aby mohl Matovu otci říci, že se vůbec nic takového neděje, ale nebyl si jist, jak velkou lež dokáže pronést s kamennou tváří. Moirain Mata nesledovala proto, že se jí líbil jeho úsměv. Mat byl s Věží zapletený tolik jako on sám, možná víc. Oni tři byli všichni pevně připoutaní, a Věž držela provázky.

Padlo na ně ticho, až nakonec Tam tiše pronesl: „Mládenče, o tvé rodině mám moc smutné zprávy.“

„Já vím,“ řekl Perrin rychle, a znovu bylo ticho. Všichni tři si pozorně prohlíželi vlastní boty. Ticho právě potřebovali. Chvíli, aby zvládli bolestné pocity a rozpaky, že dovolili citům, aby se jim tak jasně objevily ve tváři.

Zapleskala křídla a Perrin vzhlédl a spatřil, jak se na větev dubu o padesát kroků dál snáší veliký krkavec s krhavýma černýma očima, upřenýma na trojici mužů. Hmátl po toulci, ale právě když natahoval tětivu k uchu, krkavce z jeho posedu srazily dva šípy. Tam a Abell už nasazovali nové střely a pátrali ve stromoví i po obloze po dalších černých ptácích. Žádný tu nebyl.

Tamova střela zasáhla krkavce do hlavy, což nebylo překvapivé ani náhodné. Perrin nelhal, když Faile říkal, že tito dva muži jsou s lukem lepší než on. Tamovu lukostřeleckému umění se nevyrovnal nikdo v celém Dvouříčí.

„Odporná stvoření,“ zamručel Abell a šlápl na ptáka, aby dostal ven svůj šíp. Očistil hlavici o hlínu a vrátil šíp do toulce. „Dneska jsou prostě všude.“

„Aes Sedai nám o nich řekly,“ promluvil Tam, „že špehují pro mizelce, a my jsme tu zprávu roznesli. Ženský kroužek taky. Nikdo tomu ale nevěnoval moc pozornost, dokud nezačali napadat ovce. Vyklovávali jim oči, některé i zabili. Stříž bude letos špatná i bez toho. Ale asi na tom moc nezáleží. S těmi bělokabátníky a trolloky pochybuji, že uvidíme moc kupců, co se budou zajímat o naši vlnu.“

„Nějaký hlupák se kvůli tomu úplně zbláznil,“ dodával Abell. „Možná víc než jeden. Našli jsme spoustu mrtvejch zvířat. Králíky, jeleny, lišky, dokonce i medvěda. Někdo je zabil a nechal shnít. Většina ani nebyla stažená. A je to člověk, nebo víc lidí, ne trolloci. Našel jsem stopy bot. Velkej chlap, ale na trolloka přesto moc malej. Je to škoda a plejtvání.“

Zabíječ. Zabíječ tady, a ne jen ve vlčím snu. Zabíječ a trolloci. Muž ve snu mu připadal povědomý. Perrin nohou nahrnul na mrtvého krkavce hlínu a listí. Na trolloky bude mít spoustu času později. Celý život, bude-li to potřeba. „Slíbil jsem Matovi, že dohlídnu na Bode a Eldrin, pantáto Cauthone. Jak těžký bude dostat je a ostatní na svobodu?“

„Těžký.“ Abell si povzdechl a protáhla se mu tvář. Náhle vypadal na svůj věk, ba starší. „Hrozně těžký. Dostal jsem se dost blízko, abych zahlíd Natti potý, co ji dostali. Vyšla ze stanu, kde je všechny drží. Viděl jsem ji – s pár stovkama bělokabátníků mezi náma. Byl jsem trochu neopatrnej, a jeden z nich mi prohnal tělem šíp. Kdyby mě Tam nedotáhl sem, k Aes Sedai...“

„Je to slušně velký tábor,“ vykládal Tam, „přímo pod Hlídkou. Sedm nebo osm set mužů. Hlídkují ve dne v noci, a nejvíc jich je pod Hlídkou směrem k Emondově Roli. Kdyby se trochu víc roztáhli, usnadnili by nám to, ale až asi na sto mužů v Tarenském Přívoze prostě jen nechali zbytek Dvouříčí na pospas trollokům. Dole kolem Devenského Průseku je to dost špatné, jak jsem slyšel. Skoro každou noc vyhoří nějaký statek. To stejné mezi Hlídkou a řekou Taren. Vyvést Natti a ostatní ven bude těžké, a poté budeme muset jen doufat, že je Aes Sedai nechají tady. Ty dvě nejsou zrovna nadšené, že vůbec někdo ví, kde jsou.“

„Někdo je přece určitě schová,“ namítl Perrin. „Neříkej mi, že se k vám všichni obrátili zády. Přece opravdu nevěří, že jste temní druzi?“ Ještě nedomluvil, když si vzpomněl na Cenna Buie.

„Ne, to ne,“ ujistil ho Tam, „až na pár hlupáků. Spousta lidí nám dá jídlo a nechá nás přespat ve stodole, někdy dokonce i v jizbě na posteli, ale musíš pochopit, že se necítí dobře, když pomáhají lidem, které honí bělokabátníci. Není na tom nic špatného. Život je teď těžký a většina chlapů se snaží postarat o vlastní rodinu, jak jen to jde. Žádat někoho, aby k sobě vzal Natti a děvčata, Harala a Alsbet... No, to bys po nich možná chtěl moc.“

„Měl jsem o lidech z Dvouříči lepší mínění,“ zamumlal Perrin.

Abell se zmohl na slabý úsměv. „Většina lidí se cítí chycená mezi dvěma mlýnskýma kamenama, Perrine. Prostě jenom doufají, že je bělokabátníci a trolloci mezi sebou nerozemelou na prášek.“

„Měli by přestat doufat a začít něco dělat.“ Na okamžik se Perrin zastyděl. Nežil tady, neměl potuchy, jaké to je. Ale přesto měl pravdu. Dokud se lidé budou před dětmi Světla skrývat, dotud budou muset dělat to, co budou děti Světla chtít, ať už se bude jednat o zabavování knih, nebo zatýkání žen a dětí. „Zítra se podívám na ten bělokabátnickej tábor. Musí existovat nějakej způsob, jak je osvobodit. A jakmile budou volní, můžeme obrátit pozornost na trolloky. Jeden strážce mi kdysi řekl, že trolloci nazývají Aielskou pustinu ‚Krajem umírání‘. Hodlám je přimět, aby stejný jméno dali i Dvouříči.“

„Perrine,“ začal Tam, pak se odmlčel a zatvářil se ustaraně.

Perrin věděl, že jeho oči tam ve stínu pod dubem zachytily světlo. Měl pocit, jako by měl obličej vytesaný z kamene.

Tam si povzdechl. „Nejdřív se postaráme o Natti a ostatní. Pak se můžeme rozhodnout, co podniknout s trolloky.“

„Nedovol, aby tě to užíralo zevnitř, chlapče,“ poznamenal tiše Abell. „Nenávist dokáže narůst tak, až v tobě spálí všechno ostatní.“

„Mě nic neužírá,“ řekl jim Perrin vyrovnaným hlasem. „Jenom hodlám udělat, co je potřeba.“ Přejel palcem po ostří sekery. Co bude potřeba udělat.

Dain Bornhald se držel v sedle hezky zpříma, když se stovka jezdců, které s sebou vzal na obhlídku, blížila k Hlídce. Teď jich však nebyla celá stovka. Na jedenácti sedlech byla přivázána těla zabalená v pláštích, a třiadvacet dalších mužů si lízalo rány. Trolloci na ně připravili hezkou léčku. Proti méně vycvičeným vojákům to mohlo mít úspěch, méně tvrdým, než byly děti Světla. Co však Bornhaldovi dělalo starosti, byl fakt, že toto byla třetí hlídka, na niž trolloci zaútočili. Nebylo to náhodné střetnutí, kdy by narazili na trolloky zabíjející sedláky a pálící statky, ale plánovaný útok. A docházelo k tomu jedině tehdy, když vedl hlídku on osobně. Trolloci se ostatním snažili vyhýbat. To vyvolávalo nepříjemné otázky, a odpovědi, na které přišel, neposkytovaly žádná řešení.

Slunce zapadalo. Ve vesnici, pokrývající kopec od úpatí po vršek doškovými střechami, se již objevilo několik světel. Jediná střecha z tašek byla na hřebeni, hostinec U bílého medvěda. Další večer, kdy tam mohl zajít na pohár vína, přes nervózní ticho, které vždycky nastalo, když místní uviděli bílý plášť se zlatým slunečním kotoučem. Bornhald pil zřídka, ale občas se rád pohyboval mezi lidmi mimo děti Světla, když tito lidé po chvíli trochu pozapomněli na jeho přítomnost a začali se znovu smát a bavit mezi sebou. Někdy jindy. Dneska v noci chtěl být sám a přemýšlet.

Kolem stovky barevných povozů, shromážděných ani ne půl míle od úpatí kopce, bujela činnost. Muži a ženy v šatech ještě jasnějších odstínů, než byly jejich vozy, prohlíželi koně a postroje a nakládali věci, které se celé týdny povalovaly po táboře. Zdálo se, že Kočovný lid hodlá dostát svému jménu, nejspíš za rozbřesku.

„Farrane!“ Zavalitý setník pobídl koně blíž a Bornhald kývl směrem ke karavaně Tuatha’anů. „Sděl hledači, že jestli chce se svými lidmi odjet, tak pojedou na jih.“ Jeho mapy říkaly, že Taren se nedá překročit jinde než v Tarenském Přívoze, ale on zjistil, jak jsou jeho mapy zastaralé, brzy poté, co sám překročil řeku. Nikdo neopustí Dvouříči, aby snad nalíčil past na jeho muže, dokud tomu dokáže zabránit. „A Farrane? Není nutné používat boty a pěsti, ano? Slova budou stačit. Ten Raen má uši.“

„Jak přikazuješ, urozený pane Bornhalde.“ Setník mluvil jenom trochu zklamaně. Dotkl se pak pěstí v pancéřované rukavici prsou a odcválal k táboru Tuatha’anů. Nebude se mu to líbit, ale poslechne. Byť Kočovným lidem tolik opovrhoval, byl to dobrý voják.

Pohled na vlastní tábor v něm na okamžik vyvolal pýchu. Dlouhé, úhledné řady bílých stanů se špičatými střechami, ohrady pro koně přesně seřazené. Dokonce i tady, v tomto Světlem zapomenutém koutě světa, se děti držely, nikdy nedovolily, aby došlo k narušení disciplíny. Bylo to tu Světlem zapomenuté. Trolloci toho byli důkazem. Jestli pálili statky, znamenalo to, že jen pár lidí tady je čistých. Jen pár. Ostatní se klaněli a říkali: „ano, můj pane,“ „jak si přeješ, můj pane,“ a umíněně si dál všechno dělali po svém, jakmile se k nim obrátil zády. A kromě toho ukrývali Aes Sedai. Druhý den jižně od Taren zabili strážce. Měňavý plášť toho muže byl dostatečným důkazem. Bornhald Aes Sedai nenáviděl. Zahrávaly si s jedinou silou, jako by jedno Rozbití světa nestačilo. A udělají to znovu, jestli je někdo nezastaví. Jeho chvilková dobrá nálada zmizela jako sníh při jarním tání.

Očima vyhledal stan, kde byli drženi zajatci, až na kratičkou chvíli, kdy jim bylo jednomu po druhém dovoleno vyjít na procházku. Nikdo se nepokusí uprchnout, znamená-li to nechat ostatní za sebou. Ne že by dokázali uběhnout víc než pár kroků – v každém rohu stanu stála stráž a tucet kroků libovolným směrem by je přivedlo do náručí nejméně dvacítce dětí Světla – ale on chtěl co nejméně potíží. Potíže vyvolávaly další potíže. Bylo-li by nutné se zajatci zacházet drsně, mohlo by to ve vesnici vyvolat odpor dost velký, aby se s tím muselo něco udělat. Byar byl jenom velký hlupák. On – a ostatní, zvláště Farran – chtěli zajatce vyslýchat. Bornhald nebyl tazatel a nerad používal jejich metody. Ani nehodlal pustit Farrana k těm dívkám, i kdyby to byly temné družky, jak tvrdil Ordeith.

Ať už to byli temní druzi nebo ne, Bornhald si uvědomil, že jediné, co doopravdy chce, je jediný temný druh. Víc než trolloky, víc než Aes Sedai chtěl Perrina Aybaru. Těžko mohl uvěřit Byarovým povídačkám o muži běhajícím s vlky, ale Byar měl dost jasno v tom, že Aybara zavedl Bornhaldova otce do pasti temných druhů, že na Tomově Hlavě zavedl Geoframa Bornhalda na smrt z rukou seanchanských temných druhů a jejich spojenců Aes Sedai. Možná, jestli žádný z Luhhanů brzy nepromluví, by mohl nechat Byara, aby si pohrál s kovářem. Zlomí se buď on, nebo jeho žena, když se bude muset dívat. A jeden z nich by mohl poskytnout způsob, jak najít Perrina Aybaru.

Když sesedal před svým stanem, čekal tam na něj Byar, škrobený a vyzáblý jako strašák do zelí. Bornhald se znechuceně podíval na mnohem menší shluk stanů, stojící opodál. Vítr vál z té strany a jemu se do nosu dostal pach z toho tábora. Ti své stany ani sebe v čistotě neudržovali. „Ordeith je zřejmě zpátky, což?“

„Ano, můj pane Bornhalde.“ Byar se zarazil a Bornhald se na něj tázavě podíval. „Hlásili šarvátku s trolloky na jihu. Dva mrtví. Šest zraněných, podle nich.“

„A kdo jsou ti mrtví?“ zeptal se Bornhald tiše.

„Dítě Joelin a dítě Gomanes, můj pane Bornhalde.“ Výraz Byarových propadlých tváří se ani na chvíli nezměnil.

Bornhald si pomalu stáhl pancéřované rukavice. Ty dva poslal, aby doprovázeli Ordeitha, aby se podívali, co dělá na svých výpravách na jih. Dával si pozor, aby nezvedl hlas. „Vyřiď mou poklonu panu Ordeithovi, Byare, a – Ne! Žádnou poklonu. Řekni mu, a to těmito slovy, že chci okamžitě vidět to jeho vyzáblé tělo. Vyřiď mu to, Byare, a přiveď mi ho, i kdybys ho musel zatknout, i ty jeho špinavé mizery, kteří dětem přinášejí tolik zneuctění.“

Bornhald udržel hněv na uzdě, dokud nebyl sám ve stanu se staženými chlopněmi. Pak se zavrčením smetl mapy i krabičku s psacími potřebami z polního stolku. Ordeith ho musel považovat za skutečného prosťáčka. Dvakrát s ním vyslal své muže a dvakrát byli oni jediní, kdo zahynuli v „šarvátce s trolloky", po níž mezi ostatními nebyl jediný zraněný. Vždycky na jih. Ten muž byl posedlý Emondovou Rolí. No, byl by se tam sám utábořil, kdyby nebylo... Teď to nemělo smysl. Měl tady Luhhanovy. A oni mu vydají Perrina Aybaru, ať tak nebo tak. Hlídka bylo mnohem lepší místo, kdyby se musel rychle přesunout k Tarenskému Přívozu. Vojenská rozhodnutí měla přednost před osobními.

Potisícáté se podivil, proč ho sem velící kapitán vlastně poslal. Zdejší lidé se nijak zvlášť nelišili od lidí na stovkách dalších míst. Až na to, že jen občané z Tarenského Přívozu vykazovali nadšení pro vykořeňování vlastních temných druhů. Ostatní se jen dívali s mrzutou umíněností, když se někomu na dveřích objevil Dračí špičák. Jinde vesničané vždycky dobře věděli, koho mezi sebou nechtějí, a vždy byli připraveni vesnici očistit, stačila jen trocha povzbuzení, a bylo jisté, že každý temný druh bude vyštván spolu s těmi, kterým lidé chtěli vidět záda. Ale tady ne. Černá škrábanice ostrého špičáku na dveřích mohla být vzhledem ke svému účinku klidně novou vápennou omítkou. A trolloci. Věděl Pedron Niall, že sem přijdou trolloci, už tenkrát, když psal své rozkazy? Jak by to ale mohl vědět? Jestli to však nevěděl, proč sem posílal dost dětí, aby vykořenily menší povstání? A proč, pod Světlem, ho velící kapitán obtížil tím vraždícím šílencem?

Stanová chlopeň odlétla stranou a dovnitř se vkolébal Ordeith. Skvěle ušitý šedý kabátec měl vyšívaný stříbrem, ale celý špinavý. Vychrtlý krk, který mu čouhal z límce, takže vypadal jako želva, měl také celý černý. „Dobrý večer, můj pane Bornhalde. Nádherný dobrý večer.“ Dnes byl jeho lugardský přízvuk zvlášť patrný.

„Co se stalo dítěti Joelinovi a dítěti Gomanesovi, Ordeithe?“

„Taková strašná věc, můj pane. Když jsme narazili na trolloky, dítě Gomanes chrabře –“ Bornhald ho udeřil do tváře těžkou rukavicí. Kostnatý mužík se zapotácel, přitiskl si ruku na rozseknutý ret a prohlédl si červeň na prstech. Úsměv na jeho tváři už nebyl posměšný. Teď připomínal zmiji. – „Nezapomněls, kdo podepsal mý jmenování, panáčku? Pedron Niall tě pověsí na střevech tvý vlastní mámy, stačí, když řeknu slovíčko, potý, co vás oba nechá zaživa stáhnout z kůže.“

„Totiž jestli se dožiješ toho, abys to slovíčko mohl říci, viď?“ Ordeith zaprskal a přikrčil se jako nějaké divoké zvíře. Od rtů mu odstřikovaly sliny. Pomalu se otřásl a narovnal. „Musíme pracovat společně.“ Lugardský přízvuk byl pryč, nahradil ho vznešenější, velitelštější tón. Bornhald dával však přednost výsměšnému lugardskému hlasu před lehce slizkým, jen tak tak zastřeným opovržením v tomto. „Stín tu leží všude kolem nás. Nejen prostí trolloci a myrddraalové. Ti jsou to nejmenší. Tady byli zplozeni tři temní druzi, předurčení k tomu, aby otřásli světem. Jejich chov vedl Temný po tisíc let, i déle. Rand al’Thor. Mat Cauthon. Perrin Aybara. Znáš jejich jména. Na tomto místě byly vypuštěny síly, které budou sužovat celý svět. Stvoření Temného tu chodí za nocí a špiní lidská srdce, kazí lidské sny. Sužuj tuto zemi. Sužuj ji, a oni vylezou. Rand al’Thor. Mat Cauthon. Perrin Aybara.“ To poslední jméno téměř jako by hladil na jazyku.

Bornhald se roztřeseně nadechl. Nebyl si jist, jak Ordeith zjistil, co tu chce. Jednoho dne mu mužík prostě vyjevil, že to ví. „Zahladil jsem to, cos udělal na Aybarově statku –“

„Sužuj je.“ V tom vznešeném hlase se ozýval náznak šílenství a na čele se Ordeithovi objevil pot. „Stáhni je z kůže a ti tři vylezou.“

Bornhald zvedl hlas. „Zahladil jsem to, protože jsem musel.“ Neměl jinou možnost. Kdyby pravda vyšla najevo, musel by se vyrovnat s něčím víc než jen s mrzutými pohledy. Poslední, co by navrch k trollokům potřeboval, byla otevřená vzpoura. „Ale neprominu vraždu dětí. Slyšíš mě? Co to tu děláš, že to potřebuješ zakrývat před dětmi Světla?“

„Pochybuješ snad, že Stín udělá cokoliv, jen aby mě zastavil?“

„Cože?“

„Pochybuješ o tom?“ Ordeith se napjatě předklonil. „Viděl jsi šedé muže.“

Bornhald zaváhal. Byl tenkrát v Hlídce, kolem sebe měl padesát dětí Světla, a dvojice mužů s dýkami si nikdo ani nevšiml. Díval se přímo na ně, a neviděl je. Dokud Ordeith oba nezabil. Ten vychrtlý mužíček si díky tomu u mužstva vysloužil značnou úctu. Bornhald později nechal dýky zakopat hluboko do země. Jejich čepele vypadaly jako z nejlepší oceli, ale jejich dotek pálil jako rozžhavený kov. První hlína, kterou na ně do jámy hodili, syčela a stoupala z ní pára. „Myslíš, že tady jdou po tobě?“

„Aha, ano, můj pane Bornhalde. Jdou po mně. Cokoliv bude potřeba, jen aby mě zastavili. Samotný Stín mě chce zastavit.“

„To pořád nevysvětluje vraždu –“

„To, co dělám, musím provádět tajně.“ Byl to šepot, skoro syčení. „Stín může vstoupit do myslí lidí a najít mě tak, vstoupit do lidských myslí a snů. Chtěl bys zemřít ve snu? I to se může stát.“

„Ty jsi... šílený.“

„Dej mi volnou ruku, a já ti dám Perrina Aybaru. Tohle stojí v rozkazech Pedrona Nialla. Volnou ruku pro mě, a já vložím Perrina Aybaru do tvé.“

Bornhald dlouho mlčel. „Nechci se na tebe dívat,“ prohlásil nakonec. „Vypadni.“

Když Ordeith odešel, Bornhald se otřásl. Co měl velící kapitán s tímto mužem v plánu? Ale jestli tak získá Perrina Aybaru... Odhodil rukavice a začal se prohrabávat svými věcmi. Někde měl láhev pálenky.

Muž, jenž si říkal Ordeith, a občas na sebe jako na Ordeitha i myslel, se protahoval mezi stany dětí Světla a ostražitě bíle oděné muže pozoroval. Užitečné nástroje, nevědomé nástroje, ale nedalo se jim věřit. Zvláště ne Bornhaldovi. Toho se možná bude nutné zbavit, jestli začne dělat příliš velké potíže. Byara bude mnohem snazší ovládat. Zatím však ještě ne. Byly tu jiné, důležitější věci. Někteří vojáci se uctivě klaněli, když procházel kolem. On jim ukázal zuby a oni to považovali za přátelský úsměv. Nástroje, a hloupé.

Očima hladově přelétl stan, v němž byli vězni. Ti mohli počkat. Zatím. Ještě chvíli. Byly to stejně jenom drobky. Návnada. Měl se na Aybarově statku ovládnout, ale Con Aybara se mu vysmál do obličeje a Joslyn ho nazvala mrňavým hloupým skrčkem se špinavou duší, když jejího syna označil za temného druha. No, poučili se, když s řevem hořeli. Proti své vůli se tiše zahihňal. Drobky.

Cítil jednoho z těch, které nenáviděl, někde na jihu, směrem k Emondově Roli. Který to je? Nezáleželo na tom. Rand al’Thor byl jediný, který byl skutečně důležitý. A kdyby to byl al’Thor, věděl by to s jistotou. Řeči ho ještě nepřilákaly, ale k tomu dojde. Ordeith se zachvěl touhou. Muselo to tak dopadnou. Kolem Bornhaldových stráží v Tarenském Přívoze musí proniknout další zprávy o soužení ve Dvouříčí, aby se to dostalo až do uší Randa al’Thora a vpálilo se mu to pořádně do mozku. Nejdřív al’Thor, a pak Věž, za to, co mu sebrali. Dostane zpátky všechno, co mu podle práva patřilo.

Všechno tikalo jako dobře namazané hodiny, dokonce i to, jak se Bornhald vzpíral, dokud se neobjevil ten nový, se svými šedými muži. Ordeith si hubenými prsty prohrábl mastné vlasy. Proč aspoň jeho sny nemohly být jen jeho? Už nebyl ničí loutkou, tancující kolem, jak myrddraalové a Zaprodanci tahali za provázky, dokonce ani Temný ne. Teď tahal za provázky on. Nemohli ho zastavit, nemohli ho zabít.

„Nic mě nemůže zabít,“ zamumlal si se zlobným zamračením. „Ne mě. Přežil jsem od trollockých válek.“ No, alespoň jedna jeho část. Řezavě se zasmál a zaslechl v tom chechotu šílenství, rozpoznal je, a nezáleželo mu na tom.

Jakýsi mladý bělokabátnický důstojník se na něj zamračil. Tentokrát nebylo na Ordeithových vyceněných zubech po úsměvu ani stopy, a mladík s chmýřím na tvářích se stáhl. Ordeith chvátal dál, přičemž tahal nohy po zemi.

Kolem jeho stanů bzučely mouchy a pod jeho pohledem se s trhnutím odvracely mrzuté, podezíravé oči. Tady měli muži bílé pláště špinavé. Ale meče měli ostré a jeho rozkazy poslouchali okamžitě a bez ptaní. Bornhald si myslel, že tihle muži jsou stále jeho. Také Pedron Niall tomu věřil, věřil, že Ordeith je jeho ochočené zvířátko. Hlupáci.

Odhodil stranou stanovou chlopeň, vstoupil a prohlédl si svého zajatce, nataženého mezi dvěma kůly dost silnými, aby udržely vozové spřežení. Dobrý ocelový řetěz se zachvěl, když ho zkoumal, ale on vypočítal, jak silný musí být, a pak to zdvojnásobil. Ještě že to udělal. O smyčku méně, a ty pevné ocelové články by praskly.

S povzdechem se posadil na okraj postele. Lampy už byly zapáleny, bylo jich víc než tucet, takže ve stanu nezůstal žádný stín. Bylo tu světlo jako v poledne. „Už sis promyslel moji nabídku? Přijmi ji, a odejdeš odsud volný. Odmítni... Já vím, jak takovým, jako jsi ty, způsobit bolest. Můžu tě přimět vřískat během nekonečného umírání. Budeš věčně umírat, věčně křičet.“

Řetězy zabzučely, jak sebou spoutaný trhl. Kůly zaražené hluboko do země zaskřípaly. „No dobře.“ Myrddraalův hlas zněl, jako když se drolí hadí kůže. „Přijímám. Pusť mě.“

Ordeith se usmál. Myrddraal ho považoval za hlupáka. No, poučí se. Všichni se poučí. „Nejdřív je tu otázka... řekněme dohody a souhlasu.“ Ještě nedomluvil, když se myrddraal začal potit.

32

Otázky, které je třeba položit

„Brzy bychom měli vyrazit do Hlídky,“ oznámila příštího rána Verin, když slunce ještě pořádně nevykouklo nad vrcholky stromů stojících dosud v nočních šeru, „tak se nezdržujte.“ Perrin vzhlédl od studené ovesné kaše a před jejím upřeným pohledem neuhnul. Aes Sedai nečekala námitky. Verin po chvíli zamyšleně dodala: „Ale nemysli si, že to znamená, že ti pomohu v nějaké hlouposti. Jsi pěkně vynalézavý mladý muž. Ať tě ani nenapadne to zkoušet na mě.“

Tam a Abell se zarazili se lžícemi v půli cesty k ústům a vyměnili si překvapené pohledy. Doposud si očividně šli svou vlastní cestou a Aes Sedai zase svou. Po chvíli se oba muži znovu dali do jídla, i když se zamyšleně mračili. Veškeré námitky si však nechali pro sebe. Tomas, jenž měl plášť již složený a zabalený v sedlové brašně, jim – a Perrinovi – přesto věnoval kamenný pohled, jako by námitky předvídal a hodlal je udusit hned v počátku. Strážci dělali to, co bylo nutné a co chtěly Aes Sedai.

Verin do toho chtěla strkat nos – Aes Sedai to dělaly pořád – ale mít ji tady, kde na ni viděl, bylo rozhodně lepší než nechat si ji za zády. Úplně se vyhnout síti Aes Sedai bylo skoro nemožné, když chtěly někam strkat prsty. Dalo se jedině využít je, když využívaly vás, dávat pozor a doufat, že se vám podaří uskočit dřív, než se rozhodnou nacpat vás po hlavě, jako fretku, do králičí nory. Občas se ukázalo, že králičí nora je vlastně jezevčí doupě, což byl pro fretku dost tvrdý oříšek.

„Budeš taky vítaná,“ řekl Alanně, ale ona se na něj mrazivě podívala, takže ho okamžitě zarazila v rozletu. Kaši odmítla a stála u jednoho popínavkami porostlého okna a vyhlížela skrz listnatou záclonu.

Perrin nepoznal, jestli ji jeho plánované výzvědy potěšily. Poznat, co si myslí, bylo téměř nemožné. Aes Sedai měly být ztělesněná chladná vážnost, a to ona taková byla zcela jistě, ale Alanna občas vzplála vzteky, či ukázala zcela nepředvídatelný smysl pro humor ve chvíli, kdy to naprosto nečekal. Jako když udeří blesk, práskne, a je pryč. Občas se na něj dívala tak, že kdyby nebyla Aes Sedai, byl by si myslel, že ho obdivuje. Jindy mohl docela dobře být jen složitým strojkem, jejž hodlala rozložit, aby rozluštila, jak pracuje. Dokonce i Verin byla lepší než ona. Ta byla většinou prostě jen nečitelná. Občas ho vyváděla z rovnováhy, ale aspoň se nemusel pořád v duchu ptát, jestli bude vědět, jak jeho kousky zase seskládat nazpátek.

Přál si, aby dokázal přimět Faile zůstat tady – to nebylo stejné, jako někde ji nechat, jen ji chtěl udržet v bezpečí před bělokabátníky – ale ona umíněně zaťala zuby a v zešikmených očích se jí nebezpečně zablesklo. „Těším se na to, že uvidím kousek z tvýho domova. Můj táta chová ovce.“ Její tón nepřipouštěl námitky. Nehodlala tu zůstat, leda by ji uvázal.

Chvíli o tom uvažoval. Ale nebezpečí, hrozící od bělokabátníků, nemohlo být tak velké. Dneska se hodlal jenom podívat. „Myslel jsem, že je kupec,“ řekl.

„Taky chová ovce.“ Na tvářích jí naskočily rudé skvrny. Možná byl její otec chudý a vůbec nebyl kupec. Nevěděl, proč něco předstírá, ale jestli to tak chtěla, on jí v tom nijak bránit nehodlal. Ať už byla na rozpacích nebo ne, nevypadala o nic méně umíněně.

Vzpomněl si na metodu pantáty Cauthona. „Nevím, kolik z toho uvidíš. Na některých statcích možná zrovna stříhají. Nejspíš se to nijak neliší od toho, co dělá tvůj otec. Stejně ale budu rád, když budeš se mnou.“ Překvapený výraz, který se jí objevil na tváři, když si uvědomila, že se s ní nebude hádat, skoro stál za to, že si kvůli ní dělal starosti. Možná měl Abell nakonec pravdu.

Loial však byl něco zcela jiného.

„Ale já chci jít,“ namítal ogier, když mu řekli, že nemůže. „Chci ti pomoci, Perrine.“

„Zůstaneš mimo, pane Loiale,“ prohlásil Abell, a Tam dodal: „Musíme se vyhnout tomu, abychom přitáhli víc pozornosti, než je naprosto nezbytné.“

Perrin si ho vzal stranou, co nejdál od ostatních, jak to jen v místnosti šlo. Loial se kšticí otíral o krokve, dokud mu Perrin neukázal, aby si dřepl. Pak se usmál, jako by ho jenom uklidňoval. Doufal, že to tak ostatní pochopí.

„Chci, abys dohlídl na Alannu,“ skoro šeptal. Loial sebou trhl a Perrin ogiera popadl za rukáv a pořád se usmíval jako trouba. „Usměj se, Loiale. Teď spolu přece nemluvíme o ničem důležitým, ne?“ Ogierovi se podařil nejistý úsměv. Bude to muset stačit. „Aes Sedai dělají, co dělají, ze svých vlastních důvodů.“ A ty důvody mohly být to poslední, co jste čekali, nebo vůbec ne to, co jste si mysleli, že to je. „Kdo ví, co si mohla vzít do hlavy? Už jsem od příchodu domů zažil dost překvapení, a nechci, aby k tomu ona přihodila nějaký svoje. Nečekám, že ji zastavíš, jen si všímej, kdyby došlo k něčemu neobvyklýmu.“

„To ti teda pěkně děkuju,“ zamumlal suše Loial a zastříhal ušima. „Nemyslíš, že nejlepší je nechat Aes Sedai dělat, co chtějí?“ Jemu se to snadno řeklo. Uvnitř ogierské državy nemohly Aes Sedai usměrňovat. Perrin se na něj jenom díval a ogier si po chvíli povzdechl. „Asi ne. No dobrá. Nikdy jsem netvrdil, že být ve tvé společnosti není... zajímavé.“ Narovnal se a tlustým prstem si přejel po horním rtu. Potom řekl ostatním: „Asi bych opravdu přitahoval pozornost. No, aspoň budu mít možnost opět pracovat na svých poznámkách. Celé dny jsem pro svou knihu neudělal vůbec nic.“

Verin si vyměnila nečitelný pohled s Alannou a pak obě obrátily oči, které ani nemrkly, na Perrina. Prostě se nedalo poznat, co si která myslí.

Nákladní zvířata také musela zůstat tady. Nákladní koně by určitě vyvolali přinejmenším náhodné poznámky, protože prozrazovali dlouhou cestu. Nikdo ve Dvouříčí necestoval příliš daleko od svého domova ani v nejpříhodnějších dobách. Alanna měla na rtech slabý, spokojený úsměv a dívala se, jak si sedlají koně. Bezpochyby si myslela, že ho zvířata a proutěné koše poutají ke starému špitálu, k ní a k Verin. Jestli na to přijde, bude pěkně překvapená. Od chvíle, co opustil domov, žil dost často jen z toho, co měl v sedlových brašnách. Co se toho týkalo, chvíli žil taky jen z toho, co měl ve váčku u pasu a v kapsách kabátce.

Dotáhl Tanečníkovi podpínku, narovnal se a trhl sebou. Verin ho pozorovala s vědoucím výrazem, který vůbec nebyl nepřítomný, jako by věděla, nač právě myslí, a docela ji to pobavilo. Už dost špatné bylo, že právě tohle dělávala Faile. Od Aes Sedai to bylo stokrát horší. Kladivo přivázané k jeho stočeným pokrývkám a sedlovým brašnám ji však zřejmě mátlo. Byl rád, že existuje něco, čemu zjevně nerozumí. Na druhou stranu by se obešel bez toho, aby byla tolik zaujatá. Co mohlo Aes Sedai fascinovat na kladivu?

Když museli nasedlat jen jezdecké koně, nezabralo jim mnoho času, než byli připraveni na cestu. Verin měla nevýrazného hnědého valacha, pro necvičené oko stejně prostého, jako byly její šaty, kůň však měl klenutý hrudník a silný zadek, který prozrazoval, že je stejně vytrvalý, jako ohnivý bělouš strážce, vysoký a štíhlý. Tanečník na ostatní koně frkal, dokud Perrin šedáka nepoplácal po krku. Bělouš byl mnohem vychovanější – a zrovna tak připravený bojovat, kdyby ho Tomas nechal chvíli samotného. Strážce zvíře ovládal koleny stejně jako otěžemi, a oba vypadali téměř jako jeden tvor.

Pantáta Cauthon si Tomasova koně prohlížel se zájmem – zvířata cvičená pro válku nebyla v tomto kraji zrovna často k vidění – ale Verinin oř si na první pohled vysloužil pochvalné přikývnutí. Abell Cauthon uměl posoudit koňské maso stejně dobře jako kdokoliv ve Dvouříčí. Svého kosmatého koně a koně pantáty al’Thora zcela jistě vybíral on. Zvířata sice nebyla tak vysoká jako koně ostatních, ale statná, s krokem, jenž prozrazoval slušnou rychlost a sílu.

Když skupinka vyrazila k severu, tři Aielové odpluli dopředu dlouhými kroky, jež je brzy odnesly z dohledu ostatních, takže zmizeli v lese, kde právě vycházející slunce vrhalo na zemi ostré a dlouhé ranní stíny. Mezi stromy občas zableskla hnědá či šedá, nejspíš schválně, aby ostatní věděli, že tam pořád jsou. Tam a Abell se ujali vedení. Luky měli přeložené přes sedlovou hrušku. Perrin a Faile jeli za nimi a Verin s Tomasem průvod uzavírali.

Perrin by se byl obešel bez toho, aby mu Verin upírala oči na záda. Cítil její pohled mezi lopatkami. Napadlo ho, jestli ví všechno o něm a o vlcích. Nebylo to příjemné pomyšlení. Hnědé sestry měly vědět věci, které nevěděly ostatní adžah, tajemné věci, staré vědomosti. Třeba by věděla, jak se vyhnout tomu, aby ztratil to, co v něm bylo lidského, a stal se vlkem. Pokud znovu nenajde Eliase Macheru, mohla být jeho nejlepší šancí. Musel jí jedině důvěřovat. Cokoliv věděla, byla ochotna použít jistě ku prospěchu Bílé věže, možná, aby pomohla Randovi. Jediná potíž byla v tom, že pomoc Randovi nemuselo přinést to, co chtěl vědět. Všechno by bylo mnohem snazší, kdyby se do toho nepletly Aes Sedai.

Většinu cesty urazili mlčky, ozývaly se jen zvuky lesa, veverky a datlové, občas zazpíval nějaký pták. V jedné chvíli se Faile ohlédla. „Ona ti neublíží,“ řekla, a její tichý hlas se svářel s divokým světlem v jejích tmavých očích.

Perrin zamrkal. Chtěla ho chránit. Proti Aes Sedai. Nikdy ji nepochopí, ani nepozná, co má čekat vzápětí. Občas ho mátla stejně jako Aes Sedai.

Z Luhu se dostali asi čtyři pět mil severně od Emondovy Role. Slunce stálo kousek nad vrcholky stromů na východě. Mezi nimi a nejbližším polem s ječmenem, ovsem či tabákem, obrostlým živým plotem, nebo loukou s vysokou trávou na seno, se táhly roztroušené hájky, většinou kaliny, borovice a duby. Zvláštní bylo, že nebylo vidět živáčka, z komínů statků za poli nestoupal kouř. Perrin znal lidi, kteří tam bydleli. Al’Lorasovi žili ve dvou z velkých domů a Barstersovi v ostatních. Tvrdě se lopotící lidé. Pokud by v domech někdo zůstal, teď už by dávno pracovali. Gaul na ně zamával od hájku a zmizel mezi stromy.

Perrin pobídl Tanečníka k Tamovi a Abellovi. „Neměli bychom zůstat v lese, jak nejdýl to půjde? Šestice lidí na koních si každý všimne.“ Muži vedli koně rychlým krokem.

„Moc lidí si nás nevšimne, mládenče,“ odtušil pantáta al’Thor, „dokud se budeme držet mimo Severní silnici. Většina statků poblíž lesa je opuštěná. A stejně, dneska nikdo necestuje sám, aspoň ne daleko od vlastního prahu. Dneska by si nikdo nevšiml ani deseti lidí pohromadě, i když pokud teď lidi cestují, tak většinou na vozech.“

„Dostat se do Hlídky nám takhle bude trvat většinu dne,“ prohodil pantáta Cauthon, „i když se nebudeme pokoušet tam dostat lesem. Po silnici by to sice bylo kapku rychlejší, ale tam bychom zase spíš mohli potkat bělokabátníky. Větší šance, že nás někdo udá kvůli odměně.“

Tam přikývl. „Ale tímhle směrem máme taky přátele. Kolem poledne se zastavíme na statku Jaca al’Seena, aby se koně vydýchali a my si protáhli nohy. Do Hlídky se dostaneme, když bude ještě dost světla, aby bylo vidět.“

„Světla bude dost,“ prohodil Perrin nepřítomně. Pro něj bylo vždycky dost světla. Pootočil se v sedle, aby viděl na statky za nimi. Opuštěné, ale pokud viděl, ne vypálené, ne vyrabované. V oknech stále visely záclony. Okna nebyla rozbitá. Trolloci rádi všechno rozbíjeli a prázdné domy jako by přímo zvaly. V ječmeni a ovsu rostl již vysoký plevel, ale pole nebyla zdupaná. „Napadli trolloci i samotnou Emondovu Roli?“

„Ne, to nenapadli,“ odvětil pantáta Cauthon vděčným tónem. „Ale kdyby to udělali, neměli by to snadný. Lidi se o minulých Jarnicích naučili dávat pozor. U každejch dveří stojí luk a oštěp a tak. Kromě toho každejch pár dní patrolují v Emondově Roli bělokabátníci. I když to hrozně nerad přiznávám, udržují trolloky zpátky.“

Perrin zavrtěl hlavou. „Máte vůbec představu, kolik trolloků tady je?“

„Až moc,“ zabručel Abell.

„Tak asi dvě stovky,“ řekl Tam. „Možná víc. Nejspíš víc.“ Pantáta Cauthon se zatvářil překvapeně. „Jen si to vezmi, Abelli. Nevím, kolik jich zabili bělokabátníci, ale ten strážce tvrdí, že s Aes Sedai jich dostali tak padesát, a dva mizelce. Pokud jsme ale slyšeli, nijak se nezmenšil počet vypálených statků. Myslím, že jich musí být víc, ale ty si to spočítej sám.“ Druhý muž přikývl.

„Tak proč nepřepadli Emondovu Roli?“ zeptal se Perrin. „Kdyby sem v noci přišly dvě stovky trolloků, mohly by vypálit celou vesnici a zmizet dřív, než by se o tom bělokabátníci nahoře v Hlídce jenom doslechli. A ještě snazší by pro ně bylo, kdyby napadli Devenský Průsek. Říkali jste, že tak daleko bělokabátníci nejezdí.“

„Štěstí,“ zamumlal Abell, ale znělo to ustaraně. „Tím to je. Měli jsme štěstí. Co jinýho by to mohlo být? Co se tím snažíš říct, chlapče?“

„Snaží se tím říct,“ ozvala se Faile, jež k nim mezitím dojela, „že to musí mít nějaký důvod.“ Vlaštovka byla o dost vyšší než dvouříčtí koně, takže se dívala Tamovi a Abellovi do očí, a její pohled byl velice pevný. „Viděla jsem, jak to v Saldeii vypadalo po trollockým nájezdu. To, co nespálili, znečistili, lidi i hospodářský zvířata pobili nebo odnesli, dostali všechno, co nebylo chráněný. Ve špatných letech zmizely celý vesnice. Najdou nejslabší místo, to, kde můžou zabíjet nejvíc. Můj táta –“ Rychle to spolkla, zhluboka se nadechla a pak pokračovala dál. „Perrin si všiml toho, čeho jste si měli všimnout vy.“ Bleskla po něm pyšným úsměvem. „Jestli trolloci nepřepadli vaše vesnice, tak k tomu měli důvod.“

„Napadlo mě to,“ přiznal Tam tiše, „ale nemohl jsem přijít na to, proč. Pokud víme, štěstí je stejně dobrá odpověď jako ostatní.“

„Možná,“ připojila se k nim Verin, „je to léčka.“ Tomas se o trochu zdržel a propátrával krajinu, jíž projížděli, stejně neúnavně jako nějaký Aiel. Strážce také sledoval oblohu. Vždycky existovala možnost, že se objeví nějaký krkavec. Verin se skoro nezastavila, přelétla pohledem Perrina i oba starší muže. „Zprávy o neustálých potížích, zprávy o trollocích, by k Dvouříčí přitáhly pozornost. Andor by sem jistě vyslal vojáky a jiné státy možná také, proti trollokům tak daleko na jihu. Totiž, kdyby děti Světla dovolily, aby se ty zprávy dostaly ven. Předpokládám, že gardisté královny Morgasy by byli o něco šťastnější, kdyby našli bělokabátníky, než kdyby našli trolloky.“

„Válka,“ zamumlal Abell. „To, co tu máme, je už tak dost špatný, ale ty mluvíš o válce.“

„Možná to tak je,“ pravila vyrovnaně Verin. „Možná to tak je.“ Zamračila se tím přepracovaným způsobem, vylovila z váčku pero s ocelovým hrotem a malou, v kůži vázanou knížečku a otevřela malé kožené pouzdérko na opasku, v němž měla lahvičku s atramentem a sypátko s pískem. Nepřítomně si otřela pero o rukáv a začala psát do knížky i přesto, jak bylo nepohodlné psát za jízdy. Zdálo se, že si vůbec neuvědomuje, jak by tím mohla lidi kolem sebe znepokojit. Nejspíš si to ani neuvědomovala.

Pantáta Cauthon si neustále mumlal „válka", užasle a velmi tiše, a Faile Perrinovi položila na uklidněnou ruku na paži a v očích měla smutný výraz.

Pantáta al’Thor jenom zabručel. On už ve válce byl, aspoň jak Perrin slyšel, i když nevěděl kde a jak. Prostě někde mimo Dvouříčí, kam se vydal jako mladý muž, a vrátil se po letech se ženou a dítětem, s Randem. Jen pár lidí kdy Dvouříčí skutečně opustilo. Perrin pochyboval, že někdo z místních skutečně věděl, co to je válka, kromě toho, co se doslechli od formanů či kupců a jejich stráží a vozků. Perrin to však věděl. On válku viděl, tenkrát na Tomově Hlavě. Abell měl pravdu. To, co tu měli, bylo dost špatné, ale válce se to ani zdaleka nepodobalo.

Perrin se držel. Možná měla Verin pravdu. A možná jenom chtěla, aby přestal spekulovat. Jestli to, že Dvouříčí drancovali trolloci, byla past, tak to byla past na Randa, a Aes Sedai to musely vědět. To byla jedna z potíží s Aes Sedai. Dokázaly vám předhazovat „kdyby“ a „jestli", dokud jste si nebyli jisti, že vám jasně řekly to, co jenom naznačily. No, jestli to trolloci – nebo spíš ten, kdo je poslal, možná jeden ze Zaprodanců? – mínili jako past na Randa, tak se budou muset místo toho spokojit s Perrinem – prostým kovářem místo Draka Znovuzrozeného – a on nehodlal padnout do pasti.

Celé dopoledne pak jeli mlčky. V této oblasti stály statky daleko od sebe, někdy mezi nimi byla i celá míle či víc. Všechny do jednoho byly opuštěné, pole zdušená plevelem, dveře stodol se pohybovaly při každém závanu větru. Jen jediný statek byl vypálený, a z toho stály jen komíny, jako očazené prsty zvednuté z popela. Lidé, kteří tu zahynuli – Ayellinové, bratranci těch, kteří žili v Emondově Roli – byli pochováni pod hrušněmi za domem. Těch pár, které bylo možné najít. Abella bylo třeba nutit, aby o tom byl ochoten hovořit, a Tam to naprosto odmítl. Zřejmě si mysleli, že by ho to rozčílilo. On však věděl, čím se trolloci živí. Libovolným masem. Nepřítomně hladil sekeru, dokud ho Faile nevzala za ruku. Z nějakého důvodu to byla ona, kdo vypadal znepokojeně. Myslel si, že toho o trollocích ví víc.

Aielům se dařilo zůstat mimo dohled i mezi hájky, až na případy, kdy chtěli být viděni. Když Tam zamířil k východu, Gaul a obě Děvy zabočili s ním.

Jak předpovídal pantáta Cauthon, statek al’Seenových se objevil na dohled ve chvíli, kdy slunce bylo jen kousek před zenitem. Na dohled jinak nebyl jediný statek, i když se na severu a na východě daleko od sebe zvedaly šedé chocholy kouře z komínů. Proč se tu jen tak zdržovali? Kdyby trolloci zaútočili, jejich jedinou nadějí by bylo, že se na stejném místě ve stejnou dobu náhodou objeví bělokabátníci.

Když byl neuspořádaný statek ještě v dálce, Tam přitáhl koni otěže a zamával na Aiely, aby se k němu připojili. Navrhl jim, aby si našli místo, kde počkají, dokud ostatní neodjedou ze statku. „O Abellovi nebo o mně mluvit nebudou,“ vysvětloval, „ale vy tři byste vyvolali řeči i přes tu nejsilnější vůli na světě.“

To bylo mírně řečeno, s jejich zvláštními šaty a oštěpy, a když navíc dvě byly ženy. Každému z Aielů visel u pasu vedle toulce králík, i když Perrin nechápal, jak si našli čas k lovu, když se stále drželi před koňmi. Vlastně vypadali méně unavení než koně.

„To stačí,“ řekl Gaul. „Najdu si místo, kde sním svoje vlastní jídlo, a budu čekat, dokud nevyjdete.“ Obrátil se a okamžitě odklusal. Bain a Chiad si vyměnily pohled. Po chvíli Chiad pokrčila rameny a obě ho následovaly.

„Oni nejsou spolu?“ zeptal se Matův otec škrábaje se na hlavě.

„To je dlouhej příběh,“ odvětil Perrin. Bylo to lepší, než mu vykládat, že by se Chiad a Gaul mohli navzájem zabít kvůli krevní mstě. Doufal, že vodní přísaha stále platí. Musí se jednou Gaula zeptat, co to ta vodní přísaha vlastně je.

Statek al’Seenových byl velký, jako byly ostatně všechny statky ve Dvouříčí, se třemi vysokými stodolami a pěti úpravnami tabáku. Kamenný košár a prkenná ohrada pro černohlavé ovce byly velké jako některé pastviny a další ohrady oddělovaly dojné krávy s bílými skvrnami od černého masného skotu. V bahně se spokojeně válela prasata a všude se potulovaly slepice a u slušně velkého rybníčku kejhaly bílé husy.

První zvláštnost, které si Perrin všiml, byli chlapci na doškových střechách domu a stodol. Bylo jich asi osm nebo devět, a měli luky a toulce. Jakmile spatřili jezdce, zavolali dolů a ženy zahnaly děti dovnitř dřív, než si zastínily oči, aby se podívaly, kdo to vůbec přijíždí. Na dvoře se shromáždili muži, někteří s luky, jiní s vidlemi a háky na stahování dříví, které drželi jako zbraně. Příliš mnoho lidí. Až příliš mnoho, dokonce i na tak velké hospodářství. Perrin se zvědavě podíval na pantátu al’Thora.

„Jac k sobě vzal rodinu bratrance Wita,“ vysvětloval Tam, „protože jejich statek je moc blízko Západního polesí. A rodinu Flanna Lewina poté, co byl napaden jejich statek. Bělokabátníci trolloky sice zahnali dřív, než stačili vypálit víc než stodolu, ale Flann se rozhodl, že je čas odejít. Jac je dobrý chlap.“

Když vjeli na dvůr a lidé poznali Tama a Abella, ženy i muži se kolem nich seběhli s úsměvy a slovy na uvítanou, ještě než stačili sesednout. Když to uviděly děti, vyběhly z domu, a za nimi ženy, které se o ně staraly, přímo z kuchyně, ještě si otíraly ruce do zástěr. Byla tu všechna pokolení, od bělovlasé Astelle al’Seenové s ohnutými zády, která svou hůl používala častěji k tomu, aby někoho přetáhla po hřbetě, než jako oporu při chůzi, až po nemluvně v náručí zavalité mladé ženy se zářivým úsměvem.

Perrin tu zavalitou mladou ženu jen přejel pohledem, a pak se k ní prudce vrátil. Když opouštěl Dvouříčí, Laila Dernová byla hubená holka, která dokázala utancovat tři chlapce málem k smrti. Bývaly doby, kdy snil o tom, že se s Lailou ožení, a ona jeho city trochu opětovala. Pravda byla, že se toho držela déle než on. Naštěstí byla tolik zaujata svým děckem a ještě zavalitějším chlapíkem vedle sebe, že mu nevěnovala příliš velkou pozornost. Perrin muže vedle ní poznal také. Natley Lewin. Takže teď byla Laila Lewinová. Zvláštní. Nat nikdy neuměl tancovat. Děkuje Světlu za to, jak unikl, se Perrin ohlédl na Faile.

Zjistil, že nepřítomně popotahuje za Vlaštovčiny otěže, zatímco klisna se jí nosem jemně otírá o rameno. Faile však byla příliš zaujatá tím, jak se obdivně usmívala na Wila al’Seena, bratrance ze strany Devenského Průseku, aby si všímala svého koně, a Wil její úsměv opětoval. Byl to hezký mládenec, ten Wil. No, byl o rok starší než Perrin, ale vypadal příliš dobře, takže stále působil příliš chlapeckým dojmem. Když si Wil přišel do Emondovy Role zatancovat, všechna děvčata na něm mohla oči nechat a vzdychala. Právě jako teď Faile. Pravda, ona nevzdychala, ale její úsměv byl rozhodně pochvalný.

Perrin k ní přistoupil a položil jí ruku kolem ramen. Druhou ruku si opřel o sekeru. „Jak se máš, Wile?“ zeptal se a usmíval se, co měl sil. Nemělo smysl dávat Faile najevo, že žárlí. Ne že by žárlil.

„Skvěle, Perrine.“ Wil před ním uhnul očima a pohled mu padl na sekeru. Na okamžik vypadal nemocně. „Přímo skvěle.“ Vyhýbaje se dalšímu pohledu na Faile, odspěchal k lidem shromážděným kolem Verin.

Faile vzhlédla k Perrinovi, našpulila rty a pak ho jednou rukou jemně uchopila za vousy a zavrtěla hlavou. „Perrine, Perrine, Perrine,“ mumlala tiše.

Nebyl si vůbec jistý, co tím mínila, ale usoudil, že bude moudřejší se neptat. Vypadala, jako by sama nevěděla, jestli se zlobí nebo – mohlo ji to pobavit? Lepší bude, když se nebude muset rozhodovat.

Wil samozřejmě nebyl jediný, kdo se mu do očí díval jen úkosem. Zřejmě všichni, mladí či staří, ženy i muži, sebou trhli, když se mu poprvé podívali do očí. Stařičká panímáma al’Seenová do něj dloubla holí a tmavé oči se jí rozšířily překvapením, když zavrčel. Možná si myslela, že není skutečný. Nikdo však neřekl ani slovíčko.

Brzy byli koně odvedeni do jedné ze stodol – Tomas si svého šimla odvedl osobně. Zvíře zjevně nehodlalo strpět, aby se jeho otěží dotýkal někdo jiný – a všichni až na chlapce na střechách se natlačili do domu. Vešli se sem jen tak tak. Dospělí stáli v předním pokoji ve dvou řadách a Lewinové a al’Seenové byli promíseni bez ohledu na nějaký řád či postavení, děti držely jejich matky v náručí, nebo se ty starší stáhly ke dveřím a dívaly se dospělým mezi nohama.

Hosté dostali silný čaj a židle s vysokými opěradly a rákosovým výpletem, jen Verin a Faile dostaly vyšívané polštáře. Verin, Tomas a Faile vzbudili značný rozruch. Místností se neslo mumlání jako kejhání husí, a všichni na trojici zírali, jako by měli koruny, či mohli každou chvíli provést nějaké kouzlo. Cizinci byli ve Dvouříčí vždy předmětem zvědavosti. Tomasův meč zvláště vyvolával poznámky, sice téměř šeptané, ale Perrin jim snadno rozuměl. Meče tu nebyly běžné, alespoň před příchodem bělokabátníků ne. Někteří si mysleli, že je Tomas bělokabátník, jiní že urozený pán. Jeden chlapec, jenž Perrinovi sahal tak do pasu, se zmínil o strážcích, než ho dospělí se smíchem umlčeli.

Jakmile se hosté usadili, Jac al’Seen se postavil před široký, kameny obložený krb. Byl to rozložitý muž se širokými rameny, s méně vlasy, než měl pantáta al’Vere, a stejně šedými. Na krbové římse za jeho hlavou tikaly hodiny stojící mezi dvěma stříbrnými poháry, důkazy jeho úspěchu jako hospodáře. Když zvedl ruku, šum hlasů utichl, i když jeho bratranec Wit, vypadající jako jeho dvojče, až na to, že neměl vůbec žádné vlasy, a Flann Lewin, pokřivený, prošedivělý hubeňour připomínající tyčku, stejně umlčeli své rodiny.

„Paní Mathwin, urozená paní Faile,“ řekl Jac a neohrabaně se oběma uklonil, „jste tu vítány, jak dlouho si budete přát. Ale musím vás varovat. Víte o potížích, které máme na venkově. Nejlepší by pro vás bylo, kdybyste zamířily přímo do Emondovy Role nebo do Hlídky a zůstaly tam. Vesnice jsou příliš velké, aby jim někdo dělal potíže. Radil bych vám, abyste Dvouříčí opustily úplně, ale pochopil jsem, že děti Světla nedovolí nikomu překročit Taren. Nevím proč, ale tak to je.“

„Ale po venkově koluje tolik příběhů,“ namítla Verin mírně mrkajíc. „A ty by mi všechny unikly, kdybych zůstala ve vesnici.“ Aniž by jedenkrát zalhala, podařilo se jí vzbudit dojem, že do Dvouříčí přišla sbírat staré příběhy, stejně jako předtím Moirain, což teď vypadalo jako nesmírně dávno. Prsten s Velkým hadem měla ve váčku u pasu, i když Perrin pochyboval, že by někdo z místních vůbec poznal, co to je.

Elisa al’Seenová si uhladila bílou zástěru a vážně se na Verin usmála. I když neměla vlasy tak šedé jako její manžel, vypadala starší než Verin a její vrásčitá tvář měla mateřský výraz. Nejspíš si myslela, že je starší. „Je mi ctí mít pod střechou skutečného učence, ale Jac má pravdu,“ řekla pevně. „Opravdu jsi tu vítaná, ale až odjedeš, musíš zamířit přímo do vesnice. Cestování teď není bezpečné. To stejné platí pro urozenou paní,“ dodala k Faile. „Trolloci nejsou něco, čemu by dvě ženy měly čelit jen s hrstkou mužů na ochranu.“

„Promyslím si to,“ prohlásila Faile klidně. „A děkuju za tvou starostlivost.“ Usrkla čaje stejně bezstarostná jako Verin, jež se na Elisu usmála a zamumlala: „Venkovem koluje tolik příběhů.“ Faile přijala máslový koláček od jedné z al’Seenovic dívek, jež udělala pukrle a prudce se zarděla, přičemž však na Faile celou dobu civěla s nesmírným obdivem.

Perrin se v duchu usmál. V těch jezdeckých šatech ze zeleného hedvábí všichni Faile považovali za urozenou šlechtičnu, a on musel přiznat, že to zvládá přímo nádherně. Když chtěla. Dívka by ji nejspíš tolik neobdivovala, kdyby ji viděla při jednom z výbuchů vzteku, když dokázala jazykem stáhnout z kůže i vozku.

Panímáma al’Seenová se obrátila na manžela a zavrtěla hlavou. Faile ani Verin se přesvědčit nedají. Jac se podíval na Tomase. „Dokážeš je přesvědčit?“

„Já jdu tam, kam ona řekne,“ odvětil Tomas. Jak tam tak strážce seděl, s hrníčkem čaje v dlaních, pořád vypadal, jako by každou chvíli hodlal tasit meč.

Pantáta al’Seen si povzdechl a přesunul svou pozornost. „Perrine, většina z nás se s tebou setkala už dřív dole v Emondově Roli. Jistým způsobem tě známe. Alespoň víme, jaký jsi byl, než jsi vloni utekl. Slyšeli jsme spousty znepokojivých historek, ale Tam a Abell by tu podle mě nebyli, kdyby to byla pravda.“

Flannova žena Adina, baculatá paní se sebevědomým výrazem, si ostře odfrkla. „Já slyšela historky taky o Tamovi a Abellovi. A o jejich chlapcích taky, prej utekli s Aes Sedai. S Aes Sedai! A byl jich tucet! Všichni si pamatujem, jak Emondova Role shořela na popel. Světlo ví, co mohly mít za lubem. Taky jsem se doslechla, že Aes Sedai unesly to al’Vereovic děvče.“ Flann odevzdaně potřásl hlavou a omluvně se podíval na Jaca.

„Jestli tomu věříš,“ podotkl suše Wit, „tak už uvěříš všemu. Já mluvil s Marin al’Vereovou tak před dvěma týdny, a ona říkala, že jejich dcera odešla o svý vlastní vůli. A byla tam jen jedna Aes Sedai.“

„Co zde naznačuješ, Adino?“ Elisa al’Seenová si založila ruce v bok. „Tak ven s tím.“ V jejím hlase bylo víc než pouhý náznak „jen se opovaž".

„Já netvrdila, že tomu věřím,“ namítala honem Adina, „jen že jsem to slyšela. Jsou tu jistý otázky, které je třeba položit. Děti by ty tři nechtěly zavřít jen proto, že jejich jména vytáhly z klobouku.“

„Kdybys pro změnu poslouchala,“ prohlásila Elisa zcela pevně, „mohla bys pár odpovědí zaslechnout.“ Adina se jala upravovat sukně, ale i když si pro sebe cosi bručela, jinak se zdržela hlasitějších poznámek.

„Má ještě někdo něco?“ zeptal se Jac s jen tak tak zakrytou netrpělivostí. Když nikdo nepromluvil, pokračoval sám. „Perrine, nikdo nevěří, že jsi temný druh, o nic víc, než že jimi jsou Tam a Abell.“ Vrhl na Adinu tvrdý pohled a Flann položil ženě ruku na rameno. Adina mlčela, ale rty se jí pohybovaly. Jac si cosi zabručel, než pokračoval. „Přesto, Perrine, máme myslím právo slyšet, proč bělokabátníci říkají to, co říkají. Obvinili tebe, Mata Cauthona a Randa al’Thora z toho, že jste temní druzi. Proč?“

Faile rozzlobeně otevřela ústa, ale Perrin na ni mávl, aby zůstala zticha. To, že poslechla, jej natolik překvapilo, že na ni chvíli jenom zíral, než znovu promluvil. Možná byla nemocná. „Bělokabátníkům stačí málo, pantáto al’Seene. – Když se nepokloníš a neklekneš a obloukem se jim nevyhneš, musíš být temnej druh. Nevím, proč si myslí, že jimi jsou Rand a Mat.“ To byla prostá pravda. Kdyby bělokabátníci věděli, že Rand je Drak Znovuzrozený, bohatě by jim to stačilo, ale oni to vědět nemohli. Mat ho zcela mátl. Musela to být Fainova práce. „Já sám jsem jich pár zabil.“ Kupodivu ho vzdechy, které proběhly místností, nepřinutily, aby se v duchu přikrčil, ani pomyšlení na to, co spáchal. „Zabili mi přítele a byli by zabili i mě. Prostě jsem to nemohl nechat jen tak. To je tak ve zkratce všechno.“

„Chápu, proč ses nenechal zabít,“ poznamenal pomalu Jac. Dokonce i s trolloky kolem nebyli lidé z Dvouříčí zvyklí na zabíjení. Před několika lety jedna žena zavraždila svého manžela, protože se chtěla provdat za jiného muže. To bylo naposledy, pokud Perrin věděl, co někdo ve Dvouříčí zahynul násilnou smrtí. Do příchodu trolloků.

„Děti Světla,“ ozvala se Verin, „jsou velmi dobré v jedné věci. Jak přimět lidi, kteří si byli celý život sousedy, začít podezírat jeden druhého.“ Všichni sedláci se na ni podívali a někteří po chvíli přikývli.

„Jak jsem slyšel, mají s sebou jednoho muže,“ promluvil znovu Perrin. „Padana Faina. Toho formana.“

„To jsme taky slyšeli,“ řekl Jac. „Ale prý si dneska říká jinak.“

Perrin kývl. „Ordeith. Ale ať Fain nebo Ordeith, on je temný druh. Tolik sám přiznal. Přiznal, že vloni o Jarnících přivedl trolloky do Emondovy Role. A jezdí s bělokabátníky.“

„To se ti snadno řekne,“ vyjela ostře Adina Lewinová. „Každýho můžeš označit za temnýho druha.“

„Tak komu věříte?“ zeptal se Tomas. „Těm, kteří přišli před pár týdny a pozatýkali lidi, které znáte, a vypálili jejich statky? Nebo mladému muži, který tu mezi vámi vyrostl?“

„Já nejsem žádnej temnej druh, pantáto al’Seene,“ prohlásil Perrin, „ale jestli chceš, abych odešel, půjdu.“

„Ne,“ řekla rychle Elisa a vrhla na manžela významný pohled. A na Adinu tak mrazivý, že druhá žena spolkla to, co chtěla říci.

„Ne. Jsi tu vítaný, můžeš zůstat, jak dlouho chceš.“ Jac zaváhal, a pak kývl na souhlas. Elisa přistoupila blíž, podívala se na Perrina a položila mu ruce na ramena. „Cítíme s tebou,“ prohlásila tiše. „Tvůj táta byl dobrý člověk. A tvoje máma byla moje přítelkyně a skvělá žena. Vím, že by chtěla, abys zůstal s námi, Perrine. Děti Světla sem zavítají jen zřídka, a pokud ano, kluci na střeše nás varují dost dopředu, aby ses mohl schovat na půdě. Budeš tu v bezpečí.“

Myslela to vážně. Opravdu to myslela vážně. A když se Perrin podíval na pantátu al’Seena, ten znovu přikývl. „Děkuju,“ řekl Perrin se staženým hrdlem. „Ale mám... něco na práci. O něco se musím postarat.“

Elisa si povzdechla a jemně ho poplácala. „Ovšem. Jen si dej pozor, ať si přitom... neublížíš. No, aspoň tě pošlu na cestu s plným žaludkem.“

V domě nebylo dost stolů, aby všichni mohli u oběda sedět. Kolem dokola se podávaly misky s dušeným jehněčím a krajíce chleba a připomínky, ať nikdo nic nepokape, a všichni jedli tam, kde zrovna seděli nebo stáli. Než dojedli, vřítil se dovnitř hubený kluk, jemuž zápěstí čouhala z rukávů, s lukem vyšším, než byl sám. Perrin měl dojem, že je to Win Lewin, ale nebyl si jist. Chlapci v jeho věku rostli hrozně rychle. „Je to urozený pán Luc,“ vykřikoval hubený hoch vzrušeně. „Urozený pán Luc přijíždí.“

33

Nové tkanivo ve vzoru

Urozený pán vstoupil téměř těsně za chlapcem. Byl to vysoký, širokoramenný muž ve středních letech, s tvrdou, hranatou tváří a tmavě rusými vlasy s bílými prameny na spáncích. V tmavomodrých očích měl poněkud nadutý výraz a rozhodně vypadal každým coulem jako šlechtic, v dobře střiženém zeleném kabátci, s nenápadnou výšivkou zlatých spirál na rukávech, a v jezdeckých rukavicích vyšívaných zlatou nití. Pochvu meče měl také vykládanou zlatem, stejně jako svršky naleštěných holínek. Nějak se mu podařilo, že i prostý vstup do dveří u něj vypadal velkolepě. Perrinovi se na první pohled nelíbil.

Všichni al’Seenové a Lewinové se hromadně vrhli urozeného pána přivítat, muži, ženy i děti se kolem něj seběhli se širokými úsměvy, klaněli se a žvanili o tom, jaká je to pro ně čest, že sem zavítal, jak velkou čest jim prokázal samotný hledač valerského rohu. Zřejmě je to velice vzrušovalo. Urozený pán pod stejnou střechou mohl znamenat vzrušení, ale jeden z těch, kteří přísahali, že budou pátrat po bájném valerském rohu – to byl námět pro příběhy. Perrin si nemyslel, že někdy viděl dvouříčské lidi se k někomu lísat, ale teď k tomu měli velice blízko.

Urozený pán Luc to bral jako naprostou samozřejmost, možná i nedostačující. Vlastně jako by pro něj spíš bylo dost únavné to snášet. Sedláci to však zřejmě neviděli, nebo možná prostě nepoznali ten mírně vyčerpaný výraz a lehce blahosklonný úsměv. Možná si jenom mysleli, že tak se chovají všichni urozenci. Pravda byla, že jich to mnoho dělalo, ale Perrina dráždilo dívat se na to, jak to snášejí tito lidé – jeho lidé.

Když začal zmatek opadat, Jac a Elisa představili své hosty – až na Tama a Abella, kteří se s ním již setkali – urozenému pánu Lucovi z rodu Chiendelna a vykládali, že jim radil, jak se bránit proti trollokům, že je povzbuzoval, aby se postavili bělokabátníkům a bránili se sami. Ostatní v místnosti to doprovázeli pochvalným mručením. Kdyby si ve Dvouříčí volili krále, urozený pán Luc by byl měl za sebou všechny al’Seeny a Lewiny do posledního. A on to dobře věděl. Jeho napohled znuděná nálada mu však nevydržela dlouho.

Při prvním pohledu na Verininy hladké líce se škrobeně narovnal a pohledem sjel na její ruce tak rychle, že si toho mnozí ani nevšimli. Málem upustil své vyšívané rukavice. Baculatá, v prostých šatech, Verin by klidně prošla jako další selka, ale on zcela očividně poznal bezvěkou tvář Aes Sedai, když nějakou uviděl. Nebyl zrovna štěstím bez sebe, že tu jednu z nich vidí. Koutek oka mu zacukal, když poslouchal, jak ji panímáma al’Seenová označuje za „paní Mathwin", „učenou ženu z daleka".

Verin se na něj usmála, jako by podřimovala. „Potěšení,“ zamumlala. „Rod Chiendelna. Odkud pochází? Zní to jako z Hraničních států.“

„Nic tak velkolepého,“ opáčil Luc rychle a ostražitě se jí uklonil, i když jen maličko.

„Vlastně pochází z Murandy. Menší rod, ale hodně starý.“ Vypadal znepokojeně, když od ní musel odtrhnout oči kvůli ostatnímu představování.

Na Tomase se skoro ani nepodíval. Musel v něm poznat strážce „paní Mathwin", ale přesto ho pominul stejně zřetelně, jako by to vykřičel nahlas. To bylo velice zvláštní. Ať byl Luc s mečem jak chtěl dobrý, nikdo nebyl tak dobrý, aby jen tak pominul strážce. Nadutost. Ten chlapík jí měl dost pro deset mužů. Co se Perrina týkalo, jasně to ukázal na Faile.

Úsměv, který jí Luc předvedl, byl rozhodně víc než jen sebevědomý. Taky byl důvěrný a hřejivý. Vlastně byl o polovinu obdivnější a hřejivější, než být musel. Uchopil její ruku do svých, sklonil se nad ní a podíval se jí do očí, jako by jí chtěl nahlédnout do hlavy. Perrin měl na okamžik dojem, že se na něj ani nepodívá, ale ona místo toho jeho pohled opětovala a celá ruměná předstírala chlad. Jen lehce sklonila hlavu.

„Já jsem také hledač rohu, můj pane,“ pravila a znělo to trochu, jako by nemohla popadnout dech. „Myslíš, že ho najdeš tady?“

Luc zamrkal a pustil její ruku. „Možná, má paní. Kdo může říci, kde by mohl valerský roh býti?“ Faile se zatvářila trochu překvapeně – možná zklamaně – jak náhle ztratil zájem.

Perrin se tvářil neutrálně. – Jestli se chtěla usmívat na Wila al‘Seena a červenat před hloupými pány, klidně mohla. Mohla ze sebe dělat husu, co se jí ráčilo, i zírat na každého muže, kterého potká. Takže Luc chtěl vědět, kde je valerský roh? Ten byl schovaný v Bílé věži, tam byl. Perrina to ponoukalo, aby to tomu chlapíkovi prozradil, jen aby ho viděl, jak zoufale skřípe zuby.

Byl-li Luc překvapen tím, koho našel pod al’Seenovic střechou, jeho reakce na Perrina byla přinejmenším zvláštní. Při pohledu na Perrinův obličej sebou trhl a v očích se mu mihlo zděšení. Ve chvilce to bylo pryč, maskováno vrchnostenskou povýšeností, až na to, že mu divoce cukal koutek levého oka. Potíž byla, že to nedávalo smysl. Perrin si byl jist, že to nebylo tím, že by Luca zarazily jeho oči. Spíš jako by ho ten chlapík znal a překvapilo ho, že ho vidí tady, ale on tohoto Luca v životě neviděl. Víc než to, byl by se vsadil, že se ho Luc bojí. Vůbec to nedávalo smysl.

„To urozený pán Luc navrhl, aby chlapci hlídali na střeše,“ vykládal Jac. „Žádný trollok se sem nedostane, aby nás mládenci nevarovali.“

„To je nějaký varování,“ podotkl Perrin suše. Tohle byl příklad rady velkého urozeného pána Luca? „Trolloci potmě vidí jako kočky. Dostali by se k vám a vykopli by dveře dřív, než by kluci stačili zařvat.“

„Děláme, co můžeme,“ štěkl Flann. „Přestaň nás děsit. Jsou tu děti. Urozený pán Luc nám aspoň nabídl užitečný rady. Byl u nás den předtím, než trolloci zaútočili, aby viděl, jestli jsem všechny dobře rozmístil. Krev a popel, kdyby nebylo jeho, byli by nás trolloci všechny pobili.“

Luc se tvářil, jako by tu chválu neslyšel. Ostražitě pozoroval Perrina, přičemž si pohrával s rukavicemi a strkal je za přezku se zlatou vlčí hlavou na opasku závěsu s mečem. Faile ho také sledovala a mírně se mračila. Perrin si jí nevšímal.

„Myslel jsem, že vás zachránili bělokabátníci, pantáto Lewine. Myslel jsem, že hlídka bělokabátníků dorazila na poslední chvíli a trolloky zahnala.“

„No, to udělali.“ Flann si hladil prošedivělé vlasy. „Ale urozený pán Luc... Kdyby byli bělokabátníci nedorazili, mohli jsme... Aspoň se nás nesnažil vyděsit,“ zamumlal.

„Tak vás nevyděsil,“ prohodil Perrin. „Ale trolloci děsí mě. A bělokabátníci od vás drží trolloky dál. Když můžou.“

„Ty to chceš připsat bělokabátníkům?“ Luc Perrina připíchl studeným pohledem, jako by konečně našel slabé místo, které hodlal využít. „A kdo je podle tebe zodpovědný za ty Dračí špičáky naškrábané lidem na dveřích? Ó, oni nikdy nedrželi uhel v ruce, ale stojí za tím. Lezou do domů těchto dobrých lidí, kladou otázky a vyžadují odpovědi, jako by to byla jejich vlastní střecha. Já říkám, že tito lidé jsou svými vlastními pány, ne psy, kteří přiběhnou na bělokabátnické zavolání. Ať hlídkují po krajině – to je dobře – ale postav se jim u dveří a řekni jim, na čí půdě stojí. To říkám já. Jestli chceš být bělokabátnickým psem, buď si, ale nezáviď těmto lidem jejich svobodu.“

Perrin před Lucem neuhnul pohledem. „Já bělokabátníky v lásce nemám. Chtějí mě přece pověsit, nebo jsi to neslyšel?“

Vysoký šlechtic zamrkal, jako by to opravdu neslyšel, nebo na to zapomněl, jak byl dychtiv si na Perrina vyskočit. „Tak co přesně tedy navrhuješ?“

Perrin se k němu obrátil zády, došel ke krbu a postavil se před něj. Nehodlal se s Lucem hádat. Ať to slyší všichni. Rozhodně se na něj všichni dívali. Řekne, co si myslí, a tím to skončí. „Jste závislí na bělokabátnících a musíte doufat, že udrží trolloky dál od vás, doufat, že přijdou včas, jestli trolloci zaútočí. Proč? Protože se každý chlap snaží zůstat na vlastním statku, pokud to jde, nebo se drží co nejblíž, pokud to nejde. Jste vlastně stovka malejch hloučků, jako hrozny připravený k očesání. A dokud to bude tak, dokud se musíte modlit, aby bělokabátníci dokázali udržet trolloky dál od vašeho vína, nemáte jinou možnost, než je nechat dávat otázky, co chtějí oni, a vyžadovat od vás odpovědi. Musíte stát stranou a dívat se, jak odvlíkají nevinný lidi. Nebo si snad někdo z vás tady myslí, že Haral a Alsbet Luhhanovi jsou temní druzi? Nebo Natti Cauthonová? Bodewhin a Eldrin?“ Abell sledoval místnost s výrazem, který každého varoval, aby byť jen naznačil, že si to myslí, ale nebylo to nutné. Dokonce i Adina Lewinová věnovala pozornost cele Perrinovi. Luc se na něho mračil, pokud zrovna nesledoval, jak se tváří lidé natlačení v místnosti.

„Vím, že Natti a Alsbet a ostatní zatknout neměli,“ řekl Wit, „ale už se stalo.“ Přejel si dlaní holou hlavu. „Teda pokud je nepřimějeme, aby je nechali jít. Ale od tý doby, jak jsem slyšel, už nikoho jinýho nezatkli.“

„Myslíš, že to znamená, že už s tím skončili?“ zeptal se Perrin. „Opravdu si myslíš, že se spokojí s Cauthony a Luhhany? S vypálenými dvěma statky? Kteří z vás budou další na řadě? Možná proto, že někdo řekne něco špatnýho, nebo jen aby z něj udělali odstrašující příklad. Příště by mohli zapalovat bělokabátníci, a ne trolloci. Nebo vám možná za noci naškrábou na dveře Dračí špičák. Vždy se najdou lidi, co takovým věcem věří.“ Několik očí se stočilo na Adinu, která zašoupala nohama a nahrbila se. „I kdyby to jen znamenalo, že se budete muset tahat za kštici pokaždý, když kolem projde bělokabátník, opravdu chcete žít takhle? A co vaše děti? Jste vydaný na milost trollokům, na milost bělokabátníkům a na milost každýmu, kdo proti vám bude něco mít. A dokud na vás jedni mají páku, mají ji všichni tři. Schováváte se ve sklepě a doufáte, že vás jeden vzteklej pes ochrání před druhým, doufáte, že se tam za noci neprotáhnou krysy a nepohryžou vás.“

Jac si vyměnil ustaraný pohled s Flannem a Witem i s dalšími muži v místnosti, a pak pomalu řekl: „Jestli si myslíš, že to děláme špatně, tak co navrhuješ?“

Perrin tuto otázku nečekal – byl si jist, že se rozzlobí – ale pokračoval dál a řekl jim, co si myslí. „Seberte lidi. Sežeňte ovce a krávy, slepice, prostě všechno. Sežeňte je a odveďte je někam, kde budou v bezpečí. Jděte do Emondovy Role. Nebo do Hlídky, ta je blíž, i když tak se dostanete přímo pod nos bělokabátníků. Dokud bude padesát lidí tady a dvacet támhle, jste kořist a trollokům stačí ji jen sebrat. Když vás budou pohromadě stovky, máte šanci, a to takovou, která nezávisí na tom, jestli ohýbáte hřbet před bělokabátníkama.“ Tohle vyvolalo bouři, kterou očekával.

„Opustit úplně moje hospodářství!“ hulákal Flann, zatímco Wit křičel: „Ty jsi zešílel!“ Slova se z nich řinula jedno přes druhé, i z jejich bratrů a bratranců.

„Odejít do Emondovy Role? Už teď jsem moc daleko, abych moh udělat víc, než jen jednou denně zkontrolovat pole!“

„Plevel všechno udusí!“

„Nevím, jak budem sklízet, už jak je to teď!“

„...jestli bude pršet...!“

„...snažíme se přestavět...!“

„...tabák shnije...!“

„...musel jsem nechat stříž...!“

Perrin udeřil prudce pěstí do krbové římsy nad ohništěm, aby je zarazil. „Neviděl jsem jediný pole zdupaný nebo vypálený, ani jedinej dům nebo stodolu spálenou, pokud uvnitř nebyli lidi. Trolloci chtějí lidi. A když něco stejně spálí? Můžete zasadit novou úrodu. Kámen a maltu můžete předělat. Můžete ale předělat tohle?“ Ukázal na Lailino dítě, které si ona okamžitě přitiskla k prsům a zlobně se na něj zamračila, jako by ho sám ohrožoval. Pohled, který vrhla na manžela a Flanna však byl vyděšený. Ozval se šum znepokojených hlasů.

„Odejít,“ bručel Jac a vrtěl nespokojeně hlavou. „Já nevím, Perrine.“

„Je to tvoje volba, pantáto al’Seene. Země tu bude pořád, až se vrátíte. Tu trolloci odnýst nemůžou. Mysli na to, jestli to samý platí i pro tvou rodinu.“

Šum se změnil v hukot. Mnoho žen se začalo hádat s manželi, většinou ty, které u sebe měly nějaké dítě. Žádný z mužů se zřejmě nevzpíral.

„Zajímavý plán,“ pronesl Luc a pozorně si Perrina prohlížel. Z jeho výrazu se nedalo poznat, zda s tím souhlasí či nikoliv. „Budu se dívat, jak se to vyvine. A teď, pantáto al’Seene, se musím znovu vydat na cestu. Jen jsem se tu zastavil, abych viděl, jak se vám vede.“ Jac a Elisa ho vyprovodili ke dveřím, ale ostatní byli příliš zabraní do hovoru, aby mu věnovali pozornost. Luc odešel se stisknutými rty. Perrin měl pocit, že jeho odchody bývaly obvykle stejně velkolepé jako jeho příchody.

Jac přešel ode dveří přímo k Perrinovi. „Je to smělý plán. Připouštím, že mě netěší představa, že budu muset opustit statek, ale mluvíš rozumně. Jenom nevím, co si z toho vyberou děti Světla. Připadají mi jako pěkně podezíravá cháska. Mohly by si myslet, že proti nim něco kujeme, když budeme všichni pohromadě.“

„Ať si to myslí,“ odtušil Perrin. „Vesnice plná lidí se může řídit Lucovou radou a říct jim, aby se starali o svý věci někde jinde. Nebo by bylo podle tebe lepší zůstat zranitelný jen proto, abyste si zachovali přízeň bělokabátníků, jak vám ji projevují?“

„Ne. Ne, chápu, co máš na mysli. Přesvědčil jsi mě. A zdá se, že i ostatní.“

Opravdu to tak vypadalo. Tichý hovor pomalu umlkal, ale jen proto, že se všichni zřejmě dohodli. Kupodivu i Adina, která teď hlasitými rozkazy posílala dcery, aby šly okamžitě balit. Dokonce Perrinovi věnovala neochotné kývnutí.

„Kdy chcete odejít?“ zeptal se Perrin Jaca.

„Jakmile se všichni připraví. Do západu slunce se můžeme dostat na statek Jona Gaelina u Severní silnice. Řeknu Jonovi to, cos řekl ty nám, a taky všem až do Emondovy Role. Tam to bude lepší než v Hlídce. Když se chceme dostat z dosahu bělokabátníků, stejně jako trolloků, lepší bude nesedět jim přímo pod nosem.“ Jac se prstem podrbal ve věnečku řídkých vlasů. – „Perrine, sice si nemyslím, že by děti Světla skutečně ublížily Natti Cauthonové a děvčatům nebo Luhhanovým, ale dělá mi to starosti. Jestli si pomyslí, že máme něco zalubem, kdo to pozná?“

„Hodlám je osvobodit, hned jak to bude možné, pantáto al’Seene. A taky všechny, který bělokabátníci zajali.“

„Smělý plán,“ zopakoval Jac. „No, radši bychom měli vyrazit, jestli chceme do západu slunce dorazit k Jonovi. Jdi se Světlem, Perrine.“

„To je velice smělý plán,“ řekla Verin, která přišla, když pantáta al’Seen odspěchal volaje rozkazy, aby byly přitaženy vozy a lidé si zabalili, co jen unesou. Verin si Perrina se zájmem prohlížela s hlavou nakloněnou na stranu, stejně jako Faile po jejím boku. Faile se tvářila, jako by ho nikdy předtím neviděla.

„Nevím, proč tomu tak všichni říkají,“ zavrčel Perrin. „Totiž plán. Ten Luc plácal hlouposti. Odepřít bělokabátníkům vstup. Kluci na střeše, aby dávali pozor na trolloky. Pár otevřených vrátek ke katastrofě. Já jsem na to jenom poukázal. Přesně tohle měli udělat hned na začátku. Ten chlap...“ Zarazil se, aby neřekl, že ho Luc dráždil. Ne, když tu stála Faile. Mohla by to špatně pochopit.

„Ovšem,“ pravila velice mírně Verin. „Neměla jsem příležitost vidět to předtím. Nebo jsem možná měla, a nevěděla jsem to.“

„O čem to tu mluvíš? Cos neviděla?“

„Perrine, když jsme přijeli, tito lidé byli připraveni se udržet za každou cenu. Tys použil zdravý rozum a silné city, ale myslíš, že to stejné ode mne by jimi pohnulo? Nebo třeba od Tama či Abella? Z nás všech ty první musíš vědět, jak umínění lidé ve Dvouříčí umějí být. Ty jsi změnil běh událostí, které by Dvouříčí bez tebe nabralo. A to jenom pár slovy pronesenými v... podráždění? Ta’veren opravdu vtahují lidské životy do svého vzoru. Fascinující. Jenom doufám, že budu mít nějakou příležitost znovu sledovat Randa.“

„Ať je to cokoliv,“ zabručel Perrin, „je to k dobrýmu. Čím víc lidí bude pohromadě na jednom místě, tím budou ve větším bezpečí.“

„Ovšem. Rand má ten meč, předpokládám?“

Perrin se zamračil, ale neměl důvod jí to neříkat. Věděla o Randovi, a věděla, co pro něj Tear znamená. „Má ho.“

„Dávej si pozor na Alannu, Perrine.“

„Cože?“ Rychlé změny předmětu hovoru od Aes Sedai ho začínaly mást. Zvláště když mu říkala to, nač již sám myslel, a doufal, že to před ní udrží v tajnosti. „Proč?“

Verinin výraz se nezměnil, ale její tmavé oči náhle byly jasné a pronikavé. „Ve Věži je mnoho... záměrů. Ne všechny jsou špatné, ani zdaleka ne, ale občas se to dá těžko poznat, dokud není pozdě. A i ten nejlepší plán často dovolí, aby pár vláken ve vzoru prasklo. Při pletení košíku se vždycky pár proutků zlomí a zahodí. A ta’veren by znamenal užitečný proutek ve všech možných plánech.“ Stejně náhle se zatvářila, jako by byla poněkud zmatena ruchem, panujícím kolem nich, a mnohem spokojenější s knihou či vlastními myšlenkami než se skutečným světem. „Ten pantáta al’Seen tedy rozhodně nemarní čas, že? Měla bych se podívat, jestli by nemohl někoho postrádat, aby nám došel pro koně.“

Když hnědá sestra odešla, Faile se otřásla. „Občas mě Aes Sedai... vyvádějí z míry,“ zabručela.

„Vyvádějí tě z míry?“ podivil se Perrin. „Mě většinu času děsí k smrti.“

Faile se tiše zasmála a začala si pohrávat s knoflíkem na jeho kabátci, přičemž si knoflík pečlivě prohlížela. „Perrine, já jsem... se chovala... hloupě.“

„Co tím myslíš?“ Vzhlédla k němu – přičemž mu knoflík málem utrhla – a on spěšně dodal: „Ty se chováš skoro nejmíň hloupě ze všech lidí, co znám.“ A zaťal zuby dřív, než připojil „většinou", a hned byl rád, že to udělal, protože ona se usmála.

„To je od tebe hezký, že to říkáš, ale je to pravda.“ Poplácala knoflík a začala mu upravovat kabátec – který to vůbec nepotřeboval – a uhlazovat klopy – které to vůbec nepotřebovaly. „Tys byl jako praštěný,“ mluvila poněkud příliš rychle „jenom proto, že se ten mladý muž na mě díval – vážně, je trochu moc jako chlapec, vůbec ne jako ty – takže mě napadlo, že tě přinutím žárlit – jenom trošičku – když budu předstírat – jenom předstírat – že mě přitahuje urozený pán Luc. Neměla jsem to dělat. Odpustíš mi?“

Snažil se vyznat v té změti slov. Bylo dobře, že Wila považovala za mladého – kdyby se on pokusil nechat si narůst vousy, byly by nejspíš jako chmýří – ale nezmínila se o tom, jak Wilův pohled opětovala. A jestli předstírala, že ji Luc přitahuje, tak proč se tolik červenala? „Jasně, že ti odpouštím,“ prohlásil. Jí se v očích objevilo nebezpečné světélko. „Totiž, není co odpouštět.“ Pokud něco, tak to světélko zaplálo ještě jasněji. Co chtěla, aby řekl? „Odpustíš ty mně? Když jsem se tě snažil od sebe odehnat, řekl jsem věci, který jsem neměl. Odpustíš mi to?“

„Tys řekl něco, co je potřeba odpouštět?“ zeptala se sladce, a Perrin okamžitě pochopil, že má potíže. „Nenapadá mě, co by to mohlo být, ale zvážím to.“

Ona to zváží? Teď mluvila skoro jako šlechtična. Možná její otec pracoval pro nějakého urozeného pána, tak mohla nastudovat, jak mluví urozené dámy. Perrin neměl ponětí, co tím myslela. Ale byl si jist, že to brzy zjistí.

Byla to úleva, vyšplhat se uprostřed zmatku, panujícím při připřahání spřežení k vozům, kdy se lidé hádali, jestli mají vzít tohle nebo tamto, a děti honily slepice a husy a svazovaly jim nohy, aby je bylo možné naložit na vozy, Tanečníkovi do sedla. Chlapci už odháněli dobytek na východ a další vyháněli ovce z košáru.

Faile se ani jediným slůvkem nezmínila o tom, co bylo řečeno uvnitř. Vlastně se na něj spokojeně usmívala, srovnávala chov ovcí zde a v Saldeii, a když jí jedna z dívek přinesla kytičku malých červených kvítků, byly to srdcovky, snažila se mu jich pár vplést do vousů a smála se jeho snaze jí v tom zabránit. Zkrátka, málem kvůli ní vyskočil z kůže. Potřeboval si znovu promluvit s pantátou Cauthonem.

„Jdi se Světlem,“ řekl jim pantáta al’Seen znovu, právě když chtěli vyjet, „a dej pozor na chlapce.“

Čtyři mladí muži se rozhodli, že pojedou s nimi, na kosmatých koních, ani zdaleka tak dobrých, jako byli ti, na nichž jeli Tam a Abell. Perrin si nebyl jist, proč by na ně měl dávat pozor zrovna on. Všichni byli starší než on, i když ne o moc. Wil al’Seen byl jedním z nich, další byl jeho bratranec Ban, jeden z Jacových synů, jenž měl ten největší nos z celé rodiny, a dva Lewinovic chlapci, Tell a Dannil, kteří tolik připomínali Flanna, že mohli být klidně jeho synové místo synovci. Perrin se jim to snažil rozmluvit, zvláště když dali jasně najevo, že chtějí pomoci osvobodit Cauthonovy a Luhhanovy z rukou bělokabátníků. Zřejmě si mysleli, že je to otázka toho, vjet do tábora dětí Světla a vyžádat si, aby byli všichni propuštěni. Postavit se jim čelem, tak to Tell nazval, a Perrinovi z toho málem vstávaly vlasy na hlavě. Příliš často naslouchali vyprávěním kejklířů. Příliš často naslouchali hlupákům, jako byl Luc. Tušil, že Wil má i jiný důvod, i když se snažil předstírat, že Faile neexistuje, ale ostatní byli i bez toho dost špatní.

Nikdo jiný nic nenamítal. Tama a Abella zřejmě zajímalo jen to, že všichni umějí používat luky, které nesli, a udrží se na koni. Verin to jenom sledovala a dělala si poznámky do knížečky. Tomas se tvářil pobaveně a Faile se naprosto věnovala pletení věnečku ze srdcovek, který, jak se ukázalo, byl pro Perrina. Ten si povzdechl a přehodil věneček přes hrušku sedla. „Postarám se o ně, jak nejlíp to půjde, pantáto al’Seene,“ slíbil.

Míli od al’Seenovic statku měl dojem, že by se mohl jednoho či dvou zbavit přímo na místě, když se z houští náhle vynořil Gaul, Chiad a Bain a poklusali, aby se k nim mohli připojit. Mohl o ně přijít díky aielským oštěpům. Wil a jeho přátelé se na Aiely jenom podívali, a začali spěšně nasazovat šípy na luky. Aielové, aniž vypadli z rytmu, měli vmžiku oštěpy připravené a tváře zahalené. Trvalo chvíli, než se všechno vyjasnilo. Když to Gaul a obě Děvy konečně pochopili, zřejmě to považovali za ohromný vtip a zařvali smíchy. To Lewinovy a al’Seenovy vyvedlo z míry stejně, jako když zjistili, že ti tři jsou Aielové, a dva z nich navíc ženy. Wil Bain a Chiad věnoval úsměv a ony si vyměnily pohled a krátce kývly. Perrin nevěděl, oč tu jde, ale rozhodl se, že to nechá být, leda by se Wil rozhodl, že si nechá podříznout krk. Bylo dost času to zarazit, kdyby některá z Aielanek skutečně vytáhla nůž. Koneckonců, Wil by se mohl přiučit pár věcí o úsměvech.

Perrin hodlal dorazit do Hlídky, jak nejrychleji to půjde, ale o míli či víc na sever od al’Seenova hospodářství zahlédl jeden z těch několika málo statků, kde z komínů stoupal kouř. Tam je vedl tak, že lidé kolem domů byli jen stíny. Avšak ne pro Perrinovy oči. On na dvoře rozeznával děti. A Jac al’Seen byl jejich nejbližší soused. Tedy byl, až dodnes. Zaváhal a pak pobídl Tanečníka směrem k domům. Nejspíš to nebude k ničemu dobré, ale musel to zkusit.

„Co to děláš?“ zeptal se Tam zamračeně.

„Chci jim dát stejnou radu, jako jsem dal pantátovi al’Seenovi. Nezabere to ani minutku.“

Tam kývl a ostatní zabočili za ním. Verin si Perrina zamyšleně prohlížela. Aielové se kousek od statku odpojili, aby počkali o něco dál na sever. Gaul klusal kousek stranou od obou žen.

Perrin Torfinnovy neznal, ani oni jeho, ale k jeho překvapení, jakmile opadlo vzrušení z příchodu cizinců a obhlížení Tomase, Verin a Faile, vyslechli ho a začali zapřahat koně do dvou vozů a dvou kár s vysokými koly dřív, než Perrin s ostatními odjel.

Ještě třikrát se zastavil, když je cesta přivedla blíž ke statku, jednou dokonce k pěti blízko sebe. Pokaždé to bylo stejné. Lidé namítali, že nemohou jen tak opustit své statky, ale pokaždé za sebou nechal hlouček lidí chvatně balících své věci a shánějících hospodářská zvířata.

A stalo se i něco jiného. Nemohl zabránit tomu, aby Wil a jeho bratranec, či Lewinovi, neklábosili s mladými muži na statcích. Jejich oddíl se rozrostl o třináct dalších jinochů, Torfinny a al’Daje, Ahany a Marwiny, vyzbrojené luky a jedoucí na nesourodé sbírce koníků a tažných chladnokrevníků, a všichni dychtili osvobodit zajatce z rukou bělokabátníků.

Nebylo to samozřejmě tak snadné. Wil a ostatní z al’Seenova statku považovali za nespravedlivé, že Perrin ty, co se k nim nově připojili, varoval před Aiely, a tak zkazil legraci, kdy doufali, že uvidí, jak ostatní nadskakují. Na Perrinův vkus nadskakovali už tak až moc, a způsob, jakým prohlíželi keře a každý hájek, prozrazoval, že si myslí, že tu musí být Aielů mnohem víc bez ohledu na to, co řekl. Wil se nejdřív snažil velet Torfinnům a ostatním na základě toho, že se k Perrinovi připojil první – tedy přinejmenším jako jeden z prvních, jak přiznal, když se na něj Ban a oba Lewinové zlostně zamračili – zatímco oni přišli později.

Perrin tomu učinil přítrž, když mládence rozdělil do dvou zhruba stejně velkých skupinek a do jejich velení ustanovil Danilla a Bana, i když se kvůli tomu zpočátku také ozývaly námitky; al’Dajové si mysleli, že vůdce by měl být vybrán podle věku – Bili al’Daj byl o rok starší než ostatní – zatímco druzí vyzdvihovali Hu Marwina jako nejlepšího stopaře, a Jaima Torfinna jako nejlepšího střelce, kdežto Kenley Ahan býval často v Hlídce, než přišli bělokabátníci, a vyzná se v tom, jak to ve vesnici chodí. Všichni to zřejmě považovali za maličkost. Nejednou opakovali Tellovu větu o stavění se čelem.

Perrin se na ně nakonec obrátil s chladným vztekem a každého přinutil zastavit na louce mezi dvěma lesíky. „Tohle není hra a není to taneček o Bel Tinu. Uděláte, co se vám řekne, nebo se vraťte domů. Stejně nevím, k čemu tu vůbec jste, a nehodlám se nechat zabít, protože si vy myslíte, že víte, co děláte. – Nyní se seřaďte a držte pěkně zobáky. Mluvíte jako ženský kroužek na schůzce v šatně.“

A oni to udělali. Rozdělili se do dvou zástupů za Banem a Dannilem. Wil a Bili se znechuceně mračili, ale svoje případné námitky si nechali pro sebe. Faile na Perrina pochvalně kývla a Tomas taktéž. Verin to všechno sledovala s hladkou, nečitelnou tváří. Nepochybně si myslela, že vidí ta’veren při práci. Perrin neviděl důvod jí říkat, že se jenom snažil myslet na to, co by řekl jeden Shienaranec, kterého poznal, voják jménem Uno, i když Uno by bezpochyby užil drsnějších výrazů.

Statky se teď, když se blížili k Hlídce, objevovaly častěji, vždy jich stálo víc pohromadě, až lemovaly cestu bez přerušení, stejně jako kolem Emondovy Role. Jako by to byla výšivka za živými ploty či kamennými zídkami obehnaných polí, oddělených úzkými chodníčky, stezkami či cestami pro vozy. I když se zastavili asi na čtyřech statcích, bylo pořád dost světla a muži pracovali na polích a chlapci na noc vyháněli dobytek z pastvin. V těchto dnech nikdo nenechával zvířata na noc venku.

Tam navrhl, aby Perrin přestal lidi varovat, a on váhavě souhlasil. Tady by všichni zamířili do Hlídky a varovali tak bělokabátníky. Dvacítka lidí jedoucí po zadních stezkách přitahovala již tak dost velkou pozornost, i když většina místních vypadala příliš zabraná do práce, aby si jich víc všímala. Bude se to ale muset provést dřív, nebo později, a čím dřív, tím líp. Dokud lidé zůstanou mimo vesnice, budou potřebovat ochranu bělokabátníků, a do té doby budou mít bělokabátníci ve Dvouříčí své místo, kterého se nebudou chtít vzdát.

Perrin dával pozor na jakékoliv známky po hlídce bělokabátníků, ale až na oblak prachu nad Severní silnicí, mířící na jih, žádnou nespatřil. Po nějaké době Tam navrhl, aby sesedli a koně vedli. Půjdou-li pěšky, bude menší šance, že je někdo zahlédne, a živé ploty a dokonce i nízké kamenné zídky je trochu ochrání.

Tam s Abellem znali houštinu, z níž byl dobrý výhled na tábor bělokabátníků. Byla to spleť dubů, tupel a kalin, která zarůstala tři čtyři hony asi míli na jihozápad od Hlídky, a před ní bylo otevřené prostranství. Perrin doufal, že je nikdo nespatřil vcházet dovnitř, že se nikdo nediví, proč nevycházejí, a nezmíní se o tom.

„Zůstaňte zde,“ nařídil Wilovi a ostatním mladým mužům, když uvazovali koně ke větvím. „Mějte luky po ruce a buďte připravení utýct, kdybyste mě uslyšeli křičet. A jestli někdo ztropí nějaký hluk, zmlátím ho jako žito. Jsme tady, abychom to tu obhlídli, ne abychom na sebe poštvali bělokabátníky tím, že tu budem dupat jako slepí bejci.“ Mládenci nervózně hladili luky a přikyvovali. Nejspíš jim začínalo docházet, co přesně chtějí udělat. Děti Světla by nemuselo potěšit, když se kolem bude projíždět hlouček ozbrojených Dvouříčanů.

„Tys byl někdy voják?“ zeptala se Faile zaujatě tichým hlasem. „Někteří ze... strážců mého otce mluví taky tak.“

„Já jsem kovář,“ zasmál se Perrin. „Jen jsem slyšel vojáky mluvit. Ale zřejmě to zabírá.“ Dokonce i Wil a Bili se nejistě rozhlíželi kolem sebe a skoro se neodvažovali pohnout.

Perrin s Faile následovali Tama a Abella a kradli se od stromu ke stromu k místu, kde se již v mlází na severním okraji houštiny krčili Aielové. Verin tam byla také, a samozřejmě i Tomas. Křoví vytvářelo tenkou clonu z listí, dost na to, aby je to zakrylo, ale nijak jim nebránilo ve výhledu.

Tábor bělokabátníků se rozkládal na úpatí Hlídky jako nějaká vesnice. Mezi vyrovnanými řadami bílých stanů s řadami koní, po pěti za sebou, na severu a na východě, se pohybovaly stovky mužů, někteří ve zbroji. Odsedlávaná a hřebelcovaná zvířata ukazovala na ukončenou hlídku, zatímco dvojstup asi stovky mužů na koních, přesně vyrovnaných, mířil rázným krokem směrem k Luhu, se všemi kopími skloněnými v naprosto stejném úhlu. V pravidelných rozestupech kolem tábora přecházely sem a tam stráže v bílých pláštích, s kopími na ramenou jako oštěpy, a vyleštěné přílby se jim leskly v zapadajícím slunci.

K Perrinovým uším dolehl hřmot. Dost daleko na západ se objevilo dvacet jezdců, cválalo ze směru od Emondovy Role a spěchalo ke stanům. Ze směru, jímž přijel on a ostatní. Kdyby se o pár minut opozdili, určitě by byli spatřeni. Ozvalo se troubení polnice a muži se začali věnovat ohňům a přípravě večeře.

Stranou stál mnohem menší tábor, se stany náhodně nastavěnými na stráni. Některé se dokonce nakláněly na bok. Ať tam přebýval kdokoliv, teď byl pryč. U krátkého provazu nataženého na plaňkách se pár koní ohánělo ocasy po mouchách naznačujíce tak, že tam vůbec někdo je. Ale nebyli to bělokabátníci. Děti Světla byly na takový tábor příliš pořádkumilovné.

Mezi houštinou a dvojicí táborů se táhla travnatá pláň posetá lučním kvítím. Nějaký místní sedlák ji nejspíš používal jako pastvinu. Teď však ale ne. Plocha to byla rovná, a bělokabátníci, cválající jako právě se blíživší hlídka, ji dokázali překonat v několika minutách.

Abell nasměroval Perrinovu pozornost na větší tábor. „Vidíš ten stan skoro uprostřed, co v každým rohu hlídá jeden muž? Rozeznáš to odsud?“ Perrin kývl. Zapadající slunce vrhalo dlouhé ostré stíny k východu, ale on viděl dost dobře. „Tam jsou Natti a děvčata. A Luhhanovi. Viděl jsem je vycházet a jít dovnitř. Vždycky po jednom a vždycky se stráží, i na záchod.“

„Třikrát jsme se tam pokusili proklouznout za tmy,“ připojil Tam, „ale kolem tábora to hlídají. Naposled jsme unikli jen tak tak.“

Bude to jako snažit se strčit ruku do mraveniště, aniž by člověka pokousali mravenci. Perrin se posadil pod vysokou kalinu a luk si položil na kolena. „Chci si to chvíli promyslet. Pantáto al’Thore, uklidníš, prosím, Wila a tu jeho bandu? Ať nikdo z nich nevystrkuje hlavu nebo neuteče domů. Nejspíš by zamířili přímo na Severní silnici, protože vůbec nemyslí, a pak bychom tu měli půl sta těch bílejch kabátů, co by tu kolem čenichali. Pokud někoho z nich napadlo vzít s sebou něco k jídlu, můžou se najíst. Jestli budeme muset utíkat, můžeme být v sedle taky celou noc.“

Náhle si uvědomil, že vydává rozkazy, ale když se pokusil omluvit, Tam se zakřenil a řekl: „Perrine, ty ses ujal velení už tam, v Jacově domě. Tohle není poprvé, co se řídím rozkazy mladšího muže, který ví, co je třeba udělat.“

„Vedeš si dobře, Perrine,“ připojil Abell, a pak oba muži zmizeli mezi stromy.

Perrin se zmateně poškrábal ve vousech. On že se ujal velení? Teď, když nad tím tak uvažoval, ani Tam, ani Abell neudělali žádné rozhodnutí od chvíle, co opustili al’Seenovic statek, jen mu dávali návrhy a nechávali všechno na něm. A od té chvíle ho ani jeden nenazval „mládencem".

„Zajímavé,“ poznamenala Verin. Zase měla v ruce tu svou knížečku. Perrin zatoužil, aby měl někdy příležitost si přečíst, co si tam zapsala.

„Chceš mě zase varovat, že se chovám hloupě?“ prohodil.

Ona místo odpovědi pravila zamyšleně: „A bude ještě zajímavější dívat se, co uděláš dál. Nemůžu tvrdit, že hýbeš světem v jeho základech, jako to dělá Rand al’Thor, ale Dvouříčí se rozhodně hýbe. Ráda bych věděla, jestli máš vůbec ponětí, kam s ním hýbeš.“

„Hodlám osvobodit Luhhanovy a Cauthonovy,“ oznámil jí rozzlobeně. „To je všechno!“ Až na trolloky. Opřel se hlavou o kůru kaliny a zavřel oči. „Dělám, co musím. Dvouříčí zůstane zrovna tam, kde bylo vždycky.“

„Ovšem,“ pravila Verin.

Slyšel ji, jak odchází spolu s Tomasem, střevíčky a holínky zněly na měkké půdě poseté loňským listí stejně. Otevřel oči. Faile se dívala za dvojicí a nevypadala potěšeně.

„Ona tě nenechá ani chvíli na pokoji,“ zamumlala. V ruce se jí houpal věneček ze srdcovek, který chvíli předtím visel Perrinovi na sedle.

„To Aes Sedai nikdy,“ sdělil jí.

Faile se k němu vyzývavě obrátila. „Předpokládám, že je hodláš vyvést ven už dneska v noci.“

Musí se to udělat teď. Protože varoval lidi kolem, a ti věděli, kdo je varoval. Možná bělokabátníci svým vězňům neublíží. Možná. V milosrdenství bělokabátníků věřil asi tak dalece, jako by dokázal hodit koně. Podíval se na Gaula, jenž přikývl.

„Tam al’Thor a Abell Cauthon se na mokřiňany pohybují dobře, ale tihle bělokabátníci jsou, myslím, moc ztuhlí, aby viděli něco, co se hýbe ve tmě. Myslím, že čekají, že jejich nepřátelé přijdou v hojném počtu, a tam, kde je bude nejlépe vidět.“

Chiad na Aielana obrátila pobavené šedé oči. „Hodláš se snad pohybovat jako vítr, Kamenný pse? Bude to docela zábavné vidět Kamenného psa, jak se snaží pohybovat na lehkých nohou. Až se svou sestrou oštěpu zachráníme zajatce, třeba se vrátíme i pro tebe, jestli nejsi dost starý, aby sis našel vlastní cestu.“ Bain se dotkla její ruky a Chiad se na ženu s ohnivými vlasy překvapeně ohlédla. Po chvíli se pod svým opálením lehce zarděla. Obě ženy přenesly pohled na Faile, která stále pozorovala Perrina. Hlavu teď držela vysoko a ruce měla zkřížené na prsou.

Perrin se zhluboka nadechl. Když jí řekne, že nechce, aby chodila, zcela určitě nepůjdou ani Bain a Chiad. Stále dávaly jasně najevo, že tu jsou s ní, ne s ním. Možná to tak Faile chápala také. Třeba by to s Gaulem zvládli sami, ale nevěděl, jak by ji mohl přimět zůstat, pokud nebude chtít. Faile, jaká už byla, by se docela dobře mohla začít plížit za nimi. „Budeš se držet blízko mě,“ prohlásil pevně. „Chci zajatce zachránit, ne tam nechat dalšího.“

Faile si se smíchem dřepla k němu a protáhla se mu pod paži. „Držet se blízko tebe mi přijde jako dobrý nápad.“ Nasadila mu věneček červených květů na hlavu a Bain se zahihňala.

Perrin vyvrátil oči. Docela se viděl, jak mu věneček visí do čela. Musel vypadat jako úplný blbec. Ale nechal to být.

Slunce klouzalo pomalu jako kapka medu. Abell jim přinesl trochu chleba a sýra – víc než polovina těch rádobyhrdinů si s sebou nakonec nic k jídlu nepřinesla – a tak jedli a čekali. Přišla noc osvětlená měsícem, jenž sice stál vysoko, ale který čas od času zakryly plující mraky. Perrin čekal. Světla v bělokabátnickém táboře mizela, také v Hlídce, až zůstaly jen jiskřičky osvětlených oken na jinak tmavé hroudě. Tehdy si k sobě zavolal Tama, Faile a Aiely. Jejich tváře viděl zcela jasně. Verin přistoupila blíž a poslouchala. Abell a Tomas byli s ostatními Dvouříčany a dávali pozor, aby byli zticha.

Perrinovi připadalo zvláštní vydávat rozkazy, a tak to zkrátil. Tam měl všechny připravit, aby mohli vyjet ve chvíli, kdy se Perrin vrátí se zajatci. Bělokabátníci po nich půjdou v okamžiku, kdy zjistí, co mají za lubem, takže bylo třeba najít vhodnou skrýš. Tam o jedné věděl, byl to opuštěný statek na okraji Západního polesí.

„Snažte se nikoho nezabít, pokud to jen půjde,“ upozorňoval Perrin Aiely. „Bělokabátníci budou už tak vzteky bez sebe, že přišli o zajatce. Jestli ztratí nějaký muže, zapálí třeba i slunce.“ Gaul a Děvy přikyvovali, jako by se na to těšili. Zvláštní lidé. Zmizeli do noci.

„Dávej na sebe pozor,“ řekla mu tiše Verin, když si dával luk na záda. „Být ta’veren neznamená být nesmrtelný.“

„Tomas by mohl pomoct, víš.“

„Myslíš, že jeden navíc by znamenal nějaký rozdíl?“ zeptala se zadumaně. „Kromě toho pro něj mám jiné úkoly.“

Perrin potřásl hlavou a vyšel z houštiny, přičemž klesl na kolena. Jakmile se dostal mimo keře, téměř se tiskl k zemi. Faile po jeho boku ho napodobila. Tráva a luční květy byly dost vysoké, aby je zakryly. Perrin byl rád, že mu Faile nevidí do tváře. Hrozně se bál. Ne o sebe, ale že by se něco mohlo stát jí...

Jako dva měsícem vrhané stíny, tak se plazili přes otevřené prostranství. Na Perrinovo znamení se zastavili asi deset kroků od místa, kde kousek od první řady stanů přecházely stráže, jejichž pláště se leskly v měsíčním světle. Přímo před nimi se dva vojáci zastavili čelem k sobě.

„S nocí je všechno v pořádku,“ oznámil jeden. „Světlo na nás sviť a ochraňuj nás od Stínu.“

„S nocí je všechno v pořádku,“ odpověděl druhý. „Světlo na nás sviť a ochraňuj nás od Stínu.“

Obrátili se na patě a odpochodovali zpátky, nedívajíce se napravo ani nalevo.

Perrin je nechal ujít tucet kroků, pak se dotkl Faileina ramene a vstal. Skoro nedýchal. Ji také téměř neslyšel dýchat. Skoro po špičkách spěchali mezi stany, a jakmile se dostali přes první stan, zase se přikrčili. Muži ve stanech chrápali a mumlali ze spánku, jinak byl tábor zcela tichý. Dupot strážných byl jasně slyšet. Ve vzduchu visel pach zdušených ohňů na vaření, stanového plátna, koní a mužů.

Perrin tiše mávl na Faile, aby šla těsně za ním. Stanové provazy znamenaly pro neopatrné nohy ve tmě past. On je však viděl jasně a snadno se jim vyhnul.

V hlavě měl jasně označené umístění stanu se zajatci a opatrně k němu zamířil. Skoro uprostřed tábora. Odsud to bylo dost daleko, a cesta zpátky bude stejně dlouhá.

Zakřupání bot na hlíně a Faileino zachrčení ho varovalo, takže se obrátil právě včas, aby ho na zem srazila obrovská postava v bílém plášti. Muž byl skoro stejně silný jako pantáta Luhhan. Do hrdla se Perrinovi zarývaly železné prsty, jak se oba muži váleli po zemi. Perrin muže popadl jednou rukou za bradu a silou mu zvrátil hlavu dozadu ve snaze jej odstrčit. Chtěje se zbavit ruky, jež mu tiskla hrdlo, zároveň protivníka udeřil pěstí do žeber. Muž jenom zachrčel, jiný účinek to na něj nemělo. Perrinovi v uších zabušila krev. Přestával vidět, ze stran se k němu přikrádala temnota. Snažil se nahmátnout sekeru, ale prsty měl zcela bez citu.

Muž sebou náhle trhl a sesul se na něj. Perrin bezvládné tělo odstrčil stranou a zhluboka lapal po svěžím nočním vzduchu.

Faile odhodila klacek a mnula si spánek. „Myslel si, že se mnou se nemusí dál obtěžovat, že mě stačí jen srazit na zem,“ vysvětlovala šeptem.

„Hlupák,“ odpověděl Perrin také šeptem. „Ale silnej.“ Ty prsty na krku bude cítit celé dny. „Jseš v pořádku?“

„Jistě. Přece nejsem porcelánová panenka.“

Perrin usoudil, že to tedy nejspíš není.

Chvatně přitáhli bezvědomého muže ke stanu, kde doufali, že ho nikdo hned tak nenajde. Perrin mu stáhl bílý plášť a náhradními tětivami mu svázal ruce a nohy. V kapse muži našli kapesník, který posloužil jako roubík. Nebyl sice příliš čistý, ale to byla bělokabátníkova chyba. Perrin si zvedl luk nad hlavu a upravil si na ramenou plášť. Jestli ho zahlédne ještě někdo jiný, třeba si ho splete s někým z vlastních řad. Plášť měl pod zlatým slunečním kotoučem zlatý uzel. Důstojník. Tím lépe.

Nyní šel mezi stany otevřeně a rychle. I když byl schovaný, ten chlapík mohl být nalezen každou chvíli, což by spustilo poplach. Faile se kradla vedle něj jako stín, a stejně pozorně jako on se po táboře rozhlížela po známkách života. Přesouvající se stíny zakrývaly prostory mezi stany dokonce i před jeho očima.

Když se Perrin přiblížil ke stanu s vězni, zpomalil, aby nerozrušil stráže. Na tomto konci stál muž v bílém plášti a lesklé kopí dalšího bylo vidět nad špičatou střechou stanu.

Hrot kopí náhle zmizel. Neozval se jediný zvuk. Prostě upadlo.

O zlomek vteřiny později se dvě temné skvrny náhle změnily v zahalené Aielany, z nichž ani jeden nebyl dost vysoký na Gaula. Než se strážný stačil pohnout, jedna z Aielanek se vrhla do vzduchu a kopla ho do obličeje. Muž se sesul na kolena a druhá Děva se otočila a připojila se s dalším kopem. Strážný se složil, jako by se mu rozpustily kosti. Děvy se přikrčily a s připravenými oštěpy se rozhlédly kolem sebe, aby se ujistily, že nikoho nevyrušily.

Při pohledu na Perrinův bílý plášť po něm málem skočily, dokud nezahlédly Faile. Jedna zavrtěla hlavou a pošeptala cosi druhé, která se zřejmě tiše zasmála.

Perrin si řekl, že by se neměl cítit rozladěný, ale nejdřív ho Faile zachránila před uškrcením, a teď ho zachránila před tím, aby mu Děvy vrazily oštěp do ledví. Na někoho, kdo by měl vést záchrannou výpravu, se zatím moc nepředvedl.

Perrin odhodil stranou stanovou chlopeň a strčil hlavu dovnitř. Ve stanu byla ještě větší tma než venku. U vchodu do stanu spal pantáta Luhhan a ženy se choulily vzadu. Perrin položil ruku pantátovi Luhhanovi na ústa, a když ten prudce otevřel oči, položil si prst na rty. „Vzbuď ostatní,“ nařizoval Perrin tiše. „Potichu. Vyvedeme vás odsud.“ Kováři se v očích objevilo pochopení a kývl.

Perrin vycouval ze stanu a stáhl plášť z ležícího strážce. Muž stále ještě dýchal – chraptivě bublal skrz zcela rozdrcený nos – ale to, že se s ním hýbalo, jej neprobralo. Museli si pospíšit. Připojil se k nim i Gaul s pláštěm druhého strážného. Trojice Aielů ostražitě sledovala ostatní stany. Faile doslova tancovala netrpělivostí.

Když pantáta Luhhan vyvedl svou manželku a ostatní ženy ven, všichni se kolem sebe v měsíčním světle nervózně rozhlíželi. Perrin přes kováře spěšně přehodil druhý bílý plášť. Zrovna dobře mu nepadl – Haral Luhhan jako by byl stvořen z kmenů – ale muselo to stačit. Poslední plášť dostala Alsbet Luhhanová. Nebyla sice tak velká jako její manžel, ale pořád byla větší než většina mužů. V jejím kulatém obličeji se zprvu zračilo překvapení, ale pak kývla. Stáhla padlému strážnému z hlavy kónickou přilbu a narazila si ji na silný cop. Oba strážní byli svázáni, dostali roubíky z rozřezané pokrývky a byli vtaženi do stanu.

Proklouznout cestou, kterou přišli, bylo nemožné. Perrin to věděl od začátku. I kdyby se pantáta a panímáma Luhhanovi dokázali pohybovat dost tiše – o čemž pochyboval – Bode a Eldrin se držely navzájem a zřejmě nebyly schopny uvěřit ve svou záchranu. Jedině to, že je jejich matka šeptem uklidňovala, zabránilo tomu, aby úlevou propukly v pláč. Perrin to věděl dopředu. Potřebovali koně, jak k tomu, aby se rychle dostali z tábora, tak aby mohli jet ostatní i cestou do skrýše. A u provazů byli uvázáni koně.

Aielové se pohybovali jako stíny kdesi vepředu a Perrin je následoval s Faile a Cauthonovými za sebou. Haral a Alsbet průvod uzavírali. Při zběžném pohledu by aspoň vypadali jako tři bělokabátníci doprovázející čtyři ženy.

Uvázaní koně byli hlídáni, ale jen na straně směrem od stanů. Koneckonců, proč je hlídat před muži, kteří na nich jezdili? Perrinovi to tedy rozhodně usnadnilo práci. Prostě jenom došli k řadě koní nejblíž ke stanům. Koně byli zajištěni prostou provazovou ohlávkou, takže je stačilo jenom odvázat. Každý si vzal jednoho, samozřejmě až na Aiely. Nejtěžší bylo dostat panímámu Luhhanovou na koňský hřbet bez sedla. Vyžadovalo to spojenou Perrinovu i Haralovu sílu, a ona si pořád stahovala suknice přes kolena. Natti a její dcery se nahoru vyškrábaly zcela snadno, stejně jako Faile. Stráže, které měly hlídat koně, pokračovaly v odměřeném přecházení a neustále na sebe volaly, že za noci je všechno v pořádku.

„Až dám znamení,“ začal Perrin, když v tom někdo v táboře vykřikl, a pak znovu, hlasitěji. Ozvalo se troubení a ze stanů se vyhrnuli křičící muži. Ať už zjistili, že zajatci unikli, nebo našli bezvědomého vojáka, jenž je prve napadl, bylo to jedno. „Za mnou!“ zařval Perrin a pobídl patami tmavého valacha, kterého si vybral. „Jedem!“

Byla to šílená jízda, ale Perrin se přesto snažil dávat na všechny pozor. Pantáta Luhhan byl skoro stejně špatný jezdec jako jeho žena, oba málem spadli na zem, když se koně rozběhli. Buď Bode nebo Eldrin křičela, co měla sil, vzrušením či hrůzou. Naštěstí žádný ze strážných nečekal potíže uvnitř tábora. Jeden z bíle oděných mužů vyhlížející do temnoty se obrátil právě včas, aby stačil uskočit z cesty řítícím se koním. Křičel přitom téměř stejně pronikavě jako Cauthonovic děvče. Za nimi se ozvaly další polnice a nocí se rozlehl křik, v němž se jasně dal poznat velitelský tón, dřív než se dostali k houštině. Teď to příliš dobrý úkryt stejně nebyl.

Tam nechal všechny nasednout, jak ho o to Perrin požádal. Nebo jak přikázal. Teď přeskočil z valacha rovnou do Tanečníkova sedla. Verin a Tomas byli jediní, kdo málem doslova nenadskakovali vzrušením v sedlech. Jejich koně také byli jediní, kteří netančili, jak jejich jezdci vzrušeně tahali za otěže. Abell se snažil obejmout ženu a dcery, všechny tři najednou. Všichni se smáli i plakali zároveň. Pantáta Luhhan se snažil potřást každému v dosahu rukou. Všichni až na Aiely, Verin a jejího strážce zřejmě ostatním blahopřáli, jako by bylo po všem.

„No Perrine, jsi to ty!“ vzkřikla panímáma Luhhanová. Její kulatý obličej vyhlížel pod přílbou nepatřičně, navíc měla přílbu kvůli copu nakřivo. „Co to máš na bradě, mladý muži? Jsem ti víc než vděčná, ale nepustím tě ke svýmu stolu, když vypadáš jako –“

„Na to teď není čas,“ zarazil ji Perrin, nevšímaje si jejího šokovaného výrazu. Nebyla to žena, které lidé skákali do řeči, ale rohy bělokabátníků teď vyvolávaly i něco jiného než jen poplach, krátkou, stále se opakující melodii, pronikavou a naléhavou. Nějaký rozkaz. „Tame, Abelli, vezměte pantátu Luhhana a ženy do tý skrýše, co znáte. Gaule, ti jdi s nimi. A ty, Faile, taky.“ Tím se přidají i Chiad a Bain. „A Hu a Haim.“ To by mělo pro bezpečnost stačit. „Hlavně potichu. Ticho je lepší než rychlost, aspoň na chvíli určitě. Ale už jděte.“

Jmenovaní bez odporu zamířili k západu, i když panímáma Luhhanová, svírající oběma rukama koňskou hřívu, mu věnovala velice upřený pohled. Jeho však ohromilo to, že Faile nic nenamítá, a to natolik, že mu chvíli trvalo, než si uvědomil, že pantátu al’Thora a Cauthona oslovil prvním jménem.

Verin a Tomas se drželi za ním a on si je ostře prohlédl.

„Je nějaká naděje, že mi pomůžeš?“

„Nejspíš ne tak, jak si myslíš,“ odpověděla tak klidně, jako by ani ne míli za nimi nevřel celý bělokabátnický tábor. „Moje důvody jsou dnes stejné jako včera. Ale myslím, že by tak asi... oh... za půl hodiny mohlo začít pršet. Čekám, že to bude pěkný liják.“

Půl hodiny. Perrin zavrčel a obrátil se ke zbývajícím dvouříčským mládencům. Všichni se téměř doslova třásli touhou utíkat a luky drželi tak pevně, až měli bílé klouby. Doufal, že si nikdo z nich nezapomněl vzít aspoň náhradní tětivy, protože mělo pršet. „My,“ sdělil jim, „odvedeme pozornost bělokabátníků, aby se panímáma Cauthonová a Luhhanová a ostatní v pořádku dostali pryč. Odvedeme je na jih po Severní silnici a pak se jich zbavíme v dešti. Jestli se chce někdo odtrhnout, měl by odjet teď.“ Pár rukou se posunulo na otěžích, ale všichni seděli v sedlech a dívali se na něj. „Tak dobrá. Křičte, jako byste se zbláznili, aby nás uslyšeli. Křičte, dokud nebudeme na silnici.“

Zařval, obrátil Tanečníka a vyrazil k silnici. Nejdřív si nebyl jist, zda ho budou následovat, ale jejich divoký řev se připojil k jeho, a on zaslechl dusot jejich koní. Jestli to bělokabátníci neslyšeli, tak museli být hluší.

Ne všichni však přestali křičet, když dorazili na tvrdě udusanou hlínu Severní silnice a tryskem zamířili nocí k jihu. Někteří se smáli a výskali. Perrin ze sebe setřásl bílý plášť a nechal jej spadnout. Rohy se ozvaly znovu, teď trochu méně hlasitě.

„Perrine,“ zvolal Wil a naklonil se nad krk svého koně, „co budem dělat teď? Co budem dělat teď?“

„Teď budem lovit trolloky!“ křikl Perrin přes rameno. Z toho, jak se jejich smích zdvojnásobil, usoudil, že mu nevěří. Ale cítil, jak se mu do zad zaryly Verininy oči. Ona to věděla. Ozvěnou k dusotu jejich koní se po noční obloze převalil hrom.

34

Ten, kdo přichází s úsvitem

Ranní stíny se krátily a bledly, když Rand s Matem klusali přes holé dno údolí, jež bylo stále ve tmě, nechávajíce tak mlhou zahalený Rhuidean za sebou. Suchý vzduch naznačoval nadcházející vedro, ale lehký větřík Randovi, jenž byl bez kabátce, připadal velice studený. Dlouho to však nevydrží. Brzy jej vystřídá spalující žár. Spěchali, co měli sil, v naději, že se ke svému cíli dostanou dřív, ale Rand si nemyslel, že to dokážou. Nejrychlejší tempo, jaké zvládli, nebylo právě rychlé.

Mat klusal celý skrčený bolestí. Půlku obličeje měl pokrytou černajícím koláčem a kabátec měl rozepnutý, takže bylo vidět rozvázané tkanice košile přilepené k hrudi další zasychající krví. Občas se váhavě dotkl silné podlitiny, kterou měl kolem krku, jež byla nyní skoro černá, tiše zavrčel a klopýtal dál, opíraje se o podivný oštěp s černým ratištěm a drže se za hlavu. Ale nijak si nestěžoval, což bylo špatné znamení. Mat si vždycky hrozně stěžoval na malé bolístky. To, že teď mlčel, znamenalo, že má opravdu silné bolesti.

Stará, zpola zahojená rána v boku Randa zabolela, jako by se mu do ní něco zarývalo, a šrámy na obličeji a na hlavě ho pálily, ale přesto se šoural dál, nakloněný na bolavou stranu, ale na vlastní zranění příliš nemyslel. Až moc dobře si uvědomoval, že za nimi vychází slunce a že Aielové čekají na holém úbočí hory před nimi. Tam nahoře byla voda a stín a pomoc pro Mata. Vycházející slunce za nimi a Aielové před nimi. Úsvit a Aielové.

Ten, kdo přichází s úsvitem. Ta Aes Sedai, kterou viděl, nebo snil, že vidí, před Rhuideanem – mluvila, jako by předpovídala. On vás spojí. On vás odvede zpátky a zničí vás. Slova pronesená jako proroctví. Zničí je. Proroctví pravilo, že znovu rozbije svět. Ta představa jej děsila. Třeba se mu podaří vyhnout aspoň té části, ale v jeho šlépějích se již hromadily válka, smrt a ničení. Tear byl prvním místem za velmi dlouhou dobu, kde za sebou nezanechal zmatek, umírající lidi a vypálené vesnice.

Přistihl se, jak si přeje, aby se mohl vyšplhat Jeade’enovi do sedla a ujíždět tak rychle, jak ho hřebec ponese. Nebylo to poprvé. Jenže já nemůžu utéci, pomyslel si. Musím to udělat, protože tu není nikdo jiný, kdo by to udělal. Udělám to, jinak Temný zvítězí. Byla to těžká dohoda, ale jediná možná. Ale proč bych měl ničit Aiely?A jak?

Ta poslední myšlenka ho zamrazila. Až příliš to vypadalo, že přijímá, že to udělá, že to může udělat. Nechtěl Aielům ublížit. „Světlo,“ vydechl chraptivě, „nechci nikoho zničit.“ Měl pocit, jako by měl znovu plná ústa prachu.

Mat se na něj mlčky podíval. Ostražitě.

Ještě jsem nezešílel, pomyslel si Rand ponuře.

Nahoře se ve třech táborech pohybovali Aielové. Faktem bylo, že je potřeboval. Proto vlastně začal uvažovat o tomhle, když poprvé zjistil, že Drak Znovuzrozený a Ten, kdo přichází s úsvitem, by docela dobře mohli být jedna a tatáž osoba. Potřeboval lidi, jimž by mohl důvěřovat, lidi, kteří ho budou následovat i z jiného důvodu než ze strachu z něj či touhy po moci. Lidi, kteří ho nebudou chtít využít ke svým vlastním cílům. Udělal, co bylo třeba, a teď využije on je. Protože musel. Ještě nebyl šílený – aspoň si nemyslel, že je – ale mnoho lidí jej bude brzy za šílence považovat. Dřív než začali šplhat nahoru po Chaendaeru, dostalo je plné, žhnoucí slunce. Žár je zasáhl jako rána palicí. Rand se po nerovném svahu šplhal, jak nejrychleji dokázal, přes prohlubně, římsy a skaliska. Jeho hrdlo již zapomnělo, kdy naposledy pil, a slunce mu vysušovalo košili tak rychle, jak se mu na těle tvořil pot. Mat také nepotřeboval pobízet. Tam nahoře byla voda. Před nízkými stany moudrých stála Bair s měchem s vodou, lesknoucím se sraženou vodní párou, v rukou. Rand si olízl popraskané rty a byl si jist, že ten lesk vidí.

„Kde je? Co jste mu udělali?“

Ten křik Randa na místě zastavil. Muž s vlasy jako oheň, Couladin, stál na silném žulovém výběžku, připomínajícím palec vyčnívající z hory. Kolem skaliska se tlačili další Shaidové a všichni upřeně sledovali Randa s Matem. Někteří měli zahalené tváře.

„O kom to mluvíš?“ zavolal Rand v odpověď. Hlas měl ochraptělý žízní.

Couladinovi vzteky málem lezly oči z důlků. „O Muradinovi, mokřiňane! Vstoupil tam dva dny před vámi, a vy jste přesto vyšli první. Nemohl neuspět tam, kde jste vy přežili! Museli jste ho zavraždit!“

Rand měl dojem, že od stanů moudrých slyší volání, ale než stačil jenom mrknout, Couladin se pohnul jako had a vrhl po něm oštěp. Dva další po něm mrštili Aielové, stojící pod žulovým prstem.

Rand pudově hrábl po saidínu a z plamenů ukutém meči. Čepel mu v rukou zavířila – Vítr točící se v horách, jak vhodné pojmenování – a rozsekl dva oštěpy vejpůl. Mat zatočil černým oštěpem a právě včas odrazil třetí.

„Důkaz!“ zavyl Couladin. „Vstoupili do Rhuideanu ozbrojení! To je zakázáno! Podívejte, jak jsou zakrvácení! Zavraždili Muradina!“ Ještě nedomluvil, a již hodil další oštěp. Tentokrát to byl jeden z celého tuctu.

Rand se vrhl stranou a jen si stačil uvědomit, že Mat odskočil na druhou stranu, ale než dopadl na zem, oštěpy se srazily na místě, kde předtím stál, a odrazily se od sebe. Rand se překulil a vstal. Zjistil, že oštěpy jsou všechny zaražené do kamenité země. V dokonalém kruhu kolem místa, z něhož odskočil. Couladin chvíli vypadal jako omráčený.

„Dost!“ křičela Bair a utíkala dolů v tom jako by zamrzlém okamžiku. Dlouhé nabírané sukně jí v běhu nebránily o nic víc než její věk. Přes bílé vlasy se hnala po stráni jako dívenka, a to velice rozzuřená dívenka. „Mír Rhuideanu, Couladine!“ Její slabý hlas byl tvrdý jako železo. „Už dvakrát ses ho pokusil narušit. Ještě jednou, a bude z tebe psanec! Máš moje slovo! Z tebe i každého, kdo jenom zvedne ruku!“ Se sklouznutím se zastavila před Randem, čelem k Shaidům, s měchem na vodu pozvednutým, jako by je tím chtěla utlouci. „Ať ten, kdo pochybuje o mých slovech, zvedne zbraň! Tomu bude odepřen stín podle rhuideanské dohody, bude mu odepřena držba, stojna i stan. Jeho vlastní kmen ho uštve jako divou zvěř.“

Někteří ze Shaidů si začali spěšně odhalovat obličeje – někteří z nich – ale Couladinem to nepohnulo. „Jsou ozbrojení, Bair! Vstoupili do Rhuideanu ozbrojení! To je –!“

„Mlč!“ Bair zatřásla pěstí. „Ty se odvažuješ mluvit o zbraních? Ty, který bys klidně porušil mír Rhuideanu a zabíjel s odhalenou tváří? Oni s sebou žádnou zbraň nenesli, to dosvědčuji.“ Schválně se ke Couladinovi obrátila zády, ale pohled, jímž přelétla Mata a Randa, nebyl o nic laskavější než ten, který věnovala Couladinovi. Zamračila se na Matův podivný oštěp s čepelí meče, a zamumlala: „Tohle jsi našel v Rhuideanu, chlapče?“

„Dostal jsem ho, stařeno,“ zavrčel Mat v odpověď drsně. „Zaplatil jsem za něj a hodlám si ho nechat.“

Bair si odfrkla. „Oba vypadáte, jako kdybyste se váleli v ostřici. Co –? Ne, to mi povíte později.“ Prohlédla si Randův s pomocí síly ukutý meč a otřásla se. „Zbav se toho. A ukaž jim znamení dřív, než se je ten hlupák Couladin pokusí znovu vybičovat. S tím, jak je rozzuřený, by bez mrknutí nechal vyštvat celý kmen. Rychle!“

Rand na ni chvíli zíral. Znamení? Pak si vzpomněl, co mu jednou ukázal Rhuark, znamení muže, který přežil Rhuidean. Nechal meč zmizet, rozvázal si tkanice na levé manžetě a vyhrnul si rukáv k lokti.

Kolem předloktí se mu vinul tvor jako ten na Dračím praporci. Hadovitý tvor se zlatou hřívou a šarlatovými a zlatými šupinami. Samozřejmě to čekal, ale přesto ho to poděsilo. Ta věc vypadala jako součást jeho kůže, jako by se s ním ten neexistující tvor spojil. Necítil se jinak, ale šupiny se přesto ve slunci třpytily jako leštěný kov. Měl dojem, že kdyby se dotkl zlaté lví hřívy na zápěstí, ucítil by jeden každý chlup.

Jakmile ohrnul rukáv, zvedl ruku do vzduchu tak, aby Couladin a jeho lidé viděli. Shaidové si začali mezi sebou mumlat a Couladin na ně vrčel. Počet lidí kolem skaliska se zvětšoval, jak sem od stanů přibíhali další Shaidové. O kousek výš po svahu stál Rhuark s Hairnem a jeho Jindy. Ostražitě sledovali Shaidy a Randa s náznakem očekávání, které jeho zdvižená ruka nijak neumenšila.

V polovině cesty mezi oběma skupinami stál Lan s rukama položenýma na jílci meče a obličejem jako bouřkový mrak.

Právě když Randovi začalo docházet, že Aielové čekají ještě něco víc, doškrábala se k němu dolů Egwain a ostatní tři moudré. Aielanky vypadaly jaksi nepatřičně, když musely tolik pospíchat, a stejně rozzlobeně jako Bair. Amys se zlostně mračila na Couladina, kdežto Melain se zlatými vlasy vrhala obviňující pohledy na Randa. Seana vypadala, že každou chvíli začne hryzat skálu. Egwain, se šátkem přes vlasy a ramena, se na něj a na Mata dívala zpola soustředěně, a zpola jako by nebyla věřila, že je ještě někdy uvidí.

„Hlupáku,“ zavrčela Bair. „Všechna znamení.“ – Hodila měch s vodou Matovi a vyhrnula Randovi i pravý rukáv, takže se objevil zrcadlový odraz tvora, kterého měl na levém předloktí. Bair se zadrhl dech, a moudrá až po chvíli dlouze vydechla. Vypadalo to, že balancuje na ostří břitvy mezi úlevou a znepokojením. Nedalo se to zaměnit. Doufala, že uvidí i druhé znamení, přesto ji to lekalo. Amys a druhé dvě moudré její vzdechnutí téměř přesně napodobily. Bylo zvláštní vidět vylekané Aiely.

Rand se málem rozesmál. – Ne že by se tolik bavil. „Dvakrát a dvakrát bude poznačen.“ Tak to stálo v Dračích proroctvích. Na obou dlaních měl vypálenou volavku, a teď tohle. Jeden z těch zvláštních tvorů – Draků, tak je nazývala proroctví – měl být „pro ztracenou vzpomínku". Rhuidean mu jich rozhodně poskytl zásobu, ztracené dějiny aielského původu. A ten druhý byl pro „cenu, kterou musí zaplatit". Jak brzy ji budu muset zaplatit? uvažoval. A kolik lidí ji bude muset zaplatit se mnou? Vždycky museli platit i další lidé, i když se snažil zaplatit sám.

Ať už znepokojená nebo ne, Bair se vůbec nezarazila a hned mu zvedla ruku nad hlavu a hlasitě prohlásila: „Popatřete, co jste ještě nikdy neviděli. Car’a’carn byl vybrán, náčelník náčelníků. Zrozen z Děvy k nám přišel s úsvitem z Rhuideanu, podle proroctví, aby sjednotil Aiely! Naplňování proroctví započalo!“

Reakce ostatních Aielů byla úplně jiná, než si Rand představoval. Couladin na něj zíral s ještě větší nenávistí než předtím, tedy pokud to vůbec bylo možné, a pak seskočil ze skály a odkradl se nahoru, kde zmizel mezi stany Shaidů. Shaidové samotní se začali rozcházet, a než se vydali nahoru ke svým stanům, vrhali po Randovi nečitelné pohledy. Heirn a jeho válečníci z klanu Jindo ani nezaváhali a udělali to samé. Ve chvíli tu zůstal Rhuark sám s ustaraným výrazem. Lan sešel dolů ke kmenovému náčelníkovi. Z výrazu jeho tváře se dalo soudit, že by strážce Randa raději neviděl. Rand si nebyl jist, co vlastně čekal, ale určitě to nebylo nic podobného.

„Ať shořím!“ zabručel Mat. Zřejmě si poprvé uvědomil, že drží měch s vodou. Vytrhl zátku, vysoko zvedl kožený vak a nechal si téměř tolik vody stéci po tváři, kolik se mu jí dostalo do úst. Když konečně vak sklonil, znovu se podíval na znamení na Randových rukou, zavrtěl hlavou a zopakoval: „Ať shořím!“ načež mu vrazil měch s vodou do rukou.

Rand zaujatě sledoval Aiely, ale ještě rád se napil. První doušky mu poškrábaly hrdlo, jak je měl suché.

„Co se ti stalo?“ chtěla vědět Egwain. „Ten Muradin tě napadl?“

„Je zapovězeno hovořit o tom, co se stane v Rhuideanu,“ zarazila ji ostře Bair.

„Muradin ne,“ odpověděl Rand. „Kde je Moirain? Čekal jsem, že tu bude první a bude na nás čekat.“ Zamnul si obličej. Pod rukou se mu drolila černá zaschlá krev. „Pro jednou by mi bylo jedno, kdyby se ani nezeptala, než mě vyléčí.“

„Mně taky ne,“ zachraptěl Mat. Zapotácel se, opřel se o oštěp a přitiskl si ruku na čelo. „Točí se mi hlava.“

Egwain se zachmuřila. „Je nejspíš pořád ještě v Rhuideanu. Ale jestli se vám dvěma podařilo dostat ven, tak ona by měla být taky v pořádku. Odešla hned po vás. Aviendha taky. Byli jste všichni pryč tak dlouho.“

„Moirain šla do Rhuideanu?“ zeptal se Rand nevěřícně. „A Aviendha? Proč by –?“ Náhle si uvědomil, co řekla. „Co tím myslíš, ‚tak dlouho‘?“

„Tohle je sedmý den,“ odvětila Egwain. „Sedmý den od chvíle, co jste všichni odešli dolů do údolí.“

Randovi vypadl měch s vodou z rukou. Seana ho sebrala dřív, než na kamenný svah mohlo uniknout víc než pár kapek, tak vzácná byla voda v Pustině. Rand si toho skoro ani nevšiml. Sedm dní. Za sedm dní se mohlo stát cokoliv. Mohli by mě dohonit, přijít na to, co mám v plánu. Musím se pohnout. Rychle. Musím se udržet před nimi. Nedošel jsem tak daleko, abych nakonec zklamal.

Všichni na něj zírali, dokonce i Rhuark a Mat, a ve tvářích měli vepsány starosti. A ostražitost. Nebylo divu. Kdo mohl říci, co by mohl udělat, či jak duševně zdravý ještě je? Jen Lan nezměnil svůj kamenně podmračený výraz.

„Říkal jsem ti, že to je Aviendha, Rande. Nahatá, jako když přišla na svět.“ Matovi se v ochraptělém hlase ozývala bolest a nohy ho nedržely právě nejpevněji.

„Za jak dlouho se vrátí Moirain?“ zeptal se Rand. Jestli odešla zároveň s nimi, měla by být zpátky dost brzy.

„Nevrátí-li se do desátého dne,“ odvětila Bair, „nevrátí se vůbec. Ještě nikdo se nevrátil po deseti dnech.“

Možná další tři dny. Tři další dny, když už ztratil sedm. Tak ať si teď přijdou. Teď je nezklamu! Jen tak tak, že se nezačal opovržlivě šklebit. „Můžete usměrňovat. Aspoň jedna z vás může. Viděl jsem, jak jste odhodili Couladina. Vyléčíte Mata?“

Amys a Melain si vyměnily pohledy, které on mohl nazvat pouze jako lítostivé.

„Naše stezky vedly jinudy,“ sdělila mu smutně Amys. „Existují moudré, které dokážou, oč žádáš, aspoň jistým způsobem, ale my k nim nepatříme.“

„Co tím myslíš?“ vyštěkl Rand rozzlobeně. „Můžete usměrňovat jako Aes Sedai. Tak proč nemůžete léčit jako ony? Přece jste původně vůbec nechtěly, aby do Rhuideanu chodil. Myslíte, že ho teď nechám kvůli tomu umřít?“

„Já to zvládnu,“ řekl Mat, ale oči měl přimhouřené, jak trpěl.

Egwain položila Randovi ruku na paži. „Ne všechny Aes Sedai umějí léčit zrovna nejlíp,“ pravila uklidňujícím hlasem. „Nejlepší léčitelky jsou ze žlutého adžah. Sheriam, správkyně novicek, neumí vyléčit nic vážnějšího než odřeninu, a to ještě docela malou. Ne všechny ženy mají přesně stejný nadání nebo schopnosti.“

Její tón ho podráždil. Nebyl nějaké rozmazlené dítě, které je třeba utišit. Zamračil se na moudré. Ať už nemohly nebo nechtěly, budou s Matem muset počkat na Moirain. Pokud ji nezabije ta bublina zla, ti prašní tvorové. Touhle dobou už se musela rozplynout. Ta bublina v Tearu taky zmizela. Ti tvorové by ji ale nezastavili. Ona si mohla usměrnit cestu mezi nimi. Ona ví, co dělá, nemusí si přemýšlet nad každým coulem cesty jako já. Ale proč se tedy ještě nevrátila? A proč tam vlastně vůbec chodila a proč ji neviděl?

Hloupé otázky. V Rhuideanu mohla být stovka lidí, aniž by je byl zahlédl. Příliš mnoho otázek a žádné odpovědi, dokud se nevrátí, jak usoudil. Pokud vůbec.

„Máme bylinky a masti,“ ozvala se Seana. „Pojďte pryč ze slunce a my vám ošetříme ta zranění.“

„Pryč ze slunce,“ zamumlal Rand. „Ano.“ – Začínal se chovat dost hrubě, ale nezáleželo mu na tom. Proč chodila do Rhuideanu i Moirain? Nevěřil jí, že ho přestala postrkovat směrem, který považovala za nejlepší, ale Temný měl také své představy. Jestli tam byla, mohla nějak ovlivnit to, co viděl? Nějak to pozměnit? Jestli vytušila, co má v plánu...

Vyrazil ke stanům Jindů – Couladinovi lidé by mu nejspíš místo k odpočinku nenabídli – ale Amys ho nasměrovala směrem k plošině o něco výš, kde stály stany moudrých. „Zatím by se jim nemuselo líbit, že jsi mezi nimi,“ řekla. Rhuark, jenž se k ní připojil, kývl na souhlas.

Melain se ohlédla na Lana. „Tohle není tvoje věc, aan’alleine. Vezměte s Rhuarkem Matrima a –“

„Ne,“ zarazil ji Rand. „Chci je mít s sebou.“ Částečně proto, že od kmenového náčelníka chtěl pár odpovědí, a částečně z čiré umíněnosti. Tyhle moudré se rozhodly, že ho budou vodit na vodítku, stejně jako Moirain. A on se s tím nehodlal smířit. Jestli si myslely, že se bude chovat jako hodný chlapeček jen proto, že mu daly cukrátko, tak se mýlily. „Myslel bych si, že budeš s Moirain,“ řekl Lanovi nevšímaje si moudrých a jejich přikyvování.

Strážci se po tváři mihl záblesk rozpaků. „Moudrým se podařilo skrýt její odchod téměř do západu slunce,“ pravil škrobeně. „Pak mě... přesvědčily, že následovat ji by ničemu neposloužilo. Tvrdily, že i když za ní půjdu, nenajdu ji, dokud nebude již na cestě zpátky, a to mě už stejně nebude potřebovat. Teď si ale nejsem jist, že jsem je měl poslechnout.“

„Poslechnout!“ odfrkla si Melain. Její zlaté a slonovinové náramky zachřestily, jak si je podrážděně upravila. „Věřit muži, že bude mluvit rozumně. Byl bys zcela jistě zemřel a ji nejspíš zahubil taky.“

„Musely jsme ho s Melain držet celé půl noci, než začal poslouchat,“ připojila Amys. Její úsměv byl trochu pobavený a trochu suchý.

Lanova tvář mohla být v té chvíli docela dobře vytesána z bouřkových mračen. Nebylo divu, jestli na něj moudré použily jedinou sílu. Co to tam ta Moirain dělá?

„Rhuarku,“ řekl Rand, „jak mám vlastně Aiely sjednotit? Vždyť se na mě nechtějí ani podívat.“ Zvedl na chvíli holá předloktí. Dračí šupiny se zatřpytily v ostrém slunci. „Tihle říkají, že já jsem Ten, kdo přichází s úsvitem, ale jakmile jsem je předvedl, všichni jako by se rozplynuli.“

„Jedna věc je vědět, že proroctví budou nakonec naplněna,“ vysvětloval kmenový náčelník pomalu, „a něco úplně jiného je vidět, jak se začínají naplňovat před tvýma očima. Říká se, že znovu vytvoříš z klanů jeden národ, jako tomu bylo kdysi dávno, ale my jsme proti sobě bojovali skoro tak dlouho, jako jsme bojovali proti zbytku světa. A pro některé z nás je toho víc.“

On vás spojí a pak vás zničí. Rhuark to musel slyšet taky. A též ostatní kmenoví náčelníci a moudré, jestli taky vstoupili do toho lesa zářících skleněných sloupů. Jestli pro něj ovšem Moirain nepřipravila zvláštní vidění. „Vidí všichni v těch skleněných sloupech to stejné, Rhuarku?“

„Ne!“ štěkla Melain s očima jako ze zelené oceli. „Mlč, nebo pošli aan’alleina a Matrima pryč. Ty musíš také odejít, Egwain.“

„Není dovoleno,“ řekla Amys hlasem jen o maličko měkčím, „hovořit o tom, co se přihodí v Rhuideanu, kromě s těmi, kteří tam byli také.“ Jen o maličko měkčím. „I tak o tom ale mluví málokdo a zřídka.“

„Chci změnit to, co je dovoleno a co není,“ sdělil jim Rand vyrovnaně. „Tak si na to zvykněte.“ Zachytil Egwaininu tichou poznámku, že by potřeboval dostat za uši, a zazubil se na ni. „Egwain taky může zůstat, když tak hezky poprosila.“ Egwain na něho vyplázla jazyk a pak se zarděla, když si uvědomila, co vlastně udělala.

„Změna,“ prohodil Rhuark. „Víte, že přináší změnu, Amys. Právě to, že se divíme, jaká ta změna bude, z nás činí děti, které zůstaly samotné potmě. A protože k tomu musí dojít, ať to začne hned. Ani dva kmenoví náčelníci, s nimiž jsem mluvil, se nedívali přesně stejnýma očima, Rande, ani neviděli přesně stejné věci, až po sdílení vody a setkání, kde byla uzavřena rhuideanská smlouva. Nevím, je-li to stejné s moudrými, ale řekl bych, že je.

Myslím, že je to otázka pokrevních linií. Věřím, že jsem viděl očima svých předků, a ty zase svých.“

Amys a ostatní moudré se ponuře mračily v mrzutém tichu. Mat a Egwain se oba tvářili stejně zmateně. Jen Lan vypadal, že vůbec neposlouchá. Pohled měl obrácený dovnitř, bezpochyby si dělal starosti kvůli Moirain.

Rand se sám cítil trochu divně. Vidět očima předků. Již nějakou dobu věděl, že Tam al’Thor není jeho skutečným otcem, že ho našel jako novorozeně na svazích Dračí hory po poslední velké bitvě aielské války. Novorozeně u mrtvé matky, Děvy oštěpu. Dovolával se své aielské krve, když se dožadoval vstupu do Rhuideanu, ale ve skutečnosti mu to začínalo docházet teprve teď. Jeho předkové. Aielové.

„Takže jsi taky viděl, jak byl právě budován Rhuidean,“ řekl. „A ty dvě Aes Sedai. Musel jsi... slyšet, co jedna z nich říkala.“ On vás zničí.

„Slyšel,“ řekl odevzdaně Rhuark jako muž, jenž zjistil, že si musí nechat uříznout nohu. „Vím.“

Rand změnil předmět hovoru. „Co znamenalo to ‚sdílení vody‘?“

Kmenový náčelník zvedl překvapeně obočí. „Tys to nepoznal? Vlastně nechápu, jak bys mohl. Tys nevyrostl na příbězích. Podle nejstarších příběhů ze dnů, kdy teprve začalo rozbíjení světa, až do dnů, kdy jsme poprvé vstoupili do Trojí země, nás nepřepadli jenom jediní lidé. Jen jediní lidé nám volně poskytli vodu, když jsme ji potřebovali. Trvalo nám dlouho zjistit, kdo to byl. Teď je ale po všem. Mírová smlouva byla zničena. Zabíječi stromů nám plivli do tváře.“

„Cairhien,“ řekl Rand. „Mluvíš o Cairhienu a avendolardeře a o tom, jak Laman podťal strom života.“

„Laman za trest zemřel,“ pravil Rhuark vyrovnaně. „S křivopřísežníky jsme to vyřídili.“ Koutkem oka se pak podíval na Randa. „Někteří, jako Couladin, to berou jako důkaz, že nelze důvěřovat nikomu, kdo není Aiel. Částečně proto tě taky tolik nenávidí. Jen částečně. Bere tvou tvář a šaty jako lež. Alespoň to tvrdí.“

Rand potřásl hlavou. Moirain občas mluvila o složitosti krajky věků, o vzoru věků, tkaném kolem času z vláken lidských životů. Kdyby předkové Cairhieňanů před třemi tisíci lety nedovolili Aielům nabrat vodu, tak by Cairhien nikdy nezískal právo používat Hedvábnou stezku přes Pustinu s odřezkem avendesory na stvrzení smlouvy. Nebyl by tu závazek, a král Laman by neměl žádný strom života, který by mohl podetnout. Nebyla by žádná aielská válka a on by se nemohl narodit na svazích Dračí hory, aby byl odnesen a vychován ve Dvouříčí. Kolik dalších bodů jako tyhle tu ještě bylo, kdy jediné rozhodnutí jedním či druhým způsobem ovlivnilo tkanivo vzoru o tisíc let později? Tisíckrát tisíc maličkých zlomových bodů, tisíckrát tolik, všechny popotahující vzor jiným směrem. On sám byl kráčejícím zlomovým bodem, a možná i Mat a Perrin. Co udělali nebo neudělali vyslalo vlnky na celé roky dopředu, skrze celé věky.

Podíval se na Mata kulhajícího nahoru po svahu s pomocí svého oštěpu, s hlavou sklopenou a očima přimhouřenýma bolestí. Stvořitel nemyslel, když vložil budoucnost na ramena tří kluků ze statku. Nesmím ho upustit. Musím to břímě nést, ať to stojí, co to stojí.

U nízkých stanů moudrých, s odhrnutými bočními stěnami, se ženy sklonily a s tichými poznámkami o vodě a stínu vstoupily pod střechu. Mata málem doslova vtáhly za sebou. Důkazem toho, jak ho musela bolet hlava i hrdlo, bylo, že nejen poslechl, ale učinil tak mlčky.

Rand se vydal za nimi, ale Lan mu položil ruku na rameno. „Viděl jsi ji tam?“ zeptal se strážce.

„Ne, Lane. Mrzí mě to. Ale jestli se někdo dokáže dostat v pořádku ven, tak je to ona.“

Lan zavrčel a odtáhl ruku. „Dávej pozor na Couladina, Rande. Už jsem takové, jako je on, viděl. V žaludku je pálí ctižádost. Obětoval by celý svět, aby dosáhl svého.“

„Aan’allein říká pravdu,“ ozval se Rhuark. „Draci na tvých pažích nebudou znamenat vůbec nic, když budeš mrtvý dřív, než to náčelníci kmenů zjistí. Zařídím, aby u tebe neustále byli někteří z Heirnových Jindů, dokud nedorazíme k Chladným skalám. I potom se Couladin nejspíš pokusí vyvolat potíže, a Shaidové, přinejmenším někteří z nich, jej budou následovat. Možná i další. Rhuideanské proroctví praví, že nebudeš vychovám těmi z pravé krve, ale Couladin nemusí být jediný, kdo v tobě uvidí pouze mokřiňana.“

„Zkusím si hlídat záda,“ prohlásil Rand suše. V příbězích, když někdo naplnil věštbu, všichni křičeli: „Popatřete!“ nebo něco podobného, pokud jste zrovna nebyli zločinec. Ve skutečném životě to tak zřejmě nefungovalo.

Když vstoupili do stanu, Mat už seděl na červeném polštáři se zlatými třásněmi a kabátec i košili měl svlečené. Jakási žena v bílém rouchu s kapuci mu právě smyla krev z obličeje a dala se do krve na jeho hrudi. Amys mezi koleny držela kamenný hmoždíř a míchala paličkou nějakou mast, kdežto Bair a Seana skláněly hlavy nad bylinami vařícími se v kotlíku s vodou.

Melain se na Lana s Rhuarkem zamračila a pak upřela studené zelené oči na Randa. „Svlékni se do pasu,“ přikázala mu stroze. „Ty rány na hlavě nevypadají moc zle, ale chci se podívat, proč se tolik krčíš.“ Udeřila do malého mosazného gongu a do stanu vstoupila další bíle oděná žena s mísou s vodou, z níž stoupala pára, v rukou a kusem plátna přes rameno.

Rand se posadil na polštář a přiměl se sedět vzpřímeně. „Kvůli tomu si starosti dělat nemusíš,“ ujistil ji. Druhá žena v bílém půvabně poklekla po jeho boku, odolala jeho snahám sebrat jí vlhkou látku, namočila ji ve vodě, vykroutila ji a začala mu jemně otírat obličej. Napadlo ho, kdo to asi je. Vypadala jako Aielanka, ale rozhodně se tak netvářila. V šedých očích měla jakousi odhodlanou pokoru.

„Je to staré zranění,“ sdělila Egwain zlatovlasé moudré. „Moirain to nikdy nedokázala pořádně vyléčit.“ Pohled, který vrhla na Randa, říkal, že obyčejná slušnost ho měla přimět říci aspoň tohle. Z pohledů, které si vyměnily moudré, však pochopil, že Egwain už tak řekla až příliš. Rána, kterou nedokáže vyléčit ani Aes Sedai. To pro ně byla hádanka. Moirain toho o něm zřejmě věděla víc, než toho o sobě věděl sám, a on měl těžkou práci vyrovnat se s ní. Možná to s moudrými půjde snáz, budou-li si muset věci o něm domýšlet.

Mat sebou trhl, když mu Amys začala vtírat mast do sečných ran na hrudi. Rand usoudil, že pokud to mělo stejný účinek, jako to bylo cítit, měl Mat důvod sebou trhat. Bair Matovi strčila do rukou stříbrný pohár.

„Vypij to, mladý muži. Timsinový kořen a stříbrný list mochny ti pomůžou od bolestí hlavy, pokud to tedy vůbec něco dokáže.“

Mat nezaváhal, než obsah pohárů vypil na jedno polknutí. Vzápětí se otřásl a zkřivil rty. „Chutná to jako vnitřek mých bot.“ Nicméně se Bair vsedě uklonil, dost obřadně i na Tairena, až na to, že byl bez košile, a zkazil to jenom maličko, když se zakřenil. „Děkuju ti, moudrá. A nebudu se ptát, jestlis tam něco nepřidala, jen aby to mělo tu... výraznou... chuť.“ Tichý smích Bair a Seany mohl znamenat, že ano, nebo že ne, ale zdálo se, že Matovi se jako obvykle podařilo získat ženy na svou stranu. Dokonce i Melain se na něho krátce usmála.

„Rhuarku,“ řekl Rand, „jestli si Couladin myslí, že mi může dělat potíže, tak před ním musím získat nějaký náskok. Jak to mám říct ostatním kmenovým náčelníkům? Totiž to o sobě. O tomhle.“ Ukázal draky ozdobené ruce. Bíle oděná žena po jeho boku, čistící mu právě dlouhou ránu ve vlasech, se pohledu na ně schválně vyhýbala.

„Není nutná nějaká zvláštní obřadnost,“ prohlásil Rhuark. „Jak by taky mohla pro něco, co se stane jenom jednou? Když se kmenoví náčelníci musejí sejít, existují místa, kde platí něco jako rhuideanský mír. Nejblíž k Chladným skalám, nejblíž k Rhuideanu, je Alcair Dal. Důkazy můžeš předvést náčelníkům kmenů a klanů tam.“

„Alcair Dal?“ ozval se Mat a dal slovům trochu jiný přízvuk. „Zlatá mísa?“

Rhuark kývl. „Okrouhlý kaňon, i když na něm není nic zlatého. Na jednom konci je římsa, a muže, který na ní stojí, je slyšet po celém kaňonu bez toho, aby musel zvedat hlas.“

Rand se zamračil na draky na předloktích. Nebyl jediný, kdo byl v Rhuideanu nějak poznamenán. Mat už neříkal tu a tam pár slov ve starém jazyce, aniž by věděl, co znamenají. Od návštěvy v Rhuideanu jim rozuměl, i když si to zřejmě neuvědomoval. Egwain Mata pozorovala. Zamyšleně. Strávila příliš dlouhou dobu mezi Aes Sedai.

„Rhuarku, můžeš poslat posly k ostatním kmenovým náčelníkům?“ zeptal se Rand. „Jak dlouho potrvá, než je všechny pozveme do Alcair Dalu? A co je potřeba, aby tam určitě přišli?“

„Poslům potrvá celé týdny, a další týdny zabere, než se všichni shromáždí.“ Rhuark pokynem své ruky zahrnul všechny moudré. „Ony můžou promluvit ke všem kmenovým náčelníkům ve svých snech za jedinou noc, i ke všem náčelníkům klanů. A také ke všem ostatním moudrým, aby zajistily, že to žádný muž nebude považovat jen za sen.“

„Oceňuji tvoji důvěru, že dokážeme pohnout horami, stíne mého srdce,“ podotkla suše Amys a klekla si k Randovi s mastí, „ale to ještě neznamená, že tomu tak je. Potrvá několik nocí, než provedeme, co požaduješ, aniž bychom si odpočaly.“

Rand ji chytil za ruku, když mu začala vtírat ostře páchnoucí mast do tváře. „Uděláte to?“

„To tolik dychtíš po tom nás zničit?“ zeptala se ho, a potom se usouženě kousla do rtu, když sebou žena v bílém vedle ní trhla.

Melain dvakrát tleskla. „Odejděte,“ nařídila ostře, a obě ženy v bílém se odklaněly i s miskami a ručníky.

„Dráždíš mě jako bodlák pod kůží,“ řekla Randovi hořce Amys. „Ať už jim bylo řečeno cokoliv, tyto ženy teď budou hovořit jen o tom, co by neměly vědět.“ Osvobodila ruku z jeho sevření a začala mu vtírat mast do kůže snad poněkud silněji, než bylo nutné. Pálilo to hůř, než to bylo cítit.

„Nechtěl jsem tě dráždit,“ pravil Rand, „ale není čas. Zaprodanci jsou volní, Amys, a jestli zjistí, kde jsem, nebo co mám v plánu...“ Aielanky nevypadaly překvapeně. Copak to už věděly? „Devět jich je stále naživu. Příliš mnoho, a ti, kteří mě nechtějí zabít, si myslí, že mě můžou využít. Nemám čas. Kdybych znal způsob, jak sem všechny kmenové náčelníky sehnat teď, a přinutit je, aby mě přijali, udělal bych to.“

„A co máš vlastně v plánu?“ Amysin hlas byl stejně tvrdý jako její výraz.

„Požádáte – řeknete – kmenovým náčelníkům, aby přišli do Alcair Dalu?“

Dlouhou dobu se mu jen dívala do očí. Když konečně kývla, bylo to jen neochotně.

Ať podrážděný či ne, trocha napětí z něj opadla. Neexistoval způsob, jak získat zpět oněch sedm ztracených dní, ale třeba se dá zabránit tomu, aby dál ztrácel čas. Avšak Moirain, stále přebývající v Rhuideanu, spolu s Aviendhou ho tu držely. Nemohl je prostě jen opustit.

„Znala jsi mou matku,“ řekl. Egwain se předklonila, stejně napjatá jako on, a Mat potřásl hlavou.

Amysina ruka na jeho tváři se zastavila. „Znala jsem ji.“

„Pověz mi o ní. Prosím.“

Amys přenesla pozornost na ránu nad jeho uchem. Kdyby zamračený pohled dokázal léčit, nepotřeboval by její masti. Nakonec řekla: „Shaielin příběh, jak ho znám já, se začal, když jsem byla pořád ještě Far Dareis Mai, víc než rok předtím, než jsem se vzdala oštěpu. Hodně z nás se dostalo skoro až k Dračí stěně společně. Jednou jsme spatřily ženu, zlatovlasou mladou mokřiňanku, celou v hedvábí, s nákladním koněm a pěknou jezdeckou klisnou. Muže bychom byly samozřejmě zabily, ale ona kromě nože za pasem neměla žádnou jinou zbraň. Některé z nás ji chtěly zahnat za Dračí stěnu nahou...“ Egwain zamrkala. Zřejmě ji neustále překvapovalo, jak jsou Aielové tvrdí. Amys bez přerušení pokračovala, „...ale ona zjevně něco velice odhodlaně hledala. Byly jsme zvědavé, a tak jsme ji sledovaly, den za dnem, aniž bychom se jí ukázaly. Koně jí zahynuli, došlo jí jídlo i voda, ale ona se neobrátila. Klopýtala dál pěšky, až nakonec upadla a už nevstala. Rozhodly jsme se jí dát vodu a zeptat se jí na její příběh. Byla blízko smrti, a trvalo celý den, než dokázala promluvit.“

„Jmenovala se Shaiel?“ zeptal se Rand, když Amys zaváhala. „Odkud byla? Proč sem přišla?“

„Shaiel,“ promluvila Bair, „bylo jméno, které si dala sama. Za tu dobu, co jsem ji znala, nikdy neřekla jiné. Ve starém jazyce by to znamenalo Žena, která je rozhodnutá.“ Mat souhlasně kývl, aniž si uvědomil, že to dělá. Lan si ho zamyšleně prohlížel nad stříbrným pohárem s vodou. „V Shaiel byla na začátku hořkost.“

Amys si dřepla na paty vedle Randa a kývla. „Mluvila o opuštěném dítěti, o synovi, kterého milovala. A manželovi, kterého nemilovala. Kde, to však neřekla. Myslím, že si nikdy neodpustila, že opustila své dítě. Řekla toho jen málo kromě toho, co musela. Předtím hledala nás, Děvy oštěpu. Jedna Aes Sedai jménem Gitara Moroso, která měla dar věštění, jí řekla, že na ni i na její lid, možná i na celý svět, padne neštěstí, pokud se nevydá mezi Děvy oštěpu a nikomu neřekne, kam jde. Musí se stát Děvou a nesmí se vrátit do vlastní země, pokud Děvy nedojdou k Tar Valonu.“

Užasle potřásla hlavou. „Musíš pochopit, jak to tehdy znělo. Děvy že mají jít do Tar Valonu? Žádný Aiel nepřekročil Dračí stěnu od chvíle, kdy jsme poprvé vstoupili do Trojí země. Trvalo další čtyři roky, než nás do mokřin vyvedl Lamanův zločin. A rozhodně žádná žena, která by nebyla Aielanka, se nikdy nestala Děvou oštěpu. Některé z nás si myslely, že se zbláznila ze slunce. Ale ona byla umíněná a my jsme se nějak přistihly, že souhlasíme, aby to zkusila.“

Gitara Moroso. Aes Sedai s věštebným nadáním. Někde to jméno už slyšel, ale kde? A má bratra. Polobratra. Když vyrůstal, přemýšlel, jaké by to bylo, mít bratra nebo sestru. Kdo to je, a kde? Ale Amys pokračovala.

„Skoro každá dívka sní o tom, že se stane Děvou, a tak se naučí aspoň základy zacházení s oštěpem a lukem a boje rukama a nohama. I tak ty, které učiní konečný krok a sezdají se s oštěpem, zjistí, že nevědí nic. Pro Shaiel to bylo ještě těžší. S lukem uměla zacházet dobře, ale nikdy neuběhla víc než míli, ani nežila z toho, co dokázala najít. I desetiletá holka ji dokázala dostat na lopatky, a nevěděla ani, které rostliny ukazují na vodu. Přesto vytrvala. Za rok pronesla své přísahy oštěpu jako Děva přijatá do klanu Chumai Taardad Aielů.“

A nakonec odešla k Tar Valonu spolu s Děvami, aby zahynula na svazích Dračí hory. Polovina odpovědi, zanechávající nové otázky. Jen kdyby mohl vidět její tvář.

„Máš některé její rysy,“ ozvala se Seana, jako by mu četla myšlenky. Usadila se se zkříženýma nohama a malým stříbrným pohárem s vínem. „Z Janduina míň.“

„Janduin? To byl můj otec?“

„Ano,“ přitakala Seana. „Byl v té době kmenovým náčelníkem Taardadů, nejmladší, co se pamatujeme. Přesto měl v sobě cosi zvláštního, sílu. Lidé mu naslouchali a následovali ho, i ti, kdo nebyli z jeho kmene. Zakončil krevní mstu mezi Taardady a Nakai po dvou stech letech bojů a uzavřel spojenectví nejen s Nakai, ale i s Reyny, a to s Reyny Taardadové také málem vedli krevní mstu. Téměř také zakončil krevní mstu mezi Shaarady a Goshieny, a byl by to dokázal, kdyby nebyl Laman podťal strom života. Byť byl tak mladý, byl to on, kdo vedl Taardady, Nakai, Reyny a Shaarady, když si šli pro Lamanovu cenu za krev.“

Byl. Takže byl taky mrtvý. Egwain se tvářila soucitně. Rand si jí nevšímal. Nechtěl soucit. Jak mohl cítit ztrátu lidí, které nikdy nepoznal? Ale cítil ji. „Jak Janduin zemřel?“

Moudré si vyměnily váhavé pohledy. Nakonec Amys řekla: „Bylo to začátkem třetího roku pátrání po Lamanovi, když Shaiel zjistila, že čeká dítě. Podle zákona se měla vrátit do Trojí země. Děvě je zapovězeno nosit oštěp, když čeká dítě. Ale Janduin jí nemohl nic zapovědět. Kdyby byla požádala o měsíc, aby ho mohla nosit kolem krku, byl by se jí ho pokusil dát. A tak zůstala a v posledním boji před Tar Valonem se ztratila, i dítě se ztratilo. Janduin si nemohl odpustit, že ji nepřinutil poslechnout zákon.“

„Vzdal se svého místa kmenového náčelníka,“ promluvila Bair. „To ještě nikdy nikdo neudělal. Řekli mu, že to nemůže udělat, ale on prostě odešel. Odešel na sever s mladými muži, aby v Morně lovil trolloky a myrddraaly. Tohle divocí mladí muži dělávají, i Děvy, které mají méně rozumu než kozy. Ti, kteří se vrátili, však říkali, že ho zabil muž. Říkali, že Janduin tvrdil, že ten muž vypadal jako Shaiel, a nedokázal se přimět zvednout oštěp, když ho ten muž probodl.“

Takže byli oba mrtví. Oba mrtví. Nikdy neztratí lásku k Tamovi, ani ho nepřestane považovat za svého otce, ale přál si, aby mohl Janduina a Shaiel aspoň jednou spatřit na vlastní oči.

Egwain se ho samozřejmě snažila utěšovat, jak to ženy dělávaly. Nemělo smysl snažit se jí vysvětlit, že to, co ztratil, bylo něco, co nikdy neměl. Jeho vzpomínky na rodiče patřily Tamovu tichému smíchu, dokonce se matně upomínal na jemné ruce Kari al’Thorové. To bylo vše, co mohl muž chtít, nebo co potřeboval. Egwain vypadala zklamaně, dokonce i trochu rozmrzele, a moudré její pocity ve větší či menší míře sdílely. Bair to zcela otevřeně neschvalovala a mračila se, Melain si odfrkla a okatě si upravovala šátek. Ženy nikdy nic nechápaly. Rhuark, Lan a Mat ano. Nechali ho samotného, jak si to přál.

Z nějakého důvodu neměl hlad, když mu Melain přinesla jídlo, a tak si lehl na kraji stanu, s loktem podloženým polštářem tak, aby mohl pozorovat svah a mlhou zahalené město. Údolí i okolní hory spalovalo slunce a zahánělo stíny. Vzduch na okraji stanu jako by vycházel z otevřené pece.

Po chvíli k němu přistoupil Mat v čisté košili. Beze slova se posadil vedle Randa a vyhlížel do údolí dole. Ten podivný oštěp měl opřený o koleno. Občas přejel prstem výrazný nápis vyrytý do černého ratiště.

„Co dělá hlava?“ zeptal se Rand, a Mat nadskočil.

„Už to... nebolí.“ Odtrhl prsty od nápisu a schválně složil ruce do klína. „Aspoň ne tolik. Ať už mi namíchaly cokoliv, posloužilo to.“

Pak se znovu odmlčel a Rand ho nechal. Taky mu nebylo do řeči. Skoro cítil, jak ubíhá čas, jak zrnka písku v přesýpacích hodinách padají jedno po druhém, příliš pomalu. Ale všechno jako by se zároveň chvělo, písek byl připraven vybuchnout v proud. Hloupost. Jenom se nechal ovlivnit chvějivým žárem stoupajícím z obnažené skály. Kmenoví náčelníci nemohli dorazit do Alcair Dalu ani o den dřív, i kdyby se před ním Moirain objevila v té chvíli. A náčelníci byli stejně jen malou součástí plánu, dokonce snad tou nejméně důležitou. O chvíli později si všiml, jak si Lan plavně kleká na stejný skalnatý prst, jaký předtím použil Couladin, aniž věnuje nejmenší pozornost slunci. Strážce také sledoval údolí. Další muž, kterému nebylo do řeči.

Rand odmítl i polední jídlo, i když se Egwain a moudré střídaly ve snaze přimět ho jíst. Jeho odmítnutí sice vzaly napohled klidně, ale když navrhl, že se vrátí do Rhuideanu a podívá se po Moirain – a zároveň taky po Aviendze – Melain vybuchla.

„Ty hlupáku! Žádný muž nemůže do Rhuideanu vstoupit dvakrát. Ani ty by ses zpět nevrátil živý! Ó, klidně si umři hladem, jestli chceš!“ Hodila mu na hlavu půl bochníku chleba. Mat ho chytil ve vzduchu a klidně začal jíst.

„Proč chceš, abych žil?“ zeptal se jí Rand. „Víš, co říkala ta Aes Sedai před Rhuideanem. Zničím vás. Tak proč se nespojíš s Couladinem a nezabiješ mě?“ Mat se zakuckal a Egwain si dala ruce v bok, připravena mu dát lekci, ale Rand sledoval jen Melain. Ta se na něho místo odpovědi jen zlobně podívala a opustila stan.

Byla to Bair, kdo se ozval. „Všichni si myslí, že znají rhuideanské proroctví, ale vědí jen to, co jim po celá pokolení vykládali moudré a kmenoví náčelníci. Nebyly to lži, ale ani ne celá pravda. Pravda by mohla zlomit i nejsilnějšího muže.“

„A jaká je celá pravda?“ naléhal Rand.

Bair mrkla na Mata a pak řekla: „V tomto případě je celá pravda, ta, kterou doposud znali pouze moudré a kmenoví náčelníci, taková, že ty jsi naše zkáza. Naše zkáza a naše vykoupení. Bez tebe nikdo z našich lidí nepřežije Poslední bitvu. Možná se ani nedožije Poslední bitvy. Takové je proroctví a pravda. S tebou... ‚On vylije krev těch, kteří si říkali Aielové, na písek jako vodu a zláme je jako suché větvičky, a přesto zbytky zbytků zachrání, a oni budou žít.‘ Tvrdé proroctví, ale tohle nikdy nebyla měkká země.“ Bez mrknutí se mu podívala do očí. Tvrdá země a tvrdá žena.

Rand se znovu převalil na bok a zadíval se do údolí. Ostatní až na Mata odešly.

V půli dopoledne konečně zahlédl postavičku šplhající nahoru do kopce. Jen se unaveně škrábala. Aviendha. Mat měl pravdu. Byla nahá jako novorozeně. A také na ní byly vidět účinky slunce, Aielanka nebo ne. Opálené měla jen ruce a obličej, ostatek těla měla rozhodně zarudlý. Rand byl rád, že ji vidí. Neměla ho ráda, ale to jen proto, že si myslela, že se špatně chová k Elain. Z toho nejprostšího důvodu. Ne kvůli proroctví nebo zkáze, ne kvůli drakům na jeho pažích nebo proto, že je Drakem Znovuzrozeným. Ale z prostého lidského důvodu. Skoro se na její chladné, vyzývavé pohledy těšil.

Když ho Aviendha spatřila, ztuhla, a v jejích modrozelených očích nebylo nic chladného. Vedle jejího pohledu vypadalo slunce jako studený kotouč. Mohla ho na místě sežehnout pohledem na popel.

„Ehm... Rande?“ ozval se tiše Mat. „Kdybych byl tebou, určitě bych se k ní neobracel zády.“

Randovi unikl unavený vzdech. Jistě. Jestli byla v těch skleněných sloupech, tak to věděla. Bair, Melain, ostatní – všichni měli roky, aby si na to zvykli. Pro Aviendhu to byla čerstvá rána, ještě bez zaschlé krve. Není divu, že mě teď nenávidí.

Moudré se vrhly Aviendze vstříc, spěšně ji odvedly do jiného stanu. Když ji Rand uviděl příště, měla na sobě hnědou sukni a volnou bílou halenu a kolem ramen loktuši. Z těch šatů rozhodně neměla radost. Když si všimla, že ji pozoruje, zuřivost v jejím výraze – čirý zvířecí vztek – stačil, aby se odvrátil.

Stíny se už začaly natahovat k vzdáleným horám, když se objevila Moirain, při šplhání do kopce neustále padající a klopýtající a stejně spálená jako Aviendha. Randa překvapilo, že na sobě taky nemá šaty. Ženy byly prostě šílené, to bylo vše.

Lan seskočil dolů ze skalního výčnělku a rozběhl se jí naproti. Popadl ji do náruče a vyběhl zpátky nahoru snad ještě rychleji, než běžel dolů, a střídavě klel a volal moudré. Moirainina hlava se mu bezvládně opírala o rameno. Moudré si ji přišly převzít. Melain se mu postavila do cesty, když se je snažil následovat do stanu. Lan zůstal venku, kde neustále přecházel sem a tam a bušil se pěstí do dlaně druhé ruky.

Rand se převalil na záda a zadíval se na nízký strop stanu. Zachránil tři dny. Měl by být rád, že jsou Moirain a Aviendha v pořádku zpátky, ale on cítil jen úlevu, že zachránil tři dny. Čas byl všechno. Bude si muset vybrat vlastní půdu. Možná to ještě půjde.

„Co budeš dělat teď?“ zeptal se Mat.

„Něco, co se ti bude líbit. Hodlám porušovat pravidla.“

„Chci tím říct, půjdeš si sehnat něco k jídlu? Já umírám hlady.“

Rand se proti své vůli rozesmál. Něco k jídlu? Bylo mu jedno, jestli ještě vůbec někdy bude jíst. Mat se na něj zamračil, jako by se Rand zbláznil, a to ho přimělo smát se ještě víc. Nebyl blázen. Poprvé někdo zjistí, co to znamená, že je Drak Znovuzrozený. Hodlal porušit pravidla tak, jak to nikdo nečekal.

35

Důkladné lekce

Srdce Kamene v Tel’aran’rhiodu bylo stejné, jak si ho Egwain pamatovala ze skutečného světa. K vysokánskému stropu se zvedaly mohutné sloupy z leštěné krevele a pod mohutnou ústřední kopulí byl do světlého kamene podlahy zaražen Callandor. Jen lidé tu scházeli. Zlaté lampy nebyly zapálené, a přesto tu bylo jakés takés světlo, nejasné i ostré zároveň, které jako by zároveň vycházelo odevšad a odnikud. Tak to v Tel’aran’rhiodu vypadalo uvnitř budov často.

To, co nečekala, však byla žena stojící za třpytícím se křišťálovým mečem a nahlížející do nezřetelných stínů mezi sloupy. Způsob, jakým byla oblečena, Egwain překvapil. Žena byla bosá a měla široké kalhoty ze žlutého hedvábného brokátu. Nad tmavší žlutou šerpou byla zcela nahá, jen kolem krku jí visely zlaté řetězy. Uši měla ozdobené maličkými zlatými kroužky v třpytných řadách, ale ze všeho nejpřekvapivější byl kroužek, který měla daný v nose, od nějž vedl tenký řetízek se zavěšenými medailonky k jednomu z kroužků v levém uchu.

„Elain?“ vydechla Egwain a upravila si loktuši kolem ramen, jako by to byla ona, kdo nemá halenu. Tentokrát se přioděla jako moudrá, i když k tomu neměla nějaký zvláštní důvod.

Dědička nadskočila, a když se obrátila k Egwain, měla na sobě vážné, světle zelené roucho s vysokým vyšívaným límcem a dlouhými rukávy, které končily špičkami přehrnutými přes ruce. Žádné náušnice. Žádný kroužek v nose. „Takhle se oblékají ženy Mořského národa, když vyplují na moře,“ vysvětlovala rychle s jasným ruměncem na tvářích. „Chtěla jsem vědět, jaké to je, a tohle mi připadalo jako nejlepší místo. Koneckonců, na lodi to přece udělat nemohu.“

„A jaký to je?“ vyzvídala Egwain.

„Je v tom vlastně docela zima.“ Elain se rozhlédla po okolních sloupech. „A nějak cítíš, že na tebe lidé civějí, i když tam nikdo jiný není.“ Náhle se zasmála. „Ubohý Tom a Juilin. Oni většinou ani nevědí, kam s očima. Polovina posádky jsou ženy.“

Egwain se také rozhlédla po sloupech a znepokojeně pokrčila rameny. Měla opravdu pocit, jako by je někdo pozoroval. Bezpochyby to bylo jen proto, že byly v celém Kameni samy. Nikdo, kdo vstoupil do Tel’aran’rhiodu, nemohl čekat, že tu najde někoho, koho by mohl pozorovat. „Tom? Tom Merrilin? A Juilin Sandar? Oni jsou oba s tebou?“

„Ó Egwain, Rand je poslal. Rand a Lan. No, Toma vlastně poslala Moirain, ale mistra Sandara poslal Rand. Aby nám pomohli. Nyneiva je na to docela pyšná, totiž kvůli Lanovi, i když to nedá najevo.“

Egwain zakryla úsměv. Nyneiva že byla pyšná? Elainina tvář přímo zářila a její oděv se opět proměnil, i když si to ona zjevně neuvědomila. Ter’angrial, zkroucený kamenný prsten, pomohl dědičce dosáhnout světa snů stejně snadno, jako to uměla Egwain, ale neznamenalo to, že ho Elain umí ovládat. To se teprve musela naučit. Náhodné myšlenky – jako třeba, jak ráda by se poohlédla po Randovi – mohly pro Elain stále měnit věci.

„Jak je mu?“ Elainin tón byl zvláštní směsí nucené ledabylosti a obav.

„Dobře,“ odpověděla Egwain. „Myslím, že je mu dobře.“ Podala jí plnou zprávu. O Portálových kamenech a o Rhuideanu – stejně to, co věděla, i to, co se doslechla, co sama usoudila z řečí o vidění skrze oči předků – o zvláštním tvorovi z Dračí zástavy, který teď zdobil obě Randova předloktí, i o tom, jak Bair vyjevila, že bude zhoubou Aielů, a o svolání náčelníků kmenů do Alcair Dalu. Amys a ostatní moudré by to právě teď měly provádět. Egwain skutečně doufala, že tomu tak je. Dokonce vypověděla i podivný příběh o Randových skutečných rodičích, i když zkráceně. „Ale nevím. Od tý doby se chová ještě divněji než předtím, a Mat taky. Nechci tím říct, že zešílel, ale... Je stejně tvrdý jako Rhuark a Lan, aspoň v některých věcech, možná i tvrdší. Něco, myslím, plánuje – něco, o čem nechce, aby se to někdo dozvěděl – a hrozně spěchá, aby se k tomu dostal. Dělá mi to starosti. Občas nám pocit, že už nevidí živý lidi, jenom kameny na šachovnici.“

Elain se ale netvářila ustaraně, alespoň ne kvůli tomuto. „Je, co je, Egwain. Král nebo generál si nemohou vždycky dovolit vidět lidi. Když musí vládce udělat, co je správné pro stát, občas dojde na to, že někdo to ošklivě odskáče při něčem, co je nejlepší pro celek. A Rand je král, Egwain, i když za sebou nemá žádný stát, pokud nepočítáš Tear, a jestli neudělá něco, co ublíží pár lidem, tak skončí tím, že ublíží všem.“

Egwain si odfrkla. Možná to dávalo smysl, ale ještě se jí to nemuselo líbit. Lidé byli lidé, a bylo nutné je vidět jako lidi. „Je toho víc. Některé moudré umějí usměrňovat. Nevím, kolik jich je, ale předpokládám, že jich nebude zrovna málo, aspoň do určitý míry. Podle toho, co mi řekla Amys, najdou každou ženu, která v sobě má jiskřičku, do jediný.“ Žádné Aielanky neumíraly, když se snažily samy naučit usměrňovat, aniž by vůbec věděly, co vlastně dělají. Mezi Aielankami nebyla jediná divoženka. Muže, kteří zjistili, že mohou usměrňovat, však čekal mnohem horší osud. Odcházeli na sever do Velké Morny, a možná ještě dál, do Spálených zemí a Shayol Ghulu. „Jít zabít Temného,“ tak tomu říkali. Nikdo nepřežil dost dlouho, aby musel čelit šílenství. „Jak se ukázalo, Aviendha je jedna z těch, co v sobě mají tu jiskru. Myslím, že bude velice silná. Amys si to taky myslí.“

„Aviendha,“ řekla udiveně Elain. „No ovšem. Měla jsem to vědět. Tu stejnou spřízněnost jsem cítila k Jorin, hned když jsem ji poprvé spatřila. A k tobě, když už jsme u toho.“

„Jorin?“

Elain se zamračila. „Slíbila jsem, že zachovám její tajemství, a při první příležitosti to hned vybreptnu. No, ty jí a jejím sestrám určitě neuškodíš. Jorin je hledačka větru na Tanečníkovi na vlnách, Egwain. Může usměrňovat, a stejně tak ostatní hledačky větru.“ Rozhlédla se kolem sebe po sloupech a límec měla náhle pod bradou. Upravila si tmavý krajkový šátek, který před chvílí neměla, jenž jí zakrýval vlasy a stínil tvář. „Egwain, nesmíš to nikomu prozradit. Jorin se bojí, že je Věž bude nutit, aby se staly Aes Sedai, nebo že je bude chtít nějak ovládnout. Slíbila jsem jí, že udělám, co půjde, aby se nic takového nestalo.“

„Neřeknu to,“ slíbila pomalu Egwain. Moudré a hledačky větru. Ženy schopné usměrňovat mezi nimi a žádná z nich nesložila tři přísahy, zpečetěné holí přísahy. Přísahy měly pomoci lidem, aby Aes Sedai věřili nebo aspoň aby se nebáli jejich moci, ale Aes Sedai se přesto musely často pohybovat potají. Moudré – a jak se byla ochotna vsadit, i hledačky větru – měly ve své společnosti významné místo. Aniž by byly vázány něčím, co mělo ostatní před nimi zabezpečit. Byla to látka k přemýšlení.

„Jsme s Nyneivou také napřed s plánem, Egwain. Jorin mě učí pracovat s počasím – nevěřila bys, jak velké prameny vzduchu dokáže splést! – a když pracujeme společně, Tanečník na vlnách se pohybuje rychleji, než kdy dokázal, a to je rychle. Za tři dny bychom měli být v Tanchiku, možná za dva, podle Coine. To je velitelka plavby, něco jako kapitán. Z Tearu nebo Tanchika je to asi deset dní. Totiž když připočítáme to, že se zastavíme na kus řeči s každou lodí Atha’an Miere, kterou potkáme. Egwain, Mořský národ si myslí, že Rand je jejich Coramoor.“

„Cože?“

„Coine něco z toho, co se stalo v Tearu, špatně pochopila – například předpokládá, že teď Aes Sedai slouží Randovi. Myslely jsme s Nyneivou, že bude lepší, když jí to nebudeme vymlouvat – ale jakmile to řekla další velitelce plavby, jsou všichni ochotní tu zprávu šířit dál a sloužit Randovi. Myslím, že udělají všechno, oč je požádá.“

„Přála bych si, aby byli Aielové taky tak vstřícní,“ povzdechla si Egwain. „Rhuark si myslí, že by ho někteří mohli odmítnout uznat, i přes Rhuidean a draky a tak. Jeden chlapík, jmenuje se Couladin, by ho podle mě určitě ve vteřině zabil, kdyby dostal šanci.“

Elain udělala krok blíž. „Dohlédneš na to, aby se to nestalo.“ Nebyla to otázka ani žádost. V jejích modrých očích se ostře zablesklo a v ruce se jí objevila obnažená dýka.

„Udělám, co půjde. Rhuark mu dává osobní strážce.“

Elain si zřejmě dýky ve své ruce všimla poprvé a trhla sebou. Čepel zmizela. „Musíš mě naučit všechno, co Amys naučí tebe, Egwain. Vyvádí mě z míry, jak se věci pořád objevují a mizejí, nebo když si náhle uvědomím, že na sobě mám úplně jiné šaty. Prostě se to stává.“

„Udělám to. Až budu mít čas.“ Byla v Tel’aran’rhiodu už tak moc dlouho. „Elain, jestli tady nebudu, až se budeme mít příště setkat, tak si nelam hlavu. Zkusím to, ale možná nebudu moct přijít. Určitě to vyřiď taky Nyneivě. Jestli nebudu moct přijít, zkuste to další noci. Určitě se neopozdím víc než o jednu nebo dvě, tím jsem si jistá.“

„Když to říkáš,“ odpověděla Elain. „Jistě potrvá celé týdny, než zjistíme, jestli je Liandrin a ostatní v Tanchiku nebo ne. Tom si asi myslí, že ve městě bude velký zmatek.“ Očima zalétla ke Callandoru, zaraženému z polovice do země. „Proč to udělal, co myslíš?“

„Říkal, že to k němu připoutá Taireny. Dokud vědí, že je tady, budou vědět, že se vrátí. Možná ví, o čem to mluví. Aspoň doufám.“

„Ó. Myslím... možná byl... možná se kvůli něčemu... hněval.“

Egwain se na dědičku Andoru zamračila. Ta náhlá nerozhodnost se Elain vůbec nepodobala. „Hněval kvůli čemu?“

„Ó, to nic nebylo. Jen mě to tak napadlo. Egwain, než jsem odjela z Tearu, dala jsem mu dva dopisy. Víš, jak je vzal?“

„Ne, to nevím. Napsalas tam něco, co by ho mohlo rozzlobit?“

Ovšemže ne.“ Elain se vesele zasmála. Znělo to nuceně. Náhle měla tmavé vlněné šaty, dost silné i pro největší zimu. „Byla bych hloupá, kdybych psala dopisy, které by ho nahněvaly.“ Vlasy jí vstaly na hlavě míříce každý jiným směrem, jako nějaká ztřeštěná koruna. Nebyla si toho vědoma. „Přece se ho snažím přimět, aby mě miloval. Jen se ho snažím přimět, aby mě miloval. Ó, proč nemohou být muži prostí? Proč musejí pořád vyvolávat takové těžkosti? Aspoň se dostal pryč od Berelain.“ Vlna se znovu změnila v hedvábí, s ještě větším výstřihem než posledně, a vlasy jí spadly na ramena ve vlnách lesklých tak, že by jim mohlo hedvábí jejího šatu závidět. Zaváhala a kousla se do rtu. „Egwain? Jestli najdeš vhodnou chvilku, řekla bys mu, že jsem myslela vážně, co jsem napsala v – Egwain? Egwain!“

Něco Egwain popadlo. Srdce Kamene se ztratilo do temnoty, jako by ji někdo popadl za krk a odtáhl.

Egwain se probrala a zalapala po dechu. Srdce jí prudce bušilo. Hleděla na nízkou střechu ztemnělého stanu. Jen otevřenými stranami se dovnitř dostávalo trochu měsíčního světla. Ležela pod pokrývkami – v Pustině bylo v noci stejně zima jako ve dne horko, a ohřívadlo, z něhož byl cítit nasládlý pach hořícího trusu, nevydávalo zrovna moc tepla – pod pokrývkami právě tam, kde se uložila ke spánku. Ale co ji to odtáhlo za krk?

Náhle si uvědomila Amys sedící vedle ní se zkříženýma nohama, zahalenou ve stínech. Nezřetelný obličej moudré vypadal stejně temný a nevěštící nic dobrého, jako sama noc.

„Tos udělala ty, Amys?“ zeptala se Egwain rozzlobeně. „Nemělas právo mě jenom tak odtáhnout. Jsem Aes Sedai ze zeleného adžah...“ Teď jí ta lež splývala ze rtů docela snadno, „...a tys neměla právo –“

Amys ji uťala ponurým hlasem. „Za Dračí stěnou v Bílé věži jsi Aes Sedai. Tady jsi jen nevědomá žačka, hloupé dítě lezoucí do doupěte plného zmijí.“

„Vím, že jsem slíbila, že v žádném případě nepůjdu do Tel’aran’rhiodu bez tebe,“ řekla Egwain a snažila se, aby to znělo rozumně, „ale –“

Něco ji popadlo za kotníky a zvedlo do vzduchu. Pokrývky odlétly stranou a košile se jí shrnula ke krku. Visela hlavou dolů, s obličejem ve stejné rovině jako Amys. Rozzuřeně se otevřela saidaru – a zjistila, že jí něco brání.

„Chtěla jsi jít sama,“ sykla Amys tiše. „Varovala jsem tě, ale tys musela jít.“ Oči jako by jí ve tmě zářily stále jasněji. „Aniž by sis byla vědoma toho, co tam může čekat. Ve snech jsou tvorové, kteří dokážou roztřást i to nejsmělejší srdce.“ Kolem očí připomínajících modré uhlíky její obličej roztál a roztáhl se. Z kůže jí vyrazily šupiny. Čelisti se jí protáhly a náhle byly plné ostrých zubů. „Tvorové, kteří žerou ta nejsmělejší srdce,“ zavrčela.

Egwain s řevem marně tloukla do štítu, jenž jí bránil dosáhnout na pravý zdroj. Snažila se udeřit tu hroznou tvář, toho tvora, jenž přece nemohl být Amys, ale něco ji popadlo za zápěstí a roztáhlo jí ruce, až se nemohla pohnout, jen se, visíc ve vzduchu, třásla. Mohla jenom ječet, když se jí ty čelisti svíraly kolem hlavy.

Egwain se s řevem posadila a tiskla k sobě pokrývky. Se značným úsilím se jí podařilo zavřít ústa, ale nijak se jí nedařilo ovládnout třesavku. Byla ve stanu – nebo nebyla? A ve stínu seděla se zkříženýma nohama Amys obklopená září saidaru – nebo to nebyla ona? Egwain se zoufale otevřela pravému zdroji, a málem zavyla, když zjistila, že je opět odstíněná. Odhodila pokrývky stranou a po kolenou přelezla navršené koberce. Oběma rukama pak rozhrabala úhledně složené šaty. Měla u pasu nůž. Kde je? Kde? Tady!

„Sedni si,“ řekla Amys zatrpkle, „než tě nacpu párou. Ta chuť by se ti nelíbila.“

Egwain se otočila na kolenou a krátký nůž držela oběma rukama. Kdyby tolik netiskla rukojeť nože, třásly by se jí. „Jsi to tentokrát opravdu ty?“

„Jsem to já, teď i tehdy. Důkladné lekce jsou ty nejlepší lekce. Hodláš mě snad bodnout?“

Egwain váhavě vrátila nůž do pochvy. „Nemáš právo –“

„Mám všechna práva! Dala jsi mi své slovo. Nevěděla jsem, že Aes Sedai můžou lhát. Jestli tě mám učit, musím vědět, že uděláš, co ti řeknu. Nebudu se dívat, jak si jedna z mých žaček sama podřezává hrdlo!“ Amys si povzdechla. Záře kolem ní zmizela a stejně tak přehrada mezi Egwain a saidarem. „Už jsem tě déle nedokázala odříznout. Jsi mnohem silnější než já. V jediné síle jsi silnější. Skoro jsi můj štít prorazila. Ale jestli nedokážeš držet své slovo, tak nevím, jestli tě chci učit.“

„Budu držet slovo, Amys. Slibuju, že budu. Ale musím se scházet se svýma kamarádkama, tam, v Tel’aran’rhiodu. Jim jsem to taky slíbila. Amys, mohly by potřebovat mou pomoc, mou radu.“ Amysinu tvář ve tmě sice tak dobře nerozeznávala, ale neviděla, že by výraz moudré nějak změkl. „Prosím, Amys. Už jsi mě toho tolik naučila. Myslím, že je teď dokážu najít, ať jsou kdekoliv. Prosím, nebraň mi, když se toho musím ještě tolik naučit. Ať chceš po mně cokoliv, já to udělám.“

„Zapleť si vlasy,“ řekla Amys odměřeným tónem.

„Vlasy?“ zeptala se Egwain nejistě. Sice ji to nijak neobtěžovalo, ale proč to měla dělat? Teď je nosila rozpuštěné, spadaly jí pod ramena, ale nebylo to tak dávno, co skoro pukla pýchou, když jí ženský kroužek u nich doma sdělil, že je dost stará, aby si mohla zaplést vlasy do copu, jaký doteď nosila Nyneiva. Ve Dvouříčí cop znamenal, že je dívka dost stará, aby byla považována za ženu.

„Do copů nad ušima.“ Amysin tón byl pořád tvrdý jako kámen. „Jestli nemáš stuhy, co by sis vpletla do vlasů, tak ti nějaké dám. Tak u nás nosí vlasy jenom malé holky. Dívky příliš mladé, aby je bylo možné brát za slovo. Až mi dokážeš, že dovedeš držet své slovo, můžeš je tak přestat nosit. Ale jestli mi ještě jednou zalžeš, donutím tě, aby sis ustřihla sukně jako malá holka, a najdu ti panenku, kterou budeš nosit. Až se rozhodneš, že se budeš chovat jako dospělá žena, budu s tebou jako s dospělou ženou zacházet. Buď s tím budeš souhlasit, nebo tě už nebudu učit.“

„Souhlasím, jestli mě doprovodíš, až se budu muset sejít –“

„Dej mi slovo, Aes Sedai! S dětmi já dohody neuzavírám, ani s těmi, kteří neumějí držet slovo. Uděláš, co říkám, přijmeš, co se ti rozhodnu dát, a nic víc. Nebo odejdi a nechej se klidně zabít. V tom – ti – já – pomáhat – nebudu!“

Egwain byla ráda, že je ve stanu tma. Zakryla její zlobné zamračení. Přece dala své slovo, ale bylo to tak strašně nespravedlivé. Randa se nikdo nesnažil omezovat hloupými pravidly. No, s ním to možná bylo jiné. Nebyla si vůbec jistá, jestli by chtěla vyměnit Amysina nařízení za Couladinovo přání prohnat jí tělem při první vhodné příležitosti oštěp. Mat by se rozhodně nesmířil s pravidly jiných lidí. Ale ať ta’veren nebo ne, Mat se neměl co učit. On musel jedině existovat. Nejspíš by se odmítl čemukoliv učit, i kdyby dostal příležitost, leda by to mělo něco společného s hraním nebo šaškováním. Ona se chtěla učit. Občas jí to připadalo jako neuhasitelná žízeň. Ať toho přijala, kolik chtěla, stále ji nedokázala uhasit. To ale pořád neznamenalo, že to bylo spravedlivé. Tak to prostě v životě chodí, pomyslela si lítostivě.

„Souhlasím,“ řekla. „Udělám, co říkáš, přijmu, co mi dáš, a nic víc.“

„Dobrá.“ Po dlouhé odmlce, jako by se chtěla přesvědčit, jestli snad Egwain nehodlá ještě něco dodat – Egwain však moudře držela jazyk za zuby – Amys dodala: „Hodlám na tebe být tvrdá, Egwain, ale ne bez důvodu. To, že si myslíš, že jsem tě už hodně naučila, mi jen ukazuje, jak málo do začátku znáš. Máš pro snění velké nadání. Jednoho dne nejspíš předčíš všechny z nás. Ale jestli se nenaučíš, co tě můžu naučit – co tě my čtyři dokážeme naučit – nejspíš svoje nadání nikdy plně nerozvineš. Z největší pravděpodobnosti nebudeš žít dost dlouho, abys je mohla rozvíjet.“

„Zkusím to, Amys.“ Měla dojem, že se jí podařilo dobře napodobit poddajnost. Proč ta žena neřekne, co chce slyšet? Jestli Egwain nemůže jít do Tel’aran’rhiodu sama, tak musí jít Amys s ní, až půjde příště za Elain. Nebo by to příště mohla být Nyneiva.

„Dobrá. Chceš ještě něco říct?“

„Ne, Amys.“

Odmlka byla tentokrát delší. Egwain čekala, jak nejtrpělivěji dokázala, s rukama složenýma v klíně.

„Takže když chceš, dokážeš své požadavky udržet na uzdě,“ poznamenala Amys nakonec, „i když se přitom třeseš jako koza se svrabem. Nebo jsem špatně pochopila příčinu? Můžu ti dát nějaké mazání. Ne? No dobrá. Až se budeš muset sejít se svými přáteli, doprovodím tě.“

„Děkuju ti,“ řekla Egwain uctivě. Koza se svrabem, to určitě!

„Pro případ, žes neposlouchala, když jsem ti to říkala poprvé, tak výuka nebude ani snadná, ani rychlá. Myslíš, žes v posledních dnech pracovala. Připrav se tomu teď věnovat skutečný čas a námahu.“

„Amys, naučím se, kolik mě toho dokážeš naučit, a budu pracovat tak tvrdě, jak budeš chtít, ale je tu Rand a temní druzi... Čas k učení může být moc drahý, a já můžu mít prázdný váček.“

„Já vím,“ řekla Amys unaveně. „On už má potíže i tak. Pojď. Už jsme těmito dětinskostmi promarnily dost času. Teď musíme probrat nějaké ženské záležitosti. Pojď. Ostatní čekají.“

Egwain si poprvé uvědomila, že Moirainino lůžko je prázdné. Natáhla se pro šaty, ale Amys řekla: „To nebude potřeba. Půjdeme jenom kousek. Zabal se do pokrývky a pojď. Už jsem dneska v noci pro Randa al’Thora udělala hodně velký kus práce, a musím udělat víc, až skončíme.“

Egwain si pochybovačně ovinula pokrývku kolem ramen a následovala starší ženu do noci. Byla zima. Naskočila jí husí kůže, jak bosky poskakovala po kamenité půdě, která jí připadala skoro jako led. Po žáru, jenž panoval ve dne, jí noc připadala stejně mrazívá jako srdce zimy ve Dvouříčí. Dech se jí kousek od úst měnil v opar, jejž okamžitě pohltil okolní vzduch. Ať studený nebo rozpálený, vzduch byl pořád stejně suchý.

Na konci tábora moudrých stál malý stan, který ještě neviděla. Byl nízký jako ostatní, ale všechny stěny byly pevně přikolíkované k zemi. K jejímu překvapení si Amys začala svlékat šaty a jí pokynula, aby učinila to samé. Egwain stiskla zuby, aby jí necvakaly, a pomalu následovala Amysina příkladu. Když tu Aielanka stála nahá jako při zrození, vůbec nevypadala, že na ni noční chlad působí. Zhluboka se nadechla a poplácala se po pažích, než se konečně sklonila a vstoupila do stanu. Egwain se okamžitě vrhla za ní.

Vlhké vedro ji zasáhlo jako klacek mezi oči. Ze všech pórů se jí vyřinul pot.

Moirain již byla ve stanu, stejně jako ostatní moudré a Aviendha, všechny nahé a zpocené, seděly kolem velkého železného kotle po okraj plného rozpálených kamenů. Z kotle i kamenů vyzařoval žár. Aes Sedai vypadala, že se již téměř vzpamatovala ze svého zážitku, i když kolem očí měla kůži napjatou, což dříve nebylo.

Když si Egwain opatrně hledala místo, kam usednout – tady nebyly vrstvy koberců, jen kamenitá půda – Aviendha nabrala do dlaně vodu z menšího kotlíku vedle sebe a hodila ji do většího. Voda se okamžitě se sykotem změnila v páru, aniž by na kamenech zanechala aspoň vlhké skvrny. Aviendha se tvářila kysele. Egwain věděla, jak se cítí. Novicky ve Věži měly také své povinnosti. Nebyla si jistá, jestli víc nenáviděla drhnutí podlah nebo nádobí v kuchyni. Tento úkol však zdaleka nevypadal tak obtížně.

„Musíme si promluvit o tom, co uděláme s Randem al’Thorem,“ prohlásila Bair, když se usadila i Amys.

„Co s ním uděláte?“ vyjekla poplašeně Egwain. „Má přece znamení. On je ten, kterýho jste hledali.“

„To on je,“ pravila ponuře Melain a odhrnula si z mokrého obličeje pramen rudozlatých vlasů. „Musíme zařídit, aby jeho příchod přežilo co nejvíc z našich lidí.“

„A stejně důležité je,“ dodávala Seana, „abychom zajistily, že přežije i naplnění zbytku proroctví.“ Melain se na ni zlostně zamračila a Seana trpělivým tónem připojila: „Jinak nepřežije nikdo z nás.“

„Rhuark říkal, že mu pošle několik Jindů jako tělesnou stráž,“ řekla Egwain pomalu. „Copak změnil názor?“

Amys zavrtěla hlavou. „To nezměnil. Rand al’Thor spí ve stanu Jindů a stovka mužů bdí, aby dohlédla na to, že se i probudí. Ale muži často vidí věci jinak než my. Rhuark ho bude následovat, možná mu i odporovat ve věcech, které bude považovat za špatné, ale nepokusí se ho vést.“

„Ty si myslíš, že potřebuje vedení?“ Moirain při tom prohlášení zvedla obočí, ale Egwain si jí nevšímala. „Zatím udělal, co musel, bez toho, aby ho někdo vedl.“

„Rand al’Thor nezná naše způsoby,“ opáčila Amys. „Může udělat stovku chyb, které proti němu obrátí náčelníka nebo celý kmen, chyb, díky nimž bude vypadat jako mokřiňan místo Toho, kdo přichází s úsvitem. Můj manžel je dobrý muž a skvělý náčelník, ale neumí mluvit o míru, není cvičený, aby vedl rozzlobené muže k tomu, aby zarazili oštěpy do země. Musíme mít u Randa al’Thora někoho, kdo mu dokáže zašeptat do ucha, když to bude vypadat, že hodlá učinit špatný krok.“ Pokynula Aviendze, aby na rozpálené kameny nalila další vodu. Žena poslechla s mrzutým půvabem.

„A musíme ho hlídat,“ vložila se do hovoru ostře Melain. „Musíme nějak zjistit, co hodlá udělat, dřív, než to udělá. Naplnění rhuideanského proroctví se započalo – nelze to zastavit před koncem, ať tak nebo tak – ale chci dohlédnout na to, aby přežilo co nejvíc našich lidí. Jak se to dá zařídit, záleží na tom, co má Rand al’Thor v úmyslu.“

Bair se naklonila směrem k Egwain. Vypadala jen kost a kůže. „Ty ho znáš od dětství. Svěří se ti?“

„Pochybuju,“ řekla jí Egwain. „Už mi nevěři tak jako dřív.“ Pohledu na Moirain se vyhnula.

„Řekla by nám, kdyby se jí svěřil?“ chtěla vědět Melain. „Nechci tu vyvolávat hněv, ale Egwain a Moirain jsou Aes Sedai. Jejich cíle nemusejí být stejné jako naše.“

„Kdysi jsme Aes Sedai sloužili,“ pravila prostě Bair. „Tenkrát jsme je zklamali. Možná jim máme sloužit znovu.“ Melain se zarděla, jak byla na rozpacích.

Moirain však nedávala najevo, že by si toho všimla, vlastně ani to, že slyšela, co ta žena říkala předtím. Až na napětí v koutcích očí vypadala chladná jako led. „Pomohu vám, pokud budu moci,“ pravila studeně, „ale na Randa nemám příliš velký vliv. Prozatím jsou vlny ve vzoru jen jeho dílem.“

„Tak ho musíme dobře sledovat a doufat,“ povzdechla si Bair. „Aviendho, každé ráno se sejdeš s Randem al’Thorem, až se probudí, a neopustíš ho, dokud se na noc neuloží do pokrývek. Budeš se ho držet, jako bys byla vlasem na jeho hlavě. Tvůj výcvik bude, jak se obávám, pokračovat, jak jen to zvládneme. Bude to pro tebe zátěž, dělat obě věci zároveň, ale nelze se tomu vyhnout. Když s ním budeš mluvit – a zvlášť poslouchat, co říká – neměla bys mít potíže zůstat u něj dost blízko. Jen málokterý muž by poslal pryč hezkou mladou ženu, která mu naslouchá. Třeba mu něco uklouzne.“

Aviendha tuhla při každém jejím slově. Když Bair domluvila, Aviendha si odplivla: „To neudělám!“ Nyní nastalo smrtelné ticho. Všechny ženy na ni upřely oči, ale ona jejich pohledy vzdorně opětovala.

„Neuděláš?“ prohodila Bair tiše. „Neuděláš.“ Zřejmě to zvláštní slovo zkoumala ze všech stran.

„Aviendho,“ promluvila laskavě Egwain, „nikdo tě nežádá, abys zradila Elain, jen s ním musíš mluvit.“ Pokud něco, tak bývalá Děva oštěpu vypadala ještě dychtivější najít si nějakou zbraň.

„Tohle je disciplína, které se teď Děvy učí?“ vyjela ostře Amys. „Pokud ano, tak zjistíš, že naše výuka je tvrdší. Pokud tu je nějaký důvod, proč nemůžeš zůstat u Randa al’Thora, tak ho řekni.“ Aviendžin vzdor se na okamžik zachvěl a ona cosi neslyšitelně zabručela. Do Amysina hlasu se vkradlo ostří. „Povídám mluv!“

„Nemám ho ráda!“ vybuchla Aviendha. „Nenávidím ho! Nenávidím!“ Kdyby ji byla Egwain neznala lépe, byla by si myslela, že má slzy na krajíčku. Ta slova ji však šokovala. Aviendha to přece nemohla myslet vážně.

„My tě nežádáme, abys ho milovala, ani aby sis ho brala do postele,“ pronesla jedovatě Seana. „My ti říkáme, abys tomu muži naslouchala, a ty poslechneš!“

„Dětinskost!“ odfrkla si Amys. „Jaké mladé ženy se to teď rodí? Copak už nikdo nedospívá?“

Bair a Melain byly ještě ostřejší, starší žena Aviendze vyhrožovala, že ji přiváže na Randova koně místo sedla – a znělo to, jako by to myslela naprosto vážně – a Melain navrhla, že by Aviendha mohla místo spánku strávit noc tím, že bude kopat díry a házet do nich to, co se jí vysype z hlavy. Egwain si uvědomila, že ty hrozby nemají Aviendhu přesvědčit. Tyto ženy očekávaly, že je každý uposlechne, a hodlaly dohlédnout na to, aby tomu tak bylo. Každá zbytečná práce, kterou si teď Aviendha vyslouží, bude trestem za její umíněnost. Ta umíněnost teď zřejmě povolovala, když se na ni upíraly čtyři páry očí moudrých – teď Aviendha zaujala obranné postavení a krčila se na kolenou – ale držela se.

Egwain se naklonila a položila Aviendze ruku na rameno. „Řekla jsi mi, že jsme skoro sestry, a já myslím, že jsme. Uděláš to pro mě? Ber to tak, že ho hlídáš pro Elain. Ji ráda máš, to vím. Můžeš mu vyřídit, že to, co napsala v těch dopisech, myslela vážně. To moc rád uslyší.“

Aviendze se křečovitě stáhl obličej. „Udělám to,“ řekla a uvolnila svaly. „Budu ho hlídat pro Elain. Pro Elain.“

Amys se otřásla. „Hloupost. Budeš ho hlídat, protože jsme ti to řekly, děvče. Jestli si myslíš, že máš jiný důvod, tak zjistíš, že ses ošklivě zmýlila. Víc vody. Pára už skoro zmizela.“

Aviendha vylila další vodu na kameny tak prudce, jako by házela oštěpem. Egwain byla ráda, že se jí vrátila odvaha, ale v duchu si říkala, že Aviendhu upozorní, až budou samy. Odvaha byla sama o sobě moc dobrá věc, ale existovaly ženy – například tyto čtyři moudré a třeba Siuan Sanche – při jednání s nimiž vám zdravý rozum říkal, že musíte svou odvahu ovládat. Na ženský kroužek jste mohli křičet třeba celý den, a přesto jste nakonec stejně udělali to, co chtěly ženy, a ještě jste si přáli, abyste radši drželi pusu zavřenou.

„Teď když se to vyřešilo,“ pravila Bair, „tak si aspoň užijeme trochu té páry v tichu, dokud ještě můžeme. Některé z nás toho dnes v noci ještě musí hodně udělat, jestli máme pro Randa al’Thora zařídit to setkání v Alcair Dalu.“

„Muži si vždycky najdou nějaký způsob, jak přinutit ženy pracovat,“ prohlásila Amys. „Proč by to mělo být s Randem al’Thorem jiné?“

Ve stanu se rozhostilo naprosté ticho, jen občas se ozvalo zasyčení, když Aviendha hodila další vodu na rozpálené kameny. Moudré seděly s rukama na kolenou a zhluboka dýchaly. Bylo to vlastně docela příjemné, velmi uklidňující, to vlhké horko, očistný pocit potu na kůži. Egwain si řekla, že za tohle stojí obětovat trochu spánku.

Moirain však uvolněně nevypadala. Hleděla do kotle, z něhož stoupala pára, jako by viděla něco jiného, něco velmi daleko.

„Bylo to zlý?“ zeptala se Egwain tiše, aby nevyrušila moudré. „Totiž v Rhuideanu?“ Aviendha prudce zvedla hlavu, ale neřekla nic.

„Vzpomínky vyblednou,“ řekla Moirain stejně tiše. Nicméně se dál dívala kamsi do dálky a její hlas zněl dost mrazivě, aby skoro vyhnal všechno teplo ze stanu. „Většina je pryč. Něco jsem už znala. Jiné... Kolo tká, jak si kolo přeje, a my jsme jenom vlákna ve vzoru. Obětovala jsem život, abych našla Draka Znovuzrozeného, abych našla Randa, a připravila ho na Poslední bitvu. Dohlédnu na to, aby tomu tak bylo, bez ohledu na cenu. Nic a nikdo nemůže být důležitější než tohle.“

Egwain se zachvěla i přes to, jak byla zpocená, a zavřela oči. Aes Sedai nepotřebovala utěšit. Byla jako kus ledu, ne jako žena. Egwain se snažila znovu zachytit ten příjemný pocit. Tušila, že v nadcházejících dnech jich bude málo a budou od sebe vzdáleny.

36

Svedení z cesty

Aielové zrušili tábor brzy ráno a Rhuidean opustili, když ještě slunce, zatím ne příliš žhavé, ostře osvětlovalo siluety vzdálených hor. Tři oddíly se vinuly kolem Chaendaeru a dolů, na drsnou náhorní plošinu občas přerušenou kopci, vysokými kamennými věžemi a pahorky s plochým vrškem, šedé a hnědé a všechny odstíny mezi tím, některé s dlouhými pásy červené a okrové. Jak šli na severozápad, nad plošinu se občas zvedalo dost velké, přírodou vytvořené okno, či mohutné kamenné desky nemožně balancovaly, na věky upoutané na pokraji pádu. Kam se Rand podíval, tam se v dálce zvedala nějaká zubatá hora. – Tady, na místě zvaném Aielská pustina, jako by se nahromadily všechny trosky způsobené Rozbitím světa. Tam, kde se nerozkládal rozpukaný jíl, žlutý a hnědý a něco mezi tím, bylo našedlé kamení, a všude byly vyschlé žleby a jámy. Roztroušené rostlinstvo bylo řídké, nízké trnité keře a bezlisté stonky s ostny. Pár květů, bílých, červených či žlutých, bylo ve své osamělosti překvapivě krásných. Občas zemi pokrýval pás trávy a zřídka se objevil pokřivený strom, který měl nejspíš taky trny. Ve srovnání s Chaendaerem a údolím Rhuideanu to tu vypadalo skoro šťavnatě. Vzduch byl tak čistý a země tak jalová, že Rand dohlédl na celé míle daleko.

Vzduch však nebyl o nic vlhčí a žár byl stejně neúprosný. Slunce viselo vysoko na obloze jako hrouda roztaveného zlata. Rand si kolem hlavy ovinul šufu ve snaze chránit se před sluncem, a často pil z měchu, který visel Jeade’enovi na sedle. Zvláštní bylo, že mu kabátec zjevně pomáhal. Nepotil se o nic méně, ale košile mu pod rudým suknem zůstávala vlhká, takže ho trochu chladila. Mat použil pruh látky, aby si mohl na hlavu připevnit velký bílý kapesník jako nějakou podivnou čapku, která mu visela až na krk, a neustále si před žárem stínil oči. Oštěp s mečem označený krkavci držel jako kopí, s patkou opřenou o třmen.

Jejich oddíl tvořilo asi čtyři sta Jindů. Rand a Mat jeli v čele vedle Rhuarka a Heirna. Aielové šli samozřejmě pěšky, i když stany a něco z toho, co naloupili v Tearu, se vezlo na nákladních mezcích a koních. Značná část jindských Děv šla vepředu ve větších rozestupech jako zvědové a Kamenní Psi se drželi zpátky jako zadní stráž. Hlavní oddíl se ježil oštěpy a luky s nasazenými šípy. Všichni Jindové se pozorně rozhlíželi po okolí. Rhuideanský mír sice měl trvat do doby, než se ti, kteří odešli na Chaendaer, vrátí domů, ale jak Rhuark Randovi vysvětlil, občas docházelo k omylům, a ani omluvy, ani cena krve nevyvedou mrtvé z jejich hrobů. Rhuark si zřejmě myslel, že by k omylu mohlo dojít zvláště nyní, částečně určitě kvůli oddílu Shaidů.

Území kmene Shaidů leželo těsně za územím Jindo Taardadů, stejným směrem od Chaendaeru, a Shaidové teď šli vlastně stejným směrem jako Jindové, asi o čtvrt míle dál. Podle Rhuarka by měl Couladin počkat ještě jeden den, jestli se jeho bratr nevrátí. To, že Rand viděl Muradina poté, co si ten vydloubl oči, neznamenalo žádný rozdíl. Deset dní byl určený čas. Odejít dřív znamenalo opustit toho, kdo do Rhuideanu vstoupil. Přesto Couladin nechal Shaidy složit stany, jakmile uviděl, že Jindové nakládají svá zvířata. Shaidové teď šli vedle Jindů, s vlastními zvědy a zadní stráží, a zdánlivě si Jindů nevšímali, ale prostor mezi nimi se nikdy nezvětšil dál než na tři sta kroků. Rozhodl-li se muž získat označení za náčelníka kmene, bylo obvyklé mít u toho svědky z půl tuctu větších klanů, a Couladinovi lidé byli nad Jindy v přesile nejméně dva na jednoho. Rand tušil, že třetí oddíl, v půli cesty mezi Shaidy a Taardady, byl jediný důvod, proč se mezera náhle a násilně nezmenšila.

Moudré šly tak jako ostatní Aielové, včetně těch zvláštních, bíle oděných mužů a žen, které Rhuark nazýval gai’šainové, kteří vedli nákladní koně. Nebyli to přesně řečeno sluhové, ale Rand si nebyl jist, jestli skutečně pochopil Rhuarkovo vysvětlování ohledně cti, závazků a zajetí. Heirn mluvil ještě zmateněji, jako by si dával práci a vysvětloval, proč je voda mokrá. Moirain, Egwain a Lan jeli s moudrými, nebo alespoň obě ženy, protože strážce vedl svého válečného hřebce kousek stranou směrem k Shaidům a sledoval je stejně pozorně jako okolní krajinu. Moirain či Egwain, nebo obě dvě, občas na chvíli slezly z koní a šly pěšky, rozmlouvajíce s moudrými. Rand by byl dal poslední groš, aby slyšel, co si říkají. Často se totiž dívaly jeho směrem, vrhaly po něm kradmé pohledy, jichž si bezpochyby neměl všimnout. Z nějakého důvodu měla Egwain vlasy zapletené do dvou copů propletených červenou stužkou jako nevěsta. Rand netušil proč. Před odjezdem z Chaendaeru se o nich zmínil – jen zmínil – a ona mu málem utrhla hlavu.

„Elain je žena pro tebe.“

Zmateně se podíval dolů na Aviendhu. Do modrozelených očí se jí zase vrátil vyzývavý pohled, ale přes něj byla stále vidět silná nechuť k jeho osobě. Když se ráno probudil, Aviendha na něj čekala před stanem, a od té doby se od něj nevzdálila dál než na tři kroky. Bylo jasné, že ji moudré poslaly jako špeha, a on to neměl poznat. Byla hezká, a ony ho pokládaly za dost velkého troubu, aby to neprohlédl. To byl také nepochybně důvod, proč teď na sobě měla sukně a kromě malého nože u pasu neměla jinou zbraň. Ženy si zřejmě myslely, že muži jsou dost jednoduší. Když na to přišlo, tak žádný z Aielů nekomentoval její změnu v oblékání, ale dokonce i Rhuark se vyhýbal delšímu pohledu na ni. Nejspíš věděli, proč tu je, nebo aspoň tušili, co mají moudré v plánu, a nechtěli o tom mluvit.

Rhuidean. Stále nevěděl, proč tam chodila. Rhuark jen zamumlal něco o „ženských záležitostech", a očividně se o ní nehodlal dál vybavovat. Vzhledem k tomu, jak se na Randa lepila, to znamenalo, že se o ní vůbec nemůže bavit. Náčelník kmene teď poslouchal, i Heirn a všichni Jindové na doslech. U Aielů se to občas těžko poznávalo, ale Rand měl dojem, že teď vypadají pobaveně. Mat si tiše pohvizdoval a nápadně se díval všude jinde než na ně dva. Přes to všechno to bylo poprvé, co na něj za celý den promluvila.

„Co tím myslíš?“

Bachraté sukně jí nijak nebránily v pohybu, když kráčela po Jeade’enově boku. Ne, ne kráčela. Kradla se. Kdyby byla kočka, byla by mrskala ocasem. „Elain je mokřiňanka, tvůj vlastní druh.“ Nadutě pohodila hlavou. Krátký ohon, který aielští válečníci nosili na temeni, byl také pryč. Složený šátek, který měla kolem spánků, jí skoro zakrýval vlasy. „Přesně žena pro tebe. Copak není krásná? Má rovná záda, silné a pružné údy, oči modré jako safíry a rty plné jako kvítky slivoně. Vlasy má jako utkané ze zlata, hebká a plná ňadra. Boky má –“

Rand ji zoufale zarazil. Tváře mu hořely. „Vím, že je hezká. Co to děláš?“

„Popisuju ji.“ Aviendha se na něj zamračila. „Viděl jsi ji v lázni? Není nutné, abych ti ji popisovala, pokud jsi ji viděl –“

„Já ji neviděl!“ Přál si, aby nemluvil tak dušeně. Rhuark a ostatní opravdu poslouchali s výrazy tak prázdnými, že se prostě museli skvěle bavit. Mat koulel očima v otevřeném poťouchlém šklebu.

Aielanka jen pokrčila rameny a upravila si šátek. „Měla to zařídit sama. Ale já jsem ji viděla a já se budu chovat jako její skoro sestra.“ Důraz zřejmě znamenal, že jeho „skoro sestra“ by byla mohla udělat to samé. Aielské zvyky byly zvláštní, ale tohle bylo šílené! „Její boky –“

„Přestaň s tím!“

Aviendha se na něj úkosem podívala. „Ona je žena pro tebe. Elain ti položila srdce k nohám jako svatební věneček. Myslíš, že v Tearském Kameni byl někdo, kdo to neví?“

„Nechci se bavit o Elain,“ sdělil jí pevně. Rozhodně ne, jestli hodlala pokračovat tak, jak začala. Z toho pomyšlení mu znovu zahořel obličej. Té ženské bylo zřejmě úplně jedno, co říkala, nebo kdo to slyšel!

„To je dobře, že se červenáš, když jsi ji odvrhl poté, co ti odhalila své srdce.“ Aviendžin hlas byl tvrdý a opovržlivý. „Dva dopisy ti napsala a v nich odhalila vše, jako by se svlékla pod střechou tvé matky. Tys ji tahal do temných koutů, abys ji mohl políbit, a pak jsi ji zavrhl. Každé slovo v těch dopisech myslela vážně, Rande al’Thore! Egwain mi to řekla. Myslela vážně každé slovo. Co s ní hodláš udělat, mokřiňane?“

Rand si prohrábl vlasy a musel si upravit šufu. Elain že myslela vážně každé slovo? V obou dopisech? To bylo zhola nemožné. Jeden druhému odporoval téměř doslova! Náhle sebou trhl. Egwain že jí to řekla? O Elaininých dopisech? Copak ženy tyhle věci probírají mezi sebou? Copak mezi sebou plánují, jak muže nejlépe zmást?

Zjistil, že mu chybí Min. S Min si nikdy nepřipadal jako hlupák. No, rozhodně ne víc než jednou nebo dvakrát. A nikdy ho neurážela. No, jen když ho párkrát nazvala „ovčákem". Ale s ní se cítil příjemně, zvláštním způsobem v bezpečí. Nikdy z něj nedělala naprostého hlupáka jako Elain a Aviendha.

Jeho mlčení Aielanku zřejmě podráždilo ještě víc, jako by to bylo vůbec možné. Cosi si pro sebe zavrčela a dusala vedle něj, jako by chtěla něco zadupat do země. Snad tucetkrát si upravila loktuši na ramenou. Nakonec přestala bručet. Místo toho na něj upřela zrak. Dívala se jako sup. Rand nechápal, jak to, že nezakopne a nespadne.

„Proč se na mě tak díváš?“ chtěl vědět.

„Poslouchám, Rande alThore, jelikož sis přál, abych mlčela.“ Usmála se se zaťatými zuby. „Copak se ti nelíbí, když tě poslouchám?“

Rand se podíval přes ni na Mata, který potřásal hlavou. Ženy prostě byly nepochopitelné. Rand se snažil uvažovat o tom, co leží před ním, ale přišlo mu to zatěžko, když na něj Aviendha pořád tak civěla. Měla by moc hezké oči, kdyby nebyly plné zášti, ale on si přál, aby se dívala na něco jiného.

Mat si zastínil oči před sluneční září a dělal co mohl, aby se vyhnul pohledu na Randa a Aielanku dusající mezi jejich koňmi. Nechápal, proč ji Rand snáší. Aviendha byla jistě docela hezká – vlastně víc než jen hezká, teď, když na sobě měla oděv, jenž připomínal slušné šaty – ale jazyk měla jako zmije a náturu tak prudkou, že vedle ní Nyneiva vypadala poddajně. Mat byl rád, že ji má na krku Rand a ne on.

Stáhl si šátek z hlavy, otřel si pot z obličeje a pak si ho uvázal zpátky. Žár a slunce, které mu neustále svítilo do očí, ho začínaly unavovat. Existovalo vůbec v téhle zemi něco takového jako stín? Pot ho pálil v ranách. Včera v noci odmítl léčení, když ho Moirain vzbudila poté, co se mu konečně podařilo usnout. Pár škrábanců nebyla vysoká cena, když se vám podařilo vyhnout působení jediné síly, a bolesti hlavy ho zbavil ten odporně chutnající čaj moudrých. No, aspoň trochu. A s tím, co mu jinak dělalo starosti, Moirain stejně nejspíš nemohla nic udělat, a on jí o tom stejně nehodlal vykládat dřív, než to pochopí sám. Pokud jí to vůbec řekne. Nechtěl na to dokonce ani myslet.

Moirain a moudré ho pozorovaly. Předpokládal, že vlastně pozorují Randa, ale pocit to byl stejný. Kupodivu moudrá se zlatými vlasy, Melain, vyšplhala na Aldíb a neobratně se vezla za Moirain, které se držela kolem pasu, zatímco spolu rozmlouvaly. Mat netušil, že Aielové vůbec jezdí na koních. Byla to moc hezká žena, ta Melain, s divokýma zelenýma očima. Až na to, samozřejmě, že uměla usměrňovat. Muž musel být naprostý pitomec, aby se zapletl s někým takovým. Mat si poposedl v sedle a připomněl si, že mu nezáleží na tom, co Aielové dělají.

Byl jsem v Rhuideanu. Udělal jsem, co ti hadí lidi říkali, že musím udělat. A co z toho měl? Tenhle zatracený oštěp, stříbrný medailonek a... Teď můžu odejít. Jestli mám aspoň trochu zdravého rozumu, tak půjdu.

Mohl odejít. Zkusit si najít vlastní cestu z Pustiny – dřív, než zemře žízní nebo na úžeh. Mohl odejít, pokud ho Rand stále nepřitahuje, nedrží ho u sebe. Nejsnazší způsob, jak to zjistit, byl prostě zkusit odejít. Zadíval se na pustou krajinu a zašklebil se. Zvedl se vítr – bylo to, jako by vanul z rozpálené pece – a přes rozpukanou půdu hnal malé víry žlutého prachu. V žáru se vzdálené hory chvěly. Možná bude lepší ještě chvíli zůstat s Randem.

Jedna z Děv, která byla na zvědech vepředu, se klusem vrátila a srovnala krok s Rhuarkem, hovoříc tak, aby to slyšel jen on. Když domluvila, bleskla po Matovi úsměvem, a on začal rychle vytahovat bodláčí z Okovy hřívy. Pamatoval si na ni až moc dobře. Rusovláska se jmenovala Dorindha a byla asi v Egwainině věku. Dorindha byla jednou z těch, které ho umluvily, aby zkusil hrát Dívčinu hubičku. Ne že by se jí nechtěl nebo nemohl podívat do očí, to tedy rozhodně ne. Vybrat koni z hřívy bodláčí a tak bylo prostě stejně důležité.

„Formani,“ oznámil Rhuark, když Dorindha odběhla směrem, z něhož předtím přišla. „Formanské vozy, a míří tímto směrem.“ Neznělo to nadšeně.

Matovi se však výrazně zlepšila nálada. Forman mohl znamenat cestu pryč. Jestli nějaký chlapík zná cestu dovnitř, musí znát i cestu ven. Napadlo ho, jestli Rand tuší, o čem právě uvažuje. Jeho tvář byla stejně bezvýrazná, jako by byl rodilý Aiel.

Aielové trochu zrychlili krok – Couladinovi lidé Jindy a moudré bez nejmenšího váhání napodobili. Jejich zvědové jim nejspíš donesli úplně stejnou zprávu – a posléze natolik, že koně museli téměř klusat. Slunce Aielům vůbec nedělalo potíže, dokonce ani gai’šainům v jejich bílých hávech. Prostě plynuli přes rozlámanou zemi.

Po necelých dvou mílích cesty se na dohled objevily povozy. Bylo jich na půldruhého tuctu, roztažených do kolony. Na všech bylo vidět, že mají za sebou tvrdou cestu, a všude byla přivázána náhradní kola. I přes plášť nažloutlého prachu vypadaly první dva vozy jako bíle namalované truhlice na kolech, jako malé domky, až po dřevěné schůdky vzadu a kovové komíny od pícek trčící ze střechy. Poslední tři, tažené dvacetispřežím mul, vypadaly jen jako velké sudy, také bílé, a bezpochyby byly plné vody. Vozy mezi tím by ve Dvouříčí klidně prošly jako formanské povozy, s vysokými obitými koly a řinčícími svazky hrnců a věcmi ve velkých síťových pytlech přivázaných na vysokých plachtách, jež byly nataženy přes kovové obruče.

Vozkové přitáhli otěže, jakmile zahlédli Aiely, a počkali, než k nim všechny tři oddíly doběhly. Mohutný muž ve světle šedém plášti a tmavém klobouku se širokou krempou slezl z vedoucího vozu a čekal na ně. Občas si sundal klobouk a otřel si čelo velkým bílým kapesníkem. Byl-li nervózní, když se díval, jak se k němu blíží patnáct set Aielů, Mat mu to rozhodně nedával za vinu. Zvláštní však byl výraz Aielů kolem Mata. Rhuark, klusající před Randovým koněm, vypadal zachmuřeně a před Heirnovým výrazem by mohla i skála puknout.

„To nechápu,“ řekl Mat. „Vypadáte, jako byste chtěli někoho zabít.“ To by mu rozhodně zhatilo veškeré naděje. „Myslel jsem, že vy Aielové necháváte do Pustiny vstoupit tři druhy lidí: formany, kejklíře a Kočovný lid.“

„Formani a kejklíři jsou vítáni,“ odpověděl stroze Heirn. Pokud tohle znamenalo být vítán, tak Mat nechtěl vidět Aiely, když někoho nevidí rádi.

„A co Kočovný lid?“ zeptal se zvědavě. Když Heirn mlčel, Mat dodal: „Cikáni? Tuatha’ani?“ – Výraz klanového náčelníka ještě ztvrdl, než obrátil oči zpátky k vozům. Aviendha na Mata vrhla pohled, jako by byl úplný trouba.

Rand pobídl Jeade’ena blíž k Okovi. „Já bych se o Cikánech před nimi nezmiňoval, kdybych byl tebou,“ radil Matovi tichým hlasem. „To je... citlivý předmět.“

„Když to říkáš.“ Proč byli Cikáni citlivý předmět hovoru? „Mně to připadá, že kvůli tomuhle formanovi jsou rozcitlivělí až moc. Forman! Pamatuju se na kupce, kteří do Emondovy Role přijeli s míň vozama.“

„On přijel do Pustiny,“ zachechtal se Rand. Jeade’en pohodil hlavou a zatančil. „Rád bych věděl, jestli ji taky opustí?“ Pokřivený úsměv však Randovi nedostoupil až k očím. Mat si občas skoro přál, aby se Rand rozhodl, jestli je šílený nebo ne, a držel se toho. Skoro.

Tři sta kroků od vozů Rhuark dal znamení zastavit a s Heirnem šli dál sami. Aspoň to byl zřejmě jejich záměr, ale Rand pobídl grošáka za nimi a nevyhnutelná stovka jindských osobních strážců jej následovala. A samozřejmě také Aviendha, která se ho držela, jako by byla k jeho hřebci přivázaná. Mat jel s nimi. Jestli Rhuark toho chlapíka pošle šupem zpátky, Mat nehodlal promarnit svou šanci.

Od Shaidů přiklusal Couladin. Sám. Možná to chtěl udělat stejně jako Rhuark s Heirnem, ale Mat tušil, že tento muž chce poukázat na to, že jde sám tam, kde Rand potřebuje stovku strážců. Nejdřív se zdálo, že přijede i Moirain, ale ta si vyměnila několik slov s moudrými, a všechny ženy zůstaly, kde byly. Ale dívaly se. Aes Sedai sesedla a začala si hrát s něčím malým, co jiskřilo, a Egwain a moudré se shlukly kolem ní.

Přes zpocenou tvář nevypadal velký muž v šedém plášti zblízka nijak zvlášť znepokojeně, i když nadskočil, když se ze země kolem vozů náhle zvedly Děvy. Vozkové, muži s tvrdými tvářemi a nejednou jizvou či zlomeným nosem, slezli z kozlíků, a zdálo se, že každou chvíli zalezou pod vozy. Ve srovnání s aielskými vlky připomínali tvrdé zaběhlé psy. Forman se okamžitě vzpamatoval. Přes svou výšku nebyl nijak tlustý, kosti měl obaleny převážně svaly. Rand a Mat na koních si vysloužili zvědavý pohled, ale muž přesto okamžitě vybral Rhuarka jako vůdce. Nos měl velký jako zoban a zešikmené oči, díky nimž měl jeho snědý, hranatý obličej dravčí výraz, který nezmizel, i když muž nasadil široký úsměv a strhl si široký klobouk v rozmáchlé úkloně. „Jsem Hadnan Kadere,“ řekl, „forman. Hledám držbu Chladné skály, dobří lidé, ale budu obchodovat s každým do jednoho. Mám spoustu skvělých –“

Rhuark ho uťal jako ledovým nožem. „Míříš přímo od držby Chladné skály i každé jiné držby. Jak to, že ses dostal tak daleko od Dračí stěny, aniž by sis vysloužil průvodce?“

„To opravdu nevím, dobrý muži.“ Kadere se stále usmíval, ale koutky úst se mu trochu napjaly. „Cestoval jsem otevřeně. Toto je moje první návštěva tak daleko na jihu Trojí země. Myslel jsem, že tady třeba nejsou žádní průvodci.“ Couladin si hlasitě odfrkl a líně zatočil jedním oštěpem. Kadere se nahrbil, jako by již cítil, jak mu ocel vjíždí do těla.

„Průvodci jsou vždycky,“ sdělil mu Rhuark chladně. „Máš štěstí, že ses bez něj dostal tak daleko. Štěstí, že nejsi mrtvý nebo se nevracíš k Dračí stěně bez šatů.“ Kadere na něj vrhl nejistý úsměv plný zubů, a kmenový náčelník pokračoval. „Štěstí, že jsi nás potkal. Kdybys byl ještě den dva pokračoval tímto směrem, byl bys dosáhl Rhuideanu.“

Forman zešedl. „Slyšel jsem...“ Zarazil se a polkl. „To jsem nevěděl, dobří lidé. Musíte mi věřit, něco takovýho bych schválně neudělal. Ani náhodou,“ dodával spěšně. „Světlo, osviť moje slova, že jsou pravdivá, dobří lidé, že neudělal!“

„To je dobře,“ řekl mu Rhuark. „Tresty jsou vážné. Můžeš jet se mnou do Chladných skal. Nechci, aby ses znovu ztratil. Trojí země může být nebezpečné místo pro ty, kdo ji neznají.“

Couladin vzdorně zvedl hlavu. „Proč ne se mnou?“ vyjel ostrým hlasem. „Shaidů je tu víc, Rhuarku. Podle zvyku pojede se mnou.“

„Ty ses teď někdy stal kmenovým náčelníkem, když jsem se nedíval?“ Rusovlasý Shaido zrudl, ale Rhuark nedal najevo žádné uspokojení, jen pokračoval dál tím vážným hlasem. „Forman hledá Chladné skály. Pocestuje se mnou. Shaidové s ním můžou obchodovat, zatímco budeme na cestě. Taardadové po formanech netouží natolik, aby si je nechávali jen pro sebe.“

Couladinova tvář potemněla ještě víc, i když svůj tón mírnil, i když se mu hlas lámal tou námahou. „Utábořím se u Chladných skal, Rhuarku. Ten, kdo přichází s úsvitem, je záležitostí všech Aielů, ne jenom Taardadů. Shaidové získají své pravé místo. Shaidové také budou následovat Toho, kdo přichází s úsvitem.“ Mat si uvědomil, že neuznal, že jím je Rand. Rand, obhlížející vozy, však zřejmě neposlouchal.

Rhuark chvíli mlčel. „Shaidové budou na území Taardadů vítanými hosty, pokud přijdou jako následovníci Toho, kdo přichází s úsvitem.“ A to se také dalo vzít dvěma způsoby.

Kadere si celou dobu utíral obličej. Zřejmě se už viděl uprostřed bitvy mezi Aiely. Rhuarkovo pozvání doprovodil tím, že si silně vydechl úlevou. „Děkuju vám, dobří lidé. Děkuju vám.“ Nejspíš za to, že ho nezabili. „Třeba byste rádi viděli, co vám moje vozy můžou nabídnout? Chtěli byste něco zvláštního?“

„Později,“ zarazil ho Rhuark. „Na noc se zastavíme u Stojny Imre a tam nám můžeš předvést svoje zboží.“ Couladin vyrazil pryč ve chvíli, kdy uslyšel jméno Stojna Imre, ať co bylo cokoliv. Kadere si dal klobouk zpátky na hlavu.

„Klobouk,“ řekl Mat a pobídl Oka blíž k formanovi. Když už musí zůstat v Pustině o něco déle, nemusí mu pořád svítit do očí to zatracené slunce. „Za takovej klobouk bych dal zlatou marku.“

„Platí!“ ozval se hrdelní leč melodický ženský hlas.

Mat se rozhlédl kolem sebe a trhl sebou. Jediná žena v dohledu kromě Aviendhy a Děv právě přicházela od druhého vozu, ale jí zcela jistě nemohl patřit takový hlas, jeden z nejmilejších, jaké kdy Mat slyšel. Rand se na ni zamračil a potřásl hlavou. Měl k tomu dobrý důvod. Žena byla o tři dlaně menší než Kadere, ale vážit musela mnohem víc. Záhyby tuku jí téměř zakrývaly oči, takže nebylo vidět, má-li je zešikmené či nikoliv, ale nosisko měla takové, že vedle něj formanův nos vypadal jako trpaslík. Oděná byla ve světlém smetanovém hedvábí, které se napínalo kolem jejího mohutného trupu, a složité slonovinové hřebeny, zasunuté do hrubých černých vlasů, jí nad hlavou držely bílý krajkový šátek. Přesto se pohybovala s neuvěřitelnou lehkostí, skoro jako jedna z Děv.

„Dobrá nabídka,“ pravila tím melodickým hlasem. – „Já jsem Keille Shaogi, forman.“ Sebrala Kaderemu klobouk a strčila ho Matovi pod nos. „Je pevný, dobrý muži, a skoro nový. Abys přežil v Trojí zemi, budeš takový potřebovat. Tady může muž zemřít...“ luskla tlustými prsty, „...takhle.“ Náhle se rozesmála a její hlas získal hrdelní podtón, který přímo laskal. „Nebo žena. Zlatou marku, jak jsi říkal.“ Když Mat zaváhal, její zpola zakryté oči se zaleskly havraní černí. „A já zřídka někomu nabízím něco dvakrát.“

Byla to přinejmenším zvláštní žena. Kadere nijak neprotestoval, jen se lehce zamračil. Byla-li Keille jeho partnerkou, tak nebylo pochyb, kdo tu má hlavní slovo. A jestli ten klobouk Mata zachrání před tím, aby se mu neuvařil mozek, tak mu opravdu za tu cenu stál. Žena do tairenské marky nejdřív kousla, než pustila klobouk z ruky. Kupodivu mu padl. A i když mu pod širokou krempou nebylo o nic menší vedro, aspoň mu požehnaně stínil oči. Kapesník se vrátil zpátky do kapsy kabátce.

„Chce ještě někdo něco?“ Statná žena přelétla zrakem Aiely a při pohledu na Aviendhu zabručela: „Jaké je to hezké dítě,“ přičemž odhalila zuby, což snad měl být úsměv. Randovi sladce řekla: „A ty, dobrý muži?“ Hlas vycházející z jejích úst byl opravdu zarážející, zvláště když získal tento medový podtón. „Něco, co by tě ochránilo před touto zoufalou zemí?“ Rand obrátila Jeade’ena, aby se mohl podívat na vozky, a jen zavrtěl hlavou. Se šufou kolem hlavy opravdu vypadal jako Aiel.

„Dnes večer, Keille,“ řekl Kadere. „Dnes večer otevřeme obchod na místě zvaným Stojna Imre.“

„No tedy.“ Dlouhou dobu se jen dívala na zástup Shaidů, a na oddíl moudrých ještě o něco déle. Náhle se obrátila k vlastnímu vozu a k druhému formanovi jen prohodila přes rameno: „Tak proč zdržuješ tyto dobré lidi a jen tu tak stojíš? Pohni se, Kadere. Honem.“ Rand za ní civěl a znovu potřásl hlavou.

U jejího vozu stál kejklíř. Mat zamrkal, protože si myslel, že ho vedro dostalo, ale ten chlapík nezmizel. Byl to tmavovlasý muž ve středních letech v záplatovaném plášti. Znepokojeně si prohlížel lidi kolem sebe, dokud ho Keille nevystrkala před sebou po schůdcích na vůz. Kadere se na její bílý vůz zadíval se stejně prázdným výrazem, jako by byl Aiel, a pak odkráčel ke svému. Skutečně to byli zvláštní lidé.

„Viděl jsi toho kejklíře?“ zeptal se Mat Randa, jenž matně kývl a sledoval karavanu vozů, jako by ještě nikdy neviděl nákladní vůz. Rhuark a Heirn se již vraceli zpátky k ostatním Jindům. Stovka mužů kolem Randa trpělivě čekala a dívala se stejnou měrou na něj a na cokoliv kolem, kde by se mohla schovat byť třeba jen myš. Vozkové začali sbírat opratě, ale Rand se nehýbal. „Zvláštní lidi, tihle formani, co myslíš, Rande? Podle mě ale stejně musíš být divnej, když vůbec vlezeš do Pustiny. Koukni na nás.“ To vyvolalo Aviendžiho zamračení, ale Rand zřejmě neposlouchal. Mat chtěl, aby něco řekl. Cokoliv. To ticho ho znervózňovalo. „Myslel by sis, že doprovázet formana je taková pocta, že se o ni Rhuark s Couladinem pohádají? Rozumíš vůbec něčemu z toho jejich ji’e’toh?“

„Ty jsi hlupák,“ zamumlala Aviendha. „Tohle nemá vůbec nic společného s ji’e’toh. Couladin se snaží chovat jako náčelník kmene. Rhuark to však nemůže dovolit, dokud – pokud vůbec – nevstoupí do Rhuideanu. Shaidové by i psovi ukradli kost – vlastně by ukradli kost i psa – ale i takovíhle si zaslouží skutečného náčelníka. A kvůli Randu al’Thorovi musíme dovolit tisícovce takových, aby si postavili stany na našem území.“

„Jeho oči,“ řekl Rand, aniž odvrátil pohled od vozů. „Nebezpečný muž.“

Mat se na něj zamračil. „Čí oči? Couladinovy?“

„Kadereho. Všechno to pocení a blednutí. Ale jeho oči se vůbec nezměnily. Vždycky se musíš dívat na oči. Ne na to, jak člověk vypadá.“

„Jistě, Rande.“ Mat si poposedl a již zvedl otěže, že pojede dál. Možná mlčení nakonec nebylo tak špatné. „Musíš se dívat na oči.“

Rand přenesl upřený pohled na nejbližší kamenné věže a homole, obraceje hlavu sem a tam. „Čas je riziko,“ zamumlal. „Čas připravuje pasti. Musím se vyhnout těm jejich a připravit svoje.“

Nahoře nebylo vůbec nic, co by Matovi připadalo nějak zvláštní, jen občas keřík či pokřivený strom. Aviendha se zamračila na pahorky, potom na Randa, a upravila si loktuši. „Pasti?“ řekl Mat. Světlo, ať mi dá odpověď, která nebude bláznivá. „Kdo připravuje pasti?“

Rand se na něj chvíli díval, jako by nerozuměl otázce. Vozy formanů se vydaly znovu na cestu s doprovodem Děv po stranách, a první vozy zatáčely, aby mohly sledovat Jindy, kteří proklusali kolem, což okamžitě napodobili Shaidové. Jen Aielové kolem Randa stáli nehybně, i když se oddíl moudrých zavlnil a čekal. Z Egwainina gesta Mat usoudil, že je chce jít zkontrolovat.

„Ty to nemůžeš vidět ani cítit,“ prohlásil Rand nakonec. Naklonil se trochu k Matovi a zašeptal hlasitě, jako by předstíral. „Teď jedeme se zlem, Mate. Dávej si pozor.“ A znovu se tak pokřiveně usmál a zadíval se na vozy hrkotající kolem.

„Ty myslíš, že Kadere je zlej?“

„Je to nebezpečný muž, Mate – jeho oči ho prozradily – ale kdo to může říct s jistotou? Proč bychom si ale měli dělat starosti, když mě hlídá Moirain a moudré? A nesmíme zapomínat na Lanfear. Byl někdy nějaký muž pod dohledem tolika pozorných očí?“ Náhle se Rand narovnal v sedle. „Už to začalo,“ řekl tiše. „Přál bych si mít tvoje štěstí, Mate. Už to začalo, a teď už se nedá vrátit zpátky, ať už čepel padne kam padne.“ Pro sebe si přikývl a pobídl grošáka za Rhuarkem. Aviendha klusala po jeho boku a stovka Jindů jej následovala.

Mat ho ještě rád následoval. Lepší než zůstat tu sám. Slunce hořelo vysoko na jasně modré obloze. Do západu slunce ještě museli urazit kus cesty. Už to začalo? Co tím myslel, už to začalo? Začalo to v Rhuideanu. Nebo spíš v Emondově Roli o loňských Jarnících. „Jedeme se zlem"? a „nedá se to vrátit zpátky"? A Lanfear? Rand teď kráčel po ostří břitvy. O tom nebylo pochyb. Musel existovat nějaký způsob, jak se dostat z Pustiny dřív, než bude pozdě. Mat se čas od času zadíval na vozy formanů. Než bude příliš pozdě. Pokud už nebylo pozdě teď.

37

Stojna Imre

Slunce bylo pořád kus nad zubatými horami na západním obzoru, když Rhuark řekl, že Stojna Imre, místo, kde se hodlal utábořit na dnešní noc, je jen asi míli daleko.

„Proč se zastavujeme už teď?“ chtěl vědět Rand. „Zbývají ještě hodiny světla.“

Tentokrát to byla Aviendha, kráčející po Jeade’enově druhém boku, než šel náčelník kmene, kdo odpověděl, a zase tím opovržlivým tónem, který Rand očekával. „U Stojny Imre je voda. Je to nejlepší tábor poblíž vody, když je k tomu příležitost.“

„A vozy formanů už příliš daleko nedojedou,“ dodal Rhuark. „Až se prodlouží stíny, musejí se zastavit, jinak se jim začnou lámat kola a mulám nohy. Nehodlám je nechat za sebou. Nemůžu postrádat nikoho, aby na ně dohlédl, a Couladin může.“

Rand se otočil v sedle. Obklopeny nyní jindskými Duadhe Mahdi’in, Hledači vody, se vozy těžce propracovávaly kupředu o pár set kroků stranou, poskakovaly na nerovné cestě a zvedaly za sebou oblaka žlutého prachu. Většina žlebů byla příliš hluboká či s příliš sráznými stěnami, takže je vozkové museli postupně objíždět, a kolona se tudíž kroutila jako opilý had. Od této zvlněné řady sem přilétaly hlasité kletby, a většina dávala za to všechno vinu mulám. Kadere a Keille byli stále uvnitř svých bíle pomalovaných vozů.

„Ne,“ řekl Rand, „to bys určitě nechtěl.“ Tiše se proti své vůli zasmál.

Mat se na něj divně díval zpod široké krempy svého nového klobouku. Rand se usmál, jak doufal, uklidňujícím způsobem, ale Matův výraz se nezměnil. Bude se o sebe muset postarat sám, pomyslel si Rand. Teď se toho děje příliš mnoho najednou.

Když už byl u toho, jak se postarat o sebe, uvědomil si, že si ho Aviendha prohlíží, s loktuší ovinutou kolem hlavy, až připomínala šufu. Znovu se narovnal. Moirain jí možná řekla, že ho má chlácholit, ale Rand měl dojem, že ta žena čeká, jak ho uvidí spadnout. Nepochybně by jí to připadalo veselé, vzhledem k tomu, jaký měli Aielové smysl pro humor. Rand by si byl velice rád myslel, že jí je pouze proti mysli, že ji nacpaly do šatů a poslaly ji, aby ho sledovala, ale to, jak se jí leskly oči, bylo příliš osobní.

Pro jednou ho Moirain a moudré nepozorovaly. Moirain a Egwain, v polovině cesty mezi Jindy a Shaidy, rozmlouvaly s Amys a ostatními. Všech šest žen se dívalo na něco, co držela Aes Sedai v rukou. Zachytilo to světlo zapadajícího slunce a zatřpytilo se to jako drahokam. Ženy se rozhodně tvářily soustředěně, jako když malá děvčátka dostanou nějakou drahou cetku. Lan jel vzadu mezi gai’šainy a soumary, jako by ho poslaly pryč.

Ta scéna Randa zneklidnila. Byl zvyklý, že je ve středu jejich pozornosti. Co těm ženským mohlo připadat zajímavější? Určitě nic, z čeho by měl radost, ne když to zajímalo Moirain, a k tomu ještě Amys a ostatní. Všechny s ním měly své plány. Egwain byla jediná z nich, které opravdu věřil. Světlo, doufám, že jí pořád můžu věřit. Když z úkrytu vyrazí kanec, jsi tu jen ty a tvůj oštěp. Tentokrát byl jeho smích trochu příliš hořký.

„Tobě připadá Trojí země zábavná, Rande al’Thore?“ Aviendžin úsměv byl jen záblesk bílých zubů. „Směj se, dokud ještě můžeš, mokřiňane. Až tě tato země začne lámat, bude to vhodný trest za to, jak se chováš k Elain.“

Proč to ta ženská nenechá být? „Neprokazuješ nejmenší úctu k Draku Znovuzrozenému,“ vyštěkl, „ale trochu bys jí mohla mít pro Car’a’carna.“

Rhuark se zachechtal. „Náčelník kmene není jako mokřinský král, Rande, stejně jako Car’a’carn. Je tu úcta – i když jí ženy obvykle prokazují tak málo, kolik jim projde – ale s náčelníkem může mluvit každý.“ Přesto se zamračil na ženu na druhé straně Randova koně. „Někteří však posouvají hranice cti.“

Aviendha musela poznat, že poslední slova jsou určena pro její uši. Obličej jí ztuhl. Kráčela dál mlčky a ruce měla zaťaté v pěst.

Objevila se dvojice Děv, které byly na výzvědách. Vracely se plným tryskem. Očividně nepatřily k sobě. Jedna zamířila rovnou k Shaidům, druhá k Jindům. Rand ji poznal, byla to plavovláska jménem Adelin, hezká, ale s tvrdou tváří a jizvou, která tvořila tenkou bílou čáru na opálené tváři. Byla jednou z těch, které byly v Kameni, i když byla starší než většina Děv tam, asi o deset let starší než on. Rychlý pohled, který vrhla na Aviendhu, než se zařadila vedle Rhuarka, byl stejnou měrou zvědavý i soucitný, až Randovi naskočila husí kůže. Jeho společnost přece nebyla tak odporná. Jeho si však Adelin vůbec nevšímala.

„U Stojny Imre jsou potíže,“ sdělila Rhuarkovi a mluvila rychle a slova jen odsekávala. „Není tam nikoho vidět. Držely jsme se v úkrytu a nepřiblížily se.“

„Dobrá,“ odpověděl Rhuark. „Oznam to moudrým.“ Nevědomky potěžkal oštěpy a počkal na hlavní oddíl Jindů. Aviendha si pro sebe cosi zamumlala a vyhrnula si sukně. Zřejmě se hodlala připojit k náčelníkovi.

„Myslím, že ty už to vědí,“ poznamenal Mat, když Adelin vyrazila k oddílu moudrých.

Z podráždění žen kolem Moirain Rand usoudil, že má Mat pravdu. Všechny zřejmě mluvily najednou. Egwain si stínila oči a dívala se buď na Adelin, nebo na něj. Druhou ruku měla položenou na rtech. Jak se to dozvěděly, byla hádanka, kterou bude muset rozřešit později.

„Jaké potíže by to mohly být?“ zeptal se Rand Aviendhy. Ta si jen stále cosi bručela pro sebe a neodpověděla. „Aviendho? Jaké potíže?“ Nic. „Světlo tě spal, ženská, nemůžeš mi odpovědět aspoň na prostou otázku? Jaké potíže?“

Aielanka zrudla, ale odpověděla vyrovnaným hlasem. „Nejspíš to bude nájezd na kozy a ovce. Obojí se může pást u Imre, ale spíš to budou kozy, kvůli vodě. Asi to budou Chareenové, klan Bílá hora nebo Jarra. Ti jsou nejblíž. Nebo by to mohl být některý z goshienských klanů. Tomanelle jsou příliš daleko. Aspoň myslím.“

„Dojde k boji?“ Sáhl pro saidín. Zaplavil ho sladký proud jediné síly. Unikala z něj páchnoucí špína a z každého póru mu vyrazil pot. „Aviendho?“

„Ne. Adelin by byla řekla, kdyby byli nájezdníci ještě na místě. Stádo a gai’šainové teď už budou na míle daleko. Nemůžeme ale získat stádo zpátky, protože musíme provázet tebe.“

Randa napadlo, proč se nezmínila o tom, že znovu získají zpátky zajatce, gai’šainy, ale neuvažoval o tom moc dlouho. Námaha, jak se snažil udržet zpříma, zatímco se držel saidínu, nezhroutit se a nenechat se smést tím proudem, mu moc času na přemýšlení nenechávala.

Rhuark a Jindové už se hnali kupředu a halili si tváře. Rand je následoval pomaleji. Aviendha se na něj netrpělivě mračila, ale on nechával jít Jeade’ena jen rychlým krokem. Nehodlal nacválat do něčí pasti. Aspoň že Mat nikam nespěchal. Váhal a díval se na formanské vozy, než pobídl Oka do klusu. Rand se na vozy ani nepodíval.

Shaidové se opozdili, zpomalili, dokud se moudré znovu nevydaly na cestu. Ovšem. Toto bylo území Taardadů. Couladinovi nezáleželo na tom, jestli sem někdo podnikl nějaký nájezd. Rand doufal, že náčelníci kmenů se v Alcair Dalu shromáždí co nejrychleji. Jak mohl sjednotit lidi, kteří spolu zřejmě neustále vedli boje? To teď byla nejmenší z jeho starostí.

Když se konečně objevila na dohled Stojna Imre, bylo to velké překvapení. Několik daleko od sebe roztroušených stádeček dlouhosrstých bílých koz se páslo trsech tuhé trávy a dokonce i na listí trnitých keřů. Nejdřív si nevšiml hrubé kamenné budovy stojící u paty vysoké homole. Hrubé kameny dokonale splývaly s pozadím a na hlínou pokryté střeše se dokonce uchytilo několik trnitých keřů. Budova nebyla příliš velká, místo oken měla úzké střílny, a Rand viděl jen jediné dveře. Po chvíli zahlédl další stavení, o nic větší než první, vtlačené na římsu asi o dvacet kroků výš. K římse a dál nahoru vedla od kamenného domu u paty hluboká proláklina. Nebyla vidět žádná cesta vedoucí k oné římse.

Rhuark stál odkrytý asi čtyři sta kroků od homole. Závoj měl dole. Byl jediný Jindo v dohledu. To však neznamenalo, že tu někde nejsou. Rand přitáhl otěže vedle Rhuarka a sesedl. Náčelník kmene si dál prohlížel kamenné budovy.

„Kozy,“ řekla Aviendha a znělo to znepokojeně. „Nájezdníci by za sebou žádné kozy nenechali. Většina jich je pryč, ale skoro to vypadá, jako by nechali stádo jen tak potulovat.“

„Už pár dní,“ souhlasil Rhuark, aniž odtrhl zrak od budov, Jinak by jich zůstalo víc. Proč nikdo nevychází ven? Měli by přece vidět můj obličej a poznat mě.“ Vykročil kupředu a nic nenamítal, když se k němu Rand připojil veda Jeade’ena za sebou. Aviendha měla ruku položenou na rukojeti nože a Mat, jedoucí za ní, nesl svůj černý oštěp, jako by čekal, že ho bude potřebovat.

Dveře byly z hrubě přitesaného dřeva, sbité z krátkých úzkých desek. Některé kusy pevného dřeva byly přeražené, prosekané sekerou. Rhuark chvíli váhal, než do dveří strčil a otevřel je. Jen se dovnitř podíval a hned se začal rozhlížet po okolní krajině.

Rand strčil dovnitř hlavu. Nikdo tam nebyl. Vnitřek, osvětlený jen světlem, které sem pronikalo střílnami, tvořila jediná místnost a očividně nebyla určená k bydlení, jen místem, kde se mohli pasáci ukrýt a bránit v případě napadení. Nebyl tu žádný nábytek, žádné stoly ani židle. Pod očazenou dírou ve stropě bylo zvýšené otevřené ohniště. V široké štěrbině vzadu byly v šedé skále vytesány schody. Panoval tu hrozný nepořádek. Pokrývky, slamníky i hrnce se válely rozházené po kamenné podlaze mezi rozřezanými polštáři a čalouny. Všude byla rozlitá nějaká tekutina, dokonce i po stropě, po zaschnutí černá.

Když si Rand uvědomil, co to je, uskočil zpátky a do rukou mu vlétl s pomocí jediné síly ukutý meč dřív, než na něj jen pomyslel. Krev. Tolik krve. Tady došlo k vraždění, nejsurovějšímu, jaké si uměl představit. Venku se kromě koz nic nehýbalo.

Aviendha vycouvala, jak nejrychleji dokázala. „Kdo?“ chtěla vědět nevěřícně a velké modrozelené oči se jí naplnily vztekem. „Kdo to udělal? Kde jsou mrtví?“

„Trolloci,“ zamumlal Mat. „Mně to připadá jako práce trolloků.“

Aviendha si opovržlivě odfrkla. „Trolloci nepřicházejí do Trojí země, mokřiňane. Rozhodně se nedostanou dál než na pár mil od Morny, a i to jen zřídka. Slyšela jsem, že Trojí zemi nazývají Zemí umírání. To my lovíme trolloky, mokřiňane, ne oni nás.“

Nikde se nic nehýbalo. Rand propustil meč a odstrčil od sebe saidín. Bylo to těžké. Sladkost jediné síly téměř přemáhala odpornou špínu, čiré vzrušení téměř stačilo, že mu na tom nezáleželo. Mat měl pravdu, ať už Aviendha říkala cokoliv, ale krev byla stará, trolloci dávno zmizeli. Trolloci v Pustině, v místě, kam přišel.

Nebyl tak hloupý, aby to považoval za shodu okolností. Ale jestli si myslí, že jsem, tak možná budou neopatrní.

Rhuark dal Jindům znamení, aby přišli blíž – zvedali se, jako by vstávali přímo ze země – a o chvíli později se objevili i ostatní, Shaidové, formanské vozy i oddíl moudrých. Zpráva o nálezu se rychle rozšířila a napětí mezi Aiely bylo téměř hmatatelné. Pohybovali se, jako by čekali náhlý útok, možná od druhého kmene. Všemi směry se rozvinuli zvědové. Vozkové začali vypřahat muly a trhaně se kolem sebe rozhlíželi. Zřejmě byli připraveni vrhnout se pod vozy při prvním výkřiku.

Na okamžik se to tu hemžilo jako v mraveništi. Rhuark zajistil, že formani seřadili své vozy na okraji jindského tábora. Couladin se zlobně mračil, protože to znamenalo, že Shaidové, kteří chtěli obchodovat, museli přijít za Jindy, ale nehádal se. Možná i on nakonec pochopil, že by to teď vedlo k tanci s oštěpy. Shaidové své stany postavili asi o čtvrt míle dál, s moudrými, jako obvykle, mezi oběma tábory. Moudré prohlédly vnitřek budovy, stejně jako Moirain s Lanem, ale pokud došly k nějakému závěru, nikomu ho nesdělily.

Voda u Stojny Imre byla, jak se ukázalo, jen maličký pramínek v puklině, napájející hluboké jezírko zhruba kruhového tvaru – Rhuark to nazýval cisternou – asi dvě stě kroků v průměru. Pro pasáky to stačilo, i Jindům k naplnění některých měchů na vodu. Žádný ze Shaidů se ani nepřiblížil. Na taardadském území měli první nárok na vodu Jindové. Zdálo se, že kozy získávají všechnu vláhu čistě jen ze silných listů trnitých keřů. Rhuark Randa ujistil, že na příští zastávce bude mnohem víc vody.

Když vozkové vypřahali spřežení a vytahovali z vozů vědra, Kadere se postaral o menší překvapení. Když vylezl ze svého vozu, doprovázela ho mladá, tmavovlasá žena v červeném hedvábném rouše a červených sametových střevíčcích, vhodnějších do paláce než do Pustiny. Průsvitný červený šátek omotaný kolem hlavy skoro jako šufa a závoj neznamenaly žádnou ochranu před sluncem a zcela jistě nijak nezakrývaly její krásný srdcovitý obličej. Žena, držící se pevně formanovy silné paže, se kymácela vzrušením, když ji muž vedl, aby se mohla podívat na zakrvácenou místnost. Moirain a ostatní odešly k místu, kde gai’šainové stavěli stany moudrých. Když dvojice vyšla z domu, mladá žena se lehce otřásala. Rand si byl jist, že to předstírá, stejně jako si byl jist, že požádala, aby se mohla podívat na tu řeznickou práci. Odpor však předváděla jen asi dvě vteřiny, a pak se začala se zájmem rozhlížet po Aielech.

Randovi se zdálo, že on je jednou z těch věcí, které chce vidět. Kadere ji už zřejmě chtěl odvést zpátky do vozu, ale ona ho místo toho navedla k Randovi, a za mlhovinovým závojem bylo jasně vidět její plné rty zvednuté ve svůdném úsměvu. „Hadnan mi o tobě vyprávěl,“ řekla zastřeným hlasem. Možná se věšela na formana, ale její tmavé oči odvážně přejížděly Randa. „Ty jsi ten, o kom Aielové mluví. Ten, kdo přichází s úsvitem.“ Z druhého vozu vystoupila Keille a kejklíř a stáli spolu opodál a dívali se.

„Zdá se, že jsem,“ odtušil Rand.

„Zvláštní.“ Její úsměv byl náhle šelmovský. „Myslela jsem, že budeš hezčí.“ Poplácala Kadereho po tváři a povzdechla si. „Tohle strašné horko je tak únavné. Nezdrž se dlouho.“

Kadere nepromluvil, dokud se nevyšplhala po schůdcích zpátky do vozu. Místo klobouku teď měl na hlavě uvázaný velký bílý šátek, jehož konce mu visely na krk. „Musíš Isendru omluvit, dobrý muži. Ona je... občas příliš přímá.“ Jeho hlas měl Randa udobřit, ale oči toho muže patřily dravému ptáku. Zaváhal a pak pokračoval. „Slyšel jsem i další věci. Slyšel jsem, žes ze Srdce Kamene vynesl Callandor.“

Jeho oči se za celou dobu nezměnily. Pokud věděl o Callandoru, musel taky vědět, že Rand je Drak Znovuzrozený, že vládne jedinou silou. A jeho oči se vůbec nezměnily. Byl to nebezpečný člověk. „Slyšel jsem, jak se povídá,“ řekl mu Rand, „že by člověk neměl věřit ničemu, co uslyší, a jen polovině toho, co uvidí.“

„Velice moudrý pravidlo,“ řekl Kadere po chvíli. „Přesto, aby něčeho dosáhl, musí člověk něčemu věřit. Víra a znalosti dláždí cestu k velikosti. Musíš mě omluvit, dobrý muži. Isendra není zrovna trpělivá žena. Třeba budeme mít jinou příležitost si promluvit.“

Než však udělal tři kroky, pronesla Aviendha tichým, tvrdým hlasem: „Ty patříš Elain, Rande al’Thore. To takhle civíš na každou ženu, která ti přijde na oči, nebo jenom na ty, které jsou polonahé? Kdybych si svlékla šaty, civěl bys tak i na mě? Ty patříš Elain!“

Rand úplně zapomněl, že tu je. „Já nepatřím nikomu, Aviendho. Elain? Ona se zřejmě nedokáže rozhodnout ani ohledně toho, co si o mně myslí.“

„Elain ti položila srdce k nohám, Rande al’Thore. Jestli ti to jasně neukázala v Tearském Kameni, copak ti její dva dopisy neřekly, co cítí? Ty jsou její a nikoho jiného.“

Rand rozhodil rukama a odešel od ní. Aspoň to zkusil. Ona šla těsně za ním, znechucený stín ve sluneční záři.

Meče. Aielové možná naprosto zapomněli, proč nenosí meče, ale rozhodně jimi zcela opovrhovali. Meče by ji mohly přimět, aby odešla. Zašel potom do tábora moudrých, kde vyhledal Lana, a požádal ho, aby na něj dohlédl, až bude cvičit. Bair byla jediná ze čtyř moudrých v dohledu a mrak ještě prohloubil vrásky na její tváři. Egwain nebyla nikde poblíž a Moirain nosila klid jako masku, tmavé oči měla chladné. Rand nepoznal, jestli to schvaluje či nikoliv.

Rand se však nehodlal dotknout Aielů, a tak se s Lanem vydali mezi stany moudrých a stany Jindů. Rand použil jeden ze cvičných mečů, které Lan vezl s sebou, svazek volně svázaných prutů místo čepele. Meč však byl správně těžký i vyvážený, a Rand se mohl zapomenout v plavných pohybech, kdy jako tanečník přecházel od jedné figury k druhé. Cvičný meč jako by mu v rukou ožil, jako by byl jeho částí. Obvykle tomu tak bylo. Dnes však bylo na obloze slunce jako otevřená pec a vysávalo z něj pot i sílu. Aviendha si dřepla stranou, rukama si objala kolena přitažená k hrudi a civěla na něj.

Nakonec, lapaje po dechu, Rand svěsil ruce.

„Přestal ses soustředit,“ pravil mu Lan. „Musíš se soustředit, i kdyby se ti svaly změnily ve vodu. Přestaneš se soustředit, a to bude den, kdy zemřeš. A bude to nejspíš nějaký sedláček, který poprvé drží v rukou meč, kdo to dokáže.“ Náhle se usmál, díky čemuž jeho jinak kamenný obličej vypadal zvláštně.

„Ano. No, já už nejsem žádný sedláček, že?“ Měli teď obecenstvo, i když v dálce. Na okraji jak jindského, tak shaidského tábora stáli Aielové. Mezi Jindy stála mohutná Keille zabalená ve smetanovém hedvábí, s kejklířem v plášti z barevných záplat po boku. Kterého si vybral? Nechtěl, aby si někdo z nich všiml, že je pozoruje. „Jak bojují Aielové, Lane?“

„Tvrdě,“ odtušil suše strážce. „Nikdy se nepřestávají soustředit. Podívej se sem.“ Mečem načrtl do spečené hlíny kruh a šipky. „Aielové mění taktiku podle okolností, ale jednu mají zvláště v oblibě. Postupují ve dvou zástupech rozdělených na čtvrtiny. Když se střetnou s nepřítelem, první čtvrtina spěchá dopředu, aby ho přiměla zůstat na místě. Druhá a třetí čtvrtina ho obejdou z obou stran a zaútočí na křídla a zadek. Poslední čtvrtina čeká v záloze a často se na boj ani nedívá, kromě velitele. Když se objeví slabost – mezera, cokoliv – záloha zaútočí tam. Konec!“ Zabodl meč do kruhu již proraženého šipkami.

„A jak se proti tomu dá bránit?“ vyzvídal Rand.

„Těžko. Když se poprvé střetnete – Aiely nezahlédneš dřív, než zaútočí, pokud nemáš štěstí – okamžitě vyšli dopředu jízdu, aby prorazila, nebo aspoň zpomalila jejich útočící křídla. Když udržíš většinu oddílu vzadu a odrazíš zadržovací útok, tak se můžeš postupně obrátit proti ostatním a porazit je taky.“

„Proč se chceš učit, jak porazit Aiely?“ vybuchla Aviendha. „Copak nejsi Ten, kdo přichází s úsvitem, který nás má připoutat k sobě a navrátit nám bývalou slávu? Kromě toho, jestli chceš vědět, jak porazit Aiely, tak se zeptej Aielů, ne nějakého mokřiňana. Jeho způsob nebude fungovat.“

„U Hraničářů to občas zafungovalo docela dobře.“ Rhuarkovy měkké boty nadělaly na ztvrdlé hlíně jen málo hluku. Náčelník měl pod paží měch s vodou. „Když někdo utrpí zklamání, vždycky to špatně snáší, Aviendho, ale i špatná nálada má své meze. Vzdala ses oštěpu kvůli závazkům ke svému lidu a krvi. Jednoho dne určitě přiměješ náčelníka kmene, aby dělal, co chceš ty, místo toho, co chce on, ale i když místo toho budeš moudrou v té nejmenší držbě nejmenšího kmene Taardadů, ty závazky platí a vyrválem jim čelit nemůžeš.“

Moudrá. Rand se cítil jako hlupák. Ovšem, proto přece šla do Rhuideanu. Ale on by si nikdy nebyl pomyslel, že se Aviendha vzdá oštěpu. Nicméně to však vysvětlovalo, proč ji poslaly, aby ho špehovala. Náhle ho napadlo, jestli může usměrňovat. Zdálo se, že Min je jediná žena, s níž se od Jarnic potkal, která to neumí.

Rhuark Randovi hodil šplouchající měch. Vlažná voda Randovi klouzala do hrdla jako chlazené víno. Snažil se jí příliš nevylít na tvář, aby jí neplýtval, ale bylo to těžké.

„Myslel jsem, že by ses třeba chtěl naučit zacházet s oštěpem,“ řekl Rhuark, když Rand konečně odložil poloprázdný měch. Rand si poprvé uvědomil, že kmenový náčelník nese jen dva oštěpy a dva puklíře. Oštěpy však nebyly cvičné, pokud vůbec Aielové něco takového měli, a oba byly zakončeny dvěma dlaněmi ostré oceli.

Ať ocel nebo dřevo, jeho svaly volaly po odpočinku. Ze všeho nejvíc se chtěl posadit nebo si třeba lehnout. Keille a kejklíř byli pryč, ale Aielové z obou táboru je stále pozorovali. Viděli ho cvičit s opovrhovaným mečem, i když jen dřevěným. Byli to jeho lidé. Neznal je, ale byli jeho, a to více způsoby. Aviendha ho také stále sledovala a zlostně se mračila, jako by mu dávala vinu za to, že ji Rhuark usadil. Ne že by samozřejmě měla něco společného s jeho rozhodnutím. Jindové a Shaidové se dívali, a to rozhodlo.

„Ta hora je občas odporně těžká,“ povzdechl si a vzal si od Rhuarka oštěp a puklíř. „Kdy máš vůbec šanci ji na chvíli odložit?“

„Když zemřeš,“ odpověděl Lan prostě.

Rand přinutil své nohy k pohybu – a snažil se nevšímat si Aviendhy – a připravil se na Rhuarka. Zatím ještě nehodlal zemřít. Ještě dlouhou, velice dlouhou dobu.

Mat se opíral o vysoké kolo ve stínu jednoho z formanských vozů a občas mrkl na řadu Jindů pozorujících Randa. Teď viděl jen jejich záda. Ten muž byl úplný hlupák, když tak poskakoval v tom horku. Každý rozumný muž by si našel nějakou ochranu před sluncem a něco k pití. Mat si ve stínu poposedl, zadíval se na pohár piva, který koupil od jednoho z vozků, a zamračil se. Pivo prostě nechutnalo správně, když bylo teplé jako polívka. Alespoň bylo mokré. Jediná věc, kterou ještě koupil, kromě klobouku, byla fajfka s krátkou troubelí se stříbrem okovanou hlavičkou, kterou teď měl strčenou v kapse kabátce spolu s váčkem na tabák. Neměl však náladu na obchod. Pokud by se nejednalo o cestu ven z Pustiny, což bylo zboží, které v této chvíli vozy formanů zřejmě nenabízely.

Obchod však kvetl, i když ne v pivu. Aielům teplota nápoje nevadila, ale zřejmě ho považovali za příliš slabý. Většinou to byli Jindové, ale z druhého tábora sem bez ustání proudili Shaidové. Couladin a Kadere dali na dlouhou dobu hlavy dohromady, i když se zřejmě nijak nedohodli, protože Couladin odešel s prázdnýma rukama. Kaderemu se však nejspíš nelíbilo, že neuskutečnil obchod, protože za Couladinem upíral své jestřábí oči, a Jindo, který chtěl obchodovat, na něj musel třikrát promluvit, než si ho forman všiml.

Aielové neměli mnoho mincí, ale formani a jejich lidé ochotně přijímali stříbrné misky či zlaté sošky a drahé závěsy naloupené v Tearu. Aielové také měli váčky plné zlatých a stříbrných valounků, což Mata přimělo zvýšit pozornost. Ale Aiel, který prohrál v kostkách, mohl docela dobře sáhnout po oštěpech. Mata napadlo, kde mají doly. Kde mohl najít zlato jeden člověk, mohl i druhý. Nejspíš to ale znamenalo spoustu práce, takové kutání zlata. Mat se zhluboka napil teplého piva a znovu se opřel o kolo vozu.

Co se prodávalo a co ne a za jakou cenu, bylo zajímavé. Aielové nebyli žádní prosťáčci, aby vyměnili takovou zlatou solničku třeba za štůček látky. Znali cenu věcí a tvrdě smlouvali, i když měli vlastní požadavky. Knihy byly vyprodány téměř vmžiku. Nechtěl je sice každý, ale ti, kdo je kupovali, vzali všechny, co byly na vozech, do poslední. Krajky a samet zmizely, jakmile byly předvedeny, za ohromující množství stříbra a zlata, a stužky za skoro stejnou cenu, ale nejjemnější hedvábí zůstalo ležet. Mat vyslechl jednoho Shaida, jak Kaderemu říká, že hedvábí je levnější na východních trzích. Mohutně stavěný vozka s přeraženým nosem se snažil umluvit jednu jindskou Děvu na náramek z vyřezávané slonoviny. Ona vytáhla jiný, širší a tlustší, neméně vyřezávaný, z váčku a nabídla mu, že se s ním bude o oba přetlačovat. Vozka chvíli váhal, než odmítl, z čehož Mat usoudil, že je ještě hloupější, než vypadal. Jehly a špendlíky šly na dračku, ale hrnce a většina nožů si vysloužily jen opovržlivý úšklebek. Aielští kováři odváděli lepší práci. Vyměňovalo se všechno, od fiól s voňavkami a koupacími solemi po lahvice s kořalkou. Za víno a kořalku se dobře platilo. Mata překvapilo, když slyšel, jak Heirn žádá dvouříčský tabák. Formani žádný neměli.

Jeden z vozků se neúspěšně snažil Aiely zaujmout těžkou, zlatem vykládanou kuší. Kuše však padla do oka Matovi, se všemi těmi vykládanými zlatými lvy, kteří měli místo očí něco, co zřejmě měly být rubíny. Byť malé, pořád to byly rubíny. Ovšem dobrý dvouříčský luk vyslal do vzduchu šest šípů, zatímco kušištník stále ještě točil klikou a natahoval tětivu k druhému výstřelu. Ale takhle velká kuše musela mít větší dostřel, dobře o sto kroků. Když dva muži nedělali nic jiného, než že drželi kuši se šipkou na místě v rukou každého z kušištníků, a statní pikynýři zadržovali jízdu...

Mat sebou škubl a znovu se opřel hlavou o paprsky kola. Už se to stalo zase. Musel se dostat z Pustiny, daleko od Moirain, daleko od všech Aes Sedai. Možná by se mohl na chvíli vrátit domů. Možná by se tam mohl dostat včas, aby pomohl vyřešit ty potíže s bělokabátníky. Na to není moc velká naděje, leda bych použil ty zatracené Cesty nebo jiný zatracený Portálový kámen. To by však jeho problémy stejně nevyřešilo. Například v Emondově Roli neznali odpovědi na to, co ti hadí lidé mysleli ohledně svatby s dcerou Devíti měsíců nebo umírání a novém životě. Nebo o Rhuideanu.

Přes kabátec nahmatal medailonek se stříbrnou liščí hlavou, který mu opět visel na krku. Zorničku liščího oka tvořil maličký kroužek, uprostřed rozdělený vlnovkou, jehož jedna polovina byla vyleštěná, až zářila, a druhá matná. Prastarý symbol Aes Sedai z doby před Rozbitím světa. Sebral oštěp s černým toporem a čepelí meče označenou na hrotu dvěma krkavci, který měl opřený vedle sebe o kolo, a položil si ho na kolena. Další práce Aes Sedai. Rhuidean mu také nepřinesl žádné odpovědi, jen další otázky a...

Před Rhuideanem měl děravou paměť. Když tehdy pátral ve své paměti, dokázal si vzpomenout jen na to, jak ráno vstupuje do dveří a večer vychází, ale na nic mezi tím. Teď si vzpomínal i na to, všechny díry byly zaplněné. Bylo to, jako by byl bdělý a zároveň snil. Nebo něco velice podobného. Bylo to, jako by si vzpomínal na tance a bitvy a ulice a města, které ve skutečnosti nikdy neviděl, o nichž si ani nebyl jist, zda skutečně existují, jako stovka útržků vzpomínek od stovky různých lidí. Lepší možná bylo na ně myslet jako na sny – o trochu lepší – a přesto si jimi byl tak jist, jako tím, co si skutečně pamatoval. Nejčastější byly vzpomínky na bitvy, a občas se k němu přikradly, jako nedávno ta s kuší. Občas se přistihl, jak hledí na kus země a plánuje, jak tu přichystat léčku nebo se proti léčce chránit, či jak rozestavit vojsko k bitvě. Bylo to šílené.

Bez dívání objížděl prstem rozevlátý nápis vyřezaný do ratiště oštěpu. Dokázal ho teď přečíst stejně snadno jako knihu, i když mu trvalo celou cestu zpátky k Chaendaeru, než si to uvědomil. Rand neříkal nic, ale Mat vytušil, že se prozradil tam, v Rhuideanu. Teď Mat znal starý jazyk, který vytanul celý z těch snů. Světlo, co mi to udělali?

„Sa souvraya niende misain ye,“ pronesl nahlas. „Jsem ztracený ve své vlastní mysli.“

„Učenec, pro tento den a věk.“

Mat vzhlédl a zjistil, že na něj tmavýma, hluboko zapadlýma očima hledí kejklíř. Chlapík to byl vyšší než většina ostatních, byl zhruba ve středních letech a nejspíš by přitahoval ženy, kdyby však podivným, nejistým způsobem nenakláněl hlavu, jako by se na vás snažil dívat úkosem.

„Jen něco, co jsem kdysi slyšel,“ prohodil Mat. Musí být opatrnější. Kdyby se Moirain rozhodla ho zabalit a poslat do Bílé věže, aby ho tam mohly studovat, už by se odtamtud znovu nedostal. „Zaslechneš útržky věcí a zapamatuješ si je. Znám pár vět.“ To by mělo zamaskovat ty případy, kdy byl natolik hloupý a nechal si něco uklouznout.

„Jsem Jasin Natael. Kejklíř.“ Natael nezamával pláštěm, jako by to byl udělal Tom. Natael by klidně mohl oznamovat, že je truhlář nebo kolář. „Nebude ti vadit, když se připojím?“ Mat kývl na zem vedle sebe a kejklíř se posadil a popotáhl si plášť, aby seděl na něm. Jindové a Shaidové hemžící se kolem vozů, s oštěpy a puklíři většinou stále u sebe, jej zřejmě fascinovali. „Aielové,“ zamumlal. „Nejsou takoví, jako jsem čekal. Pořád tomu nemůžu uvěřit.“

„Jsem s nima už pár týdnů,“ řekl Mat, „a nevím, jestli tomu věřím sám. Zvláštní lidi. Kdyby tě některá Děva požádala, aby sis s ní zahrál Dívčinu hubičku, tak ti radím, odmítni. Zdvořile.“

Natael se na něj zvídavě podíval. „Vedeš zajímavý život, zdá se.“

„Co tím myslíš?“ zeptal se Mat opatrně.

„Přece si nemyslíš, že je to tajemství? Jen málo mužů putuje ve společnosti... Aes Sedai. Ženy Moirain Damodredovny. A pak je tu Rand al’Thor. Drak Znovuzrozený. Ten, kdo přichází s úsvitem. Kdo ví, kolik proroctví má vlastně naplnit? To je rozhodně neobvyklý společník na cesty.“

Aielové samozřejmě mluvili. Kdokoliv mohl promluvit. Přesto Mata poněkud zneklidnilo, že cizinec tak klidně hovoří o Randovi. „Prozatím si vede dobře. Jestli tě zajímá, tak si s ním promluv sám. Já jsem docela rád, když mi to nikdo nepřipomíná.“

„Možná to udělám. Možná později. Pochopil jsem, že jsi šel do Rhuideanu, kam po tři tisíce let nevstoupil jediný člověk, který by nebyl Aiel. Tos dostal tam?“ Natáhl se pro oštěp na Matových kolenou, ale nechal ruku klesnout, když ho Mat trochu poodtáhl. „No dobře. Řekni mi, co tam viděl.“

„Proč?“

„Jsem kejklíř, Matrime.“ Natael zase tím znepokojujícím způsobem naklonil hlavu na stranu, ale v jeho hlase se ozývalo podráždění, že musí něco vysvětlovat. Zvedl růžek pláště s barevnými záplatami, jako by chtěl podat důkaz. „Viděl jsi to, co nikdo jiný, krom hrstky Aielů. Jaké příběhy bych jenom mohl vytvořit z toho, co spatřily tvé oči? Dokonce z tebe udělám hrdinu, jestli chceš.“

Mat si odfrkl. „Nechci být žádnej zatracenej hrdina.“

Přesto nebyl důvod k mlčení. Amys a ta její banda mohly žvanit o tom, že se o Rhuideanu nesmí mluvit, ale on nebyl Aiel. Kromě toho by se mohlo vyplatit, kdyby měl u formanů někoho, kdo by k němu choval trochu dobré vůle, někoho, kdo by se za něho mohl přimluvit, až to bude potřeba.

Vyprávěl příběh od chvíle, kdy došli k mlžné stěně, až po okamžik, kdy zase vyšli ven, i když některé kousky vynechal. Nehodlal nikomu vykládat o tom pokrouceném dveřním rámu, o ter’angrialu, a docela rád by zapomněl i na to, jak se prach změnil v živé tvory, kteří se ho pokoušeli zabít. To zvláštní město s obrovskými paláci rozhodně muselo stačit. A avendesora.

Strom života Natael rychle přešel, ale zbytek nechal Mata neustále opakovat, vyptávaje se na další a další podrobnosti, od toho, jaké to přesně bylo projít mlžnou stěnou, a jak dlouho trvalo, než došli k tomu barevnému světlu, co nevrhalo žádné stíny, uvnitř, až po popis každé věci, na kterou si Mat vzpomínal z velkého náměstí v srdci města, do poslední. Náměstí Mat popisoval neochotně. Stačilo uklouznutí, a začne mluvit o ter’angrialu, a kdo ví, kam by to mohlo vést? I tak vyzunkl teplé pivo do poslední kapky, a mluvil pořád dál, až měl vyprahlé hrdlo. Podle toho, jak to vyprávěl, to znělo dost nezajímavě, jako by jen vstoupil do města a počkal, dokud Rand nevyjde ven, a pak zase vyšel ven, ale Natael zřejmě hodlal vyhrabat i poslední střípek. Tehdy Matovi připomínal Toma. Občas se na vás Tom soustředil tak, jako by vás chtěl vyždímat do sucha.

„Tak tohle tu máš dělat?“

Při zvuku Keilleina hlasu, tvrdému i přes medový tón, Mat proti své vůli nadskočil. Ta žena ho vyváděla z míry, a teď se mu zřejmě chystala vyrvat srdce z těla, a kejklíři taktéž.

Natael se vyškrábal na nohy. „Tento mladý muž mi právě vykládal naprosto úžasné věci o Rhuideanu. Nebudeš tomu věřit.“

„My tu nejsme kvůli Rhuideanu.“ Ta slova byla stejně ostrá jako její nos. Aspoň se teď zlobně mračila na Nataela.

„Povídám ti –“

„Nic mi nepovídej.“

„Nesnaž se mě umlčet!“

Nevšímajíce si Mata odešli podél řady vozů, hádajíce se tichými hlasy a zuřivě gestikulujíce. Než zmizeli v jejím voze, Keille byla zřejmě utlučena argumenty do mrzutého mlčení.

Mat se zachvěl. Neuměl si představit, že by bydlel pohromadě s takovou ženou. Bylo by to jako bydlet s medvědem s bolavým zubem. Ale Isendra... Ten obličej, ty rty, ta houpavá chůze. Kdyby ji dokázal dostat pryč od Kadereho, možná by zjistila, že mladý hrdina – prašní tvorové přece pro ni mohli být i dva sáhy vysocí, popsal by jí všechny podrobnosti, na které by si dokázal vzpomenout či si je vymyslet – švarný mladý hrdina by se jí mohl líbit víc než ten nabručený starý forman. Stálo za to si to lépe promyslet.

Slunce sklouzlo pod obzor a malé ohýnky přikrmované trnitými větvemi vytvářely mezi stany jezírka žlutého světla. Tábor naplnila vůně připravovaných pokrmů. Skopové opékané se sušenými papričkami. Táborem se také šířil chlad, studená noc Pustiny. Bylo to, jako by s sebou slunce odneslo všechno teplo. Když se Mat balil při odchodu z Kamene, nečekal, že bude toužit po tlustém plášti. Třeba by formani nějaký měli. Možná by si byl Natael o ten svůj ochoten hodit kostkami.

Mat jedl u Rhuarkova ohně spolu s Heirnem a Randem. A samozřejmě Aviendhou. Byli tam i formani, Natael po boku Keille a Isendra, téměř ovinutá kolem Kadereho. Oddělit Isendru od toho chlapa se zahnutým nosem bude možná těžší, než si Mat myslel – nebo snazší. I když se tak tiskla k formanovi, přimhouřené oči měla jen pro Randa a nikoho jiného. Skoro jste si mohli myslet, že už mu prostříhala uši jako ovci, označené za její majetek. Ani Rand, ani Kadere si toho však zřejmě nevšímali. Forman také skoro neodtrhl oči od Randa. Aviendha si toho všimla a zlobně se zamračila na Randa. Aspoň že oheň vydával trochu tepla.

Když dojedli pečené skopové – a nějakou hrudkovatou žlutou kaši, která chutnala ostřeji, než vypadala – Rhuark a Heirn si nacpali fajfky s krátkou troubelí a náčelník kmene požádal Nataela o píseň.

Kejklíř zamrkal. „No ovšem. Ovšem. Přinesu si harfu.“ – Jeho plášť se vzdouval v suchém, chladném větru, když mizel směrem ke Keilleině vozu.

Ten chlapík se od Toma Merrilina opravdu hodně lišil. Tom málem nevylezl z postele, aby s sebou nevzal flétnu či harfu nebo obojí. Mat si palcem nacpal fajfku, a než se Natael vrátil a zaujal pózu vhodnou pro krále, již spokojeně bafal. Ta póza však Toma připomínala. Kejklíř hrábl do strun a začal.

„Hebké, větry, jako prsty jara.

Hebké, deště jako slzy nebe.

Hebké, léta v štěstí ubíhají,

neprozradí příchod bouří,

neprozradí vírů spoušť,

déšť oceli a hrom bitev,

válku, srdce rvoucí řev.“

Byl to „Mideanský brod". Stará píseň, kupodivu o Manetherenu a válce před trollockými válkami. Natael odvedl docela dobrou práci. Samozřejmě nic jako Tomův zvučný přednes, ale valící se slova přitáhla k okraji světla vrhaného ohněm dav Aielů. Zločinný Aedomon vedl Safery do nic netušícího Manetherenu, kde loupili a pálili, až král Buiryn sebral manetherenské vojsko a muži z Manetherenu se střetli se Safery u Mideanského brodu, kde se udrželi, i když proti hrozné přesile, tři dny za neustálých bojů, kdy voda v řece zrudla krví a obloha zčernala slétajícími se supy. Třetího dne, kdy mužů ubývalo a naděje se rozplývaly, Buiryn a jeho muži se v zoufalém výpadu probojovali přes brod a prorazili hluboko do Aedemonovy hordy, snažíce se zahnat nepřítele na útěk tím, že zabijí samotného Aedemona. Jenže voje, které byly příliš silné, je obklíčily, lapily je do pasti a tlačily je na sebe. Manetherenští obstoupili svého krále a praporec s rudým orlem a bojovali dál, odmítajíce se vzdát, i když bylo jasné, že jejich zkáza je nevyhnutelná.

Natael zpíval, jak se jejich odvaha dotkla dokonce i Aedomonova srdce a jak nakonec dovolil zbytkům oddílu svobodně odejít. Na jejich počest pak odvedl své vojsko zpátky do Saferu.

„Zpět přes krvavě rudou vodu,

pochodují zpět se vztyčenou hlavou.

Nevzdali se, vojů ni meče,

nevzdali se, srdce ni duše.

Čest patří jim, na věky věků,

čest, na věky tu bude věčně. “

Zahrál poslední akord a Aielové pochvalně zahvízdali a zabušili oštěpy o kožené puklíře a někteří začali pronikavě křičet.

Tak to, samozřejmě, nebylo. Mat si na to vzpomínal – Světlo, já to nechci! Ale stejně si vzpomněl – pamatoval se, jak Buirynovi radil, aby tu nabídku nepřijímal, ale bylo mu řečeno, že malá šance je lepší než žádná. Aedomon, jemuž zpod ocelových kroužků, které mu chránily obličej, splýval lesklý černý vous, nařídil svým oštěpníkům, aby ustoupili, a počkal, dokud se nedostali ven a nebyli téměř u brodu, než se zvedli skrytí lučištníci, a pak zaútočila jízda. A ohledně toho návratu do Saferu... Mat si to nemyslel. Poslední, nač si u toho brodu vzpomínal, bylo, jak se snaží udržet na nohou, po pás hluboko v řece, se třemi šípy v těle, ale bylo tu ještě něco, později, útržek vzpomínky. Viděl Aedomona, nyní se šedivým vousem, jak padá k zemi při prudké šarvátce v lese, jak se řítí ze vzpínajícího se koně, s oštěpem v zádech, který mu tam vrazil kluk bez brnění, kterému ještě ani nerašil vous. Tohle bylo ještě horší než díry v paměti.

„Tobě se ta píseň nelíbila?“ zeptal se Natael.

Matovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že kejklíř hovoří k Randovi, ne k němu. Rand si mnul ruce a dlouho se díval do ohýnku, než odpověděl. „Nejsem si jistý, jak je moudré být závislý na velkomyslnosti nepřítele. Co myslíš, Kadere?“

Forman zaváhal a mrkl na ženu, která se držela jeho ruky. „Já na takový věci nemyslím,“ prohlásil nakonec. „Já myslím na výdělek, ne na bitvy.“ Keille se drsně zasmála. Tedy smála se do chvíle, než si všimla Isendřina úsměvu. Ta se otevřeně pošklebovala ženě, která by vydala za tři takové, jako byla sama. Pak se Keille tmavé oči za záhyby tuku nebezpečně zaleskly.

Náhle se ve tmě za stany ozvaly varovné výkřiky. Aielové si strhli závoje přes obličeje a o chvíli později se z noci vyhrnuli trolloci, samé čenichy a rohy, tyčící se nad lidmi, vyjící a mávající kosinami, bodající zahnutými sudlicemi a trojzubci s ozuby, sekající sekerami s hroty. Za nimi plynuli myrddraalové, jako smrtící bezocí hadi. Trvalo to jen zlomek vteřiny, ale Aielové bojovali, jako by byli hodinu dopředu varováni, odpovídajíce na útok svými vlastními hbitými oštěpy.

Mat si nejasně uvědomil, že se Randovi náhle v ruce objevil ohnivý meč, ale pak i jeho pohltil vír bitvy. Svůj oštěp používal jako oštěp i hůl zároveň, sekal a bodal a otáčel jím v rukou. Pro jednou byl za ty snové vzpomínky vděčný, za způsob, jakým mu tato zbraň připadala známá, a potřeboval všechnu svou zručnost. Vše se změnilo v šílenou změť.

Před ním se zvedali trolloci a padali pod jeho oštěpem či pod oštěpy Aielů, nebo se ve zmateném křiku a vytí a řinčení oceli obraceli jinam. Postavili se mu i myrddraalové, černé čepele se střetly s jeho krkavci poznačenou ocelí v zášlezích modrého světla jako cloně z blesků, postavili se mu a zmizeli v okolním zmatku. Dvakrát mu kolem hlavy prolétl krátký oštěp a zasáhl trolloka, jenž se ho chystal probodnout zezadu. Vrazil svou čepel do hrudi myrddraala a věděl, že zemře, když tvor nepadl, ale stáhl své bezkrevné rty do úšklebku, bezokým pohledem mu do kostí vyslal strach a napřáhl černý meč. O chvíli později sebou půlčlověk začal trhat, jak se do něj zarazily aielské oštěpy, trhal sebou poněkud dlouho, takže Mat stačil uskočit dozadu, než ten tvor padl, přičemž se ho stále snažil bodnout, snažil se bodnout kohokoliv v dosahu. Tucetkrát ratiště, tvrdé jako železo, jen tak tak odrazilo výpad některého z trolloků. Byla to práce Aes Sedai, a on za ni byl vděčný. Stříbrná liščí hlava na jeho hrudi jako by tepala chladem, jako by mu chtěla připomenout, že ona také nese značku Aes Sedai. V té chvíli mu na tom však nezáleželo. Jestli bylo potřeba práce Aes Sedai, aby zůstal naživu, tak byl ochoten následovat Moirain jako štěně.

Nepoznal, jestli to trvalo pár minut nebo hodin, ale náhle tu na dohled nebyl jediný stojící myrddraal ani trollok, i když křik a vytí ve tmě hovořilo o pronásledování. Na zemi leželi mrtví a umírající, Aielové i zplozenci Stínu, kdy se půllidé stále ještě zmítali. Sténání plnilo vzduch bolestí. Mat si náhle uvědomil, že má svaly jako vodu a v plicích oheň. Lapaje po dechu se svezl na kolena a opřel se o oštěp. Tři formanské vozy překryté plachtami plápolaly jako hranice. Na jednom byl na boku trolločím oštěpem přibodnutý vozka, a hořely i některé stany. Křik ozývající se od tábora Shaidů a záře příliš velká na táborové ohně prozrazovaly, že Shaidové byli napadeni také.

Rand, s ohnivým mečem neustále v ruce, došel až k místu, kde klečel Mat. „Jsi v pořádku?“ Aviendha se za ním táhla jako stín. Někde si našla oštěp a puklíř a vytáhla si roh loktuše, aby jí zakrýval obličej. Dokonce i v sukních vypadala smrtelně nebezpečně.

„Ech, já jsem v pořádku,“ zamumlal Mat a vyškrábal se na nohy. „Není nad to trochu si před spánkem zatančit s trolloky. Správně, Aviendho?“ Aielanka si odhalila tvář a věnovala mu napjatý úsměv. Ta žena se nejspíš bavila. Mat byl zlitý potem. Měl pocit, že na něm pot zamrzá.

Se dvěma moudrými, Amys a Bair, se objevily Moirain a Egwain a obcházely raněné. Aes Sedai následovaly křeče léčení, i když občas Moirain jen zavrtěla hlavou a šla dál.

Se zachmuřeným výrazem k nim došel Rhuark.

„Špatné zprávy?“ zeptal se tiše Rand.

Kmenový náčelník zavrčel. „Kromě trolloků tady, kde by vůbec neměli být, ne aspoň dalších dvě stě mil nebo víc? Možná. Asi padesát trolloků napadlo tábor moudrých. Dost na to, aby je přemohli, kdyby nebylo Moirain Sedai a štěstí. Nicméně se zdá, že na Shaidy jich zaútočilo míň než na nás, i když to, že mají větší tábor, by mělo znamenat opak. Skoro bych řekl, že je napadli jen proto, aby jim zabránili jít nám na pomoc. Ne že bych si byl u Shaidů tou pomocí jistý, ale trolloci a noční běžci to nemuseli vědět.“

„A jestli věděli, že Aes Sedai je s moudrými,“ připojil Rand, „ten útok mohl mít za účel udržet ji taky stranou. Já si své nepřátele vodím s sebou, Rhuarku. Pamatuj si to. Ať jsem kdekoliv, moji nepřátelé nikdy nejsou daleko.“

Z prvního vozu vystrčila hlavu Isendra. O chvíli později kolem ní dolů prolezl Kadere a ona zalezla zpátky dovnitř a zavřela za ním bíle pomalované dveře. Kadere tam stál a díval se na okolní jatka. Světlo hořících vozů mu přes tvář vrhalo vlnící se stíny. Skupinka kolem Mata jeho pozornost zaujala nejvíc. Vozy jej zřejmě vůbec nezajímaly. Z Keilleina vozu sešplhal Natael a pak k ní hovořil nahoru s očima upřenýma na Mata a ostatní.

„Hlupáci,“ zabručel Mat. „Schovávat se ve vozech, jako by to pro trolloka znamenalo nějakej rozdíl. Ti by je upekli zaživa.“

„Jsou stále naživu,“ podotkl Rand a Mat si uvědomil, že je Rand také viděl. „To je vždycky důležité, Mate, kdo zůstane naživu. Je to jako kostky. Nemůžeš vyhrát, když nehraješ, a nemůžeš hrát, když jsi mrtvý. Kdo může říct, jakou hru ti formani hrají.“ Tiše se zasmál a ohnivý meč mu zmizel z rukou.

„Jdu se trochu prospat,“ oznámil Mat a už se obracel k odchodu. „Vzbuďte mě, kdyby se zase ukázali nějací trolloci. Nebo spíš nechte je, ať mě zabijí v pokrývkách. Na to, abych zas tak brzo vstával, jsem moc utahanej.“ S Randem se to určitě zhoršovalo. Třeba dnešní noc přesvědčí Keille a Kadereho, aby se vrátili. Jestli ano, Mat hodlal být s nimi.

Rand se pak nechal prohlédnout Moirain, která si pro sebe cosi mumlala, i když nebyl zraněn. S tolika raněnými kolem nemohla plýtvat silami a smýt z něj únavu.

„Tohle bylo namířeno proti tobě,“ řekla mu, obklopena sténáním raněných. Trolloky právě s pomocí nákladních koní a formanských mul odvlékali do noci. Aielové očividně hodlali nechat myrddraaly na místě, kde tito leželi, dokud se úplně nepřestanou hýbat, aby si byli jisti, že jsou mrtví. V poryvech se zvedl vítr jako suchý led.

„Vážně?“ prohodil Rand. Její oči se zaleskly ve světle ohňů, než se obrátila zpátky k raněným.

Přišla k němu i Egwain, ale jen aby mu tichým, ohnivým šeptem sdělila: „Ať už děláš cokoliv, aby ji to naštvalo, nechej toho!“ Vrhla pohled za něj na Aviendhu, takže bylo zcela jasné, co tím míní, a pak odešla pomáhat Bair a Amys, než se Rand zmohl na to, aby řekl, že nic nedělá. S těmi stuhami propletenými copy vypadala směšně. Aielové si to zřejmě mysleli také. Někteří se za jejími zády zubili.

Rand, klopýtající a celý roztřesený, odešel do svého stanu. Ještě nikdy nebyl tak unavený. Meč k němu téměř nepřišel. Doufal, že to bylo díky únavě. Občas, když se natáhl po pravém zdroji, tam nic nebylo, a občas síla neudělala, co chtěl, ale téměř hned od začátku meč přicházel skoro bez přemýšlení. A právě teď... Muselo to být tou únavou.

Aviendha trvala na tom, že s ním dojde až ke stanu, a když se ráno probudil, seděla venku se zkříženýma nohama, i když bez oštěpu a puklíře. Ať už ho špehovala nebo ne, byl rád, že ji vidí. Aspoň věděl, kdo je a co je a co k němu cítí.

38

Skryté tváře

Zahrada Stříbrných vánků vůbec nebyla zahradou, ale velkou vinárnou a obchodem s vínem, vlastně až příliš velkým, aby se tomu dalo říkat obchod. Vinárna stála na vrcholku kopce na Calpene, nejzápadnějším ze tří poloostrovů Tanchika pod Velkým kruhem. Přinejmenším část jména pocházela z větrů, které vanuly tam, kde sloupy a balustráda z leštěného, zeleně postříkaného mramoru nahrazovaly jednu stěnu, kromě na horním podlaží. V případě deště bylo možné stáhnout zlaté závěsy z naolejovaného hedvábí. Kopec na té straně spadal dost prudce dolů a od stolů podél balustrády bylo krásně vidět přes bílé kupole a štíhlé věže až na velký přístav, v němž se nyní tlačilo víc lodí než předtím. Tanchiko potřebovalo vše, a to zoufale, a dalo se tu vydělat zlato – dokud nedošlo zlato i čas.

S pozlacenými lustry a stropy vyloženými mosazným mřížovím, vyleštěnými do zlatého lesku, sloužícími i služebnými vybranými kvůli svému půvabu, kráse a diskrétnosti, byla tak Zahrada Stříbrných vánků nejdražší vinárnou ve městě dokonce ještě předtím, než se objevily potíže. Nyní byly ceny naprosto neúnosné. Ale ti, kteří vydělávali tyto ohromné sumy, neustále přicházeli, jakož i mocní a vlivní nebo ti, kteří se za takové považovali. Bylo teď těžší obchodovat, neboť bylo méně zboží, ale zase na druhou stranu byly některé obchody snazší.

Každý stůl byl obklopen nízkou zídkou, vytvářející na zelených a zlatých dlaždicích jakýsi ostrůvek. Každá zídka byla protkána krajkovou řezbou, takže nikdo nemohl poslouchat neviděn, a byla právě tak vysoká, aby ten, kdo náhodou procházel kolem, nespatřil, kdo se tam baví s kým. Přesto stálí hosté obvykle vstupovali se škraboškami, zvláště v poslední době, a někteří měli u stolu i osobního strážce, taktéž maskovaného, aby se také, pokud byl host prudérní, vyhnul poznání. A, jak se povídalo, ti nejprudérnější měli strážce bez jazyka. Žádný ze strážců u sebe neměl viditelně zbraň. Majitelka Zahrady Stříbrných vánků, štíhlá žena neurčitého věku jménem Selindrin, teď uvnitř nedovolovala nosit žádné zbraně. Její pravidlo nikdo neporušil, alespoň ne otevřeně.

Od svého obvyklého stolku u balustrády Egeanin pozorovala lodi v přístavu, zvláště ty, které vyplouvaly. Při tom pohledu vždycky toužila být zpátky na palubě a vydávat rozkazy. Nikdy by nečekala, že ji služba přiměje k něčemu takovému.

Nevědomky si upravila sametovou škrabošku, která jí zakrývala horní polovinu obličeje. Cítila se v té věci směšně, ale bylo nezbytné aspoň trochu splynout s okolím. Škraboška – modrá, aby ladila s jejími hedvábnými šaty s vysokým límcem – šaty samy a její tmavé vlasy, které jí teď spadaly až k ramenům, znamenaly tu nejzazší hranici, kam až byla ochotna zajít. Vydávat se za Taraboňanku nebylo nutné – Tanchiko přetékalo uprchlíky a spousta cizinců vyvolávala potíže – a ona by to navíc ani nebyl ochotna dopustit. Tito lidé byli zvířata. Neměli žádnou disciplínu, žádný řád.

Egeanin se lítostivě obrátila od přístavu ke svému společníkovi, chlapíkovi s úzkou tváří a chamtivým lasiččím úsměvem. – Potrhaný límec Florana Gelba do Zahrady Stříbrných vánků nepatřil, a mužík si navíc neustále otíral ruce do kabátce. Egeanin se s nimi vždycky scházela tady, s umaštěnými mužíčky, s nimiž musela jednat. Pro ně to byla odměna a pro ni způsob, jak je neustále vyvádět z rovnováhy.

„Co pro mě máš, mistře Gelbe?“

Mužík si opět otřel ruce, zvedl na stůl hrubý jutový pytel a nervózně se na ni zadíval. Egeanin podržela pytel vedle sebe, než jej otevřela. Uvnitř ležel stříbrný kov a’damu, obojek a náramek spojené vodítkem, vše rafinovaně vyrobené a propojené. Egeanin zavřela pytel a položila ho na podlahu. Tohle byl třetí, který Gelb získal, což bylo víc, než dokázal kdo jiný.

„Velmi dobře, mistře Gelbe.“ Přes stůl na druhou stranu se přesunul malý váček. Gelb dokázal, že váček zmizel pod jeho kabátcem, jako by v něm byla císařovnina koruna, a ne hrstka stříbrňáků. „A máš něco jiného?“

„Ty ženský. Ty, cos chtěla, abych se po nich poohlídl?“ Egeanin si již zvykla na rychlou mluvu těchto lidí, ale přála si, aby si tolik neolizoval rty. Sice mu kvůli tomu nebylo rozumět o nic hůř, ale bylo to nechutné.

Skoro mu řekla, že už ji to vůbec nezajímá. Ale toto byl koneckonců částečně důvod, proč byla v Tanchiku. Teď možná celý důvod. „Co je s nimi?“ To, že ji vůbec napadlo, že by se vyhnula své povinnosti, ji přimělo mluvit drsněji, než hodlala, a Gelb sebou škubl.

„Já... myslím, že jsem našel další.“

„Jsi si jistý? Už došlo k... chybám.“

Chyby bylo ještě mírně řečeno. Téměř tucet žen, které jen vzdáleně odpovídaly popisům, znamenalo obtíže, na něž mohla zapomenout, jakmile je viděla. Až na tu šlechtičnu, uprchlici z panství vypáleného za války. Gelb tu ženu unesl přímo z ulice, protože si myslel, že dostane víc, když ji přivede, než když o ní jenom podá zprávu. Na jeho obranu urozená paní Leilwin téměř odpovídala popisu jedné z žen, které Egeanin hledala, až na to, že mu řekla, že nebudou mluvit s žádným přízvukem, který by poznal, a rozhodně ne s tarabonským. Egeanin ji nechtěla zabít, ale dokonce i v Tanchiku by někdo mohl její příběh vyslechnout. Leilwin byla uprostřed noci poslána svázaná a s roubíkem na jeden z poštovních člunů. Byla mladá a hezká a někdo ji využije lépe, než kdyby jí jen podřízli hrdlo. Ale Egeanin nebyla v Tanchiku kvůli tomu, aby vyhledávala služky pro urozené.

„Žádný chyby, paní Elidar,“ vykládal rychle Gelb a vrhl na ni úsměv plný zubů. „Tentokrát ne. – Ale... – potřebuju trochu zlata. Abych si byl jistej. Abych se dostal dost blízko. Čtyř nebo pět korunek?“

„Já platím za výsledky,“ oznámila mu zcela pevně Egeanin. „Po tvých... chybách máš štěstí, že tě ještě vůbec platím.“

Gelb si nervózně olizoval rty. „Říkalas... Tenkrát na začátku jsi říkala, že bys měla pár penízků pro ty, co by zvládli zvláštní práci.“ Svaly na tváři se mu zacukaly. Očima jezdil kolem sebe, jako by někdo mohl poslouchat u krajkové zídky obklopující stůl ze tří stran, a hlas ztišil do drsného šepotu. „Vyvolat potíže, tos říkala? Slyšel jsem něco – od chlapíka, co dělá osobního strážce urozenýmu pánu Brysovi – ohledně shromáždění a volby nový panarchy. Myslím, že je to asi pravda. Ten chlap byl namol, a když si uvědomil, co řekl, málem se strachy podělal. Ale i kdyby to nebyla pravda, mohlo by to rozdělit Tanchiko.“

„Opravdu si myslíš, že v tomto městě je nutné za nepokoje platit?“ Tanchiko bylo jako nahnilý šedok připravený spadnout při prvním závanu větru. Celá tahle země byla taková. Egeanin chvíli lákalo tuto „zprávu“ koupit. Vydávala se za obchodnici se vším zbožím i informacemi, jaké byly k mání, a dokonce něco i sama prodávala. Ale z jednání s Gelbem se jí dělalo zle. A její vlastní pochyby ji děsily. „To bude všechno, mistře Gelbe. Víš, jak se se mnou spojit, kdybys našel některý z nich.“ Dotkla se hrubě tkaného pytle.

Gelb, místo aby vstal, stále seděl a snažil se jí nahlédnout pod škrabošku. „Odkud jseš, paní Elidar? To, jak mluvíš, tak šišlavě a měkce – odpusť, nechtěl jsem se tě dotknout – nedokážu tě zařadit.“

„To bude všechno, Gelbe.“ Možná to byl její velitelský hlas, nebo možná škraboška na chvíli přestala zakrývat její chladný pohled, ale Gelb vyskočil, začal se uklánět a koktat omluvy, zatímco se snažil otevřít dvířka v krajkové stěně.

Egeanin tam po jeho odchodu seděla a dávala mu dost času, aby mohl opustit Zahradu Stříbrných vánků. Někdo ho bude následovat ven, aby se ujistil, že někde nečeká, aby ji sledoval. Všechno to skrývání a plížení ji znechucovalo. Téměř si přála, aby něco její převlek zničilo a ona tak měla čestnou možnost bojovat.

Do přístavu dole mířila nová loď – fregata Mořského národa s vysokánskými stěžni a mraky plachet. Egeanin si prostudovala zajatou fregatu, ale dala by téměř cokoliv, aby mohla jednu dostat na širé moře, i když by nejspíš bylo nutné mít posádku Mořského národa, aby z lodi dostala co nejvíc. Atha’an Miere byli ohledně skládání přísah umínění. Nebylo by to tak dobré, kdyby musela celou posádku koupit. Koupit celou posádku! Množství zlata, které sem připlouvalo na poštovních člunech, aby je mohla jen tak rozhazovat, jí začínalo stoupat do hlavy.

Egeanin vzala jutový pytel a začala se zvedat, ale pak se zase spěšně posadila, když spatřila, jak od jiného stolu vstává muž se širokými rameny. Kulatou tvář Bayleho Domona lemovaly tmavé vlasy po ramena a horní ret měl vyholený. On samozřejmě neměl masku. Patřil mu tucet plavidel, pohybujících se sem a tam podél pobřeží, a očividně mu nezáleželo na tom, kdo se dozví o tom, kde se právě nalézá. Maska. Už jí to vůbec nemyslelo. V její škrabošce ji nemohl poznat. Přesto počkala, dokud nebyl pryč, než vstala také. S tím mužem možná bude muset něco udělat, pokud bude znamenat nebezpečí.

Selindrin si vzala zlato a s hbitým úsměvem zamumlala, že doufá, že je bude Egeanin navštěvovat i nadále. – Majitelka Zahrady Stříbrných vánků měla tmavé vlasy spletené do několika tuctů cůpků a na sobě měla přiléhavé bílé hedvábí, dost tenké, že by se hodilo i pro služku, a jeden z těch průhledných závojů, kvůli nimž se Egeanin vždycky chtěla Taraboňanek zeptat, jaké tance že to ovládají. Tanečnice šea nosily téměř stejné závoje, a nic jiného. Egeanin však cestou na ulici přemýšlela o tom, že ta žena má bystrou mysl, jinak by nemohla manévrovat mezi mělčinami Tanchika a dodávat všem frakcím, aniž by si od jediné vysloužila nepřátelství.

Připomínkou toho byl vysoký muž v bílém plášti, s prošedivělými spánky, ale s tvrdou tváří a tvrdýma očima, který teď prošel kolem Egeanin a byl uvítán Selindrin. Na plášti Jaichima Carridina se na prsou skvěl zlatý sluneční kotouč se čtyřmi zlatými uzly pod a karmínovou pastýřskou holí nad ním. Inkvizitor ruky Světla, vysoký důstojník dětí Světla. Už samotná podstata dětí Světla Egeanin rozčilovala, vojenské těleso, které odpovídá pouze samo sobě. Ale Carridin a několik set jeho vojáků měli jistou moc i v Tanchiku, kde většinou chyběla jakákoliv autorita. Občanská civilní hlídka již v ulicích nehlídkovala a vojsko – ti z vojáků, kteří ještě zůstali věrní králi – mělo příliš mnoho práce udržet pevnosti kolem města. Egeanin si také všimla, že se Selindrin na meč u Carridinova pasu ani nepodívala. Ten tedy rozhodně měl moc.

Jakmile Egeanin vystoupila na ulici, přiběhli z chumlu sluhů čekajících na své pány její nosiči s otevřenými nosítky a obstoupili ji její osobní strážci s oštěpy. Byla to nesourodá skupina, někteří měli ocelové klobouky, tři měli kožené košile pošité ocelovými šupinami. Byli to muži s drsnými tvářemi, nejspíš zběhové z vojska, ale věděli, že jejich plný břich a stříbro závisejí na jejím stálém bezpečí. Dokonce i nosiči měli za šerpami zasunuté pevné nože a palice. Nikdo, kdo vypadal, že má nějaké peníze, by se neodvážil objevit v ulicích bez ochrany. V každém případě, kdyby se to odvážila riskovat, jen by to k ní přitáhlo nežádoucí pozornost.

Stráže se bez potíží protlačily davem. Lidé se mačkali a hemžili v úzkých ulicích, které obtáčely kopce, vytvářejíce volnější místa kolem otevřených nosítek obklopených osobní stráží. Vidět bylo jen velmi málo kočárů. Koně se stávali výstředností.

Otrhanci ani zdaleka nevystihovalo hemžící se lidi, otrhanci a šílenci. Zedřené obličeje a otrhané šaty a příliš jasné, šílené oči, zoufalé, doufající, i když bylo jasné, že žádná naděje není. Mnoho se jich vzdalo, krčilo se u zdí, choulilo se ve dveřích, drželo manželky, manžele, děti, nebyli jen otrhaní, ale v úplných hadrech a s prázdnými výrazy. Občas se probrali natolik, aby na kolemjdoucího zavolali a žádali peníze, kůrku chleba, cokoliv.

Egeanin upírala oči přímo před sebe a z nutnosti spoléhala na své osobní stráže, že zachytí každé nebezpečí. Kdyby se podívala do očí žebrákovi, znamenalo by to, že se jich kolem jejích nosítek s nadějí sesype aspoň dvacet. Hodit minci znamenalo, že se jich seběhla stovka, kvílela a blábolila. Egeanin již použila část peněz, které přinášely poštovní čluny, na podporu dobročinné veřejné jídelny, jako by byla jednou z urozené krve. Otřásla se, když si pomyslela, co by znamenalo, kdyby někdo přišel na to, jak překročila meze. To si klidně mohla obléknout brokát a vyholit hlavu.

Jakmile Tanchiko padne, to všechno bude možné urovnat, až budou všichni nakrmení a všichni zaujmou své správné místo. A ona bude moci svléknout šaty a věci, s nimiž neměla žádné zkušenosti, ani se jí nelíbily, a vrátí se na svou loď. Přinejmenším Tarabon a možná i Arad Doman byly připraveny se při nejslabším doteku rozpadnout jako ohořelé hedvábí. Proč se velkopaní Suroth drží zpátky? Proč?

Jaichim Carridin se válel v křesle, plášť měl přehozený přes vyřezávané lenochy, a studoval tarabonské šlechtice, kteří zaujali ostatní křesla v soukromém pokoji. Seděli tu, celí škrobení, ve svých zlatem vyšívaných kabátcích, se stisknutými rty pod škraboškami umně vypracovanými tak, aby připomínaly hlavy jestřábů, lvů a panterů. Měl větší starosti, než byli oni, ale podařilo se mu zachovat klid. Byly tomu již dva měsíce od té doby, co dostal zprávu, že jeho bratrance našli v jeho ložnici zaživa staženého z kůže, a tři od chvíle, kdy jeho sestru Dealdu unesl ze svatební hostiny myrddraal. Rodinný písař to psal nevěřícně, celý zoufalý z neštěstí, jež dopadlo na rod Carridinů. Dva měsíce. Doufal, že Dealda zemřela rychle. Říkalo se, že ženy v rukou myrddraalů nezůstanou dlouho při zdravém rozumu. Celé dva měsíce. Každý kromě Jaichima Carridina by již potil krev.

Každý muž držel pohár s vínem, ale nebyli tu žádní sloužící. Selindrin jim posloužila a pak se vzdálila s ujištěním, že nebudou rušeni. Na nejvyšším poschodí Zahrady Stříbrných vánků kromě nich vlastně nikdo jiný nebyl. Dva muži, kteří přišli se šlechtici – příslušníci oddílu ochránců královského života, pokud se Carridin nemýlil – stáli u paty schodiště, aby zajistili, že je ani nadále nebude nikdo rušit.

Carridin usrkl vína. Nikdo z Tarabonských se svého ani nedotkl. „Takže,“ pravil lehce, „král Andrik si přeje, aby děti Světla pomohly ve městě znovu nastolit řád. Ale my se nenecháváme zatahovat do vnitřních záležitostí států.“ Ne otevřeně. „Já si tedy rozhodně na podobnou žádost nepamatuji. Nevím, co na to řekne náš velící kapitán.“ Pedron Niall by řekl, aby udělal, co je potřeba, a zajistil, že Taraboňané budou vědět, že jsou dlužníky dětí a že svůj dluh plně splatí.

„Není čas, aby sis vyžádal instrukce z Amadoru,“ pravil naléhavě muž v masce pantera s černými skvrnami. Nikdo mu nesdělil své jméno, ale Carridin to nepotřeboval.

„To, oč žádáme, je nezbytné,“ vyštěkl jiný muž a díky hustému kníru pod jestřábí maskou vypadal jako zvláštní sova. „Musíš vědět, že bychom tuto žádost neučinili, kdyby to nebylo naprosto nezbytné. Musíme být jednotní, žádné další spory, ano? Dokonce i v Tanchiku je mnoho buřičů. Ty je nutné potlačit, jestli máme vůbec doufat na to, že na venkov zaneseme mír.“

„Smrt panarchy záležitosti ještě ztížila,“ dodal první chlapík.

Carridin tázavě zvedl obočí. „Už jste zjistili, kdo ji zabil?“

On sám měl podezření, že ten čin nařídil sám Andrik v přesvědčení, že panarcha dávala na trůně přednost jednomu z povstalců. Král měl možná pravdu, ale poté, co povolal ty členy shromáždění urozených pánů, které mohl – protože mnoho z nich bylo s tou či onou skupinou povstalců na venkově – zjistil, že jsou ohromně umínění ohledně schválení jeho návrhu. Dokonce i kdyby urozená paní Amathera právě nesdílela královské lože, volba krále a panarchy byla jediná skutečná moc, kterou shromáždění mělo, a jeho členové se jí teď nehodlali vzdát. Neshody ohledně urozené paní Amathery však neměly být veřejně známy. Dokonce i shromáždění si uvědomilo, že by to mohlo vyvolat bouře.

„Určitě jeden z těch šílených Dračích spřísahanců,“ prohlásil soví muž a zuřivě se zatahal za knír. „Žádný skutečný Taraboňan by panarše neublížil, ano?“ Znělo to, skoro jako by tomu sám věřil.

„Ovšem,“ pravil hladce Carridin. Znovu usrkl vína. „Jestli mám zabezpečit panaršin palác kvůli nástupu urozené paní Amathery, musím to slyšet od krále osobně. Jinak by to mohlo vypadat, že děti Světla se snažily získat v Tarabonu přístup k moci, když my toužíme po jediném, jak říkáš, a to je konec sporů, mír pod Světlem.“

Starší partner, s hranatou bradou a bílými prameny ve žlutých vlasech, pronesl chladným hlasem: „Slyšel jsem, že Pedron Niall touží po jednotě proti Dračím spřísahancům. Sjednocených pod jeho velením, není to pravda?“

„Pan velící kapitán netouží po žádné nadvládě,“ odtušil Carridin stejně ledově. „Děti slouží Světlu, stejně jako všichni lidé dobré vůle.“

„Nemůže být ani řeči,“ vložil se do hovoru první panter, „o tom, že by Tarabon byl jakýmkoliv způsobem poddán Amadoru. Ani řeči!“ Z téměř každého křesla se ozval hněvivý souhlas.

„Ovšemže ne,“ řekl Carridin, jako by ho něco takového v životě ani nenapadlo. „Jestli chcete moji pomoc, tak vám ji poskytnu – za podmínek, které jsem vám sdělil. Pokud ne, tak pro děti se vždycky najde práce. Služba Světlu nikdy nekončí, protože Stín číhá všude.“

„Dostaneš záruky, podepsané a s pečetí krále,“ prohlásil prošedivělý muž se lví maskou, což byla první slova, která pronesl. Byl to, samozřejmě, Andrik sám, i když Carridin to neměl vědět. Král se nemohl setkat s inkvizitorem ruky Světla, aniž by to vyvolalo řeči, stejně jako nemohl navštívit vinárnu, dokonce ani Zahradu Stříbrných vánků.

Carridin kývl. „Až je budu mít v ruce, zabezpečím panaršin palác a děti zajistí všechny... narušitele... kteří by se pokusili narušit investituru. Pod Světlem, to přísahám.“ Napětí z Tarabonských viditelně vyprchalo. Teď obrátili poháry, jako by se ho snažili nahradit vínem, dokonce i Andrik.

Pokud se tarabonského lidu týkalo, děti Světla budou viněny ze všech nevyhnutelných zabití, ne však král nebo tarabonské vojsko. Jakmile Amathera získá korunu a hůl ze stromu života, může se pár dalších členů shromáždění přidat k povstalcům, ale jestli ostatní připustí, že ji nezvolili, z té zprávy bude v Tanchiku hořet. A co se týkalo příběhů od těch, kteří uprchli – no, povstalci přece šíří všechny možné zrádné lži. A král a panarcha Tarabonu budou oba viset na provázcích, které může Carridin předat Pedronu Niallovi, aby s nimi naložil, jak se mu zlíbí.

Nebyla to tak velká cena, jako když král Tarabonu ovládal víc než pár čtverečních mil kolem Tanchika, avšak Tarabon mohl být znovu velkolepý. S pomocí dětí – bude potřeba přinejmenším legie nebo dvě, ne jen těch pět stovek mužů, které měl Carridin teď – ještě bude možné rozdrtit Dračí spřísahance, porazit nejrůznější povstalce, dokonce i úspěšně prosadit válku s Arad Domanem. Pokud si jedna či druhá země ještě uvědomovala, že spolu bojují. Arad Doman byl v ještě horším stavu než Tarabon, jak se Carridin doslechl.

Popravdě mu příliš nezáleželo, jestli Tarabon padne do rukou dětí Světla, či Tanchiko nebo obojí. Bylo třeba uvést do pohybu jisté věci, udělat, co dělával vždycky, ale bylo těžké myslet na něco jiného než na to, kdy mu podříznou hrdlo. Možná bude toužit po tom, aby mu podřízli hrdlo. Celé dva měsíce od poslední zprávy.

Nezůstal na přípitek s Taraboňany, nýbrž se rozloučil a loučení zkrátil, jak nejvíc mohl. Pokud se snad urazili, tak ho příliš potřebovali, aby to dali najevo. Selindrin ho zahlédla, když scházel ze schodů, takže když vystoupil na ulici, podomek mu již přiváděl koně k předním dveřím. Carridin chlapci hodil měďák a pobídl černého valacha do rychlého klusu. Otrhanci v křivolakých ulicích mu uhýbali z cesty, což bylo dobře. Nebyl si jist, že by si všiml, kdyby některého z nich přejel. Ne že by to byla nějaká ztráta. Město bylo plné žebráků. Carridin skoro nemohl dýchat, jak mu do nosu stoupal smrad starého, kyselého potu a špíny. Tamrin by je měl sehnat do houfu a vyhnat z města. Ať si to s nimi vyřídí povstalci na venkově.

Právě o venkově teď přemýšlel, ale ne o povstalcích. S těmi to mohl srovnat poměrně snadno, stačilo roznést zprávu, že ten či onen je temný druh. A jakmile by se mu podařilo jich několik předat ruce Světla, ochotně by se postavili před každého a přiznali se, že vzývali Temného, požírali děti, cokoliv, co by jim řekli. Povstalci by pak již dlouho nevydrželi. Ti, kteří by potom dál předstírali, by se jednou ráno probudili a zjistili by, že jsou sami. Ale Dračí spřísahanci, muži a ženy, kteří již vyhlásili svou podporu Draku Znovuzrozenému, neodpadnou kvůli obvinění z toho, že jsou temní druzi. Většina lidí je již za ně stejně považovala, když přísahali, že budou následovat muže, jenž může usměrňovat.

A právě muž, jehož přísahali následovat, znamenal problém. Muž, jehož jméno dokonce ani neznali. Rand al’Thor. Kde je? Tam venku byla stovka tlup Dračích spřísahanců, z nichž přinejmenším dvě byly dost velké, aby se jim dalo říkat vojsko, které bojovaly s královskými vojáky – tedy těmi, kteří stále věrně setrvávali na Andrikově straně – bojovaly s povstalci – kteří stejně často bojovali proti sobě jako proti Andrikovi nebo Dračím spřísahancům – a přesto Carridin neměl ani tušení, která z tlup Randa al’Thora ukrývá. Mohl být na Almothské pláni nebo v Arad Domanu, kde byla situace stejná. Pokud tam byl, Jaichim Carridin byl z největší pravděpodobnosti mrtvý muž.

V paláci na Veraně, který zabral jako hlavní stan dětí, hodil otěže jednomu z bíle oděných strážných, a bez toho, aby odpovídal na pozdravy, odešel dovnitř. Majitel této zdobené hromady světlých kupolí a krajkových věžiček a stíněných zahrad ohlásil svůj nárok na trůn Světla, a proti zabrání jeho paláce nikdo nic nenamítal. Nejméně ze všeho majitel. To, co zbylo z jeho hlavy, stále zdobilo kopí nad Zrádcovskými schodištěm na Masetě.

Carridin si pro jednou téměř nevšiml jemných tarabonských koberců ani nábytku vyloženého zlatem a slonovinou či nádvoří s vodotrysky, kde šplouchající voda vytvářela chladivé zvuky. Široké chodby se zlatými lampami a vysokými stropy pokrytými složitými zlacenými spirálami jej v nejmenším nezajímaly. Tento palác se vyrovnal těm nejlepším v Amadicii, když už ne těm největším, ale v této chvíli patřily jeho myšlenky silné kořalce v komnatě, kterou si zabral jako pracovnu.

Už byl v půli cesty přes tarabonský koberec nesmírné ceny, s modrými, šarlatovými a zlatými vzory, oči upíral na vyřezávanou skříňku, v níž byla stříbrná karafa s dvakrát destilovanou kořalkou, když si náhle uvědomil, že není sám. U vysokého nízkého okna, z něhož bylo vidět do jedné stromy zastíněné zahrady, stála jakási žena v přiléhavých, světle červených šatech. Medové vlasy měla spletené do cůpků, které jí spadaly na ramena. Mlžný závoj její obličej v nejmenším nezakrýval. Byla mladá a hezká, s poupětem úst a velkýma hnědýma očima. Takhle oblečená, to jistě nebyla žádná služka.

„Kdo jsi?“ chtěl vědět podrážděně. „Jak ses sem dostala? Okamžitě odejdi, nebo tě nechám vyhodit na ulici.“

„Hrozby, Borsi? Hosta by sis měl víc považovat, ne?“

To jméno mu projelo až do páteře. Než si to uvědomil, tasil meč a vrhl se jí po hrdle.

Něco ho zachytilo – vzduch se změnil v protivný rosol – něco ho přinutilo pokleknout, drželo ho to od krku dolů. Sevřelo se mu to kolem zápěstí, až mu zapraskaly kosti. Ruka se mu prudce otevřela a meč mu vypadl. Síla. Používala na něj jedinou sílu. Tarvalonská čarodějnice. A jestli znala jeho jméno...

„Vzpomínáš si,“ řekla žena a přistoupila blíž, „na schůzku, kde se objevil sám Ba’alzamon a ukázal nám tváře Matrima Cauthona, Perrina Aybary a Randa al’Thora?“ Ta jména skoro vyplivla, zvláště to poslední. Očima mohla vrtat díry do oceli. „Vidíš? Vím, kdo jsi, ano? Přislíbil jsi svou duši Velikému pánu Temnoty, Borsi.“ Náhle se rozesmála a znělo to jako malé zvonečky.

Carridinovi na čele vyrazil pot. Nejen odporná tarvalonská čarodějnice. Černá adžah. Byla černá adžah. Myslel si, že za ním přijde myrddraal. Myslel si, že ještě bude mít trochu času. Víc času. Ale ne. „Snažil jsem se ho zabít,“ blekotal. „Randa alThora. Snažil jsem se! Ale nemůžu ho najít. Nemůžu! Řekli mi, že když neuspěju, pobijí mi rodinu, jednoho po druhém. Slíbili mi, že já budu poslední! Mám ještě bratrance. Synovce. Neteře. Mám další sestru! Musíš mi dát víc času!“

Ona tam jen stála, upírala na něj ty pronikavé hnědé oči a kypré rtíky měla zvlněné v úsměvu. Poslouchala, když vyplivl, kde je možné najít Vanoru, kde leží její ložnice, jak ráda jezdí sama po lese za Carmerou. Možná, kdyby vykřikl, přiběhly by sem stráže. Možná by ji zabily. Otevřel víc ústa – a ten hustý, neviditelný rosol mu pronikl do úst a přinutil ho otevřít čelisti, až mu zapraskalo v kloubech. Rozevřel chřípí a zoufale nasával vzduch. Stále mohl dýchat, ale nemohl křičet. Ven se dostalo jen tlumené sténání, jako když žena kvílí za zdí. Chtěl ječet.

„Velice mě bavíš,“ řekla žena s medovými vlasy nakonec. „Jaichim. To je jméno vhodné pro psa, myslím. Chtěl bys být mým pejskem, Jaichime? Když budeš hezky hodný pejsek, mohla bych ti dovolit dívat se, jak jednoho dne Rand al’Thor umírá, ano?“

Chvíli trvalo, než její slova pronikla až k němu. Jestli má vidět, jak Rand al’Thor umírá, nechtěla... Nechtěla ho zabít, zaživa stáhnout z kůže, dělat věci, vedle nichž, jak usoudil, by stažení z kůže byla úleva. Po tváři mu stékaly slzy. Roztřásl se, jak začal vzlykat úlevou, tedy pokud se mohl třást, jak byl v pasti. To, co ho drželo, náhle zmizelo, a on, stále plačící, přepadl dopředu. Nemohl přestat vzlykat.

Žena si klekla vedle něj, zajela mu rukou do vlasů a zvedla mu hlavu. „Takže teď mě budeš poslouchat, ano? Smrt Randa al’Thora je záležitost pro budoucnost, a uvidíš ji jenom tehdy, když budeš hodný pejsek. Nyní povedeš bělokabátníky do panaršina paláce.“

„J-jak t-to v-víš?“

Žena mu zatřásla hlavou ze strany na stranu, a nijak jemně. „Hodný pejsek nedává své paní otázky. Já hodím klacík, ty ho přineseš. Ano? Ano.“ Její úsměv byl jen zábleskem zubů. „Budou při tom nějaké těžkosti? Je tam panaršina legie, tisíc mužů, spí v chodbách, ve výstavních síních, na nádvořích. Ty tolik bělokabátníků nemáš.“

„Oni...“ Musel se odmlčet a polknout. „Oni nebudou dělat potíže. Oni uvěří, že Amathera byla vybrána shromážděním. Právě shromáždění musí –“

„Nenuď mě, Jaichime. Mně je jedno, jestli pobiješ celé shromáždění, dokud udržíš panaršin palác. Kdy vyrazíš?“

„To... to zabere tak tři čtyři dny, než Andrik dodá záruky.“

„Tři nebo čtyři dny,“ zamumlala napůl k sobě. „No dobře. Menší odklad by neměl způsobit žádné potíže.“ Napadlo ho, jaký odklad měla na mysli, když mu podtrhla i ten zbyteček pevné půdy pod nohama. „Ovládneš palác a pošleš panaršiny milé vojáčky pryč.“

„To nejde,“ zalapal po dechu, a ona mu zvrátila hlavu tak tvrdě, až nevěděl, jestli mu dřív zlomí vaz, nebo mu vyrve všechny vlasy. Neodvažoval se jí vzepřít. Do těla se mu zabodlo tisíc neviditelných jehliček, do obličeje, do hrudi, do zad, do paží a nohou, všude. Byly neviditelné, ale byl si jist, že pro to nejsou o nic méně skutečné.

„Nejde, Jaichime?“ prohodila žena tiše. „Nejde je slovo, které velice nerada slyším.“

Jehličky se zabodly hlouběji. Carridin zasténal, ale musel jí to vysvětlit. Co chtěla, opravdu nešlo. Jak spěchal, začal funět. „Jakmile bude Amathera uvedena jako panarcha, bude legii velet ona. Když se pokusím ovládnout palác, obrátí je proti mně, a Andrik jí pomůže. Neexistuje způsob, jak palác udržet proti legii a proti těm vojákům, které Andrik může sebrat z pevností prstence.“

Studovala ho tak dlouho, až se začal potit. Neodvážil sebou ani trhnout, skoro nemrkl. Těch tisíc bodavých jehel mu to nedovolilo.

„S panarchou se to vyřídí,“ řekla nakonec. Jehličky zmizely a ona vstala.

Carridin vstal také a snažil se sebrat. Třeba by bylo možné dosáhnout nějaké dohody. Ta žena teď zřejmě byla ochotna poslouchat důvody. Nohy se mu třásly strachem, ale přiměl se mluvit co nejpevnějším hlasem. „I kdybys dokázala ovlivnit Amathera –“

Uťala ho. „Říkala jsem ti, abys mi nekladl otázky, Jaichime. Hodný pejsek svou paničku poslouchá, ano? Slibuji ti, že jestli to neuděláš, budeš mě ještě prosit, abych ti našla myrddraala, co by si s tebou pohrál. Rozumíš mi?“

„Rozumím,“ vydechl těžce. Ona na něj dál upírala oči a on po chvíli pochopil. – „Udělám, co říkáš... paní.“ Při pohledu na její krátký, pochvalný úsměv zrudl. Pohnula se ke dveřím a obrátila se k němu zády, jako by byl opravdu pes, a to bezzubý pes. „Jak...? Jak se jmenuješ?“

Její úsměv byl tentokrát sladký, a posměšný. „Ano. Pejsek by měl znát jméno své paničky. Jmenuji se Liandrin. Ale to jméno pejskovi nikdy nesmí přejít přes rty. Pokud ano, budu s tebou velice nespokojená.“

Když se za ní zavřely dveře, Carridin se dopotácel k židli s vysokým opěradlem vyloženým slonovinou a sesul se na ni. Kořalku nechal, kde byla. Díky tomu, jak se mu obracel žaludek, by z ní začal zvracet. Jaký zájem mohla mít na panaršině paláci? Byla to nejspíš nebezpečná cesta k přemýšlení, ale i když oba sloužili stejnému pánovi, cítil k té tarvalonské čarodějnici jen odpor.

Nevěděla toho tolik, kolik si myslela, že ví. S královskými zárukami v rukou si mohl udržet Tamrina a vojsko dál od těla hrozbou odhalení, a Amatheru také. Ale oni stále mohli vybudit dav. A velícího kapitána by to celé mohlo víc než jen rozčílit. Mohl by uvěřit, že Carridin touží po osobní moci. Carridin svěsil hlavu do dlaní a představil si, jak Niall podepisuje jeho rozsudek smrti. Zatkli by ho jeho vlastní muži, a pověsili. Kdyby mohl zařídit smrt té čarodějnice... Ale ona mu slíbila, že ho ochrání před myrddraaly. Znovu mu bylo do breku. Ona tu ani nebyla, a přesto ho držela stejně pevně jako předtím, na obou nohou měl ocelové okovy a kolem krku oprátku.

Musí z toho být cesta ven, ale ať se podíval kam chtěl, všude jen číhala další past.

Liandrin se nesla chodbami a snadno se vyhnula sluhům i bělokabátníkům. Když vyšla z malých zadních dvířek do úzké uličky za palácem, vysoký mladý strážný na ni hleděl se směsicí úlevy a znepokojení. Ten malý trik, kdy někoho přiměla, aby poslouchal, co mu podsunula – jen s pomocí maličkého pramínku jediné síly – na Carridina nepotřebovala, ale tohoto mladého blázna snadno přesvědčila, že by ji měl pustit dovnitř. Liandrin mu s úsměvem pokynula, aby se k ní naklonil. Ten hubený trouba se zakřenil, protože očekával hubičku, jeho úsměv však ztuhl, když mu vrazila úzkou čepel do oka.

Když padal jako pytel masa bez kostí, Liandrin hbitě odskočila stranou. Teď už o ní nepromluví ani náhodou. Na rukou jí nezůstala ani kapka krve. Liandrin zatoužila po tom, aby uměla zabíjet s pomocí jediné síly jako Chesmal, nebo dokonce i jen jako Rianna. Zvláštní, že schopnost zabíjet s pomocí síly, zastavit srdce nebo uvařit krev v žilách, musela být tak blízce spojena s léčením. Ona sama nedokázala vyléčit o moc víc než odřeniny či modřiny. Ne že by o to měla nějaký zvláštní zájem.

Její otevřená nosítka, červeně lakovaná a vyložená zlatem a slonovinou, čekala na konci uličky spolu s její osobní stráží tvořenou tuctem velkých chlapů, s tvářemi připomínajícími vyhladovělé vlky. Když vyšli do ulic, muži si snadno vynutili průchod mezi davy lidí. Prostě oštěpy ztloukli každého, kdo nebyl dost rychlý, aby uhnul stranou. Všichni byli samozřejmě oddáni Velikému pánu Temnoty, a i když přesně nevěděli, kdo je ona, věděli, že jiní muži zmizeli, muži, kteří nedokázali správně sloužit.

Dům, který spolu s ostatními zabrala, dvě rozlehlá poschodí s plochou střechou, z bíle omítnutého kamene, na úbočí pod Veranou, nejvýchodnějším poloostrovem Tanchika, patřil kupci, jenž také složil přísahy Velikému pánu. Liandrin by byla dala přednost paláci – jednoho dne možná bude mít královský palác na Masetě. Vyrůstala s pohledem závistivě upřeným na paláce urozených pánů, ale proč by se měla spokojit jen s něčím takovým? – přesto dávalo smysl zůstat ještě chvíli vskrytu. Nebylo možné, aby ty hlupačky v Tar Valonu vytušily, že jsou v Tarabonu, ale Věž je zcela určitě pronásledovala a mazlíčkové Siuan Sanche mohli čmuchat kdekoliv.

Brána vedla na malé nádvoří bez oken, kromě horního poschodí. Liandrin nechala stráže i nosiče tady a sama spěchala dovnitř. Kupec měl pár sloužících, všichni také přísahali Velikému pánu, jak je ujišťoval, což však nestačilo, aby se postarali o jedenáct žen, které se zřídka vydávaly ven. Jedna, hezká, i když rozložitá žena s tmavými copy jménem Gyldin, právě zametala červenobílé dlaždice vstupní haly, když Liandrin vstoupila.

„Kde jsou ostatní?“ chtěla vědět černá adžah.

„V předním obývacím pokoji.“ Gyldin ukázala k dvojitému oblouku dveří napravo, jako by Liandrin nevěděla, kde to je.

Liandrin stiskla rty. Ta žena neudělala pukrle. Nepoužila žádné uctivé oslovení. Pravda, nevěděla, kdo Liandrin ve skutečnosti je, ale Gyldin určitě musela vědět, že je dost vysoko postavená, aby mohla vydávat rozkazy, které bylo nutné poslouchat. Dost na to, aby poslala toho tlustého kupce, s poklonami a celou rodinou, aby se šli plazit někam jinam. „Máš tu uklidit, ano? Ne tu jen tak postávat? No, tak uklízej! Všude je prach. Jestli večer najdu jenom zrníčko prachu, ty krávo jedna, nechám tě zřezat!“ Pevně stiskla rty. Napodobovala způsob, jakým urození a bohatí mluvili, už tak dlouho, že občas zapomněla na to, jak její otec prodával ovoce z vozíku, a přesto ve chvíli hněvu zase mluvila stejně jako obyčejní chudáci. Příliš velké napětí. Příliš dlouhé čekání. Ještě naposledy štěkla: „Dělej!“ a vstoupila do pokoje a práskla za sebou dveřmi.

Ostatní tu nebyly všechny, což Liandrin podráždilo ještě víc, ale bylo jich tu dost. Eldrith Jhondar s kulatou tváří, sedící u lapisem vykládaného stolku pod závěsem na jedné z bíle omítnutých stěn, si dělala pečlivé poznámky z otrhaného rukopisu. Občas si nepřítomně očistila hrot brku o rukáv tmavých vlněných šatů. Marillin Gemalphin seděla u úzkého okna, modré oči zasněně upírala na maličký vodotrysk šumící na malém nádvoří a nepřítomně drbala za ušima hubenou žlutou kočku. Očividně si nijak nevšímala toho, jak má na zelených hedvábných šatech všude chlupy. S Eldrith byly obě z hnědého adžah, ale kdyby se Marillin někdy dozvěděla, že Eldrith je důvod, proč všechny zatoulané kočky, které neustále přinášela, mizejí, nastaly by potíže.

Bývaly z hnědého. Občas bylo těžké si zapamatovat, že to již neplatí nebo že ona sama již nepatří k červenému. Ještě i teď, když se otevřeně zavázaly černému adžah, toho zůstalo tolik, co je jasně označovalo za členky jejich starých adžah. Vezměte si třeba bývalé dvě zelené sestry. Jeaine Caide s měděnou pletí a labutí šíjí na sobě vždycky měla ty nejtenčí, nejpřiléhavější hedvábné šaty, jaké dokázala najít – dnes byly bílé – a smála se, že ty šaty budou muset stačit, když v dnešní době není v Tarabonu nic, co by přitáhlo pohled mužů. Jeaine byla z Arad Domanu. Domanské ženy byly nechvalně vyhlášené svými pobuřujícími šaty. Asne Zeramene, s tmavými vlasy, zešikmenýma očima a velkým nosem, vypadala skoro ponuře ve světle zelených šatech, prostě střižených a s vysokým límečkem, ale Liandrin ji nejednou slyšela, jak lituje, že musela opustit své strážce. A co se týkalo Rianny Andomeran... Černé vlasy s jasným bílým pramenem nad levým uchem lemovaly tvář tak chladnou a nadutou, jakou dokázaly nasadit jen bílé.

„Je to hotovo,“ oznámila jim Liandrin. „Jaichim Carridin přesune své bělokabátníky do panaršina paláce a udrží ho pro nás. Ještě neví, že budeme mít hosty... samozřejmě.“ Objevilo se několik zamračení. Změna adžah rozhodně nezměnila vztah žen k mužům, kteří nenáviděli ženy, jež mohly usměrňovat. „Je tu jedna zajímavá věc. On si myslel, že jsem ho tam přišla zabít. Za to, že nedokázal zabít Randa al’Thora.“

„To nedává smysl,“ řekla Asne a zamračila se. „Musíme ho spoutat a ovládnout, ne ho zabít.“ Náhle se zasmála, měkce a tiše, a opřela se. „Jestli existuje způsob, jak ho ovládnout, nevadilo by mi připoutat ho k sobě. Je to pohledný mladý muž, aspoň podle toho mála, co jsem viděla.“ Liandrin si odfrkla. Ona muže neměla ráda vůbec.

Rianna ustaraně potřásla hlavou. „Dává to znepokojující smysl. Naše rozkazy z Věže byly naprosto jasné, a přesto je jasné, že Carridin dostal jiné. Z toho mohu usoudit jen na rozpory mezi Zaprodanci.“

„Zaprodanci,“ zamumlala Jeaine a pevně zkřížila ruce na prsou. Tenké bílé hedvábí ještě víc poodhalilo její ňadra. „K čemu jsou dobré sliby, že budeme vládnout světu, až se Veliký pán vrátí, jestli nás předtím rozdrtí soupeřící Zaprodanci? Copak si některá z vás myslí, že bychom se jim mohly postavit?“

„Odřivous.“ Asne se rozhlédla kolem sebe a v zešikmených očích měla výzvu. „Odřivous zničí dokonce i jednoho ze Zaprodanců. A my máme možnost jej vytvořit.“ Jeden z ter’angrialů, které sebraly z Věže, černá tyč s dírou, na krok dlouhá, měl tento účel. Žádná z nich vlastně nevěděla, proč dostaly rozkaz ho sebrat, dokonce ani sama Liandrin. Příliš mnoho ter’angrialů bylo takových, vzaly je, protože to dostaly nařízeno, bez nějakého opodstatnění, ale některé rozkazy bylo nutné uposlechnout. Liandrin si přála, aby dokázaly získat alespoň jeden angrial.

Jeaine si ostře odfrkla. „Pokud by ho některá z nás dokázala ovládnout. Nebo jsi už zapomněla na tu jedinou zkoušku, kterou jsme se odvážily podstoupit, kdy mě to málem zabilo? A vypálilo to díru v obou bocích lodi dřív, než jsem to dokázala zastavit? Vážně by nám to prospělo, kdybychom se utopily dřív, než jsme se dostaly do Tanchika.“

„K čemu by nám byl odřivous?“ vyjela Liandrin. „Jestli dokážeme ovládnout Draka Znovuzrozeného, ať si Zaprodanci přijdou na způsob, jak se s námi vypořádat.“ Náhle si uvědomila přitomnost další osoby v místnosti. Gyldin v rohu otírala vyřezávanou židli s nízkým opěradlem. „Co tady děláš, ženská?“

„Uklízím.“ Tmavovlasá žena se bezstarostně narovnala. „Řekla jsi mi, abych uklidila.“

Liandrin na ni málem udeřila jedinou silou. Málem. Ale Gyldin určitě nevěděla, že jsou Aes Sedai. Kolik toho ta žena zaslechla? Nic důležitého. „Zajdi za kuchařem,“ řekla Liandrin s chladným vztekem, „a řekni mu, aby tě spráskal. A pořádně! A nedostaneš nic k jídlu, dokud nebude prach pryč.“ Znovu. Ta žena ji znovu přiměla mluvit jako chudá holka.

Marillin vstala, téměř se otřela nosem kočce o čumáček a podala zvířátko Gyldin. „Ať dostane talíř smetany, až s tebou kuchař skončí. A trochu toho pěkného jehněčího. Nakrájej mu to hodně najemno. Už mu, chudáčkovi, nezůstalo moc zoubků.“ Gyldin se na ni bez mrkání dívala a Marillin dodala: „Něčemu snad nerozumíš?“

„Rozumím.“ Gyldin stiskla rty. Třeba nakonec pochopila. Byla pouhá služka, ne jim rovná.

Poté, co odešla s kočkou v náručí, Liandrin chvíli počkala a potom prudce otevřela dveře. Vstupní hala byla prázdná. Gyldin neposlouchala. Liandrin té ženské nevěřila. Ale vlastně ji nenapadl nikdo, komu by věřila.

„Musíme se věnovat tomu, co se týká nás,“ prohlásila napjatě a zavřela dveře. „Eldrith, už jsi v těch stránkách našla nějaký nový klíč? Eldrith?“

Kyprá žena sebou trhla a pak se na ně na všechny podívala a silně mrkala. Bylo to poprvé, co vůbec zvedla hlavu od otrhaného žlutého rukopisu. Zřejmě ji překvapilo, že vidí Liandrin. „Cože? Klíč? Aha. Ne. Je už tak dost těžké dostat se do královské knihovny. Kdybych sebrala jenom stránku, knihovníci by to okamžitě poznali. Ale kdybych se jich zbavila, už bych nikdy nic nenašla. To místo je hotové bludiště. Ne, tohle jsem našla v knihkupectví poblíž královského paláce. Je to zajímavý traktát o –“

Liandrin uchopila saidar a rozhodila stránky po podlaze. „Pokud to nejsou traktáty o tom, jak ovládnout Randa al’Thora, tak ať shoří! Co jsi zjistila o tom, co hledáme?“

Eldrith zamrkala na rozházené papíry. „No, je to v panaršině paláci.“

„To jsi zjistila přede dvěma dny.“

„A musí to být ter’angrial. Ovládnutí někoho, kdo může usměrňovat, musí vyžadovat jedinou sílu, a protože se jedná o specializované použití, tak jde určitě o ter’angrial. Najdeme ho ve výstavní síni nebo možná v panaršině sbírce.“

„Něco nového, Eldrith.“ Liandrin dalo spoustu práce, aby její hlas nezněl příliš pronikavě. „Našla jsi něco nového? Cokoliv?“

Žena s kulatou tváří nejistě zamrkala. „Vlastně... Ne.“

„Na tom nezáleží,“ prohlásila Marillin. „Za pár dní, jakmile si zvolí tu svou drahou panarchu, můžeme začít hledat, a i kdybychom musely prohlédnout každý svícen, najdeme to. Už to skoro máme, Liandrin. Uvážeme Randa al’Thora na vodítko a naučíme ho sednout a válet se na povel.“

„No ano,“ řekla Eldrith a šťastně se usmála. „Na vodítko.“

Liandrin doufala, že tomu tak bude. Čekání ji už unavovalo, unavovalo ji skrývání. Ať se o ní svět dozví. Ať lidé poklekají, jak jí bylo přislíbeno, když poprvé odmítla staré přísahy kvůli novým.

Egeanin poznala, že není sama, jakmile dveřmi od kuchyně vstoupila do malého domku, ale škrabošku i jutový pytel bezstarostně odhodila na stůl a došla k místu, kde vedle cihlového krbu stálo vědro s vodou. Když se sklonila, aby uchopila měděné držadlo, pravou rukou hmátla do mělké prohlubně, kde za vědrem byly odstraněny dvě cihly. Otočila se a narovnala s malou kuší v rukou. Kuše nebyla ani půl lokte dlouhá, neměla velkou sílu ani dostřel, ale ona ji vždycky měla nataženou, a černá skvrnka na ostré ocelové střele dokázala ve vteřině zabít.

Pokud si muž, ledabyle se opírající v rohu, kuše všiml, nedal to nijak najevo. Měl světlé vlasy a modré oči, byl ve středních letech a vypadal docela dobře, i když na její vkus byl trochu hubený. Určitě ji sledoval, jak přechází malý dvorek, skrze okénko se železnou mříží vedle sebe. – „Myslíš, že tě ohrožuji?“ zeptal se po chvíli.

Poznala známý přízvuk domova, ale kuši nesklonila. „Kdo jsi?“

Místo odpovědi muž opatrně strčil dva prsty do váčku u pasu – zřejmě tedy měl v pořádku zrak – a vyndal něco malého a plochého. Egeanin mu pokynula, aby to položil opatrně na stůl a zase ucouvl.

Teprve když byl zase docela v koutě, Egeanin přistoupila dost blízko, aby mohla zvednout, co tam položil. Aniž by od muže odtrhla oči či sklonila kuši, zvedla předmět tak, aby na něj viděla. Byla to malá slonovinová destička obroubená zlatem, na níž byl vyřezán krkavec a věž. Krkavec měl oči z černých safírů. Krkavec, symbol císařské rodiny. Věž Krkavců, symbol císařské spravedlnosti.

„Normálně by to stačilo,“ sdělila muži, „ale jsme daleko od Seanchanu, v zemi, kde to nejpodivnější je zcela obvyklé.“

Muž se docela pobaveně usmál, sundal si kabátec, rozvázal košili a stáhl si ji. Na obou ramenou měl vytetovaného krkavce a věž.

Většina hledačů pravdy měla krkavce stejně jako věž, ale dokonce ani někdo, kdo by se odvážil ukrást odznak hledače, by se nenechal takto označit. Nosit krkavce znamenalo být majetkem císařské rodiny. Existoval starý příběh o jednom hloupém mladém pánovi a paní, kteří se v opilosti nechali potetovat. Odehrálo se to asi před třemi sty lety. Když to zjistila císařovna, nechala je přivést ke dvoru Devíti měsíců a drhnout podlahy. Tento chlapík mohl být jedním z jejich potomků. Značka krkavce byla navěky.

„Omlouvám se, hledači,“ řekla a odložila kuši. „Proč jsi zde?“ Nezeptala se na jméno. Ať by jí řekl cokoliv, mohla a nemusela to být pravda.

Muž ji nechal držet odznak, dokud se neuspěchaně neoblékl. Jemná připomínka. Ona byla kapitán a on majetek, ale on byl také hledačem, a podle zákona ji mohl předat k výslechu ze své vlastní pravomoci. Podle zákona měl právo ji poslat, aby si koupila provaz, kterým by ji mohl svázat, aby ji mohl vyslechnout přímo tady, a očekával by, že se s ním vrátí. Odmítnutí spolupráce s hledačem byl zločin. Egeanin nikdy za celý život na žádný zločin ani nepomyslela, stejně jako neuvažovala o velezradě proti Křišťálovému trůnu. Ale kdyby položil špatné otázky, vyžadoval špatné odpovědi... Kuši měla stále po ruce a Cantorin byl daleko. Divoké myšlenky. Nebezpečné myšlenky.

„Já sloužím velkopaní Suroth a corenne pro císařovnu,“ pravil hledač. „Kontroluji pokroky agentů, které velkopaní umístila do těchto zemí.“

Kontrola? Co se musí kontrolovat, a navíc hledačem? „O tomhle jsem nic z poštovních člunů neslyšela.“ Jeho úsměv se prohloubil a ona zrudla. Ovšem, posádky by se o hledači nezmínily. Přesto odpověděl, zatímco si zavazoval tkanice u košile.

„Pro své cesty nemůžu riskovat poštovní čluny. Použil jsem plavidla místního pašeráka, muže jménem Bayle Domon. Jeho lodi staví všude v Tarabonu a Arad Domanu, i mezi tím.“

„Slyšela jsem již o něm,“ podotkla Egeanin suše. „Všechno jde dobře?“

„Teď ano. Jsem rád, že alespoň ty jsi své příkazy pochopila správně. Z ostatních to pochopili pouze hledači. Je politováníhodné, že s Hailene není hledačů víc.“ Upravil si plášť na ramenou a sebral jí z ruky odznak hledače. „Došlo k nějakým nepříjemnostem ohledně návratu zběhů sul’dam. Takové zprávy nesmějí vejít v obecnou známost. Mnohem lepší je, když ty ženy prostě zmizí.“

Jen díky tomu, že neměla moc času na přemýšlení, dokázala Egeanin udržet bezvýraznou tvář. Sul’dam byly, jak jí bylo sděleno, po neúspěchu ve Falme ponechány na břehu. Některé možná zběhly. Velkopaní Suroth jí osobně předala rozkaz vrátit každou, kterou najde, ať už dobrovolně, nebo proti jejich vůli, a pokud to nebude možné, zbavit se jich. To poslední zřejmě byla jediná konečná možnost. Až doteď.

„Lituji, že v těchto zemích neznají kafu,“ poznamenal muž a usadil se ke stolu. „Dokonce i v Cantorinu mají kafu pouze urození. Aspoň tomu tak bylo, než jsem odešel. Třeba od té doby dorazily lodi se zásobami ze Seanchanu. Musí stačit čaj. Udělej mi čaj.“

Egeanin ho málem srazila ze židle. – Ten chlap byl majetek. A hledač. Uvařila mu čaj a stála u jeho židle s konvicí, aby mu mohla dolévat šálek. Překvapilo jí, že ji nepožádal, aby si nasadila závoj a zatančila mu kolem stolu.

Konečně dostala svolení se posadit, když mu sehnala brk a inkoust a papír, ale jen aby mu načrtla mapy Tanchika a jeho pevností, aby nakreslila každé další město i městys, o němž alespoň něco věděla. Napsala mu seznam nejrůznějších oddílů v poli, pokud znala jejich sílu, a to, komu byly zavázány věrností, i to, co odhadla o jejich záměrech.

Když skončila, muž nacpal papíry do kapsy a řekl jí, aby odeslala obsah jutového pytle nejbližším poštovním člunem, a odešel s jedním ze svých pobavených úsměvů řka, že by mohl její pokroky znovu zkontrolovat za pár týdnů.

Poté, co odešel, Egeanin ještě dlouho seděla. Každá mapa, kterou nakreslila, každý seznam, který sepsala, byl kopií papírů, jež dávno poslala po poštovním člunu. To, že ji to nechal udělat znovu pod jeho dohledem, mohlo být trestem za to, že jej přiměla ukázat své tetování. Gardisté smrtihlavové se svými krkavci se vychloubali, hledači to dělali zřídka. Mohlo to být tím. Aspoň že před jejím příchodem nešel dolů do sklepa. Nebo šel? Čekal tu jen tak, aby si mohli promluvit?

Pevný železný zámek visel zdánlivě nepoškozený na dveřích do chodby těsně za kuchyní, ale říkalo se, že hledači umějí otevřít zámek i bez klíče. Egeanin vytáhla klíč z váčku u pasu, zámek odemkla a sešla po úzkých schodech.

Odpadky pokrytý sklep osvětlovala jedna lampa na polici. Byly to jen čtyři cihlové stěny očištěné ode všeho, co by mohlo pomoci k útěku. Ve vzduchu visel slabý zápach vycházející z kyblíku s odpadky. Na straně proti dveřím seděla na několika hrubých vlněných pokrývkách sklesle žena ve špinavých šatech. Při zvuku Egeanininých kroků žena zvedla hlavu. V očích měla strach a prosbu. Byla to první sul’dam, kterou Egeanin našla. První a jediná. Egeanin už skoro přestala hledat poté, co našla Bethamin. A Bethamin byla od té doby ve sklepě, zatímco poštovní čluny připlouvaly a odplouvaly.

„Přišel někdo sem dolů?“ zeptala se Egeanin.

„Ne. Slyšela jsem nahoře kroky, ale... Ne.“ Bethamin natáhla ruce. „Prosím, Egeanin. Tohle je všechno chyba. Znáš mě deset let. Sundej mi to.“

Kolem krku měla stříbrný obojek připevněný k stříbrnému vodítku, vedoucímu k náramku ze stejného kovu, který visel na kolíku dva lokte nad její hlavou. Byla to skoro náhoda, že jí ho nasadila, prostě ji chtěla jen na chvíli zabezpečit. Potom se jí podařilo srazit Egeanin na zem. Vzápětí se Bethamin vrhla ke svobodě.

„Jestli mi ho přineseš, tak to udělám,“ pravila Egeanin rozzlobeně. Zlobila se kvůli mnoha věcem, ne kvůli Bethamin. „Přines mi a’dam sem, a já ti ho sundám.“

Bethamin se zachvěla a nechala ruce klesnout. „Je to chyba,“ zašeptala. „Hrozná chyba.“ Ale směrem k náramku se nepohnula.

První pokus o útěk skončil tak, že ležela a svíjela se nahoře na schodech a zvracela. Egeanin to ohromilo.

Sul’dam ovládaly damane, ženy, které mohly usměrňovat, prostřednictvím a’damu. Byly to damane, kdo mohl usměrňovat, ne sul’dam. Ale a’dam mohl ovládat jen ženu, která dokázala usměrňovat. Žádnou jinou ženu ani muže – mladí muži s touto schopností byli samozřejmě popraveni – jen ženu, která mohla usměrňovat. Žena, která měla tuto schopnost a která měla nasazený obojek, nemohla udělat víc než pár kroků bez toho, aby sul’dam měla nasazený náramek a tak dosáhla spojení.

Egeanin se cestou do schodů a při zamykání dveří cítila velice unavená. Chtěla si dát trochu čaje, ale to málo, které zanechal hledač, vystydlo, a jí se nechtělo vařit další. Místo toho se posadila a vytáhla z jutového pytle a’dam. Pro ni to bylo jen umně spojené stříbro. Nemohla ho použít a on jí nemohl ublížit, leda by ji s ním někdo udeřil.

I když se spojila s a’damem jen takto, popírajíc jeho schopnost ji ovládat, stačilo to, aby jí začal běhat mráz po zádech. Ženy, které mohly usměrňovat, byly nebezpečná zvířata spíš než lidé. To ony rozbily svět. Musely být ovládány, jinak by změnily každého ve svůj majetek. Tohle ji učili, tohle se učilo v Seanchanu přes tisíc let. Zvláštní, že se to nestalo i tady. Ne. Tohle byl nebezpečný, hloupý směr uvažování.

Strčila a’dam zpátky do pytle a umyla čajovou soupravu, aby se uklidnila. Měla ráda pořádek, a takový úklid kuchyně jí poskytl menší uspokojení. Než si to uvědomila, už si vařila konvici čaje pro sebe. Nechtěla myslet na Bethamin, a to bylo také nebezpečně hloupé. Posadila se zase ke stolu a zamíchala si med do čaje tak černého, jak jen ho dokázala vyrobit. Nebyla to kafa, ale bude to muset stačit.

Přes to, že všechno popírala, přes její prosby mohla Bethamin usměrňovat. Dokázaly to i ostatní sul’dam? Proto chtěla velkopaní Suroth, aby ty, které zůstaly ve Falme, byly všechny zabity? Bylo to nemyslitelné. Bylo to nemožné. Každoroční zkoušky po celém Seanchanu objevily každou dívku, která v sobě měla byť jen jiskřičku této schopnosti. Každá byla vymazána z občanských svitků, vymazána z rodinných záznamů a odvedena, aby se z ní mohla stát uvázaná damane. Ty samé zkoušky objevily dívky, které se mohly naučit nosit náramek sul’dam. Žádná žena neunikla každoročním zkouškám, dokud nebyla dost stará, aby již začala usměrňovat, pokud v ní ta jiskřička byla. Jak by mohla být byť jen jediná dívka vybrána za sul’dam, když byla damane? A přesto tu byla Bethamin, dole ve sklepě, držená a’damem jako kotvou.

Jedna věc byla jistá. Možnosti, které se tím odkrývaly, byly potenciálně nebezpečné. Zahrnovalo to urozené i hledače. Možná dokonce Křišťálový trůn. Odvážila by se velkopaní Suroth zadržet takovou informaci před císařovnou? Pouhý kapitán lodi mohl s křikem umřít, kdyby se v takové společnosti třeba jen nevhodně zamračil, nebo by mohl zjistit, že je něčí majetek pro zábavu. Musí se dozvědět víc, má-li doufat, že se vyhne Smrti tisíců trhnutí. Pro začátek to znamenalo utratit víc peněz na Gelba a ostatní lasiččí otrapy, jako byl on, najít další sul’dam a zjistit, jestli je a’dam udrží. A potom... A potom se bude plavit mezi nezmapovanými útesy bez lodivoda na přídi.

Dotkla se kuše stále ležící na stole s tou smrtonosnou šipkou a uvědomila si, že jisté je ještě něco. Nedovolí hledačům, aby ji zabili. Nejen proto, aby pomohli udržet velkopaní Suroth její tajemství. A možná ani z žádného jiného důvodu. Ta myšlenka se děsivě blížila velezradě, ale nedala se zahnat.

39

Pohár vína

Když Elain sešla na palubu s věcmi úhledně svázanými do ranečku, zapadající slunce jako by se dotýkalo vody za ústím do tanchického přístavu. Lodníci právě připevňovali poslední silná lana, jež poutala Tanečníka na vlnách k loďmi lemovanému molu, jen jednomu z mnoha na tomto nejzápadnějším poloostrově města. Někteří členové posádky svinovali poslední plachty. Za dlouhými skladišti se na kopcích zvedalo město, bílá záře, kupole a štíhlé věže se třpytícími se korouhvičkami. Asi míli na sever Elain rozeznávala vysoké kulaté hradby. Velký kruh, pokud se dobře pamatovala.

Přehodila si ranec na rameno, kde již měla kožený tlumok, a sešla za Nyneivou po lávce spolu s Coine a Jorin. Skoro jí připadalo zvláštní, vidět sestry zase plně oblečené, v zářivých hedvábných brokátových halenách ladících se širokými kalhotami. Náušnice a dokonce i nosní kroužky, na které si zvykla, i jemný zlatý řetízek na snědých lících obou žen jí teď vůbec nepřipadaly divné.

Tom a Juilin stáli opodál se svými věcmi a vypadali dost mrzutě. Nyneiva měla pravdu. Když přede dvěma dny zjistili pravý důvod jejich cesty, nebo alespoň jeho část, začali mít postranní myšlenky. Ani jeden si zřejmě nemyslel, že dvě mladé ženy jsou schopné – schopné! – pátrat po černých adžah. Nyneiva jim pohrozila, že je nechá přenést na jinou loď Mořského národa mířící opačným směrem, takže to jejich námitky udusilo hned na začátku. Aspoň pro tu chvíli, kdy se Toram a tucet lodníků chystalo strčit je do člunu a dopravit je jinam. Elain se na oba muže pátravě zadívala. Mrzutost znamenala vzpouru. Tito dva jim způsobí další potíže.

„Kam poplujete teď, Coine?“ ptala se Nyneiva, když k nim Elain došla.

„Do Dantory a Aile Jafaru,“ odpověděla velitelka plavby, „a pak dál do Cantorinu a Aile Somery, kde budeme šířit zprávy o Coramoorovi, zlíbí-li se Světlu. Ale musím Toramovi dovolit tady obchodovat, jinak by pukl.“

Její manžel teď byl dole v přístavu, bez svých zvláštních čoček s drátěnými obrubami, s holou hrudí a s prsteny, se vážně dohadoval s muži v širokých bílých spodcích a kabátcích s vyšitými spirálami na ramenou. Každý Tanchikan měl tmavou válcovitou čapku a přes obličej průhledný závoj. Závoje působily směšně, zvlášť u mužů s hustými kníry.

„Světlo vám dej bezpečnou plavbu,“ řekla Nyneiva a posunula si rance na zádech. „Jestli tady objevíme nějaký nebezpečí, který by vás mohlo ohrozit, než odplujete, pošleme vám zprávu.“ Coine i její sestra vypadaly úžasně klidně. To, že věděly o černých adžah, je nijak nevzrušilo. Byl to Coramoor, Rand, na kom záleželo.

Jorin si políbila konečky prstů a přitiskla je Elain na rty. „Světlo dej, abychom se znovu setkaly.“

„Světlo dej,“ odpověděla Elain a zopakovala gesto hledačky větru. Stále jí to připadalo zvláštní, ale byla to také pocta, používaná pouze mezi členy rodiny či milenci. Žena Mořského národa jí bude chybět. Hodně se od ní naučila, a na oplátku naučila něco ji. Jorin teď rozhodně uměla mnohem lépe splétat prameny ohně.

Když došly na konec lávky, Nyneiva vydechla úlevou. Olejové kapky, které jí dala Jorin, uklidnily po dvou dnech na moři její žaludek, ale ona přesto stále mhouřila oči a tiskla rty, dokud se na dohled neobjevilo Tanchiko.

Oba muži se k nim okamžitě připojili, bez rozkazů, a Juilin se ujal vedení s rancem na zádech a světlou, na palec silnou hůl držel v obou rukou. Tmavé oči měl pozorné. Tom šel vzadu a nějak se mu dařilo vypadat nebezpečně i přes bílé vlasy, kulhání a kejklířský plášť.

Nyneiva chvíli špulila rty, ale pak nic neřekla, což Elain považovala za moudré. Než ušli padesát kroků po dlouhém kamenném molu, všimla si Elain, jak je pozoruje množství mužů s očima jako škvírky a hladovými výrazy ve tvářích, i Tanchikané a další, kteří po molu přemísťovali bedny, balíky a pytle. Elain vytušila, že spousta z nich by jí byla ochotná podříznout hrdlo v naději, že hedvábné šaty znamenají peníze ve váčku. Muži ji neděsili, byla si jistá, že dokáže zvládnout dva i tři z nich. Ale měly s Nyneivou prsteny s Velkým hadem schované ve váčcích, a nebylo by k ničemu popírat spojení s Bílou věží, kdyby usměrňovala před stovkou lidí. Lepší bylo, když se Juilin i Tom tvářili, jak nejdivočeji uměli. Nevadilo by jí, kdyby s sebou měly deset takových mužů.

Náhle se z paluby jedné z menších lodí ozval řev. „Vy! Jste to vy!“ Na molo seskočil rozložitý muž s kulatou tváří v zeleném hedvábném kabátci a nevšímaje si Juilinovy pozvednuté hole, hleděl na ni a na Nyneivu. Plnovous bez kníru znamenal, že je z Illianu, a odtamtud pocházel i jeho přízvuk. Elain připadal trochu povědomý.

„Mistr Domon?“ řekla Nyneiva po chvíli a prudce se zatahala za cop. „Bayle Domon?“

Muž kývl. „Jo. Nikdy by mě nenapadlo, že vás ještě uvidím. Já... na vás ve Falme čekal, jak dlouho se to jen dalo, ale pak došlo na to, kdy jsem musel buď vyplout, nebo se dívat, jak mi hoří loď.“

Elain ho konečně poznala. Souhlasil, že je dopraví pryč z Falme, ale pak ve městě zavládl zmatek, dřív než se dostaly na jeho plavidlo. Jeho kabátec prozrazoval, že se mu od té doby nevedlo špatně.

„Ráda tě zase vidím,“ pravila Nyneiva chladně, „ale jestli nás omluvíš, musíme si ve městě najít pokoje.“

„To bude těžký. Tanchiko praská ve švech. Znám ale místo, kde byste na mou přímluvu mohly něco získat. Ve Falme jsem už zůstat nemohl, ale cítím, že vám něco dlužím.“ Domon se odmlčel a náhle se znepokojeně zamračil. „Když jste teď tady. Stane se tu to stejný jako ve Falme?“

„Ne, mistře Domone,“ uklidňovala ho Elain, když Nyneiva zaváhala. „Ovšemže ne. A rády přijmeme tvoji pomoc.“

Napůl čekala, že Nyneiva bude něco namítat, ale starší žena jen zamyšleně kývla a představila muže navzájem. Při pohledu na Tomův plášť Domon zvedl obočí, ale Juilinovo tairenské odění vyvolalo zamračení, které bylo do jisté míry opětováno. Ani jeden muž však nic neřekl. Třeba se jim podaří udržet nepřátelství mezi Tearem a Illianem mimo Tanchiko. A pokud ne, bude si s nimi muset vážně promluvit.

Domon je doprovodil z mola a cestou mluvil o tom, jak se mu vedlo od odjezdu z Falme, a skutečně na tom byl docela dobře. „Tucet dobrých lodí pro plavbu kolem pobřeží, o kterých panaršini daňoví úředníci vědí,“ smál se, „a čtyři plavidla pro otevřené moře, o kterých nevědí.“

Za tak krátkou dobu mohl těžko tolik získat poctivě. Elain šokovalo, že tak otevřeně hovoří na molu plném lidí.

„Jo, pašuju, a mám takový zisky, že bych tomu nikdy nevěřil. A desetina toho jde do kapsy financů, takže se dívají jinam a mají pusy na zámek.“

Kolem prošli dva Tanchikané s těmi svými závoji a kulatými klobouky a s rukama sepjatýma za zády. Každému na krku na silném řetěze visel těžký mosazný klíč. Vypadalo to jako odznak úřadu. Kývli na Domona, jako by se znali. Tom se tvářil pobaveně, ale Juilin se na Domona i oba Tanchikany mračil stejně. Jako chytač zlodějů neměl v lásce nikoho, kdo překračoval zákon.

„Ale nemyslím, že by to vydrželo moc dlouho,“ řekl Domon, když Tanchikané prošli. „A v Arad Domanu je to ještě horší než tady, a to je to tady už tak dost zlý. Urozený pán Drak sice ještě nerozbil svět, ale rozbil Arad Doman a Tarabon.“

Elain mu chtěla říci něco ostrého, ale došli na konec mola, a ona se tudíž jen mlčky dívala, když najímal otevřená nosítka a nosiče, tucet mužů s pevnými klacky a tvrdými tvářemi. Na konci mola stáli strážní s meči a oštěpy a vypadali jako najatí muži, a ne jako vojáci. Na druhé straně široké ulice, naproti řadám mol, zírali na strážné stovky poražených lidí s propadlými tvářemi. Občas přelétli očima k lodím. Elain si vzpomněla, co Coine říkala o lidech, kteří se jí tu tlačili na loď a zoufale se snažili koupit si cestu kamkoliv pryč z Tanchika, a otřásla se. Když se ty oči podívaly na lodi, zahořela v nich touha. Elain seděla ztuhle v nosítkách, které se kymácely skrze tlačenici za klacky, a snažila se nedívat na nic. Nechtěla vidět ty tváře. Kde byl jejich král? Proč se o ně nestaral?

Znamení nad vchodem do bíle omítnutého zájezdního hostince, kam je Domon vzal, pod Velkým kruhem, ohlašoval Dvůr Tří slivoní. Jediný dvůr, který tu Elain zahlédla, bylo nádvoří obehnané dost vysokými stěnami, vydlážděné velkými kameny, před hostincem. Hostinec samotný tvořily tři poschodí čtvercového půdorysu s okny pouze nahoře, a ta okna byla zakrytá složitě kovanou mříží. Uvnitř se v šenku tlačili muži a ženy v tanchických šatech a hukot hlasů téměř přehlušoval melodii dulcimeru.

Nyneiva při pohledu na hostinskou, hezkou ženu jen o málo starší, než byla sama, s hnědýma očima a světle medovými cůpky, jejíž závoj nijak nezakrýval našpulené poupě úst, zalapala po dechu. Elain sebou také trhla, ale Liandrin to nebyla. Tato žena – jmenovala se Rendra – Domona očividně dobře znala. Přívětivě se usmála na Elain a Nyneivu, nadělala spoustu řečí ohledně toho, že je Tom kejklíř, a dala jim poslední dva pokoje za cenu, o níž Elain tušila, že je značně nižší než současná cena za pokoj. Elain se ujistila, že dostanou ten s větší postelí. Už se s Nyneivou o postel dělila dřív, a věděla, že její přítelkyně ve spánku hojně používá lokty.

Rendra jim také opatřila večeři v soukromé jídelně. Jídlo jim přinesli dva mladí sluhové v závojích. Elain zjistila, že jenom hledí na talíř s pečeným jehněčím s kořeněným jablečným rosolem a nějakými dlouhými nažloutlými fazolemi připravenými s limbovými oříšky. Nedokázala se jídla dotknout. Všechny ty hladové tváře. Domon jedl s chutí, on s tím svým pašováním a zlatem. Tom a Juilin také nijak neváhali.

„Rendro,“ ozvala se tiše Nyneiva, „pomáhá tady vůbec někdo chudým? Mohla bych postrádat trochu zlata, kdyby to pomohlo.“

„Můžeš dát dar Bayleho kuchyni,“ odvětila hostinská a usmála se na Domona. „Ten chlap se vyhýbá všem možným daním, ale sám si daně ukládá. Za každou korunu, kterou vydá na úplatky, dá dvě na polívku a chleba pro chudé. Dokonce přesvědčil i mě, abych něco dávala, a já daně platím.“

„Stejně je to míň než daně,“ zamumlal Domon a v obraně krčil rameny. „Slušně vydělávám, ať se picnu, jestli ne.“

„Je dobrý, že rád pomáháš lidem, mistře Domone,“ řekla Nyneiva, když Rendra a sloužící odešli. Tom a Juilin se oba zvedli, aby se přesvědčili, že opravdu odešli. Tom nechal s malou úklonou Juilina otevřít dveře. Chodba za nimi byla prázdná. Nyneiva hned pokračovala. „My bychom taky mohli potřebovat pomoc.“

Illiánci ztuhl nůž a vidlička uprostřed krájení kousku jehněčího. „Jak?“ zeptal se podezíravě.

„To přesně nevím, mistře Domone. Máš lodi. Musíš mít muže. Mohli bychom potřebovat uši a oči. Některé z černých adžah by docela dobře mohly být v Tanchiku, a jestli tu jsou, my je musíme najít.“ Nyneiva si zvedla k ústům vidličku s fazolkami, jako by neřekla nic neobvyklého. V poslední době zřejmě vykládala o černých adžah kdekomu.

Domon na ni vyvalil oči a pak se nevěřícně zadíval na Toma a Juilina, kteří se opět usazovali ke stolu. Když muži kývli, odstrčil stranou talíř a složil si hlavu do dlaní. Podle toho, jak Nyneiva stiskla rty, si od ní málem vysloužil pohlavek, a Elain to skoro schvalovala. Proč si to musel nechat potvrdit od nich?

Nakonec se Domon sebral. „Zase se to stane. Falme znovu dokola. Možná je čas, abych se sbalil a odplul. Když převedu svý lodi zpátky do Illianu, bude tam ze mě boháč.“

„Pochybuji, že by se ti v Illianu líbilo,“ poznamenala Nyneiva pevným hlasem. „Pokud vím, tak tam teď vládne Sammael, i když ne otevřeně. Pod jedním ze Zaprodanců by sis svýho bohatství moc neužil.“ Domonovi málem vypadly oči z důlků, ale ona hned mluvila dál. „Na světě už neexistuje žádný bezpečný místo. Můžeš utíkat jako zajíc, ale nemůžeš se schovat. Není pak lepší udělat, co můžeš, a bojovat jako chlap?“

Nyneiva byla trochu moc tvrdá. Vždycky musela lidi strašit. Elain se usmála, naklonila se a poplácala Domona po ruce. „Nechceme tě nutit, mistře Domone, ale opravdu potřebujeme tvoji pomoc. Vím, že jsi chrabrý muž, jinak bys na nás ve Falme nebyl čekal tak dlouho. Budeme ti nesmírně vděčné.“

„Tohle děláte moc dobře,“ zamumlal Domon. „Jedna s vozkovým bejkovcem, druhá s královniným medem. No tak dobře. Pomůžu vám, jestli to půjde. Ale neslibuju, že tady zůstanu na další Falme.“

Tom a Juilin se ho při jídle blíže vyptávali na Tanchiko. Alespoň Juilin to dělal oklikou, když Tomovi navrhoval otázky ohledně toho, ve kterých obvodech je nejvíc zlodějů, berků a lupičů, které vinárny používají a kdo kupuje jejich kradené zboží. Chytač zlodějů trval na tom, že takoví lidé často vědí víc o tom, co se ve městě děje, než úřady. Zřejmě se nechtěl s Illiáncem bavit přímo, a Domon prskal pokaždé, když odpovídal na některou z Tomem zprostředkovaných Tairenových otázek. Ale neodpověděl, dokud to Tom neřekl. Tomovy vlastní otázky nedávaly smysl, přinejmenším ne od kejklíře. Tom se ptal na šlechtice a jednotlivé frakce, kdo je ve spojení s kým a proti komu, kdo se otevřeně hlásí k čemu a co komu jeho akce vynesly, a také jestli se výsledky lišily od těch, jaké se předpokládaly. Takové otázky by od něj Elain rozhodně nečekala, i po všech těch rozhovorech na Tanečníkovi na vlnách. On byl docela ochoten si s ní povídat – dokonce se přitom snad i bavil – ale pokaždé, když si už říkala, že by mohla vykutat něco o jeho minulosti, jemu se podařilo ji zatlačit zpátky a poslat pryč. Domon však Tomovi odpovídal hbitěji než Juilinovi. V každém případě však Tanchiko znal docela dobře, jak urozené pány a úředníky, tak i jeho temné podsvětí. Podle jeho řeči to skoro vypadalo, že mezi tím není větší rozdíl.

Jakmile oba muži vymačkali pašeráka do sucha, Nyneiva zavolala Rendru, aby přinesla inkoust, brk a papír, a napsala seznam, kde popsala každou z černých sester. Domon přeopatrně zvedl papíry a nejistě se na ně mračil, jako by si myslel, že to jsou ty ženy osobně, ale slíbil, že řekne svým mužům, kteří zůstávají v přístavech, aby měli oči otevřené. Když mu Nyneiva připomněla, že by měl být nesmírně opatrný, zasmál se tak, jako by mu říkala, aby se vlastnoručně neprohodí mečem.

Juilin odešel hned za Domonem, zatočil holí a řekl, že noc je nejlepší čas na to, kdy hledat zloděje a lidi, kteří ze zlodějů tyjí. Nyneiva oznámila, že jde do svého pokoje – svého pokoje – a na chvilku si lehne. Vypadala trochu nejistě, a Elain si náhle uvědomila proč. Nyneiva si zvykla na kymácení Tanečníka na vlnách. Teď měla potíže, když se země nekymácela. Její žaludek nebyl zrovna příjemný společník na cesty.

Ona sama následovala Toma dolů do šenku, kde kejklíř Rendře slíbil, že bude vystupovat. Kupodivu našla lavici u prázdného stolu, a chladný pohled stačil, aby zahnal muže, kteří tu náhle chtěli také sedět. Rendra jí přinesla stříbrný pohár s vínem a ona usrkávala a poslouchala, jak Tom hraje na harfu a zpívá zamilované písničky, jako třeba „První letní růžička“ a „Vítr, jenž vrbkou třese“ a veselé písničky jako „Jenom jedna bota“ a „Ta stará šedá husa". Posluchači jej oceňovali a místo potlesku bušili do stolů. Po chvíli Elain také plácla do stolní desky. Nevypila ještě ani polovinu svého vína, ale jeden hezký sloužící se na ni usmál a dolil jí. Bylo to zvláštním způsobem vzrušující. Za celý svůj život nebyla Elain v šenku hostince ani půltucetkrát a nikdy tam nepila víno a nenechávala se bavit jako obyčejná žena.

Tom zamával pláštěm, aby se zatřepetaly mnohobarevné záplaty, a začal vyprávět příběhy – „Mara a tři hloupí králové“ a několik příběhů o Anle, moudré rádkyni – a zarecitoval dlouhý úryvek z Velkého hledání valerského rohu, recitoval to tak, až se zdálo, že přímo v šenku koně tančí a trubky vřeští a muži a ženy bojují, milují a umírají. Dlouho do noci zpíval a recitoval, jen občas se odmlčel, aby si svlažil hrdlo douškem vína, zatímco hosté se dychtivě dožadovali přídavku. Žena, která předtím hrála na dulcimer, seděla v rožku s nástrojem na kolenou a kyselým výrazem ve tváři. Lidé Tomovi často házeli peníze – a on si najal malého chlapce, aby je sbíral – a nezdálo se pravděpodobné, že by jí dávali tolik za její hudbu.

K Tomovi se to všechno velice hodilo, harfa a zvláště to recitování. No, byl přece kejklíř, ale tohle vypadalo na víc. Elain by byla přísahala, že ho slyšela recitovat Velké hledání valerského rohu už dřív, ale vznešenou řečí, ne prostou. Ale jak by k tomu mohlo dojít? Byl to přece jen obyčejný starý kejklíř.

Nakonec, v pozdní noční hodině, se Tom uklonil s posledním rozmáchlým zamáváním pláště a zamířil ke schodům uprostřed nadšeného bušení do stolů. Elain do svého plácala stejně bujaře jako ostatní.

Zvedla se, že půjde za ním, uklouzla a zvysoka se zase posadila. Zamračila se na stříbrný pohár s vínem. Byl plný po okraj. Určitě z něj už trochu upila. Z nějakého důvodu se jí točila hlava. Ano. Ten sladký mládenec s těma něžnýma hnědýma očima jí pohár dolil – po kolikáté už? Ne že by na tom záleželo. Nikdy nevypila víc než jeden pohár vína. Nikdy. Muselo to být tím, že je pryč z Tanečníka na vlnách a zpátky na souši. Reagovala jako Nyneiva. To bylo vše.

Opatrně se zvedla na nohy – odmítla téměř starostlivou nabídku toho sladkého mladého muže, že jí pomůže – a podařilo se jí vyšplhat do schodů, i když se tolik kymácely. Nezastavila se však na druhém poschodí, kde byl její a Nyneivin pokoj, ale vyšla až nahoru a zaťukala na Tomovy dveře. Ten je pomalu otevřel a podezíravě vyhlédl ven. Elain měla dojem, že kejklíř má v ruce nůž, ale ten hned zmizel. Zvláštní. Elain ho popadla za jeden dlouhý bílý knír.

„Vzpomínám si,“ řekla. Jazyk jí zřejmě pořádně nepracoval, slova zněla poněkud... nezřetelně. „Seděla jsem ti na kolenou a tahala tě za kníry...“ Trhla mu za vousy, aby to předvedla, a on sebou cukl. „...a moje máti se ti nakláněla přes rameno a smála se na mě.“

„Myslím, že bys měla jít do svýho pokoje,“ řekl a snažil se jí otevřít prsty. „Myslím, že se potřebuješ kapku prospat.“

Odmítla odejít. Spíš jako by ho zatáhla zpátky do pokoje. Za knír. – „Moje máti ti taky sedávala na kolenou. Viděla jsem to. Vzpomínám si.“

„Spánek je skvělej, Elain. Ráno se budeš cítit líp.“ Tomovi se podařilo uvolnit si knír a pokusil se ji zavést ke dveřím, ale ona kolem něj proklouzla. Postel neměla žádné sloupky. Kdyby se byla mohla opřít o nějaký sloupek, třeba by se pokoj přestal houpat sem a tam.

„Chci vědět, proč ti máti sedávala na klíně.“ – Tom ustoupil a Elain si uvědomila, že se mu znovu natahuje po knírech. „Ty jsi kejklíř. Moje máti by neseděla na klíně kejklíři.“

„Jdi do postele, dítě.“

„Já nejsem dítě!“ Rozzlobeně dupla nožkou a málem upadla. Podlaha byla níž, než se zdálo. „Nejsem dítě. A ty mi to povíš. Teď!“

Tom povzdechl a potřásl hlavou. Nakonec škrobeně řekl: „Nebyl jsem vždy kejklíř. Kdysi jsem byl bard. Dvorní bard. V Caemlynu, jak už se to tak stalo. U královny Morgasy. Ty jsi byla malá. Jen si pamatuješ věci špatně, to je všechno.“

„Tys byl její milenec, že ano?“ Zacukalo mu oko a jí to stačilo. „Byl jsi! Vždycky jsem věděla o Garethu Bryneovi. Aspoň jsem si to domyslela. Ale vždycky jsem doufala, že si ho vezme. Gareth Bryne a ty a tenhle urozený pán Gaebril, co Mat tvrdí, že na něj teď dělá telecí oči a... Kolik dalších? Kolik? Čím se vůbec liší od Berelain, která si odtáhne každého muže, na kterého jí padne zrak, do postele? Je úplně stejná –“ Začala vidět rozmazaně a zvonilo jí v hlavě. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že jí vlepil políček. Dal jí políček! Narovnala se a přála si, aby se přestal houpat. „Jak se opovažuješ? Já jsem dědička Andoru a nedovolím –“

„Ty jsi malá holčička, která přebrala vína, takže se teď vzteká,“ vyštěkl Tom. „A jestli tě ještě někdy uslyším říkat něco podobnýho o Morgase, ať už budeš opilá nebo střízlivá, přehnu si tě přes koleno, ať už umíš usměrňovat nebo ne! Morgasa je skvělá žena, ta nejlepší, jaká může být!“

„Opravdu?“ Hlas se jí třásl a Elain si uvědomila, že brečí. „Tak proč –? Proč –?“ Nějak se jí podařilo zabořit mu obličej do přednice kabátce a on ji hladil po vlasech.

„Protože být královnou znamená být osamělá,“ vykládal tiše. „Protože většina mužů, které přitahuje královna, vidí moc, a ne ženu. Já viděl ženu, a ona to věděla. Předpokládám, že Bryne v ní viděl to samý, a ten Gaebril taky. Musíš to pochopit, dítě. Všichni chtějí mít v životě někoho, někoho, komu na nich záleží, někoho, na kom by mohlo záležet jim. Dokonce i královna.“

„Proč jsi odešel?“ mumlala mu do hrudi. „Vždycky jsi mě dokázal rozesmát. Vzpomínám si na to. Ji jsi taky rozesmál. A nosil jsi mě na ramenou.“

„To je dlouhý příběh.“ Bolestně si povzdechl. „Povím ti to jindy. Jestli to budeš chtít vědět. S trochou štěstí na tohle do rána zapomeneš. Je čas, abys šla do postele, Elain.“

Zavedl ji ke dveřím, a ona využila příležitosti a znovu ho zatahala za knír. „Jako teď,“ prohlásila spokojeně. „Tahala jsem tě přesně takhle.“

„Ano, tos dělala. Dokážeš sejít dolů sama?“

„Ovšemže to zvládnu.“ Věnovala mu povýšený pohled, ale podle jeho výrazu byl víc než kdy předtím připraven následovat ji do chodby. Aby mu dokázala, že to není nutné, došla – opatrně – až ke schodišti. Když začala sestupovat, Tom se na ni stále ustaraně mračil ode dveří.

Naštěstí klopýtla teprve tehdy, když už byla z jeho dohledu, ale prošla rovnou kolem dveří do svého pokoje a musela se vrátit. Něco muselo být v tom jablečném rosolu. Věděla, že ho neměla sníst tolik. Lini vždycky říkala... Nemohla si vzpomenout na to, co Lini říkala, ale týkalo se to jezení příliš velkého množství sladkostí.

V pokoji hořely dvě lampy, jedna na malém kulatém stolku u postele a druhá na bíle omítnuté římse nad cihlovým krbem. Nyneiva ležela natažená na posteli, která nebyla odestlaná, a byla úplně oblečená. Jak si Elain všimla, lokty měla vystrčené.

Elain řekla první věc, co ji napadla. „Rand si musí myslet, že jsem úplný blázen, Tom je bard a Berelain nakonec není moje matka.“ Nyneiva se na ni zvláštně podívala. Asi jsem nějaká omámená, kdo ví proč. Milý chlapec se sladkýma hnědýma očima mi nabízel, že mě doprovodí nahoru.

„To se vsadím, že je,“ řekla Nyneiva a každé slovo odsekávala. Vstala a objala Elain kolem ramen. „Pojď sem, na chvíli. Je tu něco, co bys měla vidět.“ Vypadalo to jako další vědro vody u stojanu s umyvadlem. „Tady. Obě si klekneme, aby ses mohla podívat.“

Elain to udělala, ale ve vědru nebylo nic, jen její odraz ve vodě. Napadlo ji, proč se tak zubí. Pak ji Nyneiva popadla zezadu za krk a strčila jí hlavu do vody.

Elain začala mávat rukama a snažila se zvednout, ale Nyneiva měla ruku jako železnou tyč. Pod vodou jste měli zadržet dech. Elain to věděla. Jenom si nemohla vzpomenout, jak na to. Mohla jedině mávat rukama, lokat vodu a dusit se.

Nyneiva ji s trhnutím zvedla a Elain stékala voda po obličeji. Nabrala dech do plic. „Jak se – opovažuješ,“ lapala Elain po dechu. „Já jsem – dědička –“ Podařilo se jí ještě vyjeknout, než jí hlava s cáknutím zajela zpátky pod vodu. Elain popadla vědro oběma rukama a snažila se vzepřít, ale k ničemu to nebylo. Ani kopání do podlahy. Utopí se. Nyneiva ji utopí.

Po celém věku byla zase zpátky na vzduchu. Do obličeje jí visely pramínky mokrých vlasů. „Myslím,“ prohlásila nejpevnějším hlasem, na jaký se zmohla, „že mi bude strašně špatně.“

Nyneiva sundala velké bíle polévané umyvadlo ze stojanu právě včas a držela Elain hlavu, když ona ze sebe vyhazovala všechno jídlo, které za celý život snědla. O rok později – no, přinejmenším o několik hodin později, tak dlouho jí to připadalo – jí Nyneiva umývala obličej a otírala jí ústa a koupala ruce. V jejím hlase se však neozýval nejmenší soucit.

„Jaks to mohla udělat? Co tě to popadlo? Od nějakýho mladýho hlupáka bych čekala, že se opije, až se neudrží na nohou, ale ne od tebe! A dneska večer.“

„Měla jsem jenom jeden pohár,“ zamumlala Elain. I když jí ten mladý muž doléval, nemohla vypít víc než dva. Určitě ne.

„Pohár o velikosti džbánu.“ Nyneiva si odfrkla a pomohla Elain na nohy. Spíš ji vytáhla. „Dokážeš zůstat vzhůru? Chci se podívat po Egwain, ale pořád si nemůžu věřit, že se dostanu z Tel’aran’rhiodu bez toho, aby mě někdo probudil.“

Elain na ni zamrkala. Hledaly Egwain, neúspěšně, každou noc od chvíle, kdy tak náhle zmizela při jejich setkání v Srdci Kamene. „Zůstat vzhůru? Nyneivo, dneska je řada na mně, měla bych to být já. Víš, že nemůžeš usměrňovat, pokud se zrovna nezlobíš, a...“ Uvědomila si, že druhou ženu obklopuje záře saidaru. A měla navíc dojem, že je tomu tak již delší dobu. Náhle měla pocit, že má hlavu plnou vlny. Myšlenky se jí musely prodírat. Pravý zdroj skoro necítila. „Možná bude lepší, když půjdeš ty. Já zůstanu vzhůru.“

Nyneiva se na ni zamračila, ale nakonec kývla. Elain se jí snažila pomoci při svlékání, ale prsty jí nějak nefungovaly, když došlo na ty malé knoflíčky. Nyneiva si tiše bručela, ale podařilo se jí je rozepnout samotné. Pouze v košili navlékla pokroucený kamenný prsten na kožený řemínek, který jí visel kolem krku, vedle mužského prstenu, těžkého a zlatého. To byl Lanův prsten. Nyneiva ho vždycky nosila na prsou.

Elain si k posteli přitáhla nízkou dřevěnou stoličku a Nyneiva se zatím natáhla. Stále byla dost ospalá, ale při sezení na tomhle určitě neusne. Potíž zřejmě byla v tom, nespadnout na zem. „Odhadnu hodinu a vzbudím tě.“

Nyneiva kývla, a pak zavřela oči a oběma rukama stiskla prsteny. Po chvíli začala zhluboka dýchat.

Srdce Kamene bylo docela prázdné. Nyneiva, rozhlížejíc se kolem temnotou mezi velkými sloupy, úplně obešla Callandor jiskřící v podlaze, než si uvědomila, že je stále v košili a kolem krku jí visí kožený řemínek se dvěma prsteny. Zamračila se a po chvíli na sobě měla dvouříčské šaty z dobré hnědé vlny a pevné boty. Elain a Egwain tyhle věci zřejmě šly snadno, ale pro ni to jednoduché nebylo. Při svých prvních návštěvách v Tel’aran’rhiodu zažila nepříjemné chvilky, většinou když si náhodně vzpomněla na Lana, ale když chtěla oděv změnit schválně, musela se soustředit. Jen to – vzpomínka – a šaty měla hedvábné a průsvitné jako Rendřin závoj. Berelain by se při pohledu na ně začervenala. Taktéž Nyneiva, když si pomyslela, že by ji tak mohl vidět Lan.

Horší bylo, že ji přešel hněv – ta hloupá holka, copak si neuvědomila, co se stane, když vypije moc vína? Copak nikdy předtím nebyla sama v šenku? No, nejspíš ne – a pravý zdroj klidně vůbec nemusel existovat, aspoň co se jí týkalo. Třeba to nebude potřeba. Nejistě se rozhlížela po lese mohutných krevelových sloupů, otáčejíc se na místě. Co tady Egwain přimělo tak rychle zmizet?

Kámen byl tichý, byla to taková dutá prázdnota. Slyšela, jak jí v uších hučí krev. Přesto ji svědila kůže mezi lopatkami, jako by ji někdo pozoroval.

„Egwain?“ Její výkřik se odrážel v tichu mezi sloupy. – „Egwain?“ Nic.

Otřela si dlaně do sukní a zjistila, že drží pokřivenou hůl s velkým sukem na konci. Tohle bude vážně užitečné. Ale přesto hůl sevřela pevněji. Meč by mohl být užitečnější – hůl se na okamžik rozmazala a zpola se změnila v meč – nevěděla, jak meč používat. Lítostivě se vysmála sama sobě. Kyj tady byl stejně dobrý jako meč. Obojí bylo prakticky k ničemu. Usměrňování bylo jedinou obranou, to a útěk. Což jí v této chvíli ponechalo jedinou možnost.

Teď chtěla utéci, jak na sobě cítila ty oči, ale tak rychle se odmítla vzdát. Ale co měla dělat? Egwain tu nebyla. Byla někde v Pustině. V Rhuideanu, říkala Elain. Ať to bylo kdekoliv.

Mezi dvěma kroky se náhle ocitla na nějakém horském úbočí. Žhavé slunce vycházelo nad dalšími rozeklanými horami za údolím a spalovalo již tak suchý vzduch. Pustina. Byla v Pustině. Na chvíli ji slunce překvapilo, ale Pustina byla dost daleko na východ, aby tu již mohlo vycházet slunce, když v Tanchiku byla stále noc. V Tel’aran’rhiodu na tom ale stejně nezáleželo. Sluneční světlo nebo tma zřejmě neměly žádný vztah ke skutečnému světu, pokud Nyneiva věděla.

Skoro polovinu údolí pokrývaly dlouhé světlé stíny, ale dole se vlnila zvláštní masa mlhy, která zřejmě nemizela, i když se do ní opřely sluneční paprsky. Z mlhy se zvedaly vysoké věže a některé vypadaly nedostavěné. Město. V Pustině?

Nyneiva mhouřila oči, aby rozeznala postavu dole v údolí. Byl to muž, i když jediné, co z té vzdálenosti rozeznala, byl někdo ve spodcích a jasně modrém kabátci. Rozhodně to nebyl Aiel. Přecházel podél hranice mlhy a čas od času se zastavil a sáhl do mlhy. Nyneiva si nebyla jistá, ale měla dojem, že se mu ruka vždycky zastavila kousek před ní. Možná to nakonec vůbec nebyla mlha.

„Musíš odsud pryč,“ pravil naléhavě ženský hlas. „Jestli tě tamten uvidí, zemřeš, nebo něco horšího.“

Nyneiva nadskočila a s pozvednutým kyjem se otočila, přičemž na kraji svahu málem uklouzla.

Ta žena stála kousek nad ní. Na sobě měla krátký bílý kabátec a objemné, světle žluté kalhoty nabrané nad nízkými holínkami. Její plášť zavlál v závanu suchého vzduchu. Ale díky jejím zlatým vlasům, spleteným do složitých copů, a stříbrnému luku v její ruce Nyneiva nevěřícně vyhrkla jméno.

„Birgitte?“ Birgitte, hrdinka stovky příběhů, a její stříbrný luk, s nímž nikdy neminula. Birgitte, jedna z mrtvých hrdinů, které valerský roh povolá zpátky z hrobu, aby bojovali v Poslední bitvě. „To není možný. Kdo jsi?“

„Teď není čas, ženo. Musíš odejít, než tě uvidí.“ Jediným plavným pohybem vytáhla z toulce u pasu stříbrný šíp, nasadila ho na tětivu a natáhla luk, až měla opeření šípu u ucha. Stříbrná hlavice šípu mířila Nyneivě přímo na srdce. „Jdi!“

Nyneiva utekla.

Nebyla si jistá, jak to udělala, ale teď stála na Trávníku v Emondově Roli a hleděla na hostinec U Vinného střiku s jeho komíny a střechou z červených tašek. Trávník obklopovaly domy s doškovými střechami, a ze skalky tu vyvěral potok Vinný střik. Slunce tady stálo vysoko na obloze, i když Dvouříčí leželo daleko na západ od Pustiny. Přesto i přes bezmračnou oblohu ležel na vesnici hluboký stín.

Nyneiva měla jen chvíli, kdy se mohla divit, jak se sem dostala. Koutkem oka zahlédla jakýsi pohyb, záblesk stříbra, a za roh úhledného domku Ailyse Candwina stojícího za Vinným střikem se vrhla jakási žena. Birgitte.

Nyneiva nezaváhala. Rozběhla se k mostku přes zurčící vody potoka. Boty jí zadupaly na dřevěných deskách. „Vrať se zpátky,“ volala. „Vrať se zpátky a odpověz mi! Kdo to byl? Buď se sem vrátíš, nebo ti ukážu! Zřežu tě tak, až si budeš myslet, že to je dobrodružství!“

Zahnula za roh Ailysova domu a skutečně zpola očekávala, že uvidí Birgitte. Co však nečekala, byl muž v tmavém kabátci, asi sto kroků daleko, který se k ní hnal po ulici. Zadrhl se jí dech. Lan. Ne, ale měl stejné rysy i stejné oči. Teď se zastavil, zvedl luk a vystřelil. Na ni. Nyneiva se s výkřikem vrhla stranou a zoufale se snažila probudit.

Elain vyskočila na nohy tak prudce, až převrhla stoličku, když Nyneiva vyvřískla a s očima doširoka rozevřenýma se posadila.

„Co se stalo, Nyneivo? Co se stalo?“

Nyneiva se otřásla. „Vypadal jako Lan. Vypadal jako Lan a snažil se mě zabít.“ Položila si roztřesenou ruku na levou paži, kde jí pár coulů pod ramenem tekla krev z mělkého škrábance. „Kdybych byla neuskočila, dostala bych to do srdce.“

Elain se posadila na okraj postele a ránu Nyneivě prohlédla. „Není to zlé. Umyju ti to a zavážu.“ Přála si, aby věděla něco o léčení. Zkoušet to bez toho, aby to věděla, by mohlo věci ještě zhoršit. Ale byl to jen dlouhý škrábanec. A to se snažila zapomenout na to, že má hlavu stále plnou rosolu. Třesoucího se rosolu. „To nebyl Lan. Uklidni se. Ať to byl kdo chtěl, nebyl to Lan.“

„To já vím,“ prohlásila Nyneiva kysele. Vypověděla, co se jí stalo, stejně rozzlobeným hlasem. Muž, který na ni vystřelil v Emondově Roli, a muž v Pustině. Nebyla si jistá, že je to ten stejný muž. Birgitte sama už byla dost neuvěřitelná.

„Jsi si jistá?“ zeptala se Elain. „Birgitte?“

Nyneiva si povzdechla. „Jediná věc, kterou si jsem jistá, je, že jsem nenašla Egwain. A že se tam dneska v noci nevrátím.“ Udeřila se pěstí do stehna. „Kde je? Co se jí stalo? Jestli potkala toho chlapa s lukem... Ó Světlo!“

Elain musela chvíli přemýšlet. Tolik se jí chtělo spát a myšlenky jí utíkaly. „Říkala, že by tam nemusela být, až se zase budeme mít sejít. Možná proto tak rychle odešla. Ať už nemůže z jakéhokoliv důvodu... chci říci...“ Zřejmě to nedávalo moc velký smysl, ale nedokázala to ze sebe dostat správně.

„To doufám,“ prohlásila Nyneiva unaveně. Podívala se na Elain a dodala: „Radši bychom tě měly dostat do postele. Vypadá to, že se každou chvíli složíš.“

Elain byla Nyneivě vděčná, že jí pomohla při svlékání. Nepamatovala se, že by Nyneivě obvazovala ruku, ale postel jí připadala tak úžasná, že skoro nemohla myslet na nic jiného. Ráno se třeba pokoj přestane pomalu točit kolem postele. Spánek k ní přišel ve chvíli, kdy se hlavou dotkla polštáře.

Ráno si přála, aby byla mrtvá.

Když slunce teprve vykouklo nad obzor, byl šenk až na Elain prázdný. Elain držela hlavu v dlaních a zírala na pohár, který před ni Nyneiva postavila na stůl, než odešla hledat hostinskou. Pokaždé, když vydechla, cítila vlastní dech. Stahovalo se jí chřípí. Měla pocit, že se jí hlava... Ne, nedalo se popsat, co by jí mohla hlava udělat. Kdyby jí v té chvíli někdo nabídl, že jí uřízne hlavu, možná by mu dokonce poděkovala.

„Jsi v pořádku?“

Při zvuku Tomova hlasu sebou trhla a jen tak tak potlačila zakvílení. „Jsem docela v pořádku, děkuji.“ Z mluvení jí začala třeštit hlava. Kejklíř se nejistě popotahoval za knír. „Tvoje příběhy včera v noci byly báječné, Tome. Co si z nich pamatuji.“ Nějak se jí podařilo trochu se zasmát sama sobě. „Obávám se, že si toho mnoho nepamatuji kromě toho, že jsem tu seděla a poslouchala. Zřejmě jsem snědla nějaký zkažený jablečný rosol.“ Nehodlala přiznat, že vypila všechno to víno. Pořád neměla tušení, kolik ho vlastně bylo. Ani že ze sebe udělala hlupáka v jeho pokoji. Zvláště toto nehodlala připustit. Tom jí zřejmě věřil, jak usoudila z toho, jak si při sedání vydechl úlevou.

Objevila se Nyneiva, a než si sedla, podala jí vlhký ručník. Také jí přisunula blíž pohár s tím odporným odvarem. Elain si vděčně přitiskla ručník k hlavě.

„Viděl někdo z vás dneska ráno mistra Sandara?“ zeptala se starší žena.

„Nespal v našem pokoji,“ odpověděl Tom. „Za což bych mu měl být vděčný, vzhledem k velikosti postele.“

Jako by ho ta slova přivolala, předními dveřmi vstoupil Juilin s unavenou tváří a těsně padnoucí kabátec měl celý pomačkaný. Pod levým okem měl modřinu a krátké černé vlasy, které měl obvykle hladce přičesané k hlavě, vypadaly, jako by si je pročesával prsty, ale když se k nim připojil, usmál se. „Zlodějů je v tomto městě jako střevlí v rákosí a jsou ochotní mluvit, když jim koupíte něco k pití. Mluvil jsem se dvěma muži, kteří tvrdili, že viděli ženu s bílým pramenem nad levým uchem. Myslím, že jednomu z nich věřím.“

„Takže jsou tady,“ řekla Elain, ale Nyneiva zavrtěla odmítavě hlavou.

„Není to vůbec jisté. Možná. Bílý pramen ve vlasech může mít víc žen.“

„On nepoznal, jak je stará,“ připojil ještě Juilin zakrývaje rukou zívnutí. „Tvrdil, že vůbec neměla věk. Ještě udělal vtip, že to mohla být Aes Sedai.“

„Jdeš na to moc rychle,“ vyjela na něj Nyneiva napjatým hlasem. „A nijak nám tím neprospěješ, když je přivedeš přímo na nás.“

Juilin se temně zarděl. „Jsem opatrný. Nijak netoužím po tom, aby mě Liandrin zase dostala do rukou. Já nekladu otázky, já si povídám. Občas o ženách, které jsem znával. Dva muži se chytili na ten bílý pramen, ale ani jednoho by nikdy nenapadlo, že se jednalo o něco jiného než nezávazné povídání nad laciným pivem. Dneska večer do mých sítí třeba vpluje někdo další, ale tentokrát to třeba bude křehká žena z Cairhienu s velikánskýma modrýma očima.“ To by byla Temaile Kinderode. „Kousek po kousku zúžím okruh, kde by se mohly pohybovat, až zjistím, kde jsou. Já je pro vás najdu.“

„Nebo já.“ Tom mluvil, jako by si myslel, že je to stejně pravděpodobné. „Spíš než se zloději, nebudou se motat kolem šlechticů a politiků? Některý urozený pán ve městě začne dělat, co obvykle nedělá, a přitáhne mě k nim.“

Oba muži se prohlíželi. Elain čekala, že si vzápětí navrhnou, že spolu budou zápasit. Muži. Nejdřív Juilin a Domon, a teď Juilin a Tom. Tom a Domon se nejspíš do sebe dají pěstmi, aby to dokončili. Muži. To bylo to jediné, co ji k tomu napadlo.

„Možná s Elain uspějeme i bez vás dvou,“ podotkla Nyneiva suše. „Dneska začneme hledat samy.“ Na Elain se skoro ani nepodívala. „Aspoň já začnu. Elain si možná bude muset trochu odpočinout, aby se vzpamatovala z... plavby.“

Elain opatrně odložila ručník a oběma rukama zvedla pohár před sebou. Hustá šedozelená tekutina chutnala ještě hůř než páchla. Elain se otřásla a přinutila se pít dál. Když se jí odvar dostal do žaludku, na okamžik se cítila jako plášť vlající ve vichřici. „Dvoje oči vidí víc než jedny,“ oznámila Nyneivě a se zazvoněním položila prázdný pohár na stůl.

„A stovka očí vidí ještě víc,“ připojil chvatně Juilin, „a jestli ten illianský úhoř opravdu vyslal svoje lidi, budeme jich mít nejmíň tolik, spolu se zloději a berky.“

„Já – my – ty ženy pro vás najdeme, jestli je to jenom trochu možný,“ řekl Tom. „Není nutný, abyste vůbec vylezly z hostince. Tohle město je moc nebezpečný, i kdyby tu Liandrin vůbec nebyla.“

„Kromě toho,“ dodal Juilin, „jestli tu jsou, tak vás dvě znají. Znají vaše tváře. Mnohem lepší bude, když zůstanete v hostinci, mimo dohled.“

Elain se na ně užasle dívala. Před chvílí se snažili přinutit jeden druhého, aby první sklopil zrak, a teď postupují ruku v ruce. Nyneiva měla pravdu, že budou dělat potíže. No, dědička Andoru se nebude schovávat za mistra Juilina Sandara a mistra Toma Merrilina. Otevřela ústa, aby jim to řekla, ale Nyneiva promluvila první.

„Máte pravdu,“ řekla klidně. Elain na ni nevěřícně zírala. Tom a Juilin se zatvářili překvapeně a zároveň odporně spokojeně. „Ony nás znají,“ pokračovala Nyneiva. „Myslím, že jsem se o to dnes ráno postarala. Aha, tady je paní Rendra s naší snídaní.“

Tom a Juilin si vyměnili znepokojené zamračení, ale nemohli říci nic, když se na ně hostinská usmívala zpoza závoje.

„A to, o co jsem tě žádala?“ řekla Nyneiva, když před ni žena postavila misku s medem oslazenou kaší.

„Aha, ano. Nebude to problém najít šaty, aby vám dvěma padly. A vlasy – máte tak krásné vlasy, tak dlouhé – to bude úplně snadné vyřešit.“ Přejela si prstem vlastní tmavě zlaté copy.

Výrazy Toma a Juilina Elain málem rozesmály. Možná byli připraveni na námitky, ale proti tomu, když si jich ženy nevšímaly, obranu neměli. Vlastně už ji přestávala bolet hlava. Nyneivina odporná směs zřejmě fungovala. Když Nyneiva s Rendrou probíraly cenu, střih a látky – Rendra chtěla zopakovat své přiléhavé šaty, dnes světle zelené. Nyneiva byla proti, ale zřejmě už nebyla tak pevná – Elain snědla lžičku kaše, aby zahnala tu pachuť v ústech. Připomnělo jí to, že má hlad.

Byl tu však jeden problém, o němž se nikdo zatím nezmínil, problém, o němž Tom a Juilin nevěděli. Jestli byly černé adžah v Tanchiku, tak tu bylo i to, co ohrožovalo Randa. Něco, co ho dokázalo spoutat skrze jeho vlastní sílu. Najít Liandrin a ostatní nestačilo. Musely najít také tohle. Náhle ji nově nalezená chuť k jídlu úplně přešla.

40

Lovec Trolloků

Pozůstatky ranního deštíku stále kapaly z listů jabloní a purpurová pěnkava poskakovala po větvi, kde se nalévaly plody, které letos nikdo nesklidí. Slunce již bylo vysoko, ale bylo schováno za hustými šedými mraky. Sedě se zkříženýma nohama na zemi Perrin nepřítomně zkoušel tětivu. Pevně napjatá voskovaná šňůra měla ve vlhkém počasí sklon povolovat. Bouřka, kterou Verin přivolala, aby je skryla před pronásledovateli té noci, kdy zachraňovali zajatce, překvapila dokonce i ji svou zuřivostí, a prudký liják se spustil ještě třikrát během následujících šesti dnů. Aspoň Perrin si myslel, že to bylo šest dnů. Od oné noci skoro nemyslel, jen se nechával nést událostmi a reagoval na ně tak, jak k nim docházelo. Do boku ho tlačila čepel sekery, ale on si toho ani nevšiml.

Nízké zatravněné rovy označovaly pokolení zde pohřbených Aybarů. Na nejstarších z vyřezávaných dřevěných náhrobků, popraskaných a téměř nečitelných, byly údaje téměř tři století staré, nad rovy téměř nerozeznatelnými od okolní půdy. Ale jeho u srdce bodaly rovy sice ohlazené deštěm, ale zatím jen řídce porostlé trávou. Byla tu pohřbena celá pokolení Aybarů, ale určitě sem zatím nikdy nepoložili čtrnáct lidí najednou. Teta Neain vedle staršího hrobu strýce Carlina, s jejich dvěma dětmi u sebe. Prateta Ealsin v řadě se strýcem Ewardem a tetou Magde a jejich třemi dětmi, dlouhá řada s jeho matkou a otcem. Adora a Deselle a malý Paet. Dlouhá řada rovů s holou, vlhkou hlínou, která stále prosvítala mezi trávou. Hmatem přepočítal šípy, které mu zbývaly v toulci. Sedmnáct. Příliš mnoho jich bylo poškozeno a stálo za to je sebrat jen kvůli jejich ocelovým hlavicím. Neměl čas si vyrobit vlastní. Brzy bude muset navštívit šípaře v Emondově Roli. Buel Dawtry vyráběl dobré šípy, dokonce ještě lepší než Tam.

Slabé zašustění za zády ho přimělo zavětřit. „Co se děje, Dannile?“ zeptal se, aniž se otočil.

Zadržení dechu, jenom chvilka překvapení, než Dannil Lewin řekl: „Urozená paní je tady, Perrine.“ Žádný z nich si nedokázal zvyknout na to, že ví, kdo je kdo, dřív, než je uvidí, nebo že je pozná i potmě, ale jemu už ani nezáleželo na tom, co jim připadá zvláštní.

Perrin se zamračil přes rameno. Dannil vypadal hubenější než dřív. Sedláci dokázali nakrmit najednou jen určitý počet lidí, takže někdy měli jídla dost, zato jindy hladověli, podle toho, kolik ulovili. Většinou hladověli. „Urozená paní?“

„Urozená paní Faile. A urozený pán Luc taky. Přišli z Emondovy Role.“

Perrin se plavně zvedl a vyrazil dlouhými kroky, takže Dannil musel poklusávat, aby mu vůbec stačil. Podařilo se mu nepodívat na dům. Na ohořelé trámy a začazené komíny, které bývaly domem, kde vyrůstal. Ale překontroloval stromy kvůli svým hlídkám, těm nejblíž statku. Statek byl tak blízko Luhu, že tu rostlo množství vysokých dubů a jedlovců, a taky slušně velké topoly a šácholany. Husté listí chlapce dobře zakrývalo – nevýrazné sedlácké šaty znamenaly, že se člověk mohl dobře schovat – takže i on měl potíže je najít. Bude si muset promluvit s těmi, co byli dál. Měli dohlédnout na to, aby se nikdo nepřiblížil bez varování. Dokonce ani Faile a ten Luc ne.

Tábor, ve velké houštině, kde si Perrin kdysi hrával, že je daleká divočina, byl nerovný plácek v podrostu s pokrývkami nataženými mezi stromy jako přístřešky a dalšími roztroušenými po zemi mezi malými ohýnky na vaření. I tady z větví kapalo. Většina z téměř padesáti mužů, všichni byli mladí, byla zarostlá, buď že mládenci napodobovali Perrina, nebo jim nebylo příjemné holit se ve studené vodě. Byli to dobří lovci – Perrin poslal domů každého, kdo nebyl – ale nebyli zvyklí na víc než jednu, nejvýše dvě noci za sebou strávené venku. A v žádném případě nebyli zvyklí na to, co je nechával dělat.

Právě teď všichni stáli a vyvalovali oči na Faile a Luca a jen čtyři nebo pět jich v ruce drželo dlouhý luk. Ostatní luky ležely mezi pokrývkami a většina toulců také. Luc tu stál a nepřítomně si pohrával s otěžemi vysokého vraného hřebce, dokonalé ztělesnění lhostejné nadutosti v rudém kabátci, modré oči měl studené jako led a muže okolo snad ani nevnímal. Jeho pach byl výraznější než ostatní, byl chladný a také jiný, jako by neměl vůbec nic společného s muži kolem sebe, dokonce ani lidskost.

Faile se s úsměvem vrhla přivítat Perrina a úzké rozdělené suknice tiše šustily, jak se šedé hedvábí otíralo o šedé hedvábí. Byla slabě cítit bylinkovým mýdlem a svou osobou. „Pantáta Luhhan říkal, že bychom vás mohli najít tady.“

Chtěl se jí zeptat, co tu dělá, ale zjistil, že ji objímá a říká jí do vlasů: „Tak rád tě vidím. Chyběla jsi mi.“

Ona ho odstrčila dost na to, aby se mu mohla podívat do očí. „Vypadáš utahaně.“

Perrin si toho nevšímal, neměl čas na to být utahaný. „Dostalas všechny v pořádku do Emondovy Role?“

„Samozřejmě, všichni jsou v hostinci U Vinného střiku.“ Náhle se zazubila. „Pantáta al’Vere našel starou halberdu a tvrdí, že jestli je bělokabátníci chtějí, tak budou muset přejít přes něj. Všichni jsou teď ve vesnici, Perrine. Verin a Alanna i strážci. Samozřejmě předstírají, že jsou někdo jiný. Taky Loial. Ten rozhodně vzbudil rozruch. Dokonce větší než Bain a Chiad.“ Úsměv se změnil v zamračení. „Požádal mě, abych ti předala tuhle zprávu. Alanna dvakrát beze slova zmizela, jednou sama. Loial říkal, že Ihvona zřejmě překvapilo, když zjistil, že je pryč. Říkal, že to nemám říct nikomu jinýmu.“ Prohlížela si jeho výraz. „Co to znamená, Perrine?“

„Nic, nejspíš. Jen že si nemůžu být jistej a důvěřovat jí. Verin mě před ní varovala, ale můžu důvěřovat Verin? Říkáš, že Bain a Chiad jsou v Emondově Roli? Asi to znamená, že o nich teď ví.“ Trhl hlavou směrem k Lucovi. K urozenému pánovi přistoupilo několik mužů a nesměle mu kladli otázky a on na ně odpovídal s blahosklonným úsměvem.

„Přišly s námi,“ vysvětlovala pomalu. „Teď to prohlížejí kolem vašeho tábora. Podle mě nemají moc vysoký mínění o vašich hlídkách. Perrine, proč nechceš, aby Luc věděl o Aielech?“

„Mluvil jsem s několika lidmi, které vypálili.“ Luc byl příliš daleko, aby ho slyšel, ale Perrin přesto ztišil hlas. „Včetně domu Flanna Lewina byl Luc na pěti z nich v den, kdy je přepadli, nebo den předtím.“

„Perrine, ten chlap je v některých věcech nadutý hlupák – slyšela jsem ho, jak naznačuje, že má nárok na jeden z pohraničních trůnů, i když nám tvrdil, že je z Murandy – ale nemůžeš přece věřit, že je to temný druh. V Emondově Roli dal lidem pár vážně dobrých rad. Když říkám, že tam byli všichni, tak myslím všichni.“ Užasle zavrtěla tmavou hlavou. „Stovky a stovky lidí, co přišly ze severu i z jihu – prostě odevšad – s dobytkem a ovcemi, a všichni mluví o varování Perrina Zlatookého. Tvoje malá vesnice se připravuje na obranu, jestli to bude nutný, a Luc byl v posledních dnech prostě všude.“

„Perrin kdo?“ zalapal Perrin po dechu a trhl sebou. Ve snaze změnit předmět hovoru řekl: „Z jihu? Ale já dál na jih nešel. Nemluvil jsem s nikým, kdo by žil dál než míli pod Vinným střikem.“ Faile ho se smíchem zatahala za vous. „Zprávy se šíří, můj skvělý generále. Myslím, že polovina jich čeká, že z nich teď postavíš vojsko a zaženeš trolloky až do Velké Morny. Ve Dvouříčí se o tobě budou vyprávět příběhy dalších tisíc let. Perrin Zlatooký, lovec trolloků.“

„Světlo!“ vydechl Perrin.

Lovec trolloků. Zatím toho nebylo moc, aby to opodstatnilo takový titul. Dva dny poté, co osvobodili pantátu Luhhana a ostatní, den poté, co Verin a Tomas odjeli svou cestou, narazili na stále ještě kouřící trosky statku, on a tehdy jenom patnáct dvouříčských mladíků. Pochovali, co našli v popelu, a potom snadno vystopovali trolloky. Gaul stopoval a on větřil. Pronikavý, odporný zápach trolloků ještě neměl čas se ztratit, alespoň před ním ne. Někteří chlapci začali váhat, když si uvědomili, že myslí vážně to, co říkal o lovení trolloků. Kdyby byli museli jet příliš daleko, Perrin tušil, že by se jich většina ztratila, když by se nikdo nedíval, ale stopa vedla do mlází ani ne o tři míle dál. Trolloci se s hlídkami neobtěžovali – neměli s sebou žádného myrddraala, aby zahnal jejich lenost – a muži se ve Dvouříčí uměli dobře plížit. Třicet dva trolloci zahynuli, většina ve svých špinavých pokrývkách, probodáni šípy dřív, než stačili zavýt, natož zvednout meč či sekeru. Dannil a Ban a ostatní byli připraveni slavit velké vítězství – dokud nezjistili, co bylo ve velkém železném kotli stojícím v popelu na ohništi. Většina se pak vrhla do houští a zvracela a nejeden otevřeně zaplakal. Perrin hrob vykopal sám. Jen jeden. Nedalo se poznat, co patřilo komu. Ať už cítil v nitru sebevětší chlad, nebyl si jist, zda by to zvládl, kdyby to poznat šlo.

Později toho dne nikdo neváhal, když zachytil další odpornou stopu, i když pár se jich tiše divilo, co to vlastně sleduje, dokud Gaul nenašel stopy kopyt a bot pro muže příliš velkých. V dalším mlází, blíž Luhu, byli čtyřicet jeden trollok a mizelec, s rozestavenými hlídkami, i když jich většina podřimovala. Ale i kdyby byli všichni vzhůru, nebylo by to znamenalo žádný rozdíl. Gaul zabil ty, co nespali, klouzaje mezi stromy jako stín, a dvouříčských mužů tehdy bylo již skoro třicet. Kromě toho ti, co kotel sami neviděli, o něm slyšeli. Při střílení křičeli a jejich uspokojení nebylo o nic méně divoké než hrdelní vytí trolloků. Černě oděný myrddraal zemřel poslední a vypadal jako dikobraz, jak byl prostřílený šípy. Z něj se nikdo nesnažil šípy vytahovat, dokonce ani poté, co se přestal svíjet.

Ten večer začalo pršet podruhé, z oblohy plné převalujících se černých mračen se nepřetržitě lil déšť a létaly po ní jasné blesky. Perrin od té doby trolločí stopu nezachytil a stopy byly smyty. Většinu času jim zabralo vyhýbání se hlídkám bělokabátníků, o nichž všichni tvrdili, že jich je víc než kdy dřív. Sedláci, s nimiž Perrin hovořil, říkali, že se hlídky zřejmě víc snaží najít své bývalé vězně a ty, kdo jim pomohli na svobodu, než že by pátraly po trollocích.

Kolem Luca se teď seběhlo mnohem víc mužů. Luc byl dost vysoký, aby jeho rudozlaté vlasy zářily nad tmavšími hlavami sedláků. Urozený pán zřejmě hovořil a oni poslouchali. A kývali.

„Podíváme se, co nám chce říct,“ prohlásil Perrin ponuře.

Muži z Dvouříčí před ním a Faile ustupovali, teprve až když do nich šťouchl. Plně se soustředili na pána v červeném kabátku, který tu řečnil.

„...takže vesnice je nyní zcela v bezpečí. Sešla se tam spousta lidí, aby ji bránila. Musím říci, že rád spím pod střechou, když mohu. Panímáma al’Vereová v hostinci poskytuje chutné jídlo. Její chléb je nejlepší, jaký jsem kdy jedl. Vskutku neexistuje nic, co by se vyrovnalo čerstvě napečenému chlebu a čerstvě stlučenému máslu a tomu, když si každý večer můžete položit nohy na stůl s pohárem vína v ruce, nebo s tím vynikajícím tmavým pivem pantáty al’Vereho.“

„Urozenej pán Luc říká, že bychom měli jít do Emondovy Role, Perrine,“ řekl Kenley Ahan a zamnul si zarudlý nos hřbetem špinavé ruky. Nebyl jediný, kdo se nemohl vykoupat tak často, jak by chtěl, a taky nebyl jediný, kdo měl rýmu.

Luc se na Perrina usmál tak, jak se nejspíš usmíval na psa, od něhož by čekal, že něco předvede. „Vesnice je zabezpečená, ale vždycky je třeba dalších silných paží.“

„My lovíme trolloky,“ pravil Perrin chladně. „Všichni zatím svý statky neopustili, a každá banda, kterou najdeme a pobijeme, znamená, že pár statků nebude vypálenejch a víc lidí bude mít šanci dostat se do bezpečí.“

Wil al’Seen vyštěkl smíchy. S červeným nateklým nosem a chomáčky šestidenního strniště už nebyl tak hezký. „Trolloka jsme neucítili celý dni. Buď rozumnej, Perrine. Třeba jsme je už zabili všecky.“ Ozvalo se mručení na souhlas.

„Nechci tu šířit nesváry.“ Luc nevinně rozhodil rukama. „Nepochybuji vůbec, že jste měli mnoho skvělých úspěchů, i kromě těch, o nichž jsme slyšeli. Předpokládám, že jde o stovky zabitých trolloků. Docela dobře jste je mohli zahnat všechny. Ale povím vám, že Emondova Role je připravena vás přivítat jako hrdiny. A to stejné bude i v Hlídce pro ty, kdo tam žijí. Je tu někdo z Devenského Průseku?“ Wil kývl a Luc ho poplácal po rameni s neupřímným přátelstvím. „Hrdinské uvítání, bezpochyby.“

„Každej, kdo chce jít domů, může,“ prohlásil Perrin vyrovnaným hlasem. Faile se na něj varovně zamračila. Takhle z něj žádný generál nebude. Ale on nechtěl, aby s ním zůstal někdo, kdo tu být nechtěl. A vlastně ani nechtěl být generálem. „Podle mýho mínění ta práce ještě neskončila, ale je to na vás.“

Nikdo ho za slovo nevzal, i když Wil by to byl zřejmě rád udělal, ale dvacet dalších hledělo do země a přešlapovalo v loňském listí.

„No,“ pravil ledabyle Luc, „jestli už vám nezbyli žádní trolloci, třeba nastal čas obrátit pozornost na bělokabátníky. Nejsou zrovna šťastní, že jste se tady ve Dvouříčí rozhodli bránit sami. A dozvěděl jsem se, že chtějí pár lidí pověsit, zvláště vás jako psance, za to, že jste jim ukradli vězně.“

Hodně dvouříčských mládenců si mezi sebou vyměnilo znepokojené pohledy.

Tehdy se davem protlačil Gaul s Bain a Chiad v těsném závěsu. Aielové se samozřejmě tlačit nemuseli, muži jim ustupovali z cesty, jakmile si uvědomili, kdo to je. Luc se na Gaula zamyšleně, téměř nesouhlasně zamračil. Aielan mu pohled s kamennou tváří opětoval. Wilovi a Dannilovi a ostatním se při pohledu na Aiely rozjasnily tváře. Většina stále věřila, že se někde v houští a v lesích ukrývají další stovky aielských bojovníků. Nikdy se neptali, proč Aielové zůstávají v úkrytu, a Perrin se o tom samozřejmě nezmiňoval. Pokud jim víra v posilu několika set Aielů pomáhala udržet kuráž, tak to bylo jedině dobře.

„Cos našel?“ zeptal se Perrin. Gaul byl pryč od včerejška. Dokázal se pohybovat stejně rychle jako člověk na koni, v lese i rychleji, a mnohem víc toho viděl.

„Trolloky,“ odpověděl Gaul, jako by ohlašoval přítomnost ovcí, „procházejí tímto trefně pojmenovaným Luhem k jihu. Není jich víc než třicet, a já myslím, že se chtějí utábořit na okraji lesa a dnes v noci udeřit. Na jihu se stále lidé drží půdy.“ Náhle se zazubil jako vlk. „Neviděli mě. Nikdo je nevaroval.“

Chiad se naklonila k Bain. „Na Kamenného psa se pohybuje docela dobře,“ šeptala dost hlasitě, aby ji bylo slyšet na pět sáhů daleko. „Nadělá jen o trochu víc hluku než chromý býk.“

„Takže, Wile?“ řekl Perrin. „Chceš jít do Emondovy Role? Můžeš se oholit a možná si najít děvče, co by ti dalo hubičku, zatímco tihle trolloci budou dnes v noci večeřet.“

Wil se temně zarděl. „Dneska v noci budu tam, co ty, Aybaro,“ pronesl tvrdým hlasem.

„Jestli jsou tu kolem pořád trolloci, tak domů nechce jít nikdo, Perrine,“ dodal Kenley.

Perrin se rozhlédl po ostatních a pozoroval jen souhlas. „A co ty, Lucu? Byli bychom velice potěšeni, kdyby s náma šel urozený pán a navíc hledač rohu. Mohl bys nám předvíst, jak se to dělá.“

Luc se maličko usmál, bylo to jako škvíra v kameni, která se ani zdaleka nepřiblížila k těm jeho studeným modrým očím. „Lituji, že mi obrana Emondovy Role stále nedovoluje se vzdálit. Musím dohlédnout na ochranu vašich lidí, kdyby se tam trolloci přiblížili ve větším množství než ve třiceti. Nebo děti Světla. Má paní Faile?“ Natáhl ruku, aby jí pomohl nasednout, ale ona zavrtěla hlavou.

„Zůstanu s Perrinem, urozený pane Lucu.“

„Škoda,“ zamumlal Luc a pokrčil rameny, jako by se na ženský vkus nedalo vůbec spolehnout. Popotáhl si vlčinou podšité rukavice a plavně se vyhoupl do vraníkova sedla. „Hodně štěstí, pane Zlatooký. Vskutku doufám, že budete mít pouze štěstí.“ Mírně se uklonil Faile, ukázkově obrátil vysokého koně a pobídl ho do cvalu tak, že několik mužů mu muselo uskočit z cesty.

Faile se na Perrina mračila tak, že ho jistě čekala lekce ohledně slušného chování, až budou sami. Perrin poslouchal kroky Lucova koně, dokud neutichly v dálce, a pak se obrátil ke Gaulovi. „Dostaneme se před trolloky? Abychom si na ně mohli počkat někde, než dorazí k místu, kde se chtějí zastavit?“

„Vzdálenost by to umožnila, jestli vyrazíme hned,“ řekl Gaul. „Postupují v řadě a nespěchají. Je s nimi noční běžec. Bude snazší je překvapit v pokrývkách než jim čelit v poli.“ Myslel tím, že by to dvouříčtí muži mohli zvládnout lépe, nebyl z něj cítit ani závan strachu.

Ale od ostatních byl strach cítit, nikdo však nenavrhl, že by střet s trolloky, kteří jsou vzhůru a varovaní, a s myrddraalem, který by je pobízel, nemusel být nejlepší nápad. Tábor zrušili okamžitě, jakmile Perrin vydal rozkaz, uhasili ohně a rozházeli popel. Posbírali si pár kotlíků a nasedli na nesourodou sbírku koní i poníků. Když se k nim připojily i hlídky – Perrin si připomněl, že si s nimi ještě musí promluvit – bylo jich skoro sedmdesát. Určitě to bude stačit na přepadení třiceti trolloků. Ban al’Seen a Dannil stále vedli polovinu oddílu – byl to zřejmě způsob, jak zabránit hádkám – kdy Bili al’Daj, Kenley a pár dalších vedli po deseti mužích. Wil byl mezi nimi, obvykle nebyl tak špatný, když dokázal přestat myslet na dívky.

Když vyrazili k jihu a Aielové se rozběhli dopředu, Faile navedla Vlaštovku blíž k Tanečníkovi. „Ty mu opravdu ale vůbec nevěříš,“ pravila. „Myslíš si, že je to temný druh.“

„Já věřím tobě a svýmu luku a sekeře,“ oznámil jí. Ona se zatvářila zároveň smutně i potěšeně, ale taková byla prostá pravda.

Gaul je dvě hodiny vedl k jihu, než zahnul do Luhu, spleti vysokánských dubů, borovic a kalin, košatých šácholanů, kuželovitých pajehličníků, vysokých jasanů se zaoblenou korunou, sladkůvek a černých vrb, s houštím psím vínem opletených keřů dole. Ve větvích švitořily tisíce veverek a všude poletovali drozdci, pěnkavy a vlhovci. Perrin cítil vysokou, i králíky a lišky. Lesem protékaly malé potůčky a každou chvíli narazili na sítinou lemované jezírko nebo tůni, často zastíněné, občas však na otevřeném prostranství, někdy necelých deset kroků napříč, jindy skoro padesát. Půda byla po všech těch deštích nasáklá vodou a čvachtala koním pod nohama.

Gaul se zastavil mezi velkým, vrbami obklopeným jezírkem a úzkým potůčkem na krok širokým, asi dvě míle od lesa. Sem přijdou trolloci, pokud budou pokračovat tak, jako doposud. Tři Aielové splynuli se stromy, aby se o tom ujistili a včas upozornili na příchod nepřátel.

Perrin nechal Faile a tucet mužů hlídat koně a ostatní rozestavil do úzkého oblouku, pasti, do níž by měli trolloci napochodovat. Když se ujistil, že je každý muž dobře ukryt a ví, co má dělat, sám se postavil do vrcholu oblouku vedle dubu s kmenem tlustším, než byl sám vysoký.

Uvolnil si sekeru v závěsu, nasadil šíp a čekal. Do tváře mu vál lehký větřík, zvedal se a utichal. Měl by být schopen trolloky ucítit dávno předtím, než se dostanou na dohled. Měli by mířit přímo k němu. Znovu se dotkl sekery a čekal. Míjely minuty. Hodina. Víc. Jak dlouho to ještě potrvá, než se objeví zplozenci Stínu? O chvíli déle při této vlhkosti a bude potřeba vyměnit tětivy.

Ptáci zmizeli chvíli předtím, než utichly veverky. Perrin se zhluboka nadechl a zamračil se. Nic. V tom větříku by měl být schopen trolloky ucítit ve chvíli, kdy si je uvědomila zvířata.

Náhodný závan větru k němu přinesl odporný puch, jako staletí starý pot a hnijící maso. Prudce se otočil a zařval: „Jsou za náma! Ke mně! Dvouříčí ke mně!“ Za nimi. Koně. „Faile!“

Na všech stranách se ozval křik a řev, vytí a zuřivý jekot. Na otevřené prostranství o dvacet kroků dál skočil trollok s beraními rohy a zvedl dlouhý zakřivený luk. Perrin natáhl tětivu až k uchu a jedním plynulým pohybem vypustil střelu, sahaje po dalším šípu ve chvíli, kdy první střela opustila luk. Široká hlavice zasáhla trolloka mezi oči. Ten jednou zavyl a zřítil se na zem. A jeho šíp, o velikosti menšího oštěpu, zasáhl Perrina do boku, jako by to bylo kladivo.

Perrin zalapal po dechu a předklonil se, přičemž upustil luk i nový šíp. Bolest se od střely s černým opeřením šířila ve vlnách. Když se Perrin nadechl, šíp se zachvěl, přičemž mu vyslal do těla další vlnu bolesti.

Přes mrtvého druha skočili další dva trolloci, jeden s vlčím čenichem, druhý s kozlími rohy. Postavy v osnířích o polovinu vyšší než Perrin a dvakrát širší. Se štěkáním se trolloci hnali na něj, zakřivené kosiny pozvednuté.

Perrin se přinutil zvednout. Skřípaje zuby zlomil na palec široký dřík šípu vejpůl, vytáhl sekeru a vrhl se jim vstříc. S vytím, jak si matně uvědomoval. Vyl vzteky tak, až měl před očima rudo. Trolloci se nad ním tyčili a jejich zbroj byla na ramenou a loktech samý trn, ale on v záchvatu zuřivosti máchal sekerou, jako by se každou ranou snažil podetnout strom. Za Adoru. Za Deselle. „Moje máma!“ zaječel. „Světlo vás spal! Moje máma!“

Náhle si uvědomil, že seká do zakrvácených postav na zemi. Zavrčel a přinutil se přestat. Třásl se stejně tak námahou, jako bolestí v boku. Teď už se neozýval takový křik. Křičelo méně lidí. Zůstal kromě něj ještě někdo? „Ke mně! Dvouříčí ke mně!“

„Dvouříčí!“ zařval někdo hystericky, o kus dál v mokrém lese, a pak vykřikl ještě někdo: „Dvouříčí!“

Dva. Jenom dva. „Faile!“ volal Perrin. „Ó Světlo, Faile!“

Záblesk černi plynoucí mezi stromy ohlásil myrddraala dřív, než ho Perrin pořádně uviděl, jako had šupinaté černé brnění na hrudi, inkoustový plášť visící bez pohybu bez ohledu na pohyb jeho majitele. Jak se mizelec přiblížil, zpomalil do vlnivé, sebevědomé chůze. Věděl, že je Perrin zraněný, věděl, že bude snadná kořist. Bezoký pohled a bledá tvář v něm vyvolaly strach. „Faile?“ řekl myrddraal posměšně. Jeho hlas zněl stejně, jako když se drolí spálená kůže. „Tvoje Faile – byla výtečná.“

Perrin zařval a vrhl se na něj. Jeho první ránu odvrátil meč s černou čepelí. I druhý. A třetí. Myrddraalova bílá červí tvář byla napjatá soustředěním, ale tvor se nicméně pohyboval jako zmije, jako blesk. Na chvíli ho Perrin donutil se bránit. Jenom na chvíli. Po boku mu stékala krev. Bok ho bolel, jako by mu tam hořel oheň.

Tohle nemohl vydržet dlouho. A až mu dojdou síly, ten meč si najde jeho srdce.

Noha mu uklouzla v rozčvachtaném blátě a mizelec se napřáhl – a meč pohybující se tak rychle, až byl vidět rozmazaně, málem uťal tu bezokou hlavu, takže přepadla na rameno ve spršce černé krve. Myrddraal naslepo bodal a klopýtal dopředu, odmítal zemřít, stále se pudově snažil zabíjet.

Perrin se mu odplazil z cesty, ale pozornost cele věnoval muži, jenž si klidně otíral čepel hrstí listů. Ihvonovi na zádech visel barvy měnící plášť. „Alanna mě poslala, abych tě našel. Skoro jsem to nedokázal, podle toho, jak ses pohyboval, ale sedmdesát koní zanechá stopy.“ Tmavý štíhlý strážce vypadal stejně nevzrušeně, jako by si u krbu zapaloval fajfku. „Trolloci nebyli spojeni s tímto...“ Ukázal mečem na myrddraala. Ten ležel na zemi, ale stále kolem sebe náhodně bodal, „...to je škoda, ale jestli dokážeš sehnat svoje lidi, nemuseli by vás obtěžovat, když u sebe nemají jednoho z beztvářných, aby je pobízel. Odhadoval bych to asi na stovku, pro začátek. Teď jich bude o pár méně. Trochu jste jim pustili žilou.“ Začal se klidně rozhlížet po stínech pod stromy, jedině čepel v jeho rukou naznačovala, že všechno není tak jako obvykle.

Perrin malou chvíli jen zíral. Alanna ho chtěla? Poslala Ihvona? A právě včas, aby mu zachránil život. Celý se třesa znovu pozvedl hlas. „Dvouříčí ke mně! Pro lásku Světla, ke mně! Sem! Ke mně! Sem!“

Tentokrát volal, dokud se neobjevily známé tváře a muži nezačali vylézat z úkrytu. Obličeje měli často postříkané krví. Byli šokovaní, nejistě zírali. Někteří muži zpola nesli jiné a několik ztratilo luky. Byli mezi nimi i Aielové, na pohled nezranění, jen Gaul lehce kulhal.

„Nepřišli tak, jak jsme čekali,“ bylo vše, co Aielan řekl. Noc byla chladnější, než jsme čekali. Pršelo víc, než jsme čekali. Přesně tak to řekl.

Zdánlivě odnikud se s koňmi zjevila Faile. S polovinou koní, včetně Tanečníka a Vlaštovky, a devíti z dvanácti mužů, které zanechal s ní. Na tváři měla škrábanec, ale byla živá. Snažil se ji obejmout, ale ona ho odstrčila a rozzlobeně si mumlala, když si prohlížela zlomený šíp v boku. Jemně mu odhrnula kabátec a snažila se zjistit, kam střela vnikla

Perrin si prohlížel muže kolem sebe. Už přestali přicházet další, ale některé tváře chyběly. Kenley Ahan. Bili al’Daj. Teven Marwin. Přinutil se vyjmenovat chybějící, přinutil se je spočítat. Dvacet sedm. Dvacet sedm jich tu nebylo. „Přinesli jste všechny zraněné?“ zeptal se otupěle. „Nezůstal tam ještě někdo?“ Faile se zachvěla ruka na jeho boku. Když se tak skláněla nad jeho ránou, její výraz byl zpola ustaraný a zpola rozzuřený. Měla právo se zlobit. Do něčeho takového ji nikdy neměl dostat.

„Jenom mrtví,“ řekl Ban al’Seen hlasem stejně olověným, jako byl jeho výraz.

Wil se zřejmě mračil na něco mimo Perrinův dohled. „Viděl jsem Kenleyho,“ řekl. „Hlavu měl v koruně dubu, ale tělo dole na zemi. Viděl jsem ho. Ta rýma už ho nebude trápit.“ Kýchl a vypadal poplašeně.

Perrin si těžce povzdechl a hned si přál, aby to byl nedělal. Bolest, která mu projela bokem, ho přinutila zatnout zuby. Faile, jíž se v ruce objevil zelenozlatý hedvábný šátek, se mu snažila vytáhnout košili ze spodků. Perrin ji i přes její zamračení odstrčil. Na ošetřování ran teď nebyl čas. „Zraněný na koně,“ řekl, když konečně mohl promluvit. „Ihvone, zaútočí na nás?“ Les byl příliš tichý. „Ihvone?“ Strážce se objevil veda tmavého grošáka s ohnivýma očima. Perrin zopakoval otázku.

„Možná. Možná ne. Trolloci sami zabijí toho, koho lze zabít nejsnáze. Bez půlčlověka si spíš najdou nějaký statek než někoho, kdo by jim mohl prohnat tělem šíp. Ať každý, kdo může stát, drží luk s nasazeným šípem, i když ho nedokáže natáhnout. Mohli by se rozhodnout, že cena je příliš vysoká, aby je to bavilo.“

Perrin se zachvěl. Kdyby trolloci zaútočili, měli by mnohem větší zábavu než tanec o Letnicích. Ihvon a Aielové byli jediní, kdo byl skutečně připraven bojovat. A Faile. Tmavé oči se jí třpytily vzteky. Musel ji dostat do bezpečí.

Strážce nenabídl vlastního koně pro raněné, což dávalo smysl. Zvíře by nejspíš nedovolilo nikomu, aby se mu posadil na záda, a kůň cvičený k boji se svým pánem v sedle by byl skvělou zbraní, kdyby se trolloci vrátili. Perrin se snažil posadit Faile na Vlaštovku, ale ona jej zarazila. „Říkal jsi zraněný,“ pamatuješ?“

K jeho znechucení trvala na tom, aby jel na Tanečníkovi. Čekal, že ostatní budou protestovat, když na ně přivedl takovou pohromu, ale nikdo se neozval. Koní bylo právě tak dost, aby se mohli vézt ti, co se neudrželi na nohou, a ti, co by neušli daleko – a Perrin si s nechutí přiznal, že patří k těm druhým – takže skončil v sedle. Polovina ostatních jezdců se musela svých koní pevně držet oběma rukama. Perrin seděl vzpřímeně a skřípal zuby, aby se tak udržel.

Ti, kdo šli pěšky, nebo spíše klopýtali, a někteří z těch, co se vezli, svírali luky, jako by to znamenalo spásu. Perrin také jeden nesl, stejně tak Faile, i když on pochyboval, že by tento dvouříčský dlouhý luk vůbec dokázala napnout. Nyní však záleželo na vzhledu. Na představě, která by je mohla zachránit. Jako Ihvon, jenž byl nastražený jako stlačená pružina, tři Aielové vypadali jako obvykle, když odpluli dopředu s oštěpy prostrčenými řemením, jež jim přidržovalo pouzdra na luky na zádech, a rohovinovými luky v rukou a připravenými. Ostatní, včetně jeho, byli jen otrhaný zbytek, ani v nejmenším nepřipomínali tlupu, kterou sem přivedl, tak sebevědomou a plnou jeho vlastní pýchy. Ale iluze přesto fungovala stejně dobře jako skutečnost. Protože první míli cesty lesní spletí mu náhodný závan větru přinesl pach trolloků, pach ve stínech se plížících trolloků. Pak se zápach pomalu vytrácel, až nakonec zmizel, jak trolloci zůstali vzadu, oklamaní tím přeludem.

Faile kráčela vedle Tanečníka s jednou rukou na Perrinově noze, jako by ho chtěla podržet. Občas k němu vzhlédla a povzbudivě se usmála, stále však ustaraně vraštila obočí. Perrin se na ni vždycky usmál, jak nejlépe dokázal, a snažil se, aby si myslela, že je v pořádku. Dvacet sedm. Nemohl si přestat pořád dokola přeříkávat jejich jména. Colly Garren a Jared Aydaer, Dael al’Taron a Ren Chandin. Dvacet sedm dvouříčských chlapců zabil svou vlastní hloupostí. Dvacet sedm.

Nabrali nejpřímější směr zpátky z Luhu, a z lesa se dostali někdy odpoledne. Bylo těžké určit, jak pozdě přesně je, když byla obloha stále zakrytá šedou pokrývkou a všude ležel stín. Před nimi se táhly pastviny s vysokou trávou, poseté místy stromy, na nichž se tu a tam pásly ovce. V dálce bylo několik statků. Z žádného komínu nestoupal kouř. Pokud v těch domech někdo byl, musel připravovat jídlo na ohni, který téměř nevydával kouř. Nejbližší chochol kouře byl nejméně pět mil daleko.

„Měli bychom si na noc najít nějaký statek,“ poznamenal Ihvon. „Nějaké místo pod střechou, kdyby zase pršelo. Oheň. Jídlo.“ Podíval se na dvouříčské muže a dodal: „Vodu a obvazy.“

Perrin jenom kývl. Strážce věděl mnohem lépe než on, co dělat. I starý Bili Congar s hlavou plnou piva by to nejspíš věděl lépe. Perrin prostě jenom nechal Tanečníka, aby následoval Ihvonova grošáka.

Než urazili míli, zachytil Perrin tichou hudbu, housle a flétny hrající veselou melodii. Nejdřív si myslel, že sní, ale pak to zaslechli i ostatní a vyměňovali se zprvu nevěřícné pohledy, pak se však začali zubit úlevou. Hudba znamenala lidi, a podle zvuku to byli šťastní lidé, kteří něco oslavovali. To, že někdo měl co oslavovat, stačilo, aby je to trochu popohnalo.

41

Mezi Tuatha’any

Na dohled se objevila sbírka vozů, o kousek dál na jih. Vypadaly jako malé domečky na kolech, vysoké dřevěné krabice pomalované a nalakované divokými odstíny červené, modré, zelené a žluté, a všechny stály ve velkém nerovném kruhu kolem několika dubů se silnými větvemi. Hudba vycházela odtamtud. Perrin slyšel, že ve Dvouříčí jsou Cikáni, Kočovný lid, ale doposud je neviděl. Spoutaní koně okusovali vysokou trávu opodál.

„Vyspím se jinde,“ prohlásil Gaul škrobeně, když pochopil, že Perrin hodlá zamířit k vozům, a bez dalšího slova odklusal ihned pryč.

Bain a Chiad tiše, ale naléhavě, mluvily s Faile. Perrin toho pochytil dost, aby poznal, že se ji snaží přesvědčit, aby noc strávila s nimi v nějaké útulné houštině, a ne se „Ztracenými". Představa, že by s Cikány vůbec promluvily, je zřejmě děsila, natož to, že by s nimi jedly a spaly. Faile mu pevněji stiskla nohu, když je odmítala, tiše a pevně. Děvy se na sebe zamračily, modré oči se střetly se šedými se značným znepokojením, ale než se vozy Kočovného lidu přiblížily víc, odklusaly obě Aielanky za Gaulem. Ale zřejmě se trochu sebraly. Perrin slyšel Chiad, jak navrhuje, že Gaula naučí hrát nějakou hru zvanou „Dívčinu hubičku". Když mu mizely z doslechu, smály se.

Muži a ženy pracovali v táboře, šili, spravovali postroje, vařili, prali šaty a umývali děti, opravovali kolo u jednoho vozu. Další děti si hrály na honěnou či tančily na melodii, kterou půl tuctu mužů vyluzovalo na housle a píšťaly. Od nejstarších po nejmladší měli Cikáni šaty ještě barevnější než byly jejich vozy, z pohledu na kombinaci barev, které musely být vybrány poslepu, slzely oči. Žádný duševně zdravý muž by si na sebe nevzal nic, co by se byť jen zdaleka podobalo těmto odstínům, a jen velice málo žen by to udělalo.

Když se otrhaná skupinka přiblížila k vozům, rozhostilo se ticho. Lidé zůstali stát a s ustaranými výrazy je sledovali. Ženy popadly nemluvňata a děti se běžely schovat za dospělé, jen jim vyhlížely kolem nohou či schovávaly tvářičky do sukní. – Dopředu vystoupil pomenší šlachovitý a prošedivělý muž a vážně se jim uklonil s oběma rukama přitisknutýma k hrudi. Na sobě měl jasně modrý kabátec s vysokým límcem a do po kolena vysokých holínek zastrkané pytlovité kalhoty v takovém odstínu zelené, až skoro zářily. „Jste vítáni u našich ohňů. Znáte píseň?“

Perrin se chvíli jen snažil nekroutit bolestí a mohl jen zírat. Toho muže znal, byl to mahdí či hledač této tlupy. Jaká je šance? ptal se v duchu. Ze všech Cikánů na světě, jaká je šance, že to budou ti, které znám? Shody okolností jej vyváděly z míry. Když vzor vytvářel shody okolností, kolo se zjevně snažilo přinutit události, aby se odehrávaly tak, jak si přálo. Začínám mluvit jako zatracené Aes Sedai. Uklonit se sice nedokázal, ale na obřad si vzpomněl. „Tvoje přivítání zahřívá mou duši, Raene, jako vaše ohně zahřívají tělo, ale píseň neznám.“ Faile a Ihvon se na něj překvapeně podívali, ale o nic méně překvapeně než Dvouříčané. Soudě podle mručení, které zaslechl od Bana, Telia a ostatních, tak jim právě poskytl další látku k hovorům.

„Tedy musíme hledat dál,“ odříkal šlachovitý muž. „Jako tomu bylo a jako tomu bude, pokud si nevzpomeneme, budeme pátrat a hledat.“ Zamračeně si prohlédl zakrvácené obličeje mužů před sebou a ucukl pohledem před jejich zbraněmi. Kočovný lid by se nikdy nedotkl něčeho, co by bylo možné považovat za zbraň. „Jste vítáni u našich ohňů. Opatříme horkou vodu, obvazy a mazání. Moje jméno znáš,“ dodal s pátravým pohledem upřeným na Perrina. „Ovšem. Tvoje oči.“

Za řeči se k němu připojila jeho manželka, kyprá žena se šedivými vlasy, ale hladkými tvářemi, o hlavu vyšší než její manžel. Její rudá halenka, jasně žlutá sukně a šátek se zelenými třásněmi bodaly do očí, ale vypadala mateřsky. „Perrin Aybara!“ řekla. „Měla jsem dojem, že tě znám. Je s tebou Elias?“

Perrin zavrtěl hlavou. „Už jsem ho dlouho neviděl, Ilo.“

„On vede život plný násilí,“ prohlásil smutně Raen. „Jako i ty. Násilný život je poskvrněný, i když je dlouhý.“

„Nesnaž se ho přivést na Cestu listu, zatímco tu stojíte, Raene,“ zarazila ho Ila rázně, ale ne nelaskavě. „Je zraněný. Všichni jsou zranění.“

„Na co to myslím?“ zamumlal Raen. Zvedl hlas a pak zavolal: „Pojďte, lidi. Pojďte a pomozte.“

Muži a ženy se rychle seběhli, a jak pomáhali zraněným mužům dolů z koní, odváděli je k vozům, v případě nutnosti i odnášeli, tiše jim vyjadřovali soustrast. Wilovi a pár dalším trochu vadilo, že je rozdělují, ale Perrinovi ne. Násilí bylo pro Tuatha’any tou nejzazší věcí. Oni by proti nikomu nezvedli ruku, dokonce ani proto ne, aby bránili vlastní životy.

Perrin zjistil, že musí při sesedání přijmout Ihvonovu pomoc. Při lezení z koně mu z boku vystřelovala strašlivá bolest. „Raene,“ řekl trochu bez dechu, „neměli byste být zde venku. Bojovali jsme s trolloky ani ne pět mil odsud. Vezmi svý lidi do Emondovy Role. Tam budou v bezpečí.“

Raen zaváhal – a vypadal přitom překvapeně – než zavrtěl hlavou. „I kdybych chtěl, lidé by si to nepřáli, Perrine. Snažíme se netábořit poblíž ani té nejmenší vesnice, a nejen proto, že by nás mohli vesničani falešně obvinit z ukradení toho, co se jim právě ztratilo, nebo z toho, že se snažíme jejich děti přesvědčit, aby hledaly Cestu. Tam, kde lidé postaví deset domů vedle sebe, je velká pravděpodobnost, že dojde k násilí. Tohle Tuatha’ani vědí už od Rozbití světa. Bezpečí leží na našich vozech a v tom, že jsme neustále v pohybu, že neustále hledáme píseň.“ Po tváři se mu mihl žalostný výraz. „Všude slyšíme jen zprávy o násilnostech, Perrine. A to nejen tady, ve Dvouříčí. Ve světě je cítit změnu, ničení. Určitě musíme tu píseň najít brzy. Jinak nevěřím, že se nám to někdy podaří.“

„Vy tu píseň najdete,“ řekl Perrin tiše. Možná si hnusí násilí až příliš, aby to ta’veren překonal. Možná dokonce ani ta’veren nedokáže porazit Cestu listu. Kdysi mu taky připadala přitažlivá. –„Opravdu doufám, že ano.“

„Co se má stát, stane se,“ prohlásil pevně Raen. „Všechno umírá ve vyměřenou chvíli. Možná dokonce i písně.“ Ila manželovi na uklidněnou položila ruku kolem ramen, i když oči měla stejně ustarané jako on.

„Pojď,“ řekla ve snaze zakrýt své znepokojení, „musíme tě dostat dovnitř. Muži by žvanili, i kdyby jim hořely kabátce.“ K Faile dodala: „Jsi moc hezká, dítě. Možná by sis měla na Perrina dávat pozor. Vždycky ho vidím jen ve společnosti hezkých děvčat.“ Faile na Perrina vrhla bezvýrazný, zvažující pohled, a pak se to rychle snažila zahladit.

Perrin došel až k Raenovu vozu – žlutému, lemovanému červenou, s červenými a žlutými paprsky vysokých kol s červenými loukotěmi, s červenými a žlutými kládami položenými venku, který stál u ohně na vaření uprostřed tábora – ale když položil nohu na první schodek, podlomila se mu kolena. Ihvon a Raen ho dovnitř museli skoro odnést. Faile a Ila je spěšně následovaly. Muži ho položili na postel vestavěnou do přední části vozu, kde bylo jen tak dost místa, aby se kolem dalo projít k posuvným dveřím vedoucím na kozlík.

Opravdu to vypadalo jako malý domeček, včetně světlých růžových závěsů v okýnkách na obou stranách vozu. Perrin tam ležel a civěl do stropu. I tady se Cikáni vyžili na svých barvách. Strop byl nalakovaný nebeskou modří, vysoké skříně byly zelené a žluté. Faile mu rozepjala opasek a vzala mu sekeru a toulec, zatímco se Ila hrabala v jedné skříni. Perrina vůbec nezajímalo, co dělají.

„Každého je možné překvapit,“ poznamenal Ihvon. „Pouč se z toho, ale neber si to moc k srdci. Dokonce ani Artuš Jestřábí křídlo nevyhrál každou bitvu.“

„Artuš Jestřábí křídlo.“ Perrin se chtěl zasmát, ale vyšlo z toho jen zasténání. „Ano,“ podařilo se mu ze sebe vypravit. „Já teda určitě nejsem Artuš Jestřábí křídlo, že ne?“

Ila se na strážce zamračila – tedy spíš na jeho meč, ten jí zřejmě připadal ještě horší než Perrinova sekera – a přistoupila k lůžku s hrstí složených obvazů. Když odtáhla Perrinovi košili od ulomeného šípu, trhla sebou. „Nemyslím, že bych dokázala tohle vytáhnout. Je zaražený moc hluboko.“

„S ozuby,“ řekl Ihvon konverzačním tónem. „Trolloci nepoužívají luky zrovna často, ale pokud ano, mají šípy s ozuby.“

„Ven,“ prohlásila kyprá žena pevně a prudce se k němu obrátila. „A ty taky, Raene. Péče o nemocné není záležitost mužů. Proč se nejdete podívat, jestli už Moshea spravil to kolo od vozu?“

„Dobrý nápad,“ řekl Raen. „Zítra možná budeme muset odjet. Poslední rok jsme hodně cestovali,“ svěřil Perrinovi. „Celou cestu do Cairhienu, pak zase zpátky do Ghealdanu, potom na sever do Andoru. Zítra, myslím, vyrazíme.“

Když se za nimi zavřely červené dveře, Ila se ustaraně obrátila k Faile. „Jestli je s ozuby, tak ho, myslím, vůbec nemůžeme vytáhnout. Zkusím to, jestli budu muset, ale jestli je tu poblíž někdo, kdo o těchhle věcech ví víc...“

„V Emondově Roli někdo je,“ ujistila ji Faile. „Ale je bezpečné to nechat až do zítřka?“

„Nejspíš bezpečnější, než kdybych ho vyřízla. Můžu mu namíchat něco proti bolesti a připravit mazání proti infekci.“

Perrin se na obě ženy zamračil a řekl: „Haló? Pamatujete se na mě? Jsem přímo tady. Přestaňte se bavit přese mě.“

Obě se na něj chvíli dívaly.

„Drž ho v klidu,“ nařídila Ila Faile. „Klidně může mluvit, ale nesmí se hýbat. Mohl by si ještě víc ublížit.“

„Dohlídnu na to,“ odvětila Faile.

Perrin zaskřípal zuby a dělal, co mohl, aby jim pomohl, když mu svlékala kabátec a košili, ale stejně většinu práce odvedly ony. Perrin se cítil slabý jako nejhůř ukuté železo, hotový zlomit se při nejmenším tlaku. Téměř těsně pod posledním žebrem mu z nateklé rány pokryté zaschlou krví trčely čtyři couly palec silného dříku. Ženy mu přitlačily hlavu na polštář, protože z nějakého důvodu nechtěly, aby se na to díval. Faile mu ránu omyla a Ila zatím rozetřela mastičku v hmoždíři – z prostého hladkého šedého kamene, první věci v cikánském táboře, která nebyla v jasných barvách. Naplácaly mastičku kolem šípu a omotaly jej obvazy, aby se ani nehnul.

„S Raenem se dneska vyspíme pod vozem,“ pronesla nakonec Tuatha’anka otírajíc si ruce. Zamračila se na zlomený šíp, trčící z obvazů, a zavrtěla hlavou. „Kdysi jsem si myslela, že by mohl nakonec najít Cestu listu. Byl to tak jemný chlapec.“

„Cesta listu není pro každýho,“ řekla Faile jemně, ale Ila znovu jen zavrtěla hlavou.

„Je pro každého,“ odpověděla stejně laskavě a maličko smutně, „Jen kdyby to věděli.“

Pak odešla a Faile se posadila na kraj postele a otřela mu obličej namočenou látkou. Z nějakého důvodu se zřejmě silně potil.

„Zvoral jsem to,“ poznamenal Perrin po chvíli. „Ne, to je slabý slovo. Nemůžu přijít na to pravý.“

„Nic jsi nezvoral,“ pravila Faile pevně. „Udělal jsi, co v tý chvíli vypadalo správný. Bylo to správný. Neumím si představit, jak se dostali za nás. Gaul nedělá chyby, když se jedná o to, kde je nepřítel. Ihvon měl pravdu, Perrine. Každý může zjistit, že se okolnosti změnily, když o tom nevěděl. Ty držíš všechny pohromadě. Dostals nás z toho.“

Perrin prudce zavrtěl hlavou, až ho ostře zabolelo v boku. „Ihvon nás z toho dostal. Já jsem jenom nechal zabít sedmadvacet mužů,“ prohlásil hořce a snažil se posadit, aby se jí mohl dívat do očí. „Někteří byli moji přátelé. A já je nechal zabít.“

Faile se o něj opřela vší silou, aby ho zase zatlačila dolů. Na to, jak je slabý, ukazovalo, jak snadno ho udržela. „Na tohle bude dost času ráno,“ prohlásila důrazně a dívala se mu do očí, „až tě budeme muset dostat zpátky na koně. Ihvon nás z toho nedostal. Myslím, že mu moc nezáleželo na tom, jestli se z toho dostane někdo jiný kromě tebe a něj. Ti muži by se byli rozutekli, kdyby nebylo tebe, a pak by nás trolloci všechny uštvali a zabili. Kvůli Ihvonovi, cizinci, by se pohromadě neudrželi. A co se tvých přátel týče –“ Povzdechla si a znovu se posadila. „Perrine, můj otec říká, že generál se může starat o živé nebo plakat pro mrtvé, ale nemůže dělat obojí.“

„Já nejsem generál, Faile. Jsem jen hloupej kovář, co si myslel, že může použít jiný lidi, aby mu pomohli dosáhnout spravedlnosti, nebo možná pomsty. Pořád ji chci, ale nechci k tomu už využívat nikoho jinýho.“

„Myslíš, že trolloci odejdou, protože ses rozhodl, že tvoje motivy nejsou dost čistý?“ Vztek v jejím hlase ho přiměl zvednout hlavu, ale ona ho téměř hrubě okamžitě zatlačila zpátky. „Jsou snad míň zlí? Potřebuješ čistší důvody, abys s nima bojoval, než to, co jsou? Můj táta říká ještě něco. Nejhorší zločin, který může generál spáchat, horší, než když něco nezvládne, horší než porážka, horší než cokoliv, je, když opustí lidi, kteří na něm závisejí.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a dovnitř strčil hlavu hezký mladý Cikán v červenozeleně pruhovaném kabátci. Bleskl úsměvem po Faile, bílé zuby a přetékající šarm, než se podíval na Perrina. „Dědeček říká, že jsi to ty. Myslel jsem, že Egwain říkala, že pochází odsud.“ Náhle se zamračil, znepokojeně. „Tvoje oči. Vidím, že jsi nakonec následoval Eliase a začal běhat s vlky. Byl jsem si jistý, že ty nikdy Cestu listu nenajdeš.“

Perrin ho znal. Aram, vnuk Raena a Ily. Neměl ho rád. Usmíval se stejně jako Wil. „Běž pryč, Arame. Jsem utahanej.“

„Je s tebou Egwain?“

„Z Egwain je teď Aes Sedai, Arame,“ zavrčel Perrin, „a vyrvala by ti srdce z těla pomocí jediný síly, kdybys ji požádal o tanec. Vypadni!“

Aram zamrkal a rychle zavřel dveře. Za sebou.

Perrin se zase svezl na polštář. „Nějak moc se usmívá,“ zamumlal. „Nesnáším chlapy, co se moc usmívají.“ Faile se začala dusit a Perrin se na ni podezíravě zadíval. Kousala se do rtu.

„Mám něco v krku,“ vysvětlila přiškrceným hlasem a spěšně vstala. Vydala se k široké polici vedle postele, kde Ila připravovala své lektvary, postavila se zády k němu a nalila vodu z červenozeleného džbánku do modrožlutého hrnku. „Chtěl by ses taky napít? Ila tu nechala ten prášek proti bolesti. Pomůže ti to usnout.“

„Nechci žádnej prášek,“ zavrčel Perrin. „Faile, kdo je vlastně tvůj otec?“

Náhle úplně ztuhla. Po malé chvíli se k němu obrátila s hrnkem v obou rukou a nečitelným výrazem v zešikmených očích. Po další minutě řekla: „Můj otec je Davram z rodu Bashere, urozený pán z Bashere, Tyru a Sidony, strážce Mornské hranice, obránce Vnitrozemí, vrchní maršál královny Tenobie Saldejské. A její strýc.“

„Světlo! A co ty řeči, že nakupuje dříví a prodává kožešiny? Taky si pamatuju, že jednou obchodoval s ledovýma papričkama.“

„To nebyla lež,“ odsekla ostře, a pak tišším hlasem: „Jenom ne... celá pravda. Panství mého otce vynášejí řezivo a drahá dřeva, ledové papričky a kožešiny a spoustu dalších věcí. A jeho šafáři to pro něj prodávají, takže s tím obchoduje. Jistým způsobem.“

„Proč jsi mi to nemohla říct rovnou? Takhle to schovávat. Lhát. Ty jsi urozená paní!“ Zamračil se na ni s obviňujícím výrazem. Tohle nečekal. Možná menšího kupce, bývalého vojáka, to snad, ale ne tohle. „Světlo, a co to, jak kolem pobíháš jako hledač rohu? Neříkej mi, že tě urozenej pán z Bashere a toho všeho jen tak poslal hledat roh.“

Stále držíc hrnek se zase posadila vedle něj. Z nějakého důvodu se soustředila na jeho obličej. „Moji dva starší bratři zemřeli, Perrine, jeden v boji s trolloky a druhý na lovu při pádu z koně. Takže jsem se stala nejstarším dítětem, což znamená, že jsem musela studovat účetní knihy a obchod. Zatímco se moji mladší bratři cvičili na vojáky, zatímco se připravovali na boj, já jsem se musela učit, jak zvládat panství! To je povinnost nejstaršího. Povinnost! Je to hloupé, suchopárné a nudné. Pohřbená mezi papíry a úředníky.

Když s sebou otec vzal Maedina na Mornskou hranici – a to je o dva roky mladší než já – tak jsem to už nevydržela. Dívky se v Saldeii neučí zacházet s mečem ani bojovat ve válce, ale otec jmenoval jednoho starého vojáka z oddílu, kterému velel jako prvnímu, mým komorníkem, a Eran mě vždycky moc rád učil, jak zacházet s noži a bojovat holýma rukama. Myslím, že se u toho bavil. V každém případě, když s sebou otec vzal Maedina, dorazily k nám zprávy, že bylo svoláno velké hledání valerského rohu, tak jsem... odešla. Napsala jsem matce dopis s vysvětlením a... odešla jsem. A do Illianu jsem dorazila právě včas, abych mohla složit hledačskou přísahu...“ Zvedla ručník a znovu mu otřela pot z obličeje. „Opravdu by ses měl trochu prospat, jestli to půjde.“

„Takže ty jsi nejspíš urozená paní z Bashere a tak dál?“ řekl. „Jak ses vůbec dostala k obyčejnýmu kováři?“

„To slovo je ‚láska‘, Perrine Aybaro.“ Její pevný hlas byl v ostrém protikladu s tím, jak mu jemně otírala tvář. „A ty, myslím, nejsi jen tak nějaký obyčejný kovář.“ Ruka jí znehybněla. „Perrine, co ten chlapík myslel tím běháním s vlky? Raen se o tom Eliasovi taky zmiňoval.“

Perrin na chvíli úplně ztuhl, že nemohl dýchat. A přesto jí právě vyčinil, že před ním má tajemství. Tohle měl za to, že spěchal, a zlobil se. Když spěcháte při práci s kladivem, obvykle se praštíte do palce. Pomalu vydechl a pověděl jí to. O tom, jak potkal Eliase Macheru a zjistil, že může mluvit s vlky. Jak jeho oči změnily barvu, jak začal lépe vidět, jak se mu zbystřil sluch a zlepšil čich, jako vlkovi. O vlčím snu. O tom, co se s ním stane, jestli někdy ztratí spojení se svým lidstvím. „Je to tak snadný. Občas, zvlášť ve snu, zapomenu, že jsem člověk a ne vlk. Jestli si jednou dost rychle nevzpomenu, jestli ztratím spojení, stanu se vlkem. Přinejmenším ve svý hlavě. Budu takovej napůl špatnej obraz vlka. Nezůstane tu nic ze mě.“ Přestal a čekal, až se zachvěje a odtáhne se.

„Jestli máš vážně tak dobrý uši,“ prohlásila klidně, „budu si muset dávat pozor na to, co poblíž tebe říkám.“

Perrin ji chytil za ruku, aby ho přestala poplácávat. „Slyšelas něco z toho, co jsem říkal? Co si pomyslí tvůj táta s mámou, Faile? Půlvlčí kovář. A ty urozená paní! Světlo!“

„Slyšela jsem každý slovo. Otec to schválí. Vždycky říkal, že krev v naší rodině měkne. Není tak silná jako za starých časů. Vím, že si myslí, že jsem strašně měkká.“ Předvedla mu úsměv dost divoký, že by se za něj nemusel stydět ani vlk. „Jistě, matka vždycky chtěla, abych si vzala krále, který jednou ranou mečem přesekne trolloka vejpůl. Předpokládám, že tvoje sekera bude stačit, ale mohl bys jí říct, že jsi králem vlků? Nemyslím, že by se našel někdo, kdo by zpochybnil tvůj nárok na takový trůn. Vlastně matce by asi stačilo to rozsekávání trolloků vejpůl, ale to druhé by se jí určitě taky líbilo.“

„Světlo!“ zachraptěl Perrin. Mluvila skoro vážně. Ne, mluvila úplně vážně. Jestli byla aspoň z půlky vážná, tak si Perrin nebyl jist, jestli by nebyli trolloci lepší než setkání s jejími rodiči.

„Na,“ řekla a přidržela mu u úst hrnek s vodou. „Mluvíš, jako by ti vyschlo v krku.“

Perrin polkl a vyprskl, jak to bylo hořké. Ona do toho zamíchala Ilin prášek! Snažil se přestat, ale ona mu to nalila do úst, takže to buď mohl spolknout, nebo se udávit. Než stačil hrnek odstrčit, dostala do něj polovinu jeho obsahu. Proč musely léky vždycky chutnat tak odporně? Měl podezření, že to ženy dělají schválně. Byl by se vsadil, že to, co si připravují pro sebe, takhle nechutná. „Říkal jsem ti, že to nechci. Pfuůůj!“

„Vážně? Tak to jsem tě asi neslyšela. Ale stejně se potřebuješ prospat.“ Pohladila ho po kudrnatých vlasech. „Spi, můj Perrine.“

Snažil se jí říci, že jí to určitě řekl a že to ona slyšela, ale slova se mu nějak zamotala na jazyku. Oči se mu samy zavíraly. Vlastně je nedokázal udržet otevřené. Poslední, co slyšel, bylo její tiché mumlání.

„Spi, můj vlčí králi. Spi.“

42

Chybějící lístek

Perrin stál u tuatha’anských vozů v jasném světle sám a v boku neměl šíp, nic ho nebolelo. Mezi vozy bylo pod železnými kotlíky, zavěšenými na trojnožkách, naskládané dříví na oheň. Na šňůrách viselo vyprané prádlo. Nebyli tu však žádní lidé ani koně. On na sobě neměl kabátec ani košili, ale dlouhou koženou kovářskou zástěru, takže měl holé paže. Mohl to snad být obyčejný sen, až na to, že věděl, že je to sen. A znal pocit, jakým vlčí sen působil, znal jeho opravdovost, jeho tvrdou realitu, od vysoké trávy pod nohama přes vánek, dující ze západu, který mu čechral vlasy, po roztroušené jasany a jedlovce. Veselé cikánské vozy však příliš skutečné nevypadaly, působily nehmotně, jako by se každou chvíli měly rozvlnit a zmizet. Cikáni nikdy nezůstávali dlouho na jednom místě. Půda je nedržela.

Napadlo ho, nakolik drží půda jeho. Položil si ruku na sekeru – a překvapeně se podíval dolů. Ve smyčce u pasu měl těžké kovářské kladivo, ne sekeru. Zamračil se. Kdysi by se takto rozhodl, dokonce si myslel, že se tak rozhodl, ale teď už ne. Sekera. Vybral si sekeru. Hlavice kladiva se náhle rozvlnila a změnila se v půlměsíčnou čepel se silným trnem, načež tu zase byl válec pevné oceli, a zpátky. Nakonec se to zastavilo na sekeře. To se ještě nikdy nestalo. Tady mohl věci měnit podle své vůle docela snadno, přinejmenším věci na sobě. „A chci sekeru,“ pronesl pevně. „Sekeru.“

Rozhlédl se kolem a na jihu tak tak rozeznával nějaký statek. V poli s ječmenem obklopeném hrubou kamennou zídkou se pásli jeleni. Vlci tu cítit nebyli, a on ani nevolal Hopsala. Vlk mohl nebo nemusel přijít, dokonce ho ani nemusel slyšet, ale někde tam docela dobře mohl být Zabiječ. Za opasek proti sekeře ho náhle zatahal toulec ježící se šípy a v ruce se mu objevil pevný dlouhý luk s nasazeným šípem se širokou hlavicí. Levé předloktí mu kryl dlouhý kožený chránič. Kromě jelenů se nikde nic nehýbalo.

„Nejspíš se hned tak neprobudím,“ zabručel si pro sebe. Ať už do něj Faile nacpala cokoliv, úplně ho to odrovnalo. Vzpomínal si na to tak jasně, jako by se jí díval přes rameno. „Nacpala to do mě, jako bych byl malý dítě,“ zavrčel. Ženy!

Udělal jeden z těch dlouhých kroků – země se kolem něj rozmazala – a vstoupil na dvorek. Dvě tři slepice se rozprchly, utíkaly, jako by již zcela zdivočely. Košár s kamennými stěnami byl prázdný a obě stodoly s doškovými střechami byly pevně zavřené. Přestože v oknech stále visely záclony, působil dvouposchoďový dům prázdným dojmem. Byl-li toto skutečný odraz bdělého světa – a to vlčí sen obvykle byl, i když zvláštním způsobem – lidé odsud odešli již před mnoha dny. Faile měla pravdu. Jeho varování se zřejmě rozneslo i mimo místa, která navštívil.

„Faile,“ zamumlal. Dcera urozeného pána. Ne, ne jen tak nějakého urozeného pána. Trojnásobného urozeného pána – vrchního maršála a strýce královny. „Světlo, to z ní dělá sestřenici královny!“ A ona miluje obyčejného kováře. Ženy byly velmi zvláštní.

Ve snaze zjistit, jak daleko se jeho slovo dostalo, křížem krážem prošel přes půlku Devenského Průseku, míli i víc jedním krokem, zase se vrátil a překřížil vlastní stopu. Většina statků, které navštívil, byla stejně prázdná. Ani ne na jednom z pěti byly vidět známky obývání, otevřené dveře, vytažená okna, prádlo venku na šňůře, panenky, káči nebo dřevěné koníky ležící na zápraží. Zvláště při pohledu na hračky se mu svíralo srdce. I kdyby nevěřili jeho varování, kolem bylo určitě dost vypálených statků, aby jim řekly to stejné, zhroucené hromady ohořelých trámů, očazené komíny jako ponuré, mrtvé prsty.

Ohnul se, aby vrátil panenku s usmívající se skleněnou tvářičkou a šatičkami s vyšitými kvítky – nějaká žena tolik milovala svou dcerku, aby se namáhala se vším tím nimravým vyšíváním – a zamrkal. Stejná panenka dosud stále ležela na schodech, odkud ji zvedl. Když natáhl ruku, panenka v jeho ruce zmizela.

Záblesky černi na obloze mu překazily divení. Krkavci, dvacet nebo třicet pohromadě, mířili směrem k Západnímu polesí. Směrem k pohoří Oparů, kde poprvé zahlédl Zabíječe. Chladně je sledoval, až se krkavci změnili v černé tečky, a pak zmizeli úplně. Potom se vydal za nimi.

Každým dlouhým krokem překonal pět mil, krajina byla rozmazaná, jen mezi každým krokem ne. Hnal se do hustě zarostlého, skalnatého Západního polesí, přes křovím porostlé Pískopce, k horám s čepicemi z mraků, kde údolí a svahy pokrývaly jedle, borovice a kaliny, právě do toho údolí, kde poprvé zahlédl muže, jehož Hopsal nazval Zabíječem, na horskou stráň, na níž se ocitl při návratu z Tearu.

Stála tam brána, zavřená, lístek avendesory byl jenom jedním z myriády složitě vyřezávaných lístků a lián. Na sporých kouscích hlíny mezi ohlazenými kameny, kde kdysi vyhořel Manetheren, rostly řídce roztroušené stromy, zakrslé a vytvarované větry. Na hladině Manetherendrelly dole se odráželo slunce. Slabý vítr, vanoucí zdola z údolí, k němu přinesl pach vysoké, králíků a lišek. Na dohled se nic nehýbalo.

Ve chvíli, kdy už chtěl odejít, ztuhl. Lístek avendesory. Jeden lístek. Loial uzavřel bránu tím, že umístil oba lístky na této straně. Obrátil se a zježily se mu vlasy. Brána byla otevřená, její křídla se vlnila ve větru jako živé rostlinstvo. V bráně se mihotal jeho odraz. Jak to? napadlo ho. Loial tu zatracenou věc zavřel.

Nevědomky překročil vzdálenost k bráně – a náhle byl přímo v ní. V zelené spleti na vnitřní straně brány žádný trojlístek nebyl. Zvláštní pomyšlení, že právě teď někdo v bdělém světě – někdo nebo něco – prochází místem, kde právě stál. Dotkl se matného povrchu a zavrčel. Klidně to mohlo být zrcadlo. Ruka mu klouzala jako po nejhladším skle.

Koutkem oka zachytil lístek avendesory, který se náhle objevil uvnitř, a uskočil právě včas, když se brána začala zavírat. Někdo – nebo něco – vyšel ven, nebo vstoupil dovnitř. Ven. Muselo to být ven. Chtěl pochybovat o tom, že to byli další trolloci a mizelci přicházející do Dvouříčí. Křídla brány se spojila a znovu tu byla jen kamenořezba.

Pocit, že ho někdo pozoruje, bylo jediné varování, jehož se mu dostalo. Odskočil – jen matně zahlédl cosi černého mířícího přímo k místu, kde předtím byla jeho hruď. Šíp – odskočil jedním z těch dlouhých kroků a přistál na protějším svahu, skočil znovu, ven z Manetherenského údolí do hájku vysokánských jedlí, a pak ještě jednou. Běžel a usilovně přemýšlel, představoval si v duchu údolí a krátký záblesk šípu. Přišel z tamtoho směru v takovém úhlu, když se dostal k němu, takže musel vyjít z...

Posledním krokem se vrátil zpátky na svah nad pohřebištěm Manetherenu a přikrčil se mezi slabými, větrem ohnutými borovicemi s lukem připraveným k použití. Pod ním, mezi zprohýbanými stromy a balvany, někdo vystřelil ten šíp. Zabíječ musel být někde tam dole. Musel být dole...

Perrin bez přemýšlení uskočil zpátky a hory se změnily v šedohnědozelenou šmouhu.

„Téměř,“ zavrčel. Téměř zopakoval svou chybu z Luhu, znovu si myslel, že se nepřítel bude pohybovat tak, aby to vyhovovalo jemu, čekat tam, kde chtěl on.

Tentokrát utíkal tak rychle, jak jen dokázal, třemi bleskovými kroky se dostal na okraj Pískopců v naději, že ho nikdo neviděl. Tentokrát udělal široký kruh a vrátil se výš na stejnou stráň, tam, kde byl vzduch řídký a studený, a těch pár stromů tu vypadalo jako keře s tlustými kmeny a stály přes padesát kroků od sebe, vrátil se tak, aby byl nad místem, které by si člověk mohl vybrat k tomu, aby viděl na toho, kdo by se chtěl proplížit na místo, odkud byl vystřelen šíp.

A tam byla jeho kořist, o sto kroků níž, vysoký, tmavovlasý muž v tmavém kabátci se krčil vedle žulové tabule, v ruce zpola natažený luk, a s dychtivou trpělivostí pozoroval svah pod sebou. Tohle bylo poprvé, kdy si ho Perrin mohl lépe prohlédnout. Pro jeho oči neznamenalo sto kroků žádnou dálku. Tento Zabíječ měl kabátec s vysokým límečkem hraničního střihu a tváří se natolik podobal Lanovi, aby mohl být strážcovým bratrem. Až na to, že Lan vůbec žádné bratry neměl – neměl jediného žijícího příbuzného, o němž by Perrin věděl – a i kdyby nějakého měl, ten by rozhodně nebyl tady. Ale muž byl z Hraničních států. Možná ze Shienaru, i když měl dlouhé vlasy, ne až na jeden pramen vyholenou hlavu, které mu přidržovala spletená kožená čelenka, právě jako to nosil Lan. Ale Malkieri být nemohl. Lan byl posledním žijícím Malkierim.

Ať už však přišel odkudkoliv, Perrin nijak neváhal natáhnout luk. Široká hlavice šípu mířila Zabíječi přímo na záda. Muž se ho snažil zabít ze zálohy. Střílet dolů z kopce však nebylo nijak snadné.

Možná mu to trvalo moc dlouho, nebo ten chlapík možná vycítil jeho studený pohled, ale Zabíječ se náhle změnil v rozmazanou šmouhu mizející k východu.

Perrin se ho s kletbou jal pronásledovat, třemi kroky k Pískopcům, dalším do Západního polesí. Mezi duby a kalinami a v podrostu Zabíječ zmizel.

Perrin se zastavil a zaposlouchal se. – Ticho. Veverky a ptáci umlkli. Zhluboka se nadechl. Nedávno tudy prošlo stádečko vysoké. A vznášel se tu slabý pach čehosi, sice lidského, ale na člověka příliš chladného, příliš bezcitného, pach, který mu cosi připomněl. Zabíječ byl někde blízko. Vzduch byl stejně nehybný jako les. Ani ten nejslabší vánek mu neprozradil, odkud ten pach přichází.

„Hezký trik, Zlatooký, uzavřít bránu.“

Perrin se napjal a nastražil uši. Nedalo se poznat, odkud z hustého podrostu ten hlas vycházel. Ani lístek se nepohnul.

„Kdybys věděl, kolik Stínemstvořených zahynulo, když se snažili dostat z Cest, zabolelo by tě u srdce. Machin Shin měl u té brány hostinu, Zlatooký. Ale nebyl to dost dobrý trik. Viděl jsi, brána je zase otevřená.“

Tam, kousek napravo. Perrin vklouzl mezi stromy tak tiše, jako když tady lovíval.

„Pro začátek to bylo jen pár set, Zlatooký. Dost na to, aby to ty hloupé bělokabátníky vyvedlo z míry a aby zařídili, že odpadlík zemře.“ Zabíječ teď mluvil rozzlobeně. „Ať mě Stín pohltí, jestli ten chlap nemá víc štěstí než Bílá věž.“ Najednou se zachichotal. „Ale ty, Zlatooký. Tvoje přítomnost mě překvapila. Jsou tací, kteří chtějí tvoji hlavu na kopí. To tvoje drahocenné Dvouříčí teď prohledají od začátku do konce, aby tě vyhnali ven. Co řekneš na to, Zlatooký?“

Perrin ztuhl vedle pokrouceného kmene velkého dubu. Proč ten muž tolik mluví? Proč vůbec mluví? Láká mě přímo k sobě.

Perrin se zády opřel o silnou kůru a prohlížel si les. Žádný pohyb. Zabíječ chtěl, aby přišel blíž. Nepochybně do léčky. – A on chtěl toho muže najít a rozervat mu hrdlo. Přesto by to mohl být on, kdo zemře, a kdyby k tomu došlo, nikdo by se nedozvěděl, že je brána otevřená a trolloci přicházejí po stovkách, možná po tisících. On nebude hrát Zabíječovu hru.

S neveselým úsměvem vystoupil z vlčího snu, nařídil si probudit se, a...

...Faile ho objala kolem krku a bílými zoubky mu okusovala vousy, zatímco u táborových ohňů cikánské housle vyluzovaly jakousi divokou, žhavou melodii. Ilin prášek. Nemůžu se probudit! Přestal si uvědomovat, že se jedná o sen. Se smíchem popadl Faile do náručí a zanesl ji do stínu, kde byla měkká tráva.

Probouzení byl pomalý proces, kdy si začal postupně uvědomovat tupou bolest v boku. Dovnitř malými okénky proudilo denní světlo. Jasné světlo. Ráno. Pokusil se posadit, ale se zasténáním se svezl zpátky.

Faile vyskočila z nízké stoličky. Podle tmavých kruhů pod očima bylo jasné, že nespala. „Lež klidně,“ řekla. „Už tak jsi sebou ve spánku pořád jenom házel. Nedávala jsem pozor, abys nespadl z postele a nevrazil sis tu věc do těla celou, jen aby sis to udělal teď, když jsi vzhůru.“ O rám dveří se opíral Ihvon, připomínající tmavou čepel.

„Pomoz mi sednout,“ řekl Perrin. Mluvení ho bolelo, ale dýchání také, a on musel mluvit. „Musím se dostat do hor. K bráně.“

Faile mu položila ruku na čelo a zamračila se. „Horečku nemáš,“ zamumlala. Pak, silnějším hlasem: „Ty pojedeš do Emondovy Role, kde tě jedna z Aes Sedai může vyléčit. Rozhodně se nezabiješ tím, že se budeš snažit dostat do hor s šípem v těle. Slyšíš mě? Jestli uslyším ještě jedno slovo o horách nebo bránách, tak nechám Ilu, aby ti namíchala něco, co tě zase uspí, a poputuješ v nosítkách. Stejně si myslím, že bys měl.“

„Trolloci, Faile! Brána je zase otevřená! Musím je zastavit!“

Žena ani na chvíli nezaváhala, než zavrtěla hlavou. „S tím nemůžeš nic dělat, určitě ne v takovým stavu. Tebe čeká Emondova Role.“

„Ale –!“

„Žádný ale, Perrine Aybaro. Už ani slovo.“

Perrin zaskřípal zuby. Nejhorší bylo, že měla pravdu. Jestli nedokáže ani sám vstát z postele, jak by se mohl udržet v sedle až do Manetherenu? „Tak Emondova Role,“ pravil velkomyslně, ale ona přesto prskala a mumlala něco o „umanutosti". Co vlastně chtěla? Já jsem byl velkomyslný, Světlo ji spal za tu její umínénost!

„Takže tu bude víc trolloků,“ poznamenal Ihvon zamyšleně. Nezeptal se, jak to Perrin ví. Pak potřásl hlavou, jako by myšlenku na trolloky zaháněl. „Řeknu ostatním, že jsi vzhůru.“ Vyklouzl ven a zavřel za sebou dveře.

„Jsem snad ten jedinej, kdo vidí nebezpečí?“ zabručel Perrin.

„Já vidím šíp ve tvým těle,“ prohlásila pevně Faile.

Ta připomínka ho bodla. Jen tak tak potlačil ston. A ona spokojeně kývla. Spokojeně!

Chtěl být na nohou a okamžitě vyrazit na cestu. Čím dřív bude vyléčený, tím dřív bude moci zařídit uzavření brány, tentokrát navždy. Faile trvala na tom, že ho nakrmí. Ke snídani dostal hustý vývar plný mačkané zeleniny, vhodný tak pro bezzubé nemluvně. Faile ho krmila lžící a mezi sousty mu otírala bradu. Nedovolila mu, aby se najedl sám, a kdykoliv protestoval nebo chtěl, aby si pospíšila, zatlačila mu slova zpátky do úst lžící vývaru. Dokonce mu ani nedovolila, aby si omyl obličej. Když se dostala k tomu, že mu kartáčovala vlasy a česala vousy, rozhodl se pro důstojné mlčení.

„Když jsi mrzutý, moc ti to sluší,“ řekla. A štípla ho trochu do nosu!

Ila, dnes ráno v zelené haleně a modré sukni, vyšplhala na vůz s jeho kabátcem a košilí. Obojí bylo vyčištěno a zašito. K jeho rozhořčení musel nechat obě ženy, aby mu pomohly při oblékání. Musel jim dovolit, aby mu pomohly se posadit, aby se mohl obléknout. Kabátec zůstal rozepnutý a košili si nemohl strčit do spodků, jen ji ohrnul kolem dříku.

„Děkuju, Ilo,“ řekl a přejel prstem úhledné švy. „Tohle je skvělá práce s jehlou.“

„To je,“ souhlasila. „Faile je při šití velice šikovná.“

Faile zrudla a Perrin se zazubil, když si vzpomněl, jak ohnivě mu sdělovala, že mu nikdy nebude zašívat šaty. Záblesk v jejím oku ho však varoval, aby držel jazyk za zuby. Občas bylo mlčení moudřejší. „Děkuju, Faile,“ řekl místo toho vážně. Faile se zarděla ještě víc.

Když ho konečně dostaly na nohy, ke dveřím už došel docela snadno, ale musel obě ženy nechat, aby ho podpíraly cestou ze schodů. Aspoň že koně byli nasedláni a shromáždili se tu všichni dvouříčtí mládenci s luky na zádech. S čistými obličeji, v čistých šatech, a vidět bylo jen pár obvazů.

Noc s Tuatha’any jim očividně prospěla na duchu, dokonce i těm, kteří stále vypadali, že neujdou ani sto kroků. Divokost, která byla včera v jejich očích, teď byla jen stínem. Wil měl samozřejmě na každé ruce zavěšeno hezké cikánské děvče s velkýma očima a Ban Lewin, s velkým nosem a obvazem kolem hlavy, díky němuž mu vlasy stály jako křoví, držel v rukou další, která se nesměle usmívala. Většina ostatních držela misky s rozvařenou zeleninou a lžícemi a cpali se o sto šest.

„Tohle je dobrý, Perrine,“ řekl Dannil a podal prázdnou misku jedné Cikánce. Ta kývla, jako by se toho vysokého hubeňoura ptala, jestli chce ještě, a on zavrtěl hlavou, ale řekl: „Nemyslím, že bych toho někdy mohl dostat dost, tys dostal?“

„Já už mám dost,“ sdělil mu Perrin kysele. Zelenina a vývar.

„Cikánská děvčata včera v noci tancovala,“ vykládal Dannilův bratranec Tell s rozšířenýma očima. „Všechny neprovdaný ženy a některý z vdaných! Měl jsi to vidět, Perrine.“

„Už jsem viděl Cikánky tancovat, Telle.“

Očividně se mu nepodařilo potlačit v hlase to, co při pohledu na ně cítil, protože Faile suše podotkla: „Viděl jsi tiganzu, že ano? Jednou, jestli budeš hodný, tak ti možná zatančím sa’saru a ukážu ti, co je doopravdy tanec.“ Ila zalapala po dechu, když poznala název tance, a Faile začervenala ještě víc než uvnitř.

Perrin našpulil rty. Jestli tahle sa’sara dokázala rozproudit krev víc než pohupování a vlnění cikánských žen – tiganza, tak se to jmenovalo? – tak by rozhodně moc rád viděl, jak ji Faile tančí. Dával si pozor, aby se na ni nepodíval.

Přišel Raen ve stejném ostře zeleném kabátci, ale spodky měl červenější, než si Perrin vůbec uměl představit. Z té kombinace ho rozbolela hlava. „Dvakrát jsi navštívil naše ohně, Perrine, a podruhé odcházíš bez hostiny na rozloučenou. Musíš přijít brzy znovu, abychom to mohli napravit.“

Perrin se odstrčil od Faile a Ily – konečně mohl stát sám – a položil ruku šlachovitému muži na rameno. „Pojď s náma, Raene. Nikdo v Emondově Roli vám neublíží. Přinejhorším je to tam bezpečnější než tady s trolloky.“

Raen zaváhal, ale pak se otřásl a zamumlal: „Nevím, jak jsi mě vůbec přiměl o něčem takovém uvažovat.“ Obrátil se a hlasitě řekl: „Lidé, Perrin nás požádal, abychom šli s ním do jeho vesnice, kde budeme v bezpečí před trolloky. Kdo si přeje jít?“ Cikáni na něj šokovaně zírali. Některé ženy si k sobě přitáhly děti a ty se schovávaly do jejich sukní, jako by je vyděsila už jen pouhá představa. „Vidíš, Perrine?“ obrátil se k němu Raen. „Pro nás je bezpečí v tom, že jsme pořád v pohybu, ne ve vesnici. Ujišťuji tě, že jsme nestrávili ani dvě noci na jednom místě, a poputujeme celý den, než se zase zastavíme.“

„To by nemuselo stačit, Raene.“

Mahdí pokrčil rameny. „Tvoje starosti mě varují, ale budeme v pořádku, jestli na nás posvítí Světlo.“

„Cesta listu neznamená jen nepáchat násilí,“ poznamenala Ila jemně, „ale také přijímat to, co přichází. List spadne v pravý čas, bez námitek. Světlo nás zachová v bezpečí po náš vyměřený čas.“

Perrin se s nimi chtěl hádat, ale za vším tím přátelstvím a soucitem na tvářích ležela pevnost kamene. Napadlo ho, že by dřív přesvědčil Bain a Chiad, aby si oblékly šaty a vzdaly se oštěpu – nebo Gaul! – než by dokázal, aby se tito lidé pohnuli byť jenom o coul.

Raen potřásl Perrinovi rukou, a s tím začaly Cikánky objímat dvouříčské mládence, také Ihvona, a Cikáni jim začali potřásat rukama. Všichni se smáli a loučili se a přáli si navzájem bezpečnou cestu v naději, že se zase setkají. Tedy skoro všichni Cikáni. Aram stál stranou, mračil se a ruce měl vražené do kapes. Když ho Perrin viděl naposled, mladík v sobě měl jakousi trpkost, což bylo u Cikána zvláštní.

Muži se nespokojili s tím, že Faile potřásli rukou, ale taky ji objímali. Když někteří z mladších Cikánů byli příliš nadšení, Perrin se držel, jenom trochu skřípal zuby. Dokonce se mu podařilo se usmát. Jeho neobjala žádná žena mladší než Ila. Faile se jaksi podařilo, že i když se nechala objímat a mačkat kdejakým hubeným bláznivě oblečeným Cikánem, u něj stála na stráži jako mastif. Ženy bez šedých vlasů se na ni jen podívaly a vybraly si někoho jiného. Wil mezitím zřejmě políbil každou sukni v táboře. Taktéž Ban, i přes ten svůj nos. Dokonce i Ihvon se bavil. Faile by jedině prospělo, kdyby jí některý z těch chlapíků pochroumal žebra.

Nakonec Cikáni, až na Raena a Ilu, odstoupili, takže kolem Dvouříčanů vznikl volný prostor. Šlachovitý šedovlasý muž se obřadně uklonil s rukou na hrudi. „Přišli jste v míru. Odejděte v míru. U našich ohňů budete vždycky vítáni. Cesta listu je mír.“

„Mír buď vždycky s vámi,“ odpověděl Perrin, „a všechen Lid.“ Světlo, kéž tomu tak je. „Najdu tu píseň, nebo ji najde někdo jiný, ale píseň se bude zpívat, letos nebo příští rok.“ Napadlo ho, jestli ta píseň vůbec někdy existovala, nebo jestli Tuatha’ani začali svou nekonečnou pouť pátráním po něčem jiném. Elias mu řekl, že nevědí, jakou píseň hledají, jenom že ji poznají, až ji najdou. Ať najdou aspoň bezpečí. Aspoň to. „Jako tomu bylo, jako tomu bude zas, svět bez konce.“

„Svět bez konce,“ odpověděli Tuatha’ani vážně. „Svět a čas bez konce.“

Zatímco Ihvon a Faile pomáhali Perrinovi na Tanečníka, ostatní si vyměňovali ještě poslední potřesení rukama či objetí. Wil nasbíral posledních pár hubiček. A Ban taky. Ban! A jeho nos! Ostatním vážně zraněným pomohli do sedel a Cikáni mávali, jako by se staří sousedé vydávali na dalekou cestu.

Raen přišel a potřásl Perrinovi rukou. „Nezvážíš to znovu?“ zeptal se Perrin. „Pamatuju se, jaks říkal, že kdysi se po světě volně toulala špatnost. Teď je to horší, Raene, a tady.“

„Mír s tebou, Perrine,“ odvětil s úsměvem Raen.

„S tebou taky,“ řekl Perrin smutně.

Aielové se objevili teprve tehdy, když byli míli na sever od cikánského tábora. Bain a Chiad se podívaly na Faile, než odklusaly dopředu na své obvyklé místo. Perrin si nebyl jist, co by se jí podle nich mohlo u Cikánů stát.

K Tanečníkovi přistoupil Gaul a snadno s ním vyrovnal krok. Oddíl se nepohyboval příliš rychle, když skoro polovina mužů šla pěšky. Gaul se podíval na Ihvona zvažujícím pohledem, než se obrátil k Perrinovi. „To tvoje zranění je v pořádku?“

Perrina zranění bolelo jako ďas. Každý krok, který jeho kůň udělal, pohnul šípem. „Cítím se skvěle,“ řekl, aniž přitom zaskřípal zuby. „Možná si dneska večer budeme moct v Emondově Roli zatancovat. A co ty? Strávils noc příjemně hraním Dívčiny hubičky?“ Gaul klopýtl a málem spadl na obličej. „Co se to děje?“

„Kterou jsi slyšel tu hru navrhovat?“ zeptal se Aielan tiše s pohledem upřeným přímo před sebe.

„Chiad. Proč?“

„Chiad,“ zamumlal Gaul. „Ta žena je Goshienka. Goshienka! Měl bych ji vzít zpátky k Horkým pramenům jako gai’šain.“ Ta slova zněla rozhněvaně, ale ne jeho zvláštní tón. „Chiad.“

„Povíš mi, co to znamená?“

„Myrddraal je míň mazaný než ta ženská,“ prohlásil Gaul bezvýrazně, „a trollok bojuje s větší ctí.“ Po chvíli dodal se zuřivým podtónem: „A koza má víc rozumu.“ Gaul zrychlil krok a doběhl obě Děvy. Pokud však Perrin poznal, nemluvil s nimi, jen s nimi srovnal krok.

„Pochopils z toho něco?“ zeptal se Perrin Ihvona. Strážce zavrtěl hlavou.

Faile si odfrkla. „Jestli jim bude chtít dělat potíže, tak ho pověsí za paty na větev, aby vychladl.“

„Tys tomu rozuměla?“ zeptal se Perrin jí. Ona šla vedle něj a ani se na něj nepodívala, ani neodpověděla, což Perrin pochopil tak, že nerozuměla. „Myslím, že bych mohl ten Raenův tábor navštívit znovu. Už je to dávno, co jsem viděl tiganzu. Bylo to... zajímavý.“

Faile si cosi tiše zamumlala, ale Perrin zachytil: „Tobě by taky prospělo pověsit za paty!“

Perrin se na ni svrchu usmál. „Ale nebudu muset. Tys mi přece slíbila, že mi zatančíš tu sa’saru.“ Její tvář znachověla. „Je to něco podobnýho jako tiganza? Totiž, jinak by to nemělo smysl.“

„Ty zabedněnej troubo!“ vyštěkla Faile a vzhlédla pak k němu. „Muži hážou srdce i bohatství k nohám žen, co tancují sa’saru. Kdyby matka věděla, že ji umím –“ Zuby jí cvakly, jako by se rozhodla, že řekla až moc, a prudce otočila hlavu. Od kořínků tmavých vlasů až po okraj výstřihu byla celá šarlatová.

„Takže není důvod, abys to tancovala,“ řekl jí Perrin tiše. „Moje srdce a bohatství, teda to, co mám, ti už u nohou leží.“

Faile klopýtla, pak se tiše zasmála a přitiskla tvář k jeho lýtku. „Na mě jsi moc chytrý,“ zamumlala. „Jednou ti to zatancuju a krev ti bude vřít v žilách.“

„To už vře teď,“ řekl Perrin a ona se zasmála. Zasunula ruku za třmen a objala jeho nohu.

Po chvíli se ani pomyšlení na tancující Faile – představil si to z tance Cikánek, muselo to být něco ještě lepšího – nemohlo vyrovnat bolesti v jeho boku. Každý krok, který Tanečník udělal, byl hotová agonie. Perrin se držel zpříma. Tak to zřejmě bolelo o maličko míň. Kromě toho nechtěl zkazit to, jak Tuatha’ani všem zvedli náladu. Ostatní muži také seděli v sedlech vzpřímeně, dokonce i ti, kteří se den předtím choulili a drželi hřívy. A Ban, Dannil a ostatní kráčeli se zdviženou hlavou. On se nezhroutí první.

Wil si začal pohvizdovat „Návrat domů od Tarwinova sedla“ a tři čtyři další se k němu připojili. Po chvíli začal Ban zpívat hlubokým čistým hlasem.

„Domov můj čeká tam na mě,

a spanilá dívka, co je mi vším.

Ze všech pokladů, co čekají na mé,

tohle najít chci především.

Oči tak veselé má a sladký její smích,

objetí tak milé a útlý kotník,

polibek vřelý, tak to je hřích.

Je-li větší poklad, to netuším.“

Při druhé sloce se k němu připojili další, až zpívali všichni, dokonce i Ihvon. A Faile. Perrin samozřejmě ne, příliš často mu říkali, že zpívá jako přišlápnutá žába. Někteří dokonce srovnali krok do taktu.

„Ó já viděl Tarwinovo sedlo,

a trolloků řvoucí hordu.

Já čelil půllidí útoku,

a kráčel jsem po ostří smrti kordu.

Ale spanilá dívenka čeká tam na mě,

pro tanec a polibek zpod jabloně... “

Perrin potřásl hlavou. Den předtím byli připravení utéci a schovat se. Dneska zpívali o bitvě, která se odehrála tak dávno, že po ní zůstala vzpomínka jen v písni ve Dvouříčí. Třeba se z nich stávali vojáci. Budou se z nich muset stát vojáci, leda by se mu podařilo zavřít tu bránu.

Stále častěji se objevovaly statky a stály blíž u sebe, až cestovali po udusané cestě mezi poli lemovanými živými ploty či nízkými zídkami z hrubého kamene. Opuštěné statky. Tady se nikdo půdy nedržel.

Dorazili na Starou silnici, vedoucí na sever od Bílé řeky, od Manetherendrelly, skrze Devenský Průsek k Emondově Roli, a konečně spatřili ovce na pastvinách, velká stáda, jako by někdo sehnal stáda nejméně tuctu hospodářů dohromady, a tam, kde by kdysi byl jen jeden ovčák, jich nyní bylo deset, z čehož dobrou polovinu tvořili dospělí muži. Ovčáci vyzbrojení luky se za nimi dívali, jak projíždějí kolem a zpívají, co mají sil, aniž by věděli, co si z toho mají vybrat.

Perrin také nevěděl, co si má vybrat, když poprvé spatřil Emondovu Roli, a stejně na tom byli dvouříčtí muži, podle toho, jak přestali zpívat.

Stromy, plůtky a živé ploty u vesnice byly prostě pryč. Nejzápadnější domy Emondovy Role kdysi stály mezi stromy na okraji Západního polesí. Duby a kaliny mezi domy zůstaly, ale teď byl okraj lesa dobrých pět set kroků daleko, což bylo asi tak daleko, kolik dostřelil dlouhý luk, a ozývalo se zvonění seker, jak muži zatlačovali les ještě dál. Řada za řadou po pás sahajících kůlů zaražených do země ve stejném úhlu, obklopovaly vesnici hned kousek za domy a představovaly tak zátaras z naostřených hrotů, až na místo, kudy vedla silnice. V pravidelných rozestupech za kůly stálí muži jako hlídky. Někteří měli kusy staré zbroje či kožené košile pošité rezavými ocelovými kolečky, pár jich mělo jakési staré ocelové klobouky, v rukou drželi kančí oštěpy či halberdy, které vyhrabali někde na půdě, či háky na křoví nasazené na dlouhých tyčích. Jiní muži a chlapci byli s luky na některých doškových střechách. Když si všimli, že se Perrin a ostatní blíží, zavolali na lidi dole.

Vedle cesty za kůly stál nějaký vynález ze dřeva a s tlustého provazu a opodál ležela hromada kamenů větších než mužská hlava. Ihvon si všiml, jak se na to Perrin zamračil, když se přiblížili. „Katapult,“ vysvětloval strážce. „Zatím jich je šest. Vaši tesaři věděli, jak na to, když jsme jim to s Tomasem jednou ukázali. Ty kůly zadrží útočící trolloky i bělokabátníky.“ Klidně mohl rozebírat případný další déšť.

„Říkala jsem ti, že se vesnice připravuje na obranu.“ Faile mluvila s ohnivou pýchou, jako by to byla její vesnice. „Tvrdí lidé na tak měkkou zemi. Skoro by mohli být Saldejci. Moirain vždycky tvrdila, že krev Manetherenu tady pořád proudí v plné síle.“

Perrin mohl jenom vrtět hlavou.

Udusané ulice byly dost plné, aby to stačilo na město, a mezery mezi domy byly zaplněny vozy a žebřiňáky. Otevřenými dveřmi a okny bez okenic viděl další lidi. Dav se před Ihvonem a Aiely rozděloval a po ulici je doprovázel šepot.

„To je Perrin Zlatooký.“

„Perrin Zlatooký.“

„Perrin Zlatooký.“

Přál si, aby to nedělali. Tihle lidé ho znali, alespoň někteří z nich. Co si mysleli, že dělají? Támhle byla Neysa Ayellinová s koňskou tváří, která mu v deseti nasekala na zadek, když ho tenkrát Mat umluvil, aby jí ukradli angreštový koláč. A tady byla růžolící Cilia Coleová s velkýma očima, první děvče, které kdy políbil, a stále byla příjemně baculatá. Pel Aydaer s fajfkou a holou hlavou, který Perrina učil chytat pstruhy holýma rukama, samotná Daisa Congarová, vysoká, rozložitá žena, vedle níž vypadala Alsbet Luhhanová měkce, se svým manželem Witem, snědým mužíkem, jako obvykle zastíněným svou ženou. A všichni na něj civěli a šeptali lidem z daleka, kteří snad nevěděli, kdo je. Když starý Cenn Buie zvedl na ramena malého hošíka, ukázal na Perrina a cosi chlapci nadšeně vykládal, Perrin zasténal. Všichni se zbláznili.

Obyvatelé se táhli za Perrinem a ostatními a tlačili se i kolem nich, jako při přehlídce, a zástup provázela vlna šepotu. Slepice prchaly na všechny strany, aby je lidé nepošlapali. Bučení telat a kvičení vepřů v ohradách za domy soutěžilo s hlučením lidí. Na Trávníku se tlačily ovce a černobílé krávy okusovaly trávu ve společnosti hejna husí, šedých a bílých.

A uprostřed Trávníku se zvedala vysoká tyč, na jejímž vrcholku se líně vlnila červeně lemovaná bílá vlajka s červenou vlčí hlavou. Perrin se podíval na Faile, ale ona jen zavrtěla hlavou, byvši stejně překvapená jako on.

„Symbol.“

Perrin neslyšel Verin přicházet, i když teď zachytil tichý šepot „Aes Sedai", který se nesl kolem ní. Ihvon nevypadal nijak překvapeně. Lidé na Verin vrhali uctivé pohledy.

„Lidé potřebují symboly,“ pokračovala Verin a položila ruku Tanečníkovi na plec. „Když Alanna pár vesničanům řekla, jak moc se trolloci bojí vlků, všichni si mysleli, že tenhle prapor je skvělý nápad. Ty si to nemyslíš, Perrine?“ Zněl teď její hlas suše? S tím, jak na něj upírala tmavé oči, připomínala ptáka. Kosa pozorujícího žížalu?

„Zajímalo by mě, co by si o tomhle pomyslela královna Morgasa,“ promluvila Faile. „Tohle je část Andoru. Královnám se cizí zástavy v jejich říších zřídkakdy líbí.“

„To není nic než čára na mapě,“ řekl jí Perrin. Bylo dobře, že kůň stál. Bodáni šípu trochu ustoupilo. „Dokonce jsem nevěděl, že máme být část Andoru, dokud jsem se nedostal do Caemlynu. Pochybuju, že to tady moc lidí ví.“

„Vládci mívají většinou sklony věřit mapám, Perrine.“ Ve Faileině hlase se nepochybně ozýval suchý tón. „Když jsem byla ještě malá, v některých částech Saldeie neviděli výběrčího daní i pět pokolení. Jednou otec mohl na chvíli přestat věnovat pozornost výhradně Morně, a Tenobie zajistila, že poznali, kdo je jejich královna.“

„Tohle je Dvouříčí,“ sdělil jí s úsměvem, „ne Saldeia.“ Nahoře v Saldeii to muselo být divoké. Když se Perrin obrátil zpátky k Verin, úsměv se změnil v zamračení. „Myslel jsem, že... schováváte... kdo jste.“ Nevěděl, co je horší, jestli Aes Sedai v úkrytu, nebo Aes Sedai pohybující se otevřeně.

Ruka Aes Sedai se chvěla coul od ulomeného šípu, který Perrinovi trčel z boku. V ráně ho zabrnělo. „Ó, tohle není dobré,“ zamumlala Verin. „Je chycený v žebrech, a i přes tu mast je v ráně infekce. Tohle, myslím, chce Alannu.“ Zamrkala a odtáhla ruku. Brnění také přestalo. „Cože? Skrývat se? Aha. S tím, co se tady teď děje, jsme těžko mohly zůstat ve skrýši. Asi jsme mohly... odejít. To bys ale nechtěl, že ne?“ Zase na něj upřela ten pronikavý, zvažující ptačí pohled.

Perrin zaváhal a nakonec si povzdechl. „Asi ne.“

„Ó, to ráda slyším,“ pravila Verin s úsměvem.

„Proč jste sem doopravdy přišly, Verin?“

Zdálo se, že ho neslyší. Nebo nechce slyšet. „Teď musíme vyřídit tu věc, co máš v sobě. A všichni ostatní mládenci potřebují také ošetřit. Alanna a já vyřídíme to nejhorší, ale...“

Muže, kteří byli s ním, také ohromilo, co tu uviděli, stejně jako jej. Ban se při pohledu na vlajku poškrábal na hlavě. Pár dalších se prostě jen užasle rozhlíželo kolem sebe. Většina se ale dívala na Verin, s rozšířenýma očima a nejistě. Určitě zaslechli šeptat „Aes Sedai". Perrin si uvědomil, že se ty pohledy nevyhýbají ani jemu, když se tak bavil s Aes Sedai, jako by to byla prostě jen další vesničanka.

Verin to uvážila a pak, aniž by se dívala, sáhla za sebe a z davu přihlížejících vytáhla asi desetiletou dívenku. Dívka, s dlouhými tmavými vlasy zachycenými modrými stužkami, ztuhla děsem. – „Znáš Daisu Congarovou, holka?“ zeptala se Verin. „No, tak ji najdi a řekni jí, že tu jsou zranění muži, kteří potřebují bylinky od vědmy. A řekni jí, ať si pospíší. Řekni jí, že nemám trpělivost s její afektovaností. Máš to? Tak utíkej.“

Perrin dívku nepoznal, ale ona Daisu očividně znala, protože sebou při té zprávě trhla. Jenže Verin byla Aes Sedai. Chvíli to zvažovala – Daisa Congarová proti Aes Sedai – a pak zmizela zpátky v davu.

„A Alanna se postará o tebe,“ pravila Verin a znovu k němu vzhlédla.

Přál si, aby nemluvila, jako by v těch slovech byl skryt i jiný význam.

43

Péče o živé

Verin uchopila Tanečníka za uzdu a sama ho odvedla k hostinci U Vinného střiku. Lidé se rozestupovali, aby ji nechali projít, a pak se vydali za ní. Dannil, Ban a ostatní se táhli také za nimi, pěšky i na koních. Teď se k nim připojovali příbuzní. Byť byli tolik ohromeni změnami v Emondově Roli, mládenci stále předváděli svou pýchu a kráčeli vzpřímeně, i když kulhali, nebo se narovnávali v sedlech. Postavili se trollokům a přišli domů. Ale ženy hladily své syny, synovce a vnuky, často potlačovaly slzy, a jejich tiché kvílení splývalo v měkké, bolestivé mumlání. Muži se s přimhouřenýma očima snažili schovat starosti za pyšnými úsměvy. Poplácávali své potomky po ramenou a vzrušeně vykřikovali nad nově rostoucími vousy, přesto se však při objetí často opírali o rameno svého syna či vnuka. Milé přibíhaly s polibky a hlasitým křikem, stejně tak štěstím, jako soustrastí, a malí bratříčci a sestřičky chvíli v nejistotě dostávali záchvaty pláče a vzápětí se s rozšířenýma očima v úžasu tiskli k bratrovi, kterého zřejmě všichni brali jako hrdinu.

Ale byly to ty ostatní hlasy, které si Perrin přál, aby je neslyšel.

„Kde je Kenley?“ Panímáma Ahanová byla hezká žena s bílými prameny v téměř černém copu, ale teď se ustrašeně mračila, když si prohlížela tváře a viděla, že před ní muži uhýbají očima. „Kde je můj Kenley?“

„Bili!“ volal starý Hu al’Daj nejistě. „Viděl někdo Biliho al’Daje?“

„...Hu...!“

„...Jarede...!“

„...Time...!“

„...Colly...!“

Před hostincem Perrin spadl ze sedla v zoufalé potřebě uniknout těm jménům, a dokonce ani neviděl, čí ruce ho zachytily. „Dostaňte mě dovnitř!“ zachraptěl. „Dovnitř!“

„...Tevene...!“

„...Harale...!“

„...Hade...!“

Dveře uťaly zoufalé kvílení i volání matky Daela al’Tarona, aby jí někdo řekl, kde je její syn.

V trolločím kotli, pomyslel si Perrin, když mu pomáhali usednout na židli v šenku. V trolločím žaludku, kam jsem ho dostal já, panímámo al’Taronová. Kam jsem ho dostal já. Faile mu držela hlavu a ustaraně se mu dívala do očí. Starám se o živé, pomyslel si. Pro mrtvé budu plakat později. Později.

„Jsem v pořádku,“ uklidňoval ji. „Jen se mi při sesedání zatočila hlava. Nikdy jsem nebyl dobrej jezdec.“ Zřejmě mu nevěřila.

„Nemůžeš něco udělat?“ obrátila se Faile na Verin.

Aes Sedai klidně zavrtěla hlavou. „Myslím, že raději ne, dítě. Škoda, že žádná z nás není žlutá, ale Alanna je v léčení pořád mnohem lepší než já. Moje nadání leží jinde. Ihvon ji přivede. Jenom trpělivě čekej, dítě.“

Šenk se změnil v jakousi zbrojnici. Stěny, kromě té kolem krbu, téměř nebyly vidět pod nahromaděnými oštěpy všech možných tvarů, mezi nimiž občas byla nějaká ta halberda či píka, a nějaké sudlice s podivně tvarovanými čepelemi. Mnoho jich bylo proděravělých a se světlými skvrnami, kde někdo obrousil starou rez. Ještě překvapivější byl sud u paty schodiště, kde byla nejroztodivnější sbírka mečů, většinou bez pochev, a ani dva nebyly stejné. Každou půdu na pět mil kolem museli obrátit vzhůru nohama, aby vyhrabali tyhle po celá pokolení prachem pokryté starožitnosti. Perrin nikdy netušil, že v celém Dvouříčí by se našlo dohromady pět mečů.

Tedy než přišli bělokabátníci a trolloci.

Gaul zaujal místo kousek stranou u schodiště vedoucího do hostinských pokojů a pokojů, kde bydleli al’Vereové, a upřeně sledoval Perrina, ale jasně sledoval každý pohyb, který Verin udělala. Na druhé straně místnosti, sledujíce Faile i všechny ostatní, obě Děvy měly v ohbí lokte oštěp a zaujaly postoj zároveň ledabylý, a přesto jako by balancovaly na špičkách. Tři mládenci, kteří přinesli Perrina, teď šoupali nohama u dveří a s rozšířenýma očima zírali střídavě na něj, na Aes Sedai i na Aiely. To bylo vpodstatě všechno.

„Ostatní,“ řekl Perrin. „Potřebují –“

„O ty bude postaráno,“ přerušila ho hbitě Verin a usadila se k jinému stolu. „Budou chtít být se svými rodinami. Je mnohem lepší, když u sebe budou mít své blízké.“

Perrin cítil bodnutí u srdce – hlavou se mu mihly hroby pod jabloněmi – ale hned ho potlačil. Starám se o živé, připomněl si drsně. Aes Sedai vyndala brk a atrament a přesnou rukou si začala dělat poznámky do své malé knížečky. Perrina napadlo, jestli jí vůbec záleží na tom, kolik dvouříčských chlapců zemře, pokud on zůstane naživu, aby mohl být zahrnut do plánů Bílé věže na využití Randa.

Faile mu stiskla ruku, ale promluvila k Aes Sedai. „Neměly bychom ho dostat do postele?“

„Ještě ne,“ zarazil ji Perrin podrážděně. Verin vzhlédla a otevřela ústa, a on pevnějším hlasem zopakoval: „Ještě ne.“ Aes Sedai pokrčila rameny a vrátila se ke svým poznámkám. „Ví vůbec někdo, kde je Loial?“

„Ten ogier?“ ozval se jeden z trojice chlapců u dveří. Dav Ayellin byl rozložitější než Mat, ale měl ten stejný lesk v tmavých očích. A také působil stejně pomačkaným a rozcuchaným dojmem. Za starých časů to málo rošťáren, na které nepřišel Mat, určitě vymyslel Dav, i když Mat obvykle vedl. „Je venku s chlapy, co kácejí v Západním polesí. Myslel by sis, že mu srážejí bratra pokaždý, když podsekneme nějakej strom, ale s tou obrovskou sekerou, co udělal pantáta Luhhan, dokáže očistit tři na každej náš. Jestli ho chceš vidět, zařídím, aby jim Jaim Thane zaběhl říct, že jseš tady. Sázím se, že se na tebe všichni hned poletí podívat.“ Zadíval se na zlomený šíp a trhl sebou a zamnul si v soucitu vlastní bok. „Bolí to moc?“

„Bolí to dost,“ řekl Perrin stroze. Přišli by se na něj podívat. Co jsem, kejklíř? „A co Luc? Nechci ho vidět, ale je tady?“

„Je mi líto, ale ne.“ Druhý muž, Elam Dowtry, si zamnul dlouhý nos. Jeho sedlácký vlněný kabátec a holínky se naprosto nesrovnávaly s mečem, který měl pověšený u pasu. Jílec byl čerstvě omotán nevydělanou kůží a kožená pochva byla odřená a loupala se. „Urozenej pán Luc jel, myslím, hledat valerskej roh. Nebo možná trolloky.“

Dav a Elam byli Perrinovi přátelé, nebo aspoň bývali, společníci na lovu a při rybaření, oba byli zhruba v jeho věku, ale díky vzrušeným úsměvům vypadali mladší. Mat i Rand by snadno vypadali nejméně o pět let starší. On možná také.

„Doufám, že se brzo vrátí,“ pokračoval Elam. „Ukazoval mi, jak zacházet s mečem. Věděls, že je hledač rohu? A král, kdyby se mu dostalo po právu. Slyšel jsem, že král Andoru.“

„Andor má královny,“ zamumlal Perrin nepřítomně a podíval se Faile do očí, „ne krále.“

„Takže není tady,“ poznamenala ona. Gaul lehce přešlápl. Vypadal připraven jít Luca honit. Modré oči měl jako led. Perrina by nijak nepřekvapilo, kdyby si Bain a Chiad okamžitě zahalily tváře.

„Ne,“ řekla Verin nepřítomně, a viditelně se soustředila víc na své poznámky než na to, co říká. „Ne že by občas nepomohl, ale když je tady, tak nějak pořád vyvolává potíže. Včera, než si někdo uvědomil, co vlastně dělá, odvedl delegaci za hlídkou bělokabátníků a řekl jim, že Emondova Role je jim uzavřena. Zjevně jim sdělil, aby se nepřibližovali na deset mil. Bělokabátníky sice ráda nemám, ale nemyslím, že to vzali dobře. Není moudré si je znepřátelit, pokud to není naprosto nezbytné.“ Zamračila se na to, co napsala, zamnula si nos a nejspíš si vůbec nevšimla, že jí na něm zůstala šmouha od inkoustu.

Perrinovi příliš nezáleželo na tom, jak bělokabátníci něco berou. „Včera,“ vydechl. Jestli se Luc vrátil včera do vesnice, tak nejspíš nemohl mít nic společného s tím, že se trolloci objevili tam, kde je nikdo nečekal. Čím víc Perrin přemýšlel o tom, jak se léčka obrátila, tím víc byl přesvědčen, že je trolloci čekali. A tím víc to chtěl hodit na Luca. „Chtěním se kámen v sýr nezmění,“ zabručel. „Ale on mi pořád smrdí jako sýr.“

Dav a druzí dva se na sebe pochybovačně podívali. Perrin usoudil, že jim jeho slova asi nedávají smysl.

„Byla to hlavně banda Coplinů,“ řekl třetí chlapec překvapivě hlubokým hlasem. „Darl, Hari, Dag a Ewal. A Wit Congar. Daisa mu kvůli tomu pěkně umyla hlavu.“

„Slyšel jsem, že bělokabátníky mají všichni rádi.“ Perrin měl dojem, že ten bas poznává. Chlapec byl mladší než Elam a Dav tak o dva tři roky, a přesto o coul vyšší, s hubenou tváří, ale širokými rameny.

„To mají.“ Chlapec se zasmál. „Znáš je. Přirozeně tíhnou ke všemu, co znamená potíže pro někoho jinýho. A jelikož mluvil urozenej pán Luc, všichni jsou pro to zajít do Hlídky říct bělokabátníkům, ať vypadnou z Dvouříčí. Stejně jsou ale pro to, aby tam šel někdo jinej. Myslím, že chtějí být zase zpátky ve smečce.“

Kdyby byla ta tvář naducanější a o čtvrt lokte blíž k zemi... „Ewin Finngar!“ vykřikl Perrin. To nebylo možné. Ewin byl zavalitý kvičící protiva, který se k nim snažil přimotat pokaždé, když se starší chlapci dali dohromady. Tenhle mládenec bude tak velký jako on, možná větší, až přestane růst. „Jsi to ty?“

Ewin kývl s úsměvem od ucha k uchu. „Pořád o tobě slyšíme, Perrine,“ řekl tím překvapivým basem, „jak bojuješ s trollokama a ve světě prožíváš všechny možný dobrodružství, tak se to povídá. Můžu ti pořád říkat Perrine, že jo?“

„Světlo, jasně!“ vyštěkl Perrin. Ta zlatooká záležitost už ho unavovala.

„Přál bych si, abych byl vloni šel s tebou.“ Dav si dychtivě zamnul ruce. „Vrátit se domů s Aes Sedai a strážci a ogierem.“ Podle něj to znělo jako trofeje. „Já jedině pasu krávy a dojím krávy, pasu krávy a dojím krávy. To, a okopávám a sekám dříví. Tys měl jenom štěstí.“

„Jaký to bylo?“ vyhrkl Elam. „Alanna Sedai říkala, že jsi byl až ve Velký Morně, a taky jsem slyšel, žes viděl Caemlyn a Tear. Jaký je vlastně takový město? Opravdu jsou desetkrát větší než Emondova Role? Viděls i zámek? Jsou ve městech temní druzi? Je Morna opravdu plná trolloků, mizelců a strážců?“

„Tu jizvu máš od trolloka?“ I když měl hlas jako tur, Ewinovi se přesto podařilo vzrušeně vykvíknout. „Taky bych chtěl mít jizvu. Viděls nějakou královnu? Nebo krále? Myslím, že bych radši viděl královnu, ale král by byl taky skvělej. Jaká je Bílá věž? Je tak velká jako zámek?“

Faile se pobaveně usmívala, ale Perrin při tom útoku jen mrkal. Copak zapomněli na trolloky v předvečer Jarnic, zapomněli na trolloky právě teď někde tam venku? Elam tiskl jílec meče, jako by chtěl okamžitě vyrazit do Morny, a Dav, s rozzářenýma očima, stál málem na špičkách a Ewin jako by chtěl Perrina popadnout za límec. Dobrodružství? Byli to pitomci. Perrin se však bál, že přicházejí ještě horší časy, horší, než Dvouříčí kdy zažilo. Nemůže jim ublížit, když ještě chvíli potrvá, než se dozvědí pravdu.

Bok ho bolel, ale snažil se odpovědět. Vypadali zklamaně, že nikdy neviděl Bílou věž ani krále nebo královnu. Napadlo ho, že by Berelain mohla jako královna stačit, ale když tu byla Faile, nehodlal se o ní zmiňovat. Některým věcem se vyhnul. Falme a oku světa, Zaprodancům, Callandorům. Nebezpečným věcem, těm, které by nevyhnutelně vedly k Draku Znovuzrozenému. O Caemlynu jim ale něco málo říci mohl, i o Tearu, Hraničních státech a Morně. Bylo zvláštní, čemu uvěřili a čemu ne. Poničenou krajinu Morny, která jako by hnila, zatímco jste se na ni dívali, spolkli jako malinu, i shienarské vojáky s až na jediný pramen vyholenou hlavou, ogierskou državu, kde Aes Sedai nemohly vládnout jedinou silou a kam mizelci váhali vstoupit. Ale velikost Tearského Kamene či nesmírnou rozlohu měst...

O svých vlastních tak zvaných dobrodružstvích řekl: „Hlavně jsme se snažili zabránit jiným, aby nám neusekli hlavu. Tohle je dobrodružství, to a najít si místo na noc na spaní a něco k jídlu. Při dobrodružstvích máte dost často hlad a spíte v zimě nebo v mokru nebo obojí.“

To se jim moc nelíbilo, a zřejmě tomu nevěřili o nic víc, než věřili tomu, že Kámen je velký jako menší hora. Připomněl si, že toho o světě taky moc nevěděl, dokud neopustil Dvouříčí. Moc to nepomohlo. Takhle vytřeštěné oči ale nikdy neměl. – Nebo ano? V šenku bylo horko. Byl by si sundal kabátec, ale pohyb vyžadoval příliš velkou námahu.

„A co Rand a Mat?“ chtěl vědět Ewin. „Jestli mají hlad a prší na ně, proč se taky nevrátili domů?“

Do šenku vstoupili Tam a Abell, Tam s kabátcem přepásaným mečem, a oba měli luky – zvláštní, meč na Tamovi vypadal správně, i přes ten sedlácký kabátec – takže řekl tolik, co předtím, jak Mat hraje a toulá se po tavernách a honí děvčata a Rand má kabátec a do sebe zavěšenou hezkou žlutovlasou dívku. Udělal z Elain urozenou paní, protože tušil, že dědičku Andoru by mu nikdy neuvěřili, což se ukázalo jako pravda, když se i tak tvářili nevěřícně. Přesto se všichni spokojeně usmívali, byly to věci, které chtěli slyšet, a když Elam poukázal, že Faile je taky urozená paní a přitom kolem Perrina tancuje, přestali se tvářit tak nevěřícně. Perrin se zazubil. Napadlo ho, co by řekli, kdyby jim prozradil, že Faile je sestřenice královny.

Faile už ale z nějakého důvodu pobaveně nevypadala. Vrhla na ně tak povýšený, mrazivý a škrobený pohled, že by se za něj nemusela stydět ani Elain. „Už jste se naotravovali dost. Je zraněný. Takže ven.“

Oni se kupodivu neobratně poklonili – Dav dokonce zakročil, takže vypadal jako úplný trouba – a chvatně mumlali omluvy – jí, ne jemu! – a obrátili se k odchodu. U dveří je zdržel příchod Loiala, který se musel sklonit, a přesto se kosmatou hlavou otřel o trám nade dveřmi. Na ogiera zírali, jako by ho viděli poprvé – pak mrkli na Faile a odešli. Ten její chladný pohled urozené paní fungoval.

Když se Loial narovnal, hlavou dosahoval skoro ke stropu. Rozměrné kapsy se mu jako obvykle nadouvaly hranami knih, ale v ruce nesl velikou sekeru. Topor byl stejně dlouhý, jako byl Perrin vysoký, a její čepel, tvarovaná jako dřevorubecká sekera, byla velká přinejmenším jako Perrinova válečná sekera. „Jsi zraněný,“ zaduněl, jakmile mu oči padly na Perrina. „Řekli mi, že ses vrátil, ale neřekli, že jsi zraněný, jinak bych přišel rychleji.“

Při pohledu na sekeru sebou Perrin škubl. Mezi ogiery rčení „dát si na sekeru dlouhý topor“ znamenalo být uspěchaný nebo rozzlobený – ogierům z nějakého důvodu připadalo obojí stejné. Loial vypadal rozzlobeně, štětičky na uších se mu chvěly a mračil se tak, že mu dlouhé obočí viselo až na široké líce. Nepochybně proto, že musel kácet stromy. Perrin s ním chtěl mluvit o samotě a zjistit, jestli neviděl blíž něco, co dělala Alanna. Nebo Verin. Zamnul si obličej a překvapilo ho, že ho má suchý. Měl pocit, že by se měl potit.

„Je taky umíněný,“ řekla Faile obracejíc se na Perrina se stejným velitelským pohledem, jaký předtím použila na Dava, Elama a Ewina. „Měl by být v posteli. Kde je Alanna, Verin? Jestli ho má vyléčit, tak kde je?“

„Ona přijde.“ Aes Sedai ani nevzhlédla. Už se zase věnovala své knížečce, zamyšleně se mračila a zvedla brk.

„Přesto by měl být v posteli!“

„Na to budu mít čas později,“ prohlásil Perrin pevně. Usmál se na ni, aby to zmírnil, ale ona se jen začala tvářit ustaraně a tiše si mumlala „umíněný". Perrin se před Verin na Aes Sedai vyptat nemohl, ale bylo tu ještě něco, přinejmenším stejně důležité. „Loiale, brána je otevřená a trolloci procházejí skrz. Jak je to možný?“

Ogierovi kleslo obočí ještě víc a on zastříhal ušima. „Moje chyba, Perrine,“ zaduněl lítostivě. „Dal jsem oba lístky avendesory ven. To uzamkne bránu zevnitř, ale zvenčí ji pořád může kdokoliv otevřít. Cesty jsou temné už po mnoho pokolení, ale my jsme je nechali vyrůst. Nemohl jsem se přimět bránu zničit. Mrzí mě to, Perrine. Je to všechno moje chyba.“

„Já ani nevěděla, že bránu je možný zničit,“ ozvala se Faile.

„Nemyslel jsem to doslova.“ Loial se opřel o dlouhou sekeru. „Jedna brána byla kdysi zničena, ani ne pět set let po Rozbití, aspoň podle Damelle, dcery Aly dcery Soferřiny, protože brána byla poblíž državy, která padla do područí Morny. Zatím jsou dvě nebo tři brány ztraceny v Morně. Ale ona psala, že je to velice těžké, a vyžadovalo to třináct Aes Sedai pracujících společně se sa’angrialem. Při dalším pokusu, který popisovala, kdy jich to během trollockých válek zkusilo jenom devět, byla brána poškozena tak, že to Aes Sedai vtáhlo –“ odmlčel se, rozpačitě zastříhal ušima a ťukl se do širokého nosu. Všichni na něho zírali, dokonce i Perrin a Aielové. „Občas se nechávám unést. Brána. Ano. Nemůžu ji zničit, ale kdybych odstranil oba lístky avendesory, zemřou.“ Při tom pomyšlení se zamračil. „Jediný způsob, jak znovu otevřít bránu, by vyžadoval, aby starší přinesli talisman růstu. I když by do ní Aes Sedai asi mohly udělat díru.“ Tentokrát se otřásl. Poničit bránu mu muselo připadat jako roztrhat knihu. O chvíli později už se zase tvářil zachmuřeně. „Půjdu tam hned.“

„Ne!“ zarazil ho Perrin ostře. Kolem hlavice šípu mu tepalo, ale už to nebolelo. Moc mluvil. Vyschlo mu v hrdle. „Tam nahoře jsou trolloci, Loiale. Do kotle můžou strčit ogiera stejně jako člověka.“

„Ale, Perrine, já –“

„Ne, Loiale. Jak chceš napsat tu svou knížku, když půjdeš ven a necháš se zabít?“

Loialovi se zachvěly uši. „Je to moje zodpovědnost, Perrine.“

„Ta zodpovědnost je moje,“ řekl Perrin jemně. „Řekls mi, co s bránou děláš, a já ti nenavrhl, abys udělal něco jinýho. Kromě toho, jak pokaždý nadskakuješ, když padne zmínka o tvý matce, tak nechci, aby mi někdy šla po krku. Půjdu já, jakmile mi Alanna vyléčí tu ránu od šípu.“ Otřel si čelo a zamračil se na ruku. Pořád žádný pot. „Můžu dostat napít vody?“

Faile stála vmžiku u něj a chladnými prsty mu sáhla na čelo. „On úplně hoří! Verin, nemůžeme čekat na Alannu. Musíš –!“

„Jsem tady,“ oznámila tmavovlasá Aes Sedai a vynořila se ze dveří v zadní části šenku. Marin al’Vereová a Alsbet Luhhanová jí byly v patách a za nimi šel Ihvon. Perrin ucítil brnění jediné síly dřív, než mu Alanna sáhla na čelo stejně jako předtím Faile. Aes Sedai dodala chladným, vyrovnaným hlasem: „Odneste ho do kuchyně. Tam je dost velký stůl, abyste ho tam mohli položit. Rychle. Nezbývá moc času.“

Perrinovi se zatočila hlava a on si náhle uvědomil, že Loial odložil sekeru u dveří a zvedá ho do náručí. „Brána je moje, Loiale.“ Světlo, mám takovou žízeň. „Moje zodpovědnost.“

Hlavice šípu ho opravdu nebolela tolik jako předtím, zato jej bolelo celé tělo. Loial ho někam odnášel a shýbal se ve dveřích. Byla tam panímáma Luhhanová, kousala se do rtu a mhouřila oči, jako kdyby chtěla plakat. Napadlo ho proč. Ona nikdy neplakala. Panímáma al’Vereová také vypadala ustaraně.

„Panímámo Luhhanová,“ vydechl Perrin, „máma říkala, že se můžu učit u pantáty Luhhana.“ Ne. To bylo už kdysi dávno. To bylo... Co to bylo? Nějak si nemohl vzpomenout.

Ležel na něčem tvrdém a poslouchal, jak Alanna mluví „...ozuby se zachytily za kost stejně jako za svaly a hlavice se pootočila. Musím ji srovnat s první ránou a vytáhnout ji. Jestli ho nezabije ten šok, můžu pak vyléčit škody, které udělám, stejně jako to ostatní. Jinak se to udělat nedá. Už teď je skoro na hranici smrti.“ Tohle s ním nemělo nic společného.

Faile se na něj rozechvěle usmívala a tvář měla vzhůru nohama. Opravdu si kdysi myslel, že má příliš velkou pusu? Byla úplně správná. Chtěl se dotknout jejího líčka, ale panímámy al’Vereová a Luhhanová mu z nějakého důvodu držely zápěstí a opíraly se o ně veškerou silou. Někdo mu taky ležel na nohách a Loialovy obrovské ruce mu tlačily ramena ke stolu. Stůl. Ano. Kuchyňský stůl.

„Zakousni se do toho, srdce moje,“ říkala kdesi v dálce Faile. „Bude to bolet.“

Chtěl se jí zeptat, co bude bolet, ale ona mu mezi zuby vtiskla klacek omotaný kůží. Cítil kůži, styrač a ji. Šla by si s ním zalovit, honila by se s ním po nekonečné travnaté pláni za nekonečnými stády jelenů? Tělem mu projel mráz. Nejasně poznal působení jediné síly. A pak přišla bolest. Slyšel, jak mu klacek praskl v zubech, a pak všechno zahalila temnota.

44

Zuřivá bouře

Perrin pomalu otevřel oči a civěl na prostý, bíle omítnutý strop. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že leží v posteli se čtyřmi sloupky, na peřím vycpané matraci pod pokrývkou a s husím peřím nacpaným polštářem pod hlavou. Do nosu se mu nesly tisíce pachů. Peří a vlna z pokrývky, pečená husa, chleba a čerstvě napečené medové koláčky. Jeden z pokojů v hostinci U Vinného střiku. Dovnitř se přes bílé záclony v oknech dralo nezaměnitelné ranní slunce. Ráno. Sáhl si na bok. Jeho prsty se setkaly s neporušenou kůží, ale cítil se slabší, než když byl kdy předtím střelen. Byla to však dost malá cena a rovnocenná výměna. V hrdle měl jako na poušti.

Když se pohnul, vyskočila ze židle u malého kamenného krbu Faile, odhodila červenou pokrývku a protáhla se. Převlékla se do tmavších jezdeckých šatů s úzkými suknicemi, a zmačkané šedé hedvábí prozrazovalo, že v té židli spala. „Alanna říkala, že se potřebuješ prospat,“ prohlásila. Perrin se natáhl pro bílý džbán stojící na malém stolku vedle postele, a ona se hned vrhla, aby mu nalila vodu a podržela mu ji u rtů. „Musíš zůstat v posteli nejmíň dva tři dny, dokud se ti nevrátí síly.“

Ta slova zněla obyčejně, až na podtón, který jen tak tak zachytil, a napětí kolem jejích očí. „Co se stalo?“

Faile opatrně vrátila pohárek na stolek u postele a uhladila si šaty. „Vůbec nic se nestalo.“ Ten napjatý podtón byl ještě trochu výraznější.

„Faile, nelži mi.“

„Já nelžu!“ vyštěkla. „Nechám ti přinést něco ke snídani a máš štěstí, že to udělám, když mi říkáš –“

„Faile.“ Pronesl její jméno, jak nejdůrazněji dokázal, a ona zaváhala a její nejnadutější nazlobený pohled se zdviženou bradou se změnil v čelo zvrásněné starostmi a zase zpátky. On před ní pohledem neuhnul. U něho mu žádné její povýšenecké triky urozené paní neprojdou.

Nakonec si povzdechla. „Asi máš právo to vědět. Ale stejně v tý posteli zůstaneš, dokud Alanna a já neřekneme, že můžeš vstát. Loial s Gaulem jsou pryč.“

„Pryč?“ Perrin zmateně zamrkal. „Co tím myslíš, pryč? Oni odešli?“

„Jistým způsobem. Hlídky je viděly odcházet, dnes ráno při prvním světle, klusali spolu směrem k Západnímu polesí. Nikoho přitom nic nenapadlo. Rozhodně se je nikdo nesnažil zastavit, ogiera a Aiela. Doslechla jsem se o tom ani ne před hodinou. Mluvili o stromech, Perrine. O tom, jak ogierové zpívají stromům.“

„Stromům?“ zavrčel Perrin. „To je ta zatracená brána! Ať shořím, říkal jsem mu, aby ne... Nechají se zabít dřív, než se tam dostanou!“

Perrin odhodil pokrývku a přehodil nohy přes okraj postele ve snaze vstát. Uvědomil si, že na sobě nemá nic, dokonce ani spodky. Ale jestli čekaly, že ho tím udrží pod pokrývkou, tak se ošklivě spletly. Uviděl všechny své šaty, úhledně složené na židli s vysokým opěradlem, u dveří, boty stály vedle a sekera visela spolu s opaskem na kolíku na stěně. Doklopýtal ke svým šatům a začal se oblékat, jak nejrychleji dokázal.

„Co to děláš?“ chtěla vědět Faile. „Okamžitě se vrať do postele!“ S pěstí v bok velitelsky ukázala prstem, jako by ho tím dokázala přenést.

„Nemohli se dostat moc daleko,“ řekl jí. „Ne pěšky. Gaul nejezdí a Loial vždycky tvrdil, že věří svým vlastním nohám víc než kterýmukoliv koni. Na Tanečníkovi bych je mohl nejpozději do poledne chytit.“ Natáhl si košili přes hlavu, nechal si ji viset přes vlněné spodky a posadil se – vlastně se spíš sesul – aby si mohl natáhnout vysoké boty.

„Zešílels, Perrine Aybaro? Jakou máš vůbec naději je v tom lese najít?“

„Nejsem tak špatnej stopař. Dokážu je najít.“ Usmál se na ni, ale tohle ona nebrala.

„Dokážeš se leda tak zabít, ty chlupatej troubo! Podívej se na sebe. Ani se neudržíš na nohou. Než ujedeš míli, spadneš z koně!“

Perrin zakryl, jaké úsilí to vyžadovalo, vstal a dupl si, aby se mu boty usadily na nohou. Tanečník odvede všechnu práci. Jen se na něm musel udržet. „Nesmysl. Jsem silnej jako kůň. Přestaň mě zastrašovat.“ Natáhl si kabátec a sebral sekeru s opaskem. Faile ho chytila za ruku ve chvíli, kdy otevíral dveře, a on ji táhl s sebou, jak se ho marně snažila vtáhnout zpátky.

„Občas máš mozek koně,“ lapala po dechu. „Menší! Perrine, musíš mě poslechnout. Musíš –“

Pokoj byl jen několik kroků od schodiště vedoucího dolů do prázdného šenku, a právě ty schody ho zradily. Když ohnul koleno, aby mohl sestoupit na první schod, to se ohýbalo stále dál. Přepadl dopředu, marně se snažil zachytit zábradlí, a strhl ječící Faile s sebou. Kutáleli se dolů a naráželi do schodů, až nakonec s posledním zaduněním narazili do sudu pod schody. Faile zůstala ležet na něm. Sud se roztočil, až meče zachřestily, než se s konečným klepnutím usadil.

Perrinovi chvíli trvalo, než nabral dech, aby mohl promluvit. „Jsi v pořádku?“ zeptal se nervózně. Ležela mu bezvládně na hrudi. Jemně jí zatřásl. „Faile, jsi –?“

Pomalu zvedla hlavu, odhrnula si z obličeje pár pramínků krátkých tmavých vlasů a upřeně se na něho podívala. „Jseš ty v pořádku? Protože jestli jseš, tak bych na tobě mohla spáchat nějaký násilí.“

Perrin si odfrkl. Nejspíš si ublížila míň než on. Váhavě se dotkl místa, kde byl předtím šíp, ale nebylo to o nic horší než předtím. Avšak zbytek těla, od hlavy k patě, ho bolel jako ďas. „Slez ze mě, Faile. Musím si dojít pro Tanečníka.“

Ona ho místo toho popadla oběma rukama za límec a naklonila se tak blízko, že se jejich nosy skoro dotýkaly. „Poslouchej mě, Perrine,“ řekla naléhavě. „Ty – nemůžeš – udělat – vůbec – nic. Jestli se Loial s Gaulem vydali zamknout bránu, musíš je nechat. Tvoje místo je tady. I kdybys byl dost silnej – a to nejsi! Slyšíš mě? Nejsi dost silnej! – ale i kdybys byl, nesměl by ses za nima vydat. Nemůžeš zvládnout všechno!“

„No, co to tu vy dva vyvádíte?“ zvolala Marin al’Vereová. Otírajíc si ruce do dlouhé bílé zástěry, vycházela ze zadních dveří do šenku. Zdálo se, že se jí obočí vyšplhá až k vlasům. „Po všem to bušení bych čekala trolloky, ale ne tohle.“ Mluvila napůl pohoršené a napůl pobaveně.

Perrin si uvědomil, jak asi vypadají, když tu tak na něm Faile leží, hlavy mají u sebe, jako líbající se páreček. Na podlaze šenku.

Faile zrudly líce a ona se rychle zvedla a oprašovala si šaty. „Je umíněný jako trollok, panímámo al’Vereová. Řekla jsem mu, že je moc slabý, aby vstal z postele. Musí se tam okamžitě vrátit. Musí si uvědomit, že všechno prostě nezvládne, zvlášť když ani nedokáže sejít ze schodů.“

„Ó drahoušku,“ řekla panímáma al’Vereová a potřásla hlavou, „to je úplně špatně.“ Naklonila se k mladší ženě a šeptala jí do ucha, ale Perrin přesto zachytil každé slovo. „Většinou ho jako malého bylo snadné zvládnout, když ses k němu chovala správně, ale když ses na něj pokusila tlačit, zabýčil se stejně jako každý chlap ve Dvouříčí. Muži se příliš nemění, jen vyrostou. Když mu budeš dál říkat, co musí a nesmí dělat, určitě přitiskne uši k hlavě a zaryje paty do země. Ukážu ti to.“ Marin se obrátila a zářivě se na Perrina usmála, nevšímajíc si jeho zlobného mračení. „Perrine, nemyslíš, že by jedna z mých dobrým husím peřím nacpaných matrací byla lepší než ta podlaha? Jakmile tě tam dostaneme, přinesu ti ledvinkovou paštičku. Musíš mít hlad, když jsi včera nevečeřel. Ukaž. Pomůžu ti na nohy.“

Perrin ji odstrčil a zvedl se sám. No, s pomocí stěny. Měl pocit, že má v těle jen polovinu svalů. Zabýčený? V celém svém životě nebyl zabýčený. „Panímámo al’Vereová, řekla bys, prosím, Huovi nebo Tadovi, aby mi nasedlali Tanečníka?“

„Až ti bude líp,“ řekla ona a snažila se ho obrátit ke schodům. „Nemyslíš, že by ti to šlo líp, kdyby sis trochu odpočinul?“ Za druhou ruku ho vzala Faile.

„Trolloci!“ Výkřik zvenčí byl sice ztlumený zdmi, ale volalo nejméně tucet hlasů. „Trolloci! Trolloci!“

„To tě dneska nemusí zajímat,“ řekla panímáma al’Vereová pevně a zároveň uklidňujícím hlasem. Perrinovi se chtělo skřípat zuby. „Aes Sedai to zvládnou docela dobře samy. Za den za dva tě znova postavíme na nohy. Uvidíš.“

„Mýho koně,“ zavrčel Perrin a snažil se jim vytrhnout. Ony ho však dobře držely za rukávy kabátce. Podařilo se mu jen s nimi cloumat sem a tam. „Pro lásku Světla, přestanete mě tahat a seženete mi koně? Pusťte mě.“

Při pohledu na jeho výraz si Faile povzdechla a potom ho pustila. „Panímámo al’Vereová, nechala bys nasedlat a přivíst jeho koně?“

„Ale drahoušku, on opravdu potřebuje –“

„Prosím, panímámo al’Vereová,“ trvala na svém Faile. „A mýho koně taky.“ Obě ženy se na sebe dívaly, jako by tam vůbec nebyl. Nakonec panímáma al’Vereová kývla.

Perrin se zamračil na její záda, když spěchala přes šenk a mizela ke kuchyni a stájím. Co řekla Faile jiného než on? Obrátil svou pozornost zpátky k ní a řekl: „Proč změnila názor?“

Faile mu zastrkala podolek do spodků a tiše si cosi bručela. On nepochybně neměl slyšet, co říká, dost dobře na to, aby tomu rozuměl. „Nesmím říkat musíš, co? Když je moc umíněnej, aby to jasně viděl sám, musím ho víst medovými slovíčky a úsměvem, co?“ Vrhla na něj zlobný pohled, v němž rozhodně žádný med nebyl, a potom se náhle usmála tak sladce, že Perrin málem ucouvl. „Můj nejdražší,“ skoro vrkala a narovnávala mu kabátec, „ať se ti tam stane cokoliv, tak doufám, že zůstaneš v sedle a tak daleko od trolloků, jak to jen půjde. Opravdu se zatím nehodláš trollokům postavit, že ne? Možná zítra. Prosím, pamatuj si, že jsi generál a vůdce a každým coulem symbol pro své lidi, jako ta vlajka tam venku. Když se objevíš někde, kde tě uvidí lidi, zvedne to každýmu náladu. A je mnohem snazší vidět, co je potřeba udělat, a vydávat rozkazy, když sám nebojuješ.“ Sebrala z podlahy jeho opasek a opatrně mu připjala sekeru. Dokonce na něho zamrkala! „Prosím, řekni, že to uděláš. Prosím?“

Měla pravdu. Proti trollokům by nevydržel ani dvě minuty. A proti mizelci tak nejvíc dvě vteřiny. A i když to velice nerad přiznával, při pronásledování Loiala a Gaula by se v sedle neudržel ani dvě míle. Hloupý ogiere. Jsi přece spisovatel, ne hrdina. „Tak dobře,“ řekl. Popadla ho chuť trochu ji pozlobit. Jak si s panímámou al‘ Vereovou povídaly přes jeho hlavu a jak na něj mrkala, jako by byl hlupák. „Nedokážu ti nic odmítnout, když se tak pěkně usmíváš.“

„To jsem ráda.“ Stále s úsměvem mu oprašovala kabátec a sebrala nit, kterou neviděl. „Protože kdyby ne a podařilo se ti přežít, udělala bych ti to samý, cos udělal ty mně ten první den na Cestách. A nemyslím, že jsi zatím dost silný, abys mě zastavil.“ Ten úsměv přímo zářil, samá jarní svěžest a sladkost. „Rozumíš?“

Perrin se proti své vůli uchechtl. „Zdá se, že bych je měl radši nechat, aby mě zabili.“ Jí to zřejmě tak vtipné nepřipadalo.

Hu a Tad, hubení podomci, přivedli Tanečníka a Vlaštovku chvíli poté, co vyšli ven. Všichni ostatní zřejmě byli na druhém konci vesnice za Trávníkem s jeho ovcemi, kravami a husami a karmínovou bílou zástavou s vlčí hlavou vlnící se v ranním vánku. Jakmile s Faile seděli na koních, podomci se beze slova rozběhli také tím směrem.

Ať už se tam dělo cokoliv, rozhodně to nebyl útok. Perrin v davu viděl ženy a děti, a volání „trolloci“ zesláblo v tiché mručení jako ozvěna husího kejhání. Perrin jel pomalu, neboť se nechtěl v sedle kymácet. Faile držela Vlaštovku blízko něj a pozorovala ho. Když mohla změnit názor jen tak, bez nějakého důvodu, mohla by to udělat znovu, a on se nechtěl dohadovat ohledně toho, že by tu neměl být.

V mumlajícím davu zřejmě byli všichni z Emondovy Role, vesničané i sedláci z okolí, všichni se tlačili, ale jemu a Faile ustoupili z cesty, když viděli, kdo to je. V tiché mluvě se ozvalo jeho jméno, obvykle s označením Zlatooký. Zachytil také slovo „trolloci", ale pronášené spíš udiveným tónem než vystrašeným. Z Tanečníkova hřbetu měl dobrý výhled přes jejich hlavy.

Propletená masa lidí se táhla až za poslední domy, ke křoví z naostřených kůlů. Na okraji lesa, téměř šest set kroků přes pole a pařezy téměř zarovnané se zemí, byl klid, nebyli tam žádní muži se sekerami. Ti teď, s obnaženou hrudí, tvořili kroužek v davu kolem Alanny, Verin a dvou mužů. Jon Thane, mlynář, si z žeber stíral krvavou šmouhu a hranatou bradu měl skloněnou na prsou, aby si viděl na ruce. Alanna se narovnala od dalšího muže, prošedivělého chlapíka, kterého Perrin neznal, jenž vyskočil a zatančil pár kroků, jako by tak zcela nevěřil, že může. Oba se s mlynářem dívali na Aes Sedai téměř s bázní.

Hlouček kolem Aes Sedai byl příliš těsný, aby někdo mohl před Tanečníkem a Vlaštovkou ustoupit, ale kolem Ihvona a Tomase bylo malé volné prostranství po obou stranách jejich válečných ořů. Lidé váhali příliš se přiblížit k těmto zvířatům s ohnivýma očima, jež obě vypadala, jako by jen čekala na příležitost, aby mohla začít kopat a kousat.

Perrinovi se podařilo dostat bez větších potíží k Tomasovi. „Co se stalo?“

„Trollok. Jenom jeden.“ Přes ledabylý tón prošedivělý strážce nespočinul tmavýma očima na Perrinovi a Faile, ale neustále sledoval Verin a hranici stromů. „Když jsou sami, obvykle nejsou moc chytří. Zlomyslní, ale ne chytří. Dřevaři ho zahnali dřív, než mohl nadělat víc škody než pár škrábanců.“

Na hranici lesa se objevily obě Aielanky. Běžely a hlavy měly omotané šufami, takže nepoznal, která je která. Zpomalily, aby se mohly protáhnout mezi kůly, a potom se obratně propletly davem, a lidé jim uhýbali z cesty, jak jen to bylo možné. Než dorazily k Faile, odhalily si tváře, a ona se naklonila dolů, aby si je mohla vyslechnout.

„Přibližně pět set trolloků,“ vykládala jí Bain, „jen asi míli dvě za námi.“ Hlas měla vyrovnaný, ale v tmavomodrých očích se jí dychtivě jiskřilo. Chiad v jejích šedých taky.

„Jak jsem čekal,“ poznamenal klidně Tomas. „Ten jeden se nejspíš zatoulal od větší tlupy v naději, že najde něco k jídlu. Ostatní, myslím, přijdou brzy.“

Perrin ustaraně kývl na lidskou tlačenici. „Tihle by tady neměli být. Proč jste je už nezahnali?“

Byl to Ihvon, který mezitím navedl svého grošáka k nim, kdo odpověděl. „Tvoji lidé zřejmě nechtějí poslouchat cizince, ne když se můžou dívat na Aes Sedai. Podle mého názoru bys to měl zařídit, pokud to půjde.“

Perrin si byl jist, že kdyby se opravdu pokusili, dokázali by nastolit jakýs takýs pořádek. Verin a Alanna by to jistě dokázaly také. Tak proč čekali a nechali to na mně, jestli očekávali trolloky? Bylo to tak snadné, hodit všechno na bedra ta’veren – snadné a hloupé. Ihvon a Tomas jistě nehodlali dovolit trollokům, aby je zabili – ani Verin nebo Alanna – zatímco čekali na ta’veren, aby jim řekl, co mají dělat. Aes Sedai jím zase manipulovaly, všechny ohrozily, dokonce snad i samy sebe. Ale k čemu? Setkal se s Faileiným pohledem, a ona lehce kývla, jako by věděla, nač myslí.

Neměl čas na to, aby se to teď snažil rozluštit. Prohlédl dav a zahlédl Brana al’Vereho, jak dává hlavu dohromady s Tamem al’Thorem a Abellem Cauthonem. Starosta měl na rameni dlouhý oštěp a na hlavě zprohýbaný starý železný klobouk. Kolem mohutného těla se mu napínala kožená kazajka s našitými ocelovými kolečky.

Když Perrin pobídl Tanečníka směrem k nim, všichni tři muži vzhlédli. „Bain říká, že trolloci míří přímo sem, a strážcové si myslí, že by na nás mohli brzo zaútočit.“ Musel dost křičet, aby ho bylo slyšet přes neutuchající šum hlasů. Někteří z lidí stojících poblíž to zaslechli a zmlkli. Ticho se šířilo na vlnách „trolloků“ a „útoků".

Bran zamrkal. „Ano. Muselo to přijít, co? Ano, no, víme, co dělat.“ Měl by vypadat směšně, s koženou kazajkou, která málem praskala ve švech, a železným kloboukem, který mu klouzal, když pokyvoval hlavou, ale on vypadal jenom odhodlaně. Zvedl hlas a oznámil: „Perrin říká, že tu brzo budou trolloci. Všichni znáte svý místo. Tak honem. Honem.“

Dav se zavlnil a roztáhl, ženy zaháněly děti zpátky do domů, muži se rozbíhali všemi směry. Zmatek spíš vzrůstal, než ustával.

„Dohlídnu na to, aby sehnali ovce dovnitř,“ oznámil Abell Perrinovi a zmizel v davu.

Mačkanicí se protlačil Cenn Buie používaje halberdu k popohánění kysele se tvářícího Hariho Coplina, Hariho bratra Darla a starého Bili Congara, který se potácel, jako by byl již po ránu nalitý pivem, což taky nejspíš byl. Z těch tří nesl jediný Bili svůj oštěp tak, jako by jej hodlal použít. Cenn se před Perrinem dotkl čela, jako by mu salutoval. Dělalo to víc lidí. Perrina to vyvádělo z míry. Dannil a ostatní mládenci byli jedna věc, ale tihle muži byli skoro dvakrát starší než on.

„Vedeš si dobře,“ podotkla Faile.

„Rád bych věděl, co mají Verin a Alanna za lubem,“ zabručel Perrin. „A nemyslím jen právě teď.“ Dva z katapultů, které strážci nechali postavit, stáli na tomto konci vesnice, hranaté, vyšší než dospělý muž, samý těžký trám a tlustý provaz. Ihvon a Tomas ze sedel svých koní dohlíželi na to, když muži stahovali pevná dřevěná ramena dolů. Obě Aes Sedai víc zajímaly velké kameny, patnáct dvacet liber těžké, které muži nakládali na praky.

„Oni chtějí, abys je vedl,“ odtušila Faile tiše. „Myslím, že pro to ses narodil.“

Perrin si odfrkl. – On se narodil, aby byl kovářem. „Byl bych mnohem klidnější, kdybych věděl, co chtějí.“ Aes Sedai se na něj dívaly, Verin, s hlavou na stranu jako ptáček, Alanna s upřímnějším výrazem a líným úsměvem. Chtěly obě stejnou věc a z toho samého důvodu? To byla jedna z potíží s Aes Sedai. Vždycky bylo víc otázek než odpovědí.

Rozkaz se rozšířil s překvapivou rychlostí. Na západním konci vesnice poklekla stovka mužů na koleno hned za zježenými kůly. Obránci nejistě hladili oštěpy a halberdy a jakési sudlice vyrobené z háků na křoví a kos. Tu a tam měl některý přilbici či nějaký kus brnění. Za nimi dvakrát tolik mužů utvořilo dvě řady s dobrými dvouříčskými luky v rukou, každý se dvěma toulci u pasu. Z domů se přihnali mladší chlapci se svazky šípů, které muži zaráželi do země před sebou. Zjevně tomu velel Tam, obcházel řady a ke každému muži prohodil pár slov, ale Bran šel s ním a nabízel vlastní povzbuzení. Perrin neviděl, že by ho vůbec potřebovali.

K jeho překvapení Dannil, Ban a ostatní mládenci, kteří jeli s ním, vyklusali z vesnice a obstoupili ho i Faile, a všichni měli v rukou luky. Vypadali zvláštním způsobem podivně. Ty vážněji zraněné Aes Sedai očividně vyléčily a ty méně choré zanechaly v péči Daisy a jejích mastí a odvarů, takže ti, kteří se včera jen tak tak udrželi v sedle, teď chodili s jiskrou v oku, zatímco Dannil, Tell a ostatní pořád ještě kulhali a měli obvazy. Jestli Perrina překvapilo, že je vidí, tak ho znechutilo to, co přinesli. Leof Torfinn, jemuž obvaz kolem hlavy vytvářel nad hluboko posazenýma očima světlou čapku, měl luk na zádech a v ruce nesl vysokou hůl s menší verzí červeně lemované vlajky s vlčí hlavou.

„Myslím, že to nechala udělat jedna Aes Sedai,“ promluvil Leof, když se Perrin zeptal, odkud to je. „Milli Ayellinová to přinesla Wilovu tátovi, ale Wil to nechtěl nýst.“ Wil al’Seen trochu hrbil rameno.

„Já bych to taky nechtěl nýst,“ utrousil Perrin suše. Všichni se zasmáli, jako by udělal nějaký vtip, po chvíli dokonce i Wil.

Zátaras z kůlů vypadal dost divoce, ale na druhou stranu byl příliš ubohý, aby trolloky zadržel venku. Možná je to zadrží, ale nechtěl tu mít Faile, kdyby trolloci prorazili. Když se však na ni podíval, ona měla v očích zase ten pohled, jako by věděla, nač myslí. A nelíbilo se jí to. Jestli se ji pokusí poslat zpátky, bude se hádat a štěkat, odmítne to pochopit. A jak byl teď slabý, nejspíš bude mít ona větší šanci odvést jeho zpátky do hostince než on ji. Podle toho, jak rozzuřeně seděla v sedle, nejspíš ona hodlala bránit jeho, kdyby se trolloci dostali přes zátaras. Prostě na ni bude muset dohlédnout. Víc se s tím zatím dělat nedalo.

Náhle se Faile usmála a on se poškrábal na bradě. Možná mu dokázala číst myšlenky.

Čas ubíhal, slunce se sunulo po obloze a začínalo být teplo. Tu a tam z domu zavolala některá z žen, aby se zeptala, co se děje. Tu a tam se některý muž posadil, ale Tam nebo Bran u něj byl dřív, než stačil zkřížit nohy, a donutil ho vrátit se do řady. Bain říkala, že tak míli dvě. S Chiad teď seděly u kůlů a hrály nějakou hru, která zahrnovala házení nože do kousku země mezi nimi. Kdyby trolloci mířili sem, určitě by už přišli. Perrinovi začínalo dělat potíže sedět v sedle vzpřímeně. Vědom si toho, že na něj Faile upírá oči, držel záda vzpřímeně.

Zazněl roh, zvučně a pronikavě.

„Trolloci!“ vzkřiklo půl tuctu hlasů, a ze Západního polesí se vyhrnula záplava příšerných postav v černé kroužkové zbroji, vyjících, jak se hnaly přes půdu plnou pařezů, mávajících kosinami a sekerami s trny, oštěpy a trojzubci. Za trolloky na černých koních jeli tři myrddraalové, popojížděli sem a tam, jako by poháněli útočící trolloky. Černé pláště jim visely nehybně bez ohledu na to, jak se jejich koně otáčeli a vzpínali. Roh zněl bez ustání a pronikavě, naléhavě volal.

Jakmile se objevili první trolloci, vyletělo dvacet šípů, které však nedolétly dobře o sto kroků.

„Zadržte, vy nedomrlý beraní hlavy!“ zařval Tam. Bran vyskočil a překvapeně se na něj podíval, avšak o nic méně překvapeně než Tamovi přátelé a sousedi. Někteří mručeli cosi o tom, že si takové řeči nenechají líbit, trolloci netrolloci. Tam však jejich námitky okamžitě zarazil. „Střílet začnete, až dám pokyn, jak jsem vám to ukazoval!“ Pak, jako by se k nim neřítily stovky ječících trolloků, se Tam klidně obrátil na Perrina. „Na tři sta kroků?“

Perrin rychle kývl. Ten muž se ptal jeho? Tři sta kroků. Jak rychle dokáže trollok uběhnout tři sta kroků? Uvolnil si sekeru ve smyčce. Roh kvílel pořád dál. Oštěpníci se krčili za kůly, jako by se vší mocí nutili necouvnout. Aielanky si zahalily tváře.

Od lesa se sem hnala vřeštící vlna, samé rohaté hlavy a čenichy a zobáky, každý trollok byl o polovinu vyšší než dospělý muž a řval touhou po krvi. Pět set kroků. Čtyři sta. Měly Aielanky pravdu? Mohlo jich být jen pět set? Vypadalo to jako tisíc.

„Připravit!“ zvolal Tam a dvě stě luků se zvedlo. Mladí muži kolem Perrina před ním rychle napodobili své starší příbuzné a seřadili se pod tou hloupou zástavou.

Tři sta kroků. – Perrin viděl ty pokřivené obličeje, zkroucené vzteky a bojovou zuřivostí, stejně jasně, jako by byly přímo před ním. „Palte!“ křikl Tam. Tětivy zasvištěly jako jedno velké prásknutí bičem. S dvojitým prásknutím, jak trám narazil o druhý kůží obalený trám, vystřelily katapulty.

Šípy s širokou hlavicí na trolloky jen pršely. Obludné postavy padaly, ale někteří trolloci se zvedali a popoháněni mizelci klopýtali dál. Zvuk rohu se vplétal do jejich hrdelního vytí a poháněl je směrem k zabíjení. Mezi útočníky dopadly kameny z praku – a vybuchly v ohni a střepech, takže v řadách trolloků vyrvaly díry. Perrin nebyl jediný, kdo nadskočil. Tak tohle Aes Sedai prováděly s těmi katapulty. Perrina napadlo, co by se stalo, kdyby některý z těch kamenů upadl při nakládání.

Vyletěla další salva šípů, a další a ještě jedna, a tak pořád dokola, a katapulty vypouštěly další kameny, i když pomaleji. Řady trolloků rozbíjely ohnivé výbuchy. Pršely na ně šípy s širokými hlavicemi. A oni se stále blížili, řvali a vyli, padali a umírali, ale pořád se hnali dál. Už byli blízko, dost blízko, aby se lučištníci rozestoupili a přestali střílet v salvách. Teď si vybírali jednotlivé cíle. Muži křičeli vztekem, křičeli tváří v tvář smrti a stříleli.

A potom už žádní trolloci nestáli. Jen jeden mizelec, ježící se šípy, se ještě slepě zmítal na zemi. Pronikavé řičení myrddraalova kopajícího koně soutěžilo s vytím sražených a umírajících trolloků. Roh se konečně odmlčel. Tu a tam na pařezy posetém poli se zvedl nějaký trollok a zase upadl. Pod tím vším Perrin slyšel muže lapat po dechu, jako by uběhli deset mil. Jemu samému prudce bušilo srdce.

Náhle někdo hlasitě zavýskl a s tím začali muži tančit a nadšeně křičet, mávat luky nebo tím, co zrovna měli v rukou, nad hlavou a vyhazovat do vzduchu čapky. Z domů se vyhrnuly ženy, smály se a jásaly, a s nimi děti, a všechny slavily a tancovaly spolu s muži. Někteří přiběhli potřást Perrinovi rukou.

„Vedls nás k velkýmu vítězství, chlapče můj.“ Nahoru se na něj smál Bran. Ocelovou čapku měl posunutou do týla. „Asi bych ti tak už neměl říkat. Velký vítězství, Perrine.“

„Já nic neudělal,“ namítal Perrin. „Jenom jsem seděl na koni. To tys to dokázal.“ Bran neposlouchal o nic víc než ostatní. Perrin seděl na koni, celý rozpačitý, a předstíral, že sleduje pole, a oni ho po chvíli nechali samotného.

Tam se k oslavám nepřipojil. Stál za zátarasem z kůlů a studoval trolloky. Strážci se také nesmáli. Pole mezi nízkými pařezy bylo poseté postavami v černé kroužkové zbroji. Mohlo jich být pět set. Možná méně. Někteří, pár z nich, to mohlo dokázat zpátky ke stromům. Žádný z trolloků však neležel blíž než padesát kroků od ježatého zátarasu. Perrin našel druhé dva mizelce svíjet se na zemi. Takže tu byli všichni tři. Nakonec přiznají, že jsou mrtví.

Lidé z Dvouříčí hromově jásali, kvůli němu. „Perrin Zlatooký! Hurá! Hurá! Hurá!“

„Museli to vědět,“ zabručel Perrin. Faile se na něho tázavě podívala. „Půllidé museli vědět, že to nebude fungovat. Podívej se támhle. Teď to vidím dokonce i já. Oni to museli vědět už od začátku. Jestli neměli nic lepšího, tak proč to zkoušeli? A jestli je tam venku víc trolloků, tak proč nepřišli všichni? Dvakrát tolik, a museli bychom s nima bojovat u kůlů. Dvakrát tolik, a mohli se dostat až do vesnice.“

„Máš přirozený talent,“ řekl Tomas a přitáhl otěže vedle nich. „Tohle byla zkouška. Aby viděli, jestli se zlomíte tváří v tvář útoku, možná aby zjistili, jak rychle dokážete zareagovat nebo jak máte organizovanou obranu nebo možná něco, co mě nenapadlo, ale byla to zkouška. Teď to vědí.“ Ukázal na oblohu, kde nad polem kroužil krkavec. Normální krkavec už by seděl dole a krmil se na mrtvých. Pták dokončil poslední kruh a zamířil k lesu. „Příští útok nepřijde hned. Viděl jsem, jak se do lesa dostali tak dva tři trolloci, takže se zpráva roznese. Půllidé je budou muset přimět, aby si vzpomněli, že se víc bojí myrddraalů než umírání. Ten útok však přijde, a bude jistě silnější než tento. Jak silný, to závisí na tom, kolik beztvářných přivedli skrze Cesty.“

Perrin se zamračil. „Světlo! Co když jich bude deset tisíc?“

„To není pravděpodobné,“ ozvala se Verin, jež přistoupila a poplácala Tomasova koně po krku. Válečný kůň její dotek snesl stejně mírně jako dětský koník. „Přinejmenším zatím ne. Myslím, že dokonce ani Zaprodanci nedokážou dostat větší oddíl trolloků po Cestách bezpečně. Jeden člověk sám riskuje smrt nebo šílenství mezi nejbližšími branami, ale... řekněme... tisíc mužů, nebo tisíc trolloků, nejspíš přitáhne Machin Shin v několika minutách, jako obrovskou vosu na mísu medu. Mnohem pravděpodobnější je, že jich cestuje tak deset, dvacet pohromadě, nejvíc padesát, a skupiny jsou daleko od sebe. Ovšem zůstává otázka, kolik oddílů přivádějí a kolik času mezi nimi si dovolí. A některé ztratí stejně. Je možné, že zplozenci Stínu přitahují Machin Shin méně než lidé, ale... Hmmm. Zajímavá myšlenka. Ráda bych věděla...“ Poplácala Tomase po noze stejně, jako předtím poplácala jeho koně, a obrátila se pryč, již ztracená ve studiu. Strážce pobídl koně za ní.

„Jestli uděláš jediný krok k Západnímu polesí,“ podotkla klidně Faile, „přitáhnu tě zpátky do hostince za ucho a osobně tě nacpu do postele.“

„Na to jsem vůbec nemyslel,“ zalhal Perrin a obrátil Tanečníka tak, že byl zády k lesu. Jeden muž a jeden ogier mohli uniknout pozornosti a dostat se bezpečně do hor. Mohli. Bránu bylo nutné zavřít navždy, jestli měla mít Emondova Role nějakou šanci. „Už jsi mi to rozmluvila, pamatuješ?“ Mohl je najít někdo jiný, když bude vědět, kde jsou. Troje oči vidí víc než dvoje, zvláště když jedny z nich budou jeho, a tady určitě nic dělat nemohl. Jeho šaty vycpané slámou a umístěné na Tanečníka by to zvládly stejně.

Náhle přes křik a volání kolem zaslechl ostřejší křik a řinčení od jihu, poblíž Staré silnice.

„Říkal, že tak brzo nepřijdou!“ zavrčel a pobídl Tanečníka do kroku.

45

Cikánský meč

Cválaje vesnicí s Faile za patami, našel Perrin hlouček mužů na jižním konci vesnice, jak se dívají přes vyklučená pole a vzrušeně si vykládají a někteří mají zpola natažené luky. Mezeru, kterou Stará silnice vytvářela v kůlovém zátarasu, blokovaly dva vozy. Nejbližší nízká kamenná zídka, která ještě stála kolem políčka tabáku, byla pět set kroků daleko, a mezi tím nebylo nic vyššího než strniště po ječmeni. Z hlíny kousek pod zídkami rašily šípy jako plevel. V dálce se vlnil kouř, tucet či víc hustých černých chocholů, některé dost široké, aby tam mohlo hořet pole.

Byl tam Cenn Buie a Hari a Darl Coplinovi. Bili Congar měl ruku kolem ramen svého bratrance Wita, Daisina kostnatého manžela, který se tvářil, jako by si přál, aby na něj Bili nedýchal. Žádný z nich nebyl cítit strachem, jen vzrušením. A Bili pivem. Nejméně deset mužů najednou se mu snažilo vysvětlit, co se stalo. Někteří křičeli hlasitěji než ostatní.

„Trolloci to na nás zkusili taky tady,“ hulákal Hari Coplin, „ale my jsme je vyprovodili, co?“ Pár dalších připojilo svůj souhlas, ale stejně tolik mužů, i víc, se na sebe dívalo pochybovačně a nejistě přešlapovalo.

„Tady jsme taky hrdinové,“ pronášel Darl drsným hlasem. „Ta banda tam u lesa nebyli jediní.“ Byl větší než jeho bratr, ale měl ten stejný lasiččí coplinovský obličej, stejné stisknuté rty, jako by právě kousl do nezralého tomelu. Když si myslel, že se Perrin nedívá, vrhl po něm nevraživý pohled. Nemuselo to však nutně znamenat, že si opravdu přál, aby předtím čelil Západnímu polesí. Darl a Hari a většina jejich příbuzných obvykle dokázali přijít na způsob, jak se pokládat za podvedené, bez ohledu na skutečnost.

„Tohle chce zapít!“ oznámil hlasitě starý Bili a zklamaně se zamračil, když ho nikdo nepodpořil.

Nad zídkou v dálce kdosi zvedl hlavu a rychle ji sklonil, avšak Perrin stačil zahlédnout jasně žlutý kabátec. „To nejsou trolloci,“ zavrčel znechuceně. „Cikáni! Stříleli jste po Tuatha’anech. Odtáhněte ty vozy z cesty.“ Postavil se ve třmenech a dal si ruce k ústům. „Můžete jít sem!“ křikl. „Je to v pořádku! Nikdo vám neublíží! Řekl jsem, uhněte s těmi vozy,“ štěkl na muže stojící kolem něj a zírající na něho. Poplést si trolloky s Cikány! „A jděte si posbírat šípy, dřív nebo později je budete potřebovat doopravdy.“ Někteří muži se pomalu pohnuli, aby ho poslechli, a Perrin křikl znovu: „Nikdo vám neublíží! Je to v pořádku! Pojďte!“ Vozy se se skřípěním os, které potřebovaly důkladně namazat, odvalily.

Přes zídku přelezlo několik jasně oděných Cikánů, po chvíli ještě pár dalších, a všichni se vydali k vesnici váhavým klusem, jako by se báli toho, co leželo před nimi, stejně jako toho, co bylo za nimi. Při pohledu na muže, kteří vyběhli z vesnice, se stáhli k sobě, a když kolem nich Dvouříčané klusali, aby vytáhli šípy ze země, a zvědavě se na ně dívali, skoro se obrátili zpátky. Přece jen však klopýtali dál.

Perrinovi se vnitřnosti změnily v led. Asi dvacítka mužů a žen, některé dokonce nesly malé děti, a několik starších dětí, v těch svých oslnivých barvách, potrhaní a umazaní od hlíny. A když se přiblížili, byla vidět i krev. To bylo vše. Z kolika karavan? Aspoň tam byl Raen, a šoural se, napůl omámeně, veden Ilou, která měla jednu stranu obličeje tmavou a nateklou. Alespoň oni přežili.

Kousek od mezery v zátarasu se Tuatha’ani zastavili a nejistě se dívali na ostré kůly a sběh ozbrojených mužů. Některé děti se držely svých rodičů a schovávaly tvářičky. Byl z nich cítit strach, hrůza. Faile seskočila z koně a rozběhla se k nim, ale i když ji Ila objala, neudělala jediný krok blíž. Starší žena zřejmě od mladší čerpala útěchu.

„My vám neublížíme,“ řekl Perrin. Měl jsem je přimět, aby šli s námi. Světlo mě spal, měl jsem je přinutit! „Jste vítáni u našich ohňů.“

„Cikáni.“ Hari opovržlivě zkřivil rty. „Co budem dělat s bandou zlodějskejch Cikánů? Seberou všechno, co není přibitý.“

Darl otevřel ústa, nepochybně, aby podpořil Hariho, ale než mohl promluvit, někdo z davu vykřikl: „To ty taky, Hari! A ty sebereš i ty hřebíky!“ Smích Darlovi zavřel pusu. Nesmálo se jich však mnoho, a i ti pohlíželi na otrhané Tuatha’any a pak znepokojeně odvraceli oči.

„Hari má pravdu,“ zavolala Daisa Congarová, protlačila se davem a odstrkovala muže z cesty. „Cikáni kradou a ne jenom věci! Kradou děti!“ Prodrala se až k místu, kde stál Cenn Buie, a zamávala Cennovi pod nosem prstem silným jako jeho palec. Ten před ní couval, jak jen v té mačkanici mohl. Ona byla o hlavu vyšší než on a o polovinu těžší. „Ty máš být ve vesnický radě, ale jestli nechceš poslouchat vědmu, tak do toho zatáhnu ženskej kroužek a postaráme se o to.“ Někteří s mumláním kývali.

Cenn se poškrábal v řídnoucích vlasech a úkosem vědmu sledoval. „Áááá... no... Perrine,“ vykládal pomalu tím chrčivým hlasem, „Cikáni mají tuhle pověst, víš, a –“ Odmlčel se a odskočil, když Perrin obrátil Tanečníka, aby byl čelem k Dvouříčským.

Hodně se jich před šedákem rozprchlo, ale Perrinovi to bylo jedno. „My nikoho neodženeme,“ prohlásil napjatým hlasem. „Nikoho! Nebo chcete poslat děti trollokům do chřtánu?“ Jedno z ruatha’anských dětí se rozplakalo a on si přál, aby to nebyl vyslovil, ale Cenn zrudl jako řípa, a dokonce i Daisa vypadala zaraženě.

„Ovšemže je přijmeme,“ řekl nabručeně doškář. Otočil se k Daise, celý nafouknutý, byl jako hubený kohout připravený bojovat s mastifem. „A jestli k tomu chceš přizvat ženskej kroužek, tak vás vesnická rada všecky pěkně usadí. Uvidíš, jestli ne!“

„Tys byl vždycky starej trouba, Cenne Buie,“ odfrkla si Daisa. „Myslíš, že bychom vás nechaly poslat děti tam ven, kde se potloukají trolloci?“ Cenn zuřivě přežvykoval, ale než ze sebe dostal jediné slovo, Daisa mu položila ruku na hubený hrudníček a odstrčila ho stranou. Nasadila úsměv, vykročila k Tuatha’anům a položila ruku Ile kolem ramen. „Jen pojďte se mnou, a já zařídím, abyste se mohli vykoupat a někde si odpočinout. Každej dům je plnej, ale my pro každýho nějaký místečko najdeme. Pojďte.“

Mezi lidmi přispěchala Marin al’Vereová a Alsbet Luhhanová, Natti Cauthonová a Neysa Ayellinová i další ženy a začaly si rozebírat děti či objímaly Tuatha’anky a pobízely je, aby šly s nimi. Jejich zamračení stačilo, aby dvouříčtí muži ustupovali z cesty. Ne že by se teď někdo odvážil něco namítnout, jen chvíli trvalo, než tolik lidí stačilo zacouvat a udělat místo.

Faile se na Perrina obdivně podívala, ale on jen zavrtěl hlavou. Tohle nebyla práce ta’veren. Lidé z Dvouříčí možná potřebovali, aby jim občas někdo ukázal správnou cestu, ale když tu byla, tak ji uviděli. Dokonce i Hari Coplin, když se díval, jak přivádějí Cikány dovnitř, se netvářil kysele jako předtím. No, ne tak kysele. Nemělo smysl čekat zázraky.

Raen se došoural k Perrinovi a vzhlédl k němu. „Cesta listu je správná cesta. Všechno umírá ve vyměřený čas a...“ Odmlčel se, jako by si nemohl vzpomenout, co chtěl.

„Přišli včera v noci,“ řekla Ila a šišlala, jak měla nateklou tvář. Oči měla skoro stejně skleněné jako manžel. „Psi by nám byli pomohli uniknout, ale děti Světla všechny psy pobily a... Nedalo se nic dělat.“ Za ní se Aram třásl v kabátci se žlutými pruhy a zíral na všechny ty ozbrojené muže. Většina cikánských dětí teď plakala.

Perrin se zamračil na kouř na jihu. Otočil se v sedle. Na severu a na východě rozeznal další kouřové chocholy. I pokud většina představovala opuštěné domy, trolloci měli v noci plné pracky práce. Kolik jich bylo potřeba, aby zapálili tolik statků, i kdyby mezi nimi běželi a jenom do prázdného domu nebo na nehlídané pole hodili zapálenou pochodeň? Možná tolik, kolik jich dneska zabili. Co to prozrazovalo o počtech trolloků ve Dvouříčí? Nezdálo se pravděpodobné, že by to všechno provedla jedna tlupa, spálila všechny ty domy a ještě zničila karavanu Kočovného lidu.

Oči mu padly na Tuatha’any, které nyní odváděli pryč, a cítil rozpačité bodnutí. – Včera v noci viděli, jak jim pobíjejí přátele a příbuzné, a on taky klidně zvažuje počty. Slyšel některé z dvouříčských mužů, jak se dohadují, který kouř představuje čí statek. Pro všechny tyto lidi oblaka dýmu představovala skutečné ztráty, živobytí, které budou muset znovu vybudovat, pokud budou moci, ne jen pouhá čísla. Tady byl zcela neužitečný. Teď, když se Faile chytila pomoci Cikánům, nastal čas, aby vyrazil za Loialem a Gaulem.

Tanečníka za uzdu popadl pantáta Luhhan ve své kovářské vestě a dlouhé kovářské zástěře. „Perrine, musíš mi pomoct. Strážci chtějí, abych vyrobil součástky k dalším prakům, ale já mám dvacet chlapů, co pořád otravují, abych jim opravil kousky brnění, co pradědové jejich hloupejch pradědečků koupili od nějakýho hlupáka z kupecký stráže.“

„Rád bych ti pomohl,“ řekl Perrin, „ale musím vyřídit něco jinýho. Nejspíš bych ti stejně moc nepomohl. Za poslední rok jsem v kovárně moc nepobyl.“

„Světlo, tak jsem to nemyslel. Ne že bys pracoval s kladivem.“ Kovář vypadal šokovaně. – „Pokaždý, když pošlu někoho z těch slepičích mozků pryč s bzučením v hlavě, tak je za deset minut zpátky s novou námitkou. Nemůžu nic udělat. Tebe oni poslechnou.“

Perrin o tom pochyboval, zvlášť, když neposlechli pantátu Luhhana. Kromě toho, že byl ve vesnické radě, byl Haral Luhhan dost velký, aby dokázal zvednout skoro každého muže v celém Dvouříčí a odhodit ho stranou, kdyby bylo třeba. Ale vydal se k provizorní kovárně, kterou pantáta Luhhan zřídil pod spěšně postaveným přístřeškem poblíž Trávníku. Kolem kovadlin zachráněných z kovárny, kterou vypálili bělokabátníci, se tlačilo asi šest mužů, a další muž ledabyle mačkal velké kožené měchy, dokud ho kovář od dlouhých držadel s křikem nezahnal. K Perrinovu úžasu poslechli, když jim řekl, aby šli pryč, aniž by pronesl nějakou delší řeč, aby je přiměl vyplnit vůli ta’veren, jen jim prostě oznámil, že pantáta Luhhan má moc práce. Kovář určitě mohl udělat to samé, ale Haral Luhhan Perrinovi potřásl rukou a dlouze mu děkoval, než se dal opět do práce.

Perrin se sklonil z Tanečníkova sedla a popadl jednoho z mužů za rameno. Byl to holohlavý sedlák jménem Get Eldin. Perrin ho požádal, aby zůstal a zahnal každého, kdo by se odvážil pantátu Luhhana obtěžovat. Get musel být třikrát starší než on, vrásčitou tvář měl jako z vydělané kůže, ale jen kývl a zaujal místo opodál Harala, který již bušil kladivem do rozžhaveného železa. Nyní mohl zmizet, než se Faile vrátí.

Než však stačil Tanečníka jen otočit, objevil se Bran s oštěpem na rameni a železným kloboukem pod svalnatou paží. „Perrine, musí existovat nějakej rychlejší způsob, jak dostat ovčáky a pasáky dovnitř, kdyby nás přepadli. Abell jich nedokázal sehnat víc než půlku, než ti trolloci vyběhli z lesa.“

To se dalo snadno vyřešit, stačilo si vzpomenout na starou trubku, téměř černou, která visela u Cenna Buie na stěně, a ustanovit signál – tři dlouhé tóny, které musel zaslechnout i ten nejvzdálenější ovčák. Tím samozřejmě vyvstaly signály pro další příležitosti, jako jak poslat všechny na místo v případě očekávaného útoku. Což vedlo k tomu, jak poznat, kdy se dá čekat útok. Bain, Chiad a strážci byli víc než schopní jako zvědové, ale byli jen čtyři, což ani zdaleka nestačilo, takže bylo nutné najít dobré lesáky a stopaře a opatřit jim koně, aby se stačili dostat do Emondovy Role před trolloky, pokud by nějaké spatřili.

Poté bylo třeba uklidnit Buela Dowtryho. Bělovlasý starý šípař s nosem skoro tak ostrým, jako široká hlavice šípu, věděl velice dobře, že si většina sedláků vyrábí své šípy sama, ale umíněně odmítal dovolit, aby mu tady ve vesnici pomáhali, jako by sám dokázal naplnit všechny toulce. – Perrin si nebyl jistý, jak vlastně uhladil Buelova naježená peříčka, ale nějak se mu podařilo, že stařík spokojeně učil hlouček kluků přivazovat a lepit husí pírka k šípům.

Edward Candwin, statný bednář, měl jiný problém. Když tolik lidí potřebovalo vodu, musel vyrobit víc věder a sudů, než kolik by sám dokázal zvládnout za pár týdnů. Netrvalo dlouho najít mu ochotné ruce, jimž by svěřil aspoň přisekávání dužin, ale stále přicházeli další a další lidé s otázkami a problémy, na které podle nich dokázal odpovědět jen Perrin, od toho, kde spálit těla mrtvých trolloků, po to, jestli je bezpečné vrátit se na statky zachránit, co se dá. Na to poslední odpovídal pevně ne, kdykoliv se někdo zeptal – a na tohle se lidé ptali častěji než na co jiného, kdy se muži i ženy mračili na sloupy kouře zvedající se nad krajinou – ale většinou se prostě jen zeptal, co si tazatel myslí sám, a pak mu řekl, aby to udělal. Zřídka musel s nějakou odpovědí přijít sám, lidé věděli, co dělat, jen měli tu hloupou představu, že se ho musejí zeptat.

Dannil a Ban a ostatní ho našli a trvali na tom, že budou jezdit za ním i s tím červenobílým praporem, jako by nebyl ten velký nad Trávníkem už tak dost špatný, dokud je Perrin nezahnal, aby hlídali muže, kteří se vrátili ke kácení stromů v Západním polesí. Zdálo se, že jim Tam navykládal něco o rytířích, což byli v Illianu vojáci, kteří jezdili s generálem illianského vojska a vrhali se tam, kde boj zuřil nejvíc. Tam, ze všech lidí! Aspoň že s sebou vzali ten praporec. Perrin se cítil jako úplný trouba, když se ta věc táhla za ním.

Dopoledne pak přijel do vesnice Luc, samá zlatovlasá nadutost, a lehce kýval v odpověď na jásání, i když proč kvůli němu vůbec někdo jásal, byla pro Perrina záhada. Luc přivezl trofej, kterou vytáhl z koženého pytle a narazil na kopí na okraji Trávníku, aby ji mohli všichni okukovat. Bezokou hlavu myrddraala. Urozený pán byl dost skromný, aby se trochu zdráhal, ale uklouzlo mu, že mizelce zabil, když narazil na tlupu trolloků. Obdivné procesí ho zavedlo na konec vesnice, aby si mohl prohlédnout bitevní pole – tak tomu říkali – kde s pomocí koní odtahovali trolloky na velké hranice, z nichž již stoupaly sloupy mastného černého kouře. Luc na oplátku také správně vyjádřil obdiv, jen jednou či dvakrát zkritizoval, jak Perrin rozmístil muže, tak mu to aspoň Dvouříčtí vykládali, jak Perrin všechny seřadil a vydával rozkazy, které on zcela jistě nikdy nevyslovil.

Perrinovi Luc věnoval blahosklonný, byť pochvalný úsměv. „Vedl sis dobře, chlapče můj. Měl jsi, samozřejmě, štěstí, ale existuje přece to, čemu se říká štěstí začátečníka, že.“

Když Luc odešel do svého pokoje v hostinci U Vinného střiku, Perrin nechal hlavu sundat a spálit. Nebylo to něco, nač by měli lidé civět, zvláště ne děti.

Otázky pokračovaly celý den, až si Perrin náhle uvědomil, že slunce stojí v nadhlavníku a on ještě nic nejedl a žaludek k němu mluví zcela jasně. „Panímámo al’Caarová,“ řekl unaveně ženě s protáhlým obličejem u svého třmene, „děti si nejspíš můžou hrát kdekoliv, pokud na ně někdo dohlídne, aby nezašly za poslední domy. Světlo, ženská, to přece víš. Ty určitě znáš děcka líp než já! A jestli ne, tak jak se ti podařilo vychovat čtyři vlastní?“ Její nejmladší byl o šest let starší než on!

Nela al’Caarová se zamračila a pohodila hlavou, až se jí prošedivělý cop zahoupal. Perrin si chvíli myslel, že mu utrhne nos za to, že s ní takhle mluví. Skoro si přál, aby to udělala, pro změnu, kdy všichni chtěli vědět, co si on myslí o tom, že by měli udělat. „Ovšemže znám děti,“ prohlásila. „Jen jsem si chtěla být jistá, že se to udělá tak, jak chceš ty. To přece chceme všichni.“

Perrin si povzdechl a jenom počkal, až se obrátí, než otočil Tanečníka směrem k hostinci U Vinného střiku. Dva tři lidé na něj volali, ale on je odmítl poslouchat. Co chce udělat. Co se s těmito lidmi stalo? Takhle se dvouříčský lid nechoval. Rozhodně ne ti z Emondovy Role. Ti chtěli mít své slovo ve všem. Při hádkách před vesnickou radou, při hádkách v radě samotné, muselo nejdřív dojít na rány, než se občas dohodli. A když se ženský kroužek rozhodl, že své záležitosti bude řešit bez ostatních, tak nebylo muže, který by nevěděl, co znamená, když kolem chodily ženy se stisknutými rty a copy, které se jim ježily skoro tak jako rozzlobeným kočkám ocasy.

Co já chci? říkal si v duchu rozzlobeně. Co já chci, je něco k jídlu, místo, kde by mi nikdo nežvanil do ucha. Sesedl před hostincem, zapotácel se a napadlo ho, že by ke svému krátkému seznamu měl přidat taky postel. Bylo teprve poledne, Tanečník odvedl všechnu práci, ale on už byl k smrti utahaný. Možná měla Faile nakonec pravdu. Možná nebyla cesta za Loialem a Gaulem právě dobrý nápad.

Když vstoupil do šenku, panímáma al’Vereová se na něj jednou podívala a s mateřským úsměvem ho málem doslova vtlačila na židli. „Na chvíli můžeš klidně přestat vydávat rozkazy,“ oznámila mu pevně. „Emondova Role přežije docela dobře aspoň hodinu sama, než do sebe dostaneš nějaké jídlo.“ Odšustila pryč dřív, než se vzmohl na to, aby jí řekl, že Emondova Role docela dobře přežije bez něho úplně.

Šenk byl téměř prázdný. U jednoho stolu seděla Natti Cauthonová, smotávala obvazy a přidávala je na hromádku před sebou, ale zároveň se jí také dařilo dohlížet jedním okem na své dcery na druhé straně místnosti, i když byly dosti staré, aby mohly nosit vlasy spletené do copů. Důvod byl prostý. Bode a Eldrin seděly vedle Arama a přemlouvaly Cikána, aby se najedl. Vlastně ho doslova krmily a taky mu utíraly bradu. Podle toho, jak se na něj zubily, Perrina překvapilo, že Natti není u stolu s nimi, copy necopy. Mládenec asi vypadal dobře, možná byl i hezčí než Wil al’Seen. Bode a Eldrin si to rozhodně myslely. Aram se na oplátku jenom občas usmál – byly to hezké, baculaté dívky. Musel by být slepý, aby to neviděl, a Perrin si nemyslel, že by Aramovi ušla nějaká hezká dívčina – ale on jen občas něco polkl a neustále bloudil rozšířenýma očima po oštěpech a sudlicích kolem stěn. Pro Tuatha’ana to musel být hrozný pohled.

„Panímáma al’Vereová říkala, že tě sedlo konečně unavilo,“ poznamenala Faile, když se vynořila ze dveří do kuchyně. Překvapivě na sobě měla dlouhou bílou zástěru jako Marin. Rukávy měla vyhrnuté nad lokty a na rukou měla mouku. Jako by si to právě uvědomila, odvázala si zástěru, rychle si do ní utřela ruce a položila ji přes opěradlo židle. „Ještě jsem nikdy nic neupekla,“ řekla a shrnula si rukávy, než si k němu přisedla. „Hníst těsto je docela legrace. Jednou by se mi to mohlo líbit.“

„Jestli nebudeš píct,“ podotkl Perrin, „tak kde vezmeme chleba? Nechci strávit celý život na cestách, kde si musím jídlo kupovat, nebo jíst to, co chytím do pasti nebo ulovím lukem nebo prakem.“

Faile se usmála, jako by řekl něco příjemného, i když Perrin ani za život nemohl pochopit co. „Samozřejmě bude píct kuchařka. Nebo spíš některá z kuchtiček, ale kuchařka na to dohlídne.“

„Kuchařka,“ zabručel Perrin a potřásl trochu hlavou. „Nebo jedna z kuchtiček. Ovšem. Proč mě to nenapadlo?“

„Co se děje, Perrine? Vypadáš ustaraně? Podle mě už obrana nemůže být lepší bez pevnostní hradby.“

„Tím to není. Faile, tahle záležitost s Perrinem Zlatookým se mi začíná vymykat z ruky. Nevím, kdo si myslí, že jsem, ale oni se mě pořád ptají, co mají dělat, ptají se, jestli je to v pořádku, když už stejně vědí, co se musí udělat, když na to dokážou přijít, stačí jim jen dvě minuty používat hlavu.“

Faile se mu dlouho dívala do tváře, ty tmavé, zešikmené oči měla zamyšlené, a pak řekla: „Kolik je to let od doby, kdy tu skutečně vládla andorská královna?“

„Andorská královna? To vážně nevím. Tak sto let, možná. Dvě stě. Co to s tím má společnýho?“

„Tihle lidé si nepamatují, jak jednat s královnou – nebo s králem. Snaží se na to přijít. Musíš s nima mít trpělivost.“

„Král?“ řekl schlíple. Nechal hlavu klesnout na ruce složené na stole. „Ó Světlo!“

Faile se tiše zasmála a prohrábla mu vlasy. „No, to možná ne, silně pochybuju o tom, že by to Morgasa schválila. Ale přinejmenším vůdce. Určitě by schválila muže, který by jí zpátky přinesl země, které její trůn neovládá sto i víc let. Určitě by ho povýšila do šlechtického stavu. Perrin z rodu Aybarů, urozený pán z Dvouříčí. Zní to dobře.“

„My tady ve Dvouříčí nemáme žádný urozený pány,“ zavrčel Perrin do dubové stolní desky. „Ani krále nebo královny. My jsme svobodní lidi!“

„I svobodní lidi můžou mít potřebu někoho následovat,“ řekla Faile jemně. „Většina lidí chce věřit něčemu většímu, než jsou sami. Proto tu jsou státy, Perrine, a národy. Dokonce i Raen a Ila se vidí jako součást něčeho většího, než je jejich vlastní karavana. Ztratili své vozy a většinu jejich rodiny a přátel, ale jiní Tuatha’ani budou dál hledat tu píseň, a oni časem taky, protože patří k něčemu většímu, než je pár vozů.“

„Komu patří tyhle?“ zeptal se náhle Aram.

Perrin zvedl hlavu. Mladý Cikán stál a nejistě se díval na oštěpy lemující stěnu. „Ty patří každýmu, kdo je potřebuje, Arame. Nikdo ti s nimi neublíží, věř mi.“ Nebyl si jist, jestli mu Aram uvěřil, podle toho, jak s rukama v kapsách pomalu obcházel místnost a úkosem si prohlížel oštěpy a sudlice.

Perrin byl víc než vděčný, že se může věnovat talíři, když mu Marin přinesla plátky pečené husy s tuřínem, hráškem a dobrým křupavým chlebem. Přinejmenším by se mu věnoval, kdyby mu Faile nestrčila pod bradu ubrousek s vyšívanými květy a nesebrala mu nůž a vidličku z rukou. Zřejmě ji bavilo, když ho mohla krmit tak, jak Bode a Eldrin předtím krmily Arama. Cauthonovic děvčata se mu hihňala a Natti a Marin se taky lehce usmívaly. Perrin na tom nic tak veselého neviděl. Byl však ochoten se Faile podřídit, i když by se byl klidně dokázal nakrmit sám a snáz. Faile ho nutila natahovat krk, aby mohl sníst, co mu podávala na vidličce.

Arama jeho pomalá prohlídka zavedla třikrát kolem místnosti, než se zastavil u paty schodiště a zadíval se na sud s různorodou sbírkou mečů. Pak natáhl ruku a z té změti jeden meč vytáhl a neohrabaně jej potěžkal. Kůží ovinutý jílec byl dost dlouhý pro obě jeho ruce. „Můžu používat tenhle?“ zeptal se.

Perrin se málem udávil.

Nahoře na schodech se objevila Alanna s Ilou. Tuatha’anka vypadala vyčerpaně, ale modřiny jí z obličeje zmizely, „...nejlepší je se vyspat,“ říkala Aes Sedai. „Největší potíže mu dělá šok, a ten já vyléčit nedokážu.“

Ile padly oči na vnuka a na to, co držel, a ona vyvřískla, jako by se jí ta čepel zarazila do těla. „Ne, Arame! Néééééé!“ Málem upadla, jak se řítila ze schodů. Dole se vrhla na Arama a odtahovala mu ruce od meče. „Ne, Arame,“ sípala bez dechu. „To nesmíš. Dej to pryč. Cesta listu. To nesmíš! Cesta listu! Prosím, Arame! Prosím!“

Aram s ní tančil, neobratně jí uhýbal a snažil se udržet meč dál od ní. „Proč ne?“ zařval rozzlobeně. „Zabili mi mámu! Já je viděl! Mohl jsem ji zachránit, kdybych měl meč. Mohl jsem ji zachránit!“

Ta slova se Perrinovi zařízla do prsou. Cikán s mečem mu připadal velice nepřirozený, téměř mu z toho naskakovala husí kůže, ale ta slova... Jeho matka. „Nech ho být,“ řekl drsněji, než zamýšlel. „Každý muž má právo se bránit, bránit svý... Má na to právo.“

Aram přistrčil meč k Perrinovi. „Naučíš mě ho používat?“

„Já to neumím,“ řekl mu Perrin. „Ale můžu ti najít někoho jiného.“

Ile se po zoufalstvím zkřivené tváři koulely slzy. „Trolloci mi sebrali dceru,“ vzlykala a celá se třásla, „a všechny moje vnuky až na jediného, a toho mi teď bereš ty. Je ztracený díky tobě, Perrine Aybaro. Ty ses stal ve svém srdci vlkem a teď z něj také uděláš vlka.“ Potom se obrátila, a stále se otřásajíc vzlyky klopýtala do schodů.

„Mohl jsem ji zachránit!“ volal za ní Aram. „Babičko! Mohl jsem ji zachránit!“ Ona se ani neohlédla, a když zmizela za rohem, Aram se s pláčem sesul na zábradlí. „Mohl jsem je zachránit, babičko. Mohl jsem...“

Perrin si uvědomil, že Bode také pláče s tváří v dlaních, a ostatní ženy se na něj mračí, jako by udělal něco špatně. Ne, ne všechny. Alanna si ho prohlížela shora ze schodiště s oním nečitelným klidem Aes Sedai a Faile měla tvář skoro stejně bezvýraznou.

Perrin si otřel ústa, odhodil ubrousek na stůl a vstal. Pořád byl čas Aramovi říci, aby vrátil meč a šel požádat Ilu o odpuštění. Čas mu říci... co? Že tam možná příště nebude, aby viděl umírat své drahé? Že by se mohl vrátit a najít jenom jejich hroby?

Položil ruku Aramovi na rameno a mladý Cikán sebou trhl a naklonil se nad meč, jako by čekal, že se mu ho Perrin pokusí sebrat. Z Cikána byla cítit záplava emocí, strach, nenávist, hluboký, přehluboký žal. Ztracený, tak jej Ila nazvala. Jeho oči vypadaly ztracené.

„Umyj si obličej, Arame. Potom jdi najít Tama alThora. Řekni mu, že ho prosím, aby tě naučil šermovat.“

Druhý muž pomalu zvedl hlavu. „Děkuji ti,“ vykoktal a rukávem si otíral slzy z obličeje. „Děkuji ti. Tohle ti nikdy nezapomenu. Nikdy. To přísahám.“ Náhle zvedl meč tak, aby mohl políbit jeho rovnou čepel. Jílec měl na hlavici mosaznou vlčí hlavu. „Přísahám. Tak se to teď nedělá?“

„Asi dělá,“ řekl Perrin smutně, a napadlo ho, proč vlastně cítí smutek. Cesta listu byla skvělá víra, jako sen o míru, ale jako sen nemohla vydržet tam, kde docházelo k násilí. Sen pro nějakého jiného muže, pro nějakou jinou dobu. Možná pro nějaký jiný věk. „Jen běž, Arame. Máš se hodně co učit, a nemuselo by na to být dost času.“ Cikán neustále bublal vděčností a ani nepočkal, aby si umyl slzy, nýbrž rovnou vyběhl z hostince a meč nesl oběma rukama špičkou nahoru.

Perrin si byl vědom toho, jak se Eldrin chmuří, Marin má ruce v bok a Natti se mračí, nemluvě o tom, že Bode pláče. Vrátil se ke své židli. Alanna odešla pryč. Faile ho pozorovala, jak zvedá nůž a vidličku. „Ty to neschvaluješ?“ zeptal se tiše. „Muž má právo se bránit, Faile. Dokonce i Aram. Nikdo ho nemůže nutit, aby se řídil Cestou listu, když nechce.“

„Nerada vidím, když tě něco bolí,“ poznamenala velice tiše.

Perrinův nůž se zastavil uprostřed krájení husího masa. Bolí? Ten sen nebyl pro něj. „Jsem jenom utahanej,“ řekl jí a usmál se. Nemyslel si, že mu uvěřila.

Než měl čas dát si do úst druhé sousto, strčil do předních dveří hlavu Bran. Znovu měl na sobě kulatý železný klobouk. „Od severu se blíží jezdci, Perrine. Spousta jezdců. Myslím, že to musejí být bělokabátníci.“

Když se Perrin zvedal, Faile se vrhla stranou, a než venku došel k Tanečníkovi se starostou, který si bručel pod vousy, co vlastně hodlá říci těm bělokabátníkům, vyjela zpoza hostince na své černé klisně. K severu běželo víc lidí, než jich zůstalo u své práce. Perrin nijak zvlášť nespěchal. Děti Světla tu docela dobře mohly být, aby ho zatkly. Nejspíš taky byly. On nehodlal odcházet v řetězech, ale taky zrovna netoužil po tom, aby lidé s bělokabátníky bojovali kvůli němu. Následoval Brana a připojil se k proudu mužů, žen a dětí přecházejících po Vozovém mostě přes potok Vinný střik. Podkovy Tanečníka a Vlaštovky právě zazvonily na tlustých deskách mostu. Podél vody tu rostlo jen pár vysokých vrb. Most byl místem, kde začínala Severní silnice, která pak vedla přes Hlídku dál. Některé ze vzdálených chocholů kouře zřídly v pouhé chomáče, jak oheň pomalu dohoříval.

Tam, kde cesta opouštěla vesnici, našel dva vozy přitažené přes cestu, a muži, kteří se sešli za přiostřenými, nakloněnými kůly, se svými luky, oštěpy a podobnými zbraněmi, byli cítit vzrušením. Povídali si a všichni se tlačili, aby viděli, co se děje na silnici. Oblak prachu tam zvedal dlouhý dvojstup jezdců v bílých pláštích s kuželovými přilbami a vyleštěnou plátovou i kroužkovou zbrojí, která se leskla v odpoledním slunci. Kopí s ocelovými hroty měli všichni nakloněná ve stejném úhlu. V jejich čele jel mladší muž s tuhými zády a vážným výrazem, který Perrinovi někoho připomínal. S příchodem starosty řeči v očekávání věcí příštích ustaly. Nebo to možná byl Perrinův příjezd, co lidi umlčelo.

Asi dvě stě kroků od kůlů muž s vážnou tváří zvedl ruku a zástup se zastavil. Podél něj se ozývaly ostré rozkazy. Muž přijel blíž v doprovodu asi tuctu bělokabátníků, přelétl očima vozy, ostré kůly i muže za nimi. Z jeho chování bylo jasné, že je důležitý, i bez uzlu označujícím hodnost pod planoucím slunečním kotoučem na plášti.

Odněkud se vynořil Luc, skvělý na svém lesklém vraném hřebci a v sytě rudém suknu se zlatými výšivkami. Nejspíš bylo docela přirozené, že se bělokabátnický důstojník rozhodl oslovit jeho, i když tmavýma očima dál pátral mezi ostatními lidmi. „Jsem Dain Bornhald,“ oznámil, když zastavil koně, „kapitán dětí Světla. Tohle jste udělali kvůli nám? Doslechl jsem se, že Emondova Role je dětem uzavřená, ano? Skutečně vesnice Stínu, je-li uzavřena dětem Světla.“

Dain Bornhald, ne Geofram. Nejspíš syn. Ne že by to znamenalo nějaký rozdíl. Perrin tušil, že se ho tenhle pokusí zatknout stejně rychle jako ten druhý. Ovšem, Bornhaldův pohled Perrina přelétl a pak se prudce vrátil. Toho muže jako by zachvátila křeč. Ruka v těžké rukavici mu slétla k meči, rty ohrnul v tichém zavrčení, a Perrin si byl na okamžik zcela jist, že ten muž zaútočí, pobídne koně k ostnatnému zátarasu, aby se k němu dostal. Bělokabátnický důstojník se tvářil, jako by k Perrinovi cítil osobní zášť. Zblízka byla v tom tvrdém obličeji vidět také slabost, záře v očích, kterou byl Perrin zvyklý vídat u Bili Congara. Měl dojem, že cítí výpary kořalky.

Muž s propadlými tvářemi vedle Bornhalda mu byl víc než povědomý. Perrin na ty hluboko zapadlé oči, jako tmavé žhnoucí uhlíky, nikdy v životě nezapomene. Vysoký, vyzáblý a tvrdý jako kovadlina, Jaret Byar na něj opravdu pohlížel s nenávistí. Ať už Bornhald byl nebo nebyl fanatik, Byar jím byl zcela určitě.

Luc měl očividně dost rozumu, aby se nesnažil zabrat Branovo místo – tvářil se, že ho nesmírně zajímá zástup v bílých pláštích, kde se zatím usazoval prach, a tak bylo na cestě vidět mnohem víc dětí – k Perrinově znechucení se ale Bran podíval na něj – na kovářského tovaryše – a počkal, až Perrin kývne, než odpověděl. On byl přece starosta! Bornhald a Byar si tiché výměny určitě všimli.

„Emondova Role vám není přímo uzavřená,“ řekl Bran, který se narovnal a oštěp držel vztyčený. „Rozhodli jsme se, že se budeme bránit sami, a to jsme dokázali právě dneska ráno. Jestli chcete vidět naši práci, koukněte se támhle.“ Ukázal směrem k dýmu stoupajícímu z trolločích hranic. Vzduchem se nesl odporný nasládlý zápach hořícího masa, ale nikdo kromě Perrina si toho zřejmě nevšiml.

„Zabili jste pár trolloků?“ odfrkl si opovržlivě Bornhald. „Vaše štěstí a schopnosti mne udivují.“

„Víc než pár!“ křikl kdosi z davu Dvouříčských. „Stovky!“

„Bojovali jsme!“ zvolal další hlas a tucty lidí začali rozzlobeně křičet jeden přes druhého.

„Bojovali jsme a vyhráli!“

„Kde jste byli vy?“

„Dokážeme se ubránit bez všech bělokabátníků!“

„Dvouříči!“

„Dvouříči a Perrin Zlatooký!“

„Zlatooký!“

„Zlatooký!“

Leof, který měl být venku a hlídat dřevorubce, začal mávat tou zástavou s karmínovou vlčí hlavou.

Bornhald je všechny přelétl rozpáleným pohledem, ale Byar se zavrčením pobídl kaštanového valacha kupředu. „Copak si vy, sedláci, myslíte, že víte něco o bitvách?“ zařval. „Včera v noci byla jedna z vašich vesnic skoro smetena trolloky! Počkejte, až na vás přijdou ve větším počtu, a budete si přát, aby vaše matka nikdy nepolíbila vašeho otce!“ Bornhald ho unaveným pokynem ruky zarazil a pes se zuřivým pohledem svého pána poslechl, ale jeho slova lid z Dvouříči umlčela.

„Která vesnice?“ Branův hlas byl zároveň důstojný i ustaraný. „Všichni známe lidi v Hlídce a v Devenským Průseku.“

„Hlídku neobtěžovali,“ odpověděl Bornhald, „a o Devenském Průseku nic nevím. Dnes ráno mi přinesl jezdec zprávu, že Tarenský Přívoz již téměř neexistuje. Pokud tam máte přátele, mnoho lidí uteklo přes řeku. Přes řeku.“ Na okamžik se zatvářil stísněně. „Já sám ztratil skoro padesát dobrých vojáků.“

Zpráva vyvolala několik znepokojených poznámek. Nikomu se takové věci nelíbily, ale na druhou stranu, nikdo odsud neznal lidi v Tarenského Přívozu. Nikdo z nich asi nikdy tak daleko ani nebyl.

Luc pobídl hřebce dopředu a on se ohnal po Tanečníkovi. Perrin svého koně pevně přitáhl, než se oba porvou, ale Luc si toho zřejmě nevšímal, nebo mu na tom nezáleželo. „Tarenský Přívoz?“ řekl bezvýrazným hlasem. „Trolloci včera v noci napadli Tarenský Přívoz?“

Bornhald pokrčil rameny. „Řekl jsem to, ne? Zdá se, že se trolloci konečně rozhodli přepadat vesnice. Jak bylo vhodné, že vy tady jste byli včas varováni, abyste stačili připravit tak skvělou obranu.“ Zachmuřeně přelétl ježatý zátaras a muže za ním, než se zadíval na Perrina.

„Byl muž zvaný Ordeith včera v noci v Tarenském Přívoze?“ zeptal se Luc.

Perrin na něj zazíral. Ani nevěděl, že Luc vůbec o Padanu Fainovi ví, natož aby znal jméno, které používal teď. Ale lidé mluvili, zvláště když se někdo, koho znali jako formana, vrátil s velkým slovem mezi bělokabátníky.

Bornhaldova reakce byla stejně zvláštní jako Lucova otázka. Oči se mu zaleskly nenávistí stejně silnou, jakou choval k Perrinovi, tentokrát však zbledl a hřbetem ruky si otřel ochablé rty, jako by zapomněl, že má ocelové rukavice. „Ty znáš Ordeitha?“ řekl a naklonil se v sedle k Lucovi.

Teď bylo na Lucovi, aby ledabyle pokrčil rameny. „Od příchodu do Dvouříči jsem ho tu a tam zahlédl. Je to muž se špatnou pověstí, a ti, kdo ho následují, jsou ještě horší. Tací by mohli být dost neopatrní, aby dopustili, že útok trolloků uspěje. Byl tam? Pokud ano, tak lze jen doufat, že za svou hloupost zemřel. Pokud ne, tak lze doufat, že ho máš tady s sebou pod dohledem.“

„Nevím, kde je,“ vyštěkl Bornhald. „A je mi to jedno! Nepřišel jsem se sem bavit o Ordeithovi!“ Jeho kůň nervózně zatančil, když Bornhald napřáhl ruku a ukázal na Perrina. „Zatýkám tě jako temného druha. Budeš odveden do Amadoru a tam vyslechnut v Dómu pravdy.“

Byar na svého kapitána nevěřícně zazíral. Za zátarasem, oddělujícím bělokabátníky od dvouříčských mužů, se ozvalo rozhořčené mručení. Muži potěžkávali oštěpy a sudlice a zvedali luky. Vzdálenější bělokabátníci se začali rozestupovat v třpytící se řadě za vykřikovaných rozkazů chlapíka ve svém brnění tak velkého, jako byl pantáta Luhhan, začali zasouvat kopí do opěrek na sedlech a zvedat krátké jezdecké luky. Z této vzdálenosti by dokázali tak nejvýše krýt ústup Bornhalda a mužů s ním, pokud by se jim tedy vůbec podařilo uniknout, ale Bornhald si nevšímal žádného nebezpečí, nevšímal si ničeho kromě Perrina.

„Žádný zatýkání nebude,“ vyjel ostře Bran. „To už jsme rozhodli. Žádný další zatýkání bez toho, že byste měli důkazy o zločinu, a to důkazy, kterým budem věřit my. A mně nemůžeš ukázat nic, co by mě přesvědčilo, že Perrin je temný druh, takže klidně můžeš dát tu ruku dolů.“

„Zradil mého otce a ve Falme ho poslal na smrt,“ řval Bornhald. Úplně se třásl vzteky. „Zradil ho temným druhům a tarvalonským čarodějnicím, které s pomocí jediné síly povraždily tisíc dětí Světla!“ Byar důrazně přikyvoval.

Někteří z dvouříčských mužů začali nejistě přešlapovat. Zpráva o tom, co Verin s Alannou ráno udělaly, se roznesla, a navíc se přitom ještě nafoukla. Ať už si o Perrinovi mysleli cokoliv, díky stovce příběhů o Aes Sedai, z nichž skoro byly všechny mylné, bylo snadné uvěřit, že Aes Sedai zničily tisíc bělokabátníků. A pokud uvěřili tomu, bylo snadné uvěřit i tomu ostatnímu.

„Já nikoho nezradil,“ řekl Perrin hlasitě, aby ho každý slyšel. „Jestli tvůj otec zemřel ve Falme, tak ti, co ho zabili, se jmenují Seanchani. Nevím, jestli to jsou temní druzi, ale vím, že v bitvě používají jedinou sílu.“

„Lháři!“ Bornhaldovi od úst odletovaly sliny. „Seanchané jsou pohádka, kterou si vymyslela Bílá věž, aby zakryla své ohavné lži! Ty jsi temný druh!“

Bran udiveně zavrtěl hlavou a posunul si železný klobouk na stranu, aby se mohl podrbat ve věnečku šedivých vlasů. „Já nevím nic o těchhle – Seanchanech? – o těchhle Seanchanech. Co ale vím, je, že Perrin není žádný temný druh, a ty tady rozhodně nikoho zatýkat nebudeš.“

Perrin si uvědomil, že situace je s každou minutou víc a víc nebezpečná. Byar si to uvědomil také, zatahal Bornhalda za paži a něco mu šeptal, ale kapitán bělokabátníků odmítal, nebo možná nemohl, vycouvat teď, když měl Perrina před očima. Bran a muži z Dvouříčí také jako by vrostli do země. Možná by ho bělokabátníkům nevydali ani tehdy, kdyby se přiznal ke všemu, co Bornhald tvrdil. Pokud sem někdo rychle nenalije nějakou vodu, všechno vybuchne jako hrst suché slámy hozené do výhně.

Perrin neměl rád, když ho něco nutilo moc rychle myslet. Loial měl v tomto pravdu. Rychlé myšlení vede k tomu, že někdo dojde k úrazu. Ale měl dojem, že tady vidí cestu ven. „Nechceš zdržet moje zatčení, Bornhalde? Dokud se to nevyřídí s těmi trolloky? Do té doby stejně nikam nepůjdu.“

„Proč bych ho měl zdržovat?“ Ten muž byl slepý záští. Jestli v tom bude pokračovat, hodně lidí tady zemře, nejspíš včetně něj, a on to neviděl. Nemělo však smysl na to poukazovat.

„Copak sis dnes ráno nevšiml všech těch hořících statků?“ řekl Perrin místo toho. Rozmáchlým gestem zahrnul všechny mizející sloupy dýmu. „Podívej se kolem sebe. Říkals to sám. Trolloci už se nespokojí s nájezdem na statek nebo dva za noc. Teď se připravují k nájezdům na vesnice. Jestli se pokusíte vrátit do Hlídky, možná se tam ani nedostanete. Máte štěstí, že jste se vůbec dostali tak daleko. Ale kdybyste zůstali tady, v Emondově Roli...“ Bran se k němu prudce otočil a ostatní muži hlasitě protestovali. Faile dojela blíž a popadla ho za loket, ale on si nikoho z nich nevšímal, „...budeš vědět, kde jsem, a tvoji vojáci nám můžou pomoct s obranou.“

„Jsi si tím úplně jistý, Perrine?“ zeptal se Bran a popadl Tanečníkův třmen, kdežto z druhé strany Faile naléhavě říkala: „Ne, Perrine! Je to až příliš velké riziko. Nesmíš – Totiž... prosím, nedělej to – Ó, Světlo mě spal na zatracenej popel! Tohle ale nesmíš udělat!“

„Nedovolím, aby muži bojovali, jestli tomu dokážu zabránit,“ oznámil jim pevně. „Nebudeme dělat práci za trolloky.“

Faile mu ruku skoro doslova odhodila. Se zamračeným pohledem upřeným na Bornhalda vytáhla z váčku brousek a odněkud nůž a začala nůž s tichým svištěním brousit.

„Hari Coplin teď nebude vědět, co si má myslet,“ prohodil suše Bran. Narovnal si kulatý klobouk, obrátil se zpátky k bělokabátníkům a opřel patku oštěpu o zem. „Slyšeli jste jeho podmínky. Teď poslouchejte moje. Jestli vstoupíte do Emondovy Role, nikoho nezatknete bez toho, že by to schválila vesnická rada, což se nestane, takže nikoho nezatknete. Nikomu nevlezete do domu, pokud vás o to nepožádá. Nebudete dělat potíže a o obranu se s náma podělíte tam a tehdy, kdy se vám řekne. A já nechci ani ucejtit nějakej Dračí špičák! Souhlasíte? Jestli ne, můžete si jet, odkud jste přišli.“ Byar na kulatého starostu zíral, jako by se ovce postavila na zadní nohy a nabídla mu, že s ním bude zápasit.

Bornhald ani na chvíli neodtrhl oči od Perrina. „Platí,“ řekl nakonec. „Dokud tu budou hrozit trolloci, tak platí!“ Na místě otočil koně a odcválal zpátky k řadě svých mužů. Sněhobílý plášť za ním jen vlál.

Když starosta nařídil, aby odtáhli vozy stranou, Perrin si uvědomil, že se na něj dívá Luc. Ten chlapík seděl pohodlně uvolněný v sedle, ruku líně položenou na jílci, a v modrých očích měl pobavený výraz.

„Myslel jsem, že budeš protestovat,“ utrousil Perrin, „Jak jsem slyšel, tak jsi lidi štval proti bělokabátníkům.“

Luc klidně rozhodil rukama. „Jestli tihle lidé chtějí mít mezi sebou bělokabátníky, tak ať si je mají. Ale ty bys měl být opatrný, mladý Zlatooký. Já vím svoje o tom, jaké to je, když si hřeješ nepřítele na prsou. Jeho čepel ti do těla vjede rychleji, když je blízko.“ Se smíchem pobídl hřebce mezi lidmi zpátky do vesnice.

„Má pravdu,“ řekla Faile a stále brousila nůž. „Tenhle Bornhald možná dodrží slovo a nezatkne tě, ale co zabrání některému z jeho mužů, aby ti nevrazil čepel do zad? Tohle jsi neměl dělat.“

„Musel jsem,“ řekl jí Perrin. „Lepší to, než dělat práci za trolloky.“

Bělokabátníci začali vjíždět dovnitř, s Bornhaldem a Byarem v čele. Ti dva na něj hleděli s neovládanou nenávistí, a ostatní, jedoucí po dvojicích... Studené tvrdé oči ve studených tvrdých tvářích, které se po něm obracely, jak muži projížděli kolem. Ti k němu nechovali nenávist, ale když se na něj podívali, viděli temného druha. A přinejmenším Byar byl schopen všeho.

Musel to udělat, ale napadlo ho, že možná není tak špatný nápad nechat Dannila, Bana a ostatní, aby ho následovali, tak jak chtěli. Rozhodně nebude moci usnout, pokud mu někdo nebude hlídat dveře. Stráže. Jako nějaký hloupý urozený pán. Aspoň že Faile bude šťastná. Jen kdyby se mu podařilo je přimět, aby někde nechali ten praporec.

46

Závoje

Lidé se tlačili v křivolakých ulicích Calpene poblíž Velkého kruhu. Nad vysoké bílé hradby stoupal kouř z ohňů na vaření. Nakyslý pach kouře a připravovaných pokrmů a dávno nemytého potu těžce visel ve vlhkém ranním vzduchu spolu s dětským pláčem a nejasným šumem hlasů, které se obvykle drží u masy lidí, a dohromady to stačilo přehlušit pronikavé volání racků kroužících ve vzduchu. Krámky v této oblasti byly již dávno uzamčeny železnou mříží přes dveře, a to napořád.

Egeanin se tím obrovským davem znechuceně prodírala pěšky. Bylo strašné, že se pořádek zhroutil natolik, že nemajetní uprchlíci zabrali kruhy a spali na kamenných lavicích. Bylo to stejně špatné jako to, že je jejich vládcové nechávali naprosto hladovět. Měla by cítit radost – tihle zubožení nuzáci nikdy nedokážou vzdorovat corenne, a pak bude nastolen pořádek – ale pohled na to nesnášela.

Většina otrhaných lidí kolem ní vypadala příliš netečně, aby se divila přítomnosti ženy v čistých, udržovaných, modrých jezdeckých šatech, hedvábných, i když jen prostého střihu. V davu se tu a tam objevovali muži a ženy v kdysi slušných šatech, nyní špinavých a pomačkaných, takže možná tolik nevyčnívala. Těch pár, které napadlo, zda snad její šaty neznamenají mince ve váčku, si to rozmyslelo při pohledu na zručnost, s níž ovládala silnou hůl, dlouhou jako byla sama. Stráže, nosítka a nosiče musela dneska nechat doma. Floran Gelb by si jistě uvědomil, že ho takové procesí sleduje. Aspoň že jí šaty s rozstřiženými suknicemi umožňovaly volný pohyb.

Udržet si lasiččího mužíka na dohled nebylo nijak těžké i v této mačkanici, přestože se musela vyhýbat žebřiňákům či vozům, častěji taženým zpocenými muži s holou hrudí než zvířaty. Gelb a sedm osm jeho společníků, rozložitých mužů s hrubými tvářemi, se drsně drali mezi lidmi pronásledováni nadávkami. Ti muži ji rozzlobili. Gelb chtěl zase někoho unést. Od chvíle, co mu poslala zlato, o něž požádal, našel tři ženy, které ty z jejího seznamu připomínaly jen zběžně, a fňukal kvůli každé, kterou odmítla. Nikdy mu neměla zaplatit za tu první ženu, kterou sebral na ulici. Chamtivost a vzpomínka na zlato očividně způsobily, že si nepamatoval, jak ho zároveň sepsula.

Zezadu se ozval křik, což ji přimělo otočit hlavu a pevněji stisknout hůl. Objevil se kousek volného místa, jako vždycky, když došlo na potíže. Na ulici klečel řvoucí muž v potrhaném, kdysi slušném žlutém kabátci a svíral si pravou paži, která se mu ohýbala ve špatném úhlu. Nad ním se ochranitelsky choulila plačící žena v rozervaných zelených šatech a křičela na zahaleného chlapíka, který již mizel v davu.

„Jenom požádal o peníz! Jenom požádal!“ Dav se kolem nich zase sevřel.

Egeanin se zamračeně otočila zpátky. A s kletbou, která přitáhla několik překvapených pohledů, se zastavila. Gelb a jeho společníci zmizeli. Egeanin se protlačila k malé kamenné kašně, kde z tlamy bronzové ryby tryskala voda, vedle vinárny s plochou střechou, hrubě odstrčila dvě ženy nabírající vodu a vyskočila na roubení kašny, nevšímajíc si jejich zlostných nadávek. Odsud viděla nad hlavami lidí. Na všechny strany vedly ulice plné lidí a stáčely se kolem kopce. Zatáčky a bíle omítnuté budovy jí zavazely ve výhledu dál než na sto kroků, ale Gelb za tu chvíli víc ujít nemohl.

Pak ho našla, skrýval se ve dveřích o třicet kroků dál, ale na špičkách vyhlížel dál do ulice. Ostatní potom již bylo snadné najít, opírali se o domy po obou stranách ulice a snažili se, aby si jich nikdo nevšiml. Nebyli u zdí jediní, ale tam, kde se ostatní opírali zdeptaně, z jejich zjizvených tváří se zlomenými nosy čišelo očekávání.

Takže k tomu mělo dojít tady, k tomu únosu. Určitě se jim do toho nebude nikdo plést o nic víc, než když tomu muži zlomili ruku. Ale koho chtějí unést? Jestli Gelb konečně našel někoho z jejího seznamu, mohla odejít a počkat, až jí tu ženu prodá, počkat si na šanci zjistit, jestli a’dam opravdu udrží i další sul’dam kromě Bethamin. Nicméně nehodlala znovu stát před rozhodnutím, zda má nějaké nešťastné ženě podříznout hrdlo nebo ji prodat.

Ulicí ke Gelbovi stoupalo mnoho žen, většina v těch průhledných závojích se spletenými vlasy. Bez dalšího pohledu Egeanin vyloučila dvoje otevřená nosítka s osobními strážemi okolo. Gelbovi pouliční rváči by se nezapletli se skupinkou, která by byla skoro stejně silná jako oni, ani by se neodvážili postavit mečům jen s holými pěstmi. Ať už čekali na kohokoliv, nebude mít s sebou víc než dva tři muže jako doprovod, pokud vůbec, a to ještě neozbrojené. To zřejmě zahrnovalo všechny ženy v dohledu, ať už v hadrech nebo v hrubých venkovských šatech nebo v přiléhavějších šatech, kterým dávaly tarabonské ženy přednost.

Náhle dvě z těch žen, hovořící spolu, když se objevily v zatáčce, zaujaly Egeanin. S vlasy spletenými do cůpků a průhlednými závoji přes obličej vypadaly jako Taraboňanky, ale nějak sem nezapadaly. Jejich tenké, pohoršlivě přiléhavé šaty, jedny zelené, druhé modré, byly hedvábné, ne lněné nebo z jemňoučkého sukna. Takto oděné ženy by měly sedět v nosítkách. Ty nechodily pěšky, zvláště ne tady. A nenosily na ramenou hole jako kyje.

Nevšímajíc si ženy s rudozlatými vlasy, prohlížela si Egeanin tu druhou. Tmavé vlasy měla neobvykle dlouhé, téměř do pasu. A z této vzdálenosti velice připomínala jednu sul’dam jménem Surin. Ale nebyla to ona. Tato žena by Surin nesahala ani po bradu.

Egeanin, tiše si mumlajíc, seskočila z roubení a drala se mezi lidmi směrem ke Gelbovi. S trochou štěstí se k němu jistě dostane včas, aby ho odvolala. Ten hlupák. Ten chamtivý hlupák s lasiččím mozkem!

„Měly jsme si asi najmout nosítka, Nyneivo,“ opakovala Elain a již nejméně posté se divila, jak se tarabonské ženy dokážou bavit, aniž by se jim závoj nezachytával v ústech. Vyplivla látku a dodala: „Teď budeme muset použít tyhle věci.“

Davem k nim mířil chlapík s propadlými tvářemi, když Nyneiva hrozivě potřásla holí. „Ty jsou na tohle.“ Její zlobný pohled mohl napomoci tomu, že muž ztratil zájem. Přehrabovala se v tmavých cůpcích, které jí visely přes rameno, a znechuceně zabručela. Elain nevěděla, kdy si Nyneiva zvykne na to, že nemá svůj silný cop, aby se za něj mohla tahat. „A nohy jsou k chození. Jak máme něco vidět a ptát se, když se necháme nosit kolem jako vepři na jarmark? Cítila bych se v těch pitomých nosítkách jako úplná husa. V každém případě budu raději věřit svýmu úsudku, než mužům, který neznám.“

Elain si byla jistá, že by jim Bayle Domon dokázal opatřit důvěryhodné muže. Mořský národ by to zcela jistě zařídil. Přála si, aby Tanečník na vlnách neodplul, ale velitelka plavby a její sestra dychtily po tom zanést zprávu o Coramoorovi do Dantory a Cantorinu. Dvacet osobních strážců by se jí moc líbilo.

Cítila, jak se jí někdo otřel o váček u pasu. Sevřela váček jednou rukou, otočila se a zvedla hůl. Tlačenice kolem ní se trochu uvolnila, lidé se na ni skoro ani nepodívali, jak do sebe vráželi, ale po případném chmatákovi nebylo ani stopy. Alespoň stále cítila mince uvnitř. Rozhodla se nosit prsten s Velkým hadem i zkroucený kamenný ter’angrial na řemínku kolem krku jako Nyneiva poté, co poprvé málem přišla o měšec. Za pět dní v Tanchiku ztratila váček třikrát. Dvacet strážců by se hodilo. A kočár. Se záclonkami v oknech.

Znovu se dala do pomalého šplhání do kopce vedle Nyneivy a poznamenala: „Tak bychom neměly nosit tyhle šaty. Vzpomínám si na dobu, kdy jsi mne nacpala do šatů venkovské holky.“

„Je to dobrej převlek,“ odsekla Nyneiva stroze. „Splýváme s lidma.“

Elain si tiše odfrkla. Jako by v prostších oděvech nezapadly ještě lépe. Nyneiva by nikdy nepřiznala, že začala mít ráda hedvábí a hezké šaty. Elain si prostě přála, aby to nezacházelo tak daleko. Pravda, všichni je měli za Taraboňanky – přinejmenším dokud nepromluvily – ale i s krajkou lemovaným okrajem výstřihu hned pod bradou si v tomhle přiléhavém zeleném hedvábí přinejmenším připadala méně oblečená než v čemkoliv, co zatím kdy nosila. Rozhodně v tom, co kdy měla na veřejnosti. Nyneiva, na druhou stranu, kráčela po přeplněné ulici, jako by se na ně vůbec nikdo nedíval. No, on se možná nikdo nedíval – tedy rozhodně ne proto, jak jim padly šaty – ale vypadalo to tak.

Kdyby byly v nočních košilích, byly by skoro stejně slušně oblečené. S hořícími tvářemi se snažila přestat myslet na to, jak se jí hedvábí lepí na tělo. Přestaň! Je to dokonale vhodné. Je!

„Neřekla ti ta Amys něco, co by nám mohlo pomoct?“

„Řekla jsem ti všechno, co vykládala.“ Elain si povzdechla. Nyneiva ji držela vzhůru skoro až do rána a nutila ji vyprávět o aielské moudré, která byla včera v noci s Egwain v Tel’aran’rhiodu, a pak začala znovu, než si sedly k večeři. Egwain, s vlasy z nějakého důvodu spletenými do dvou copů a vrhající na moudrou mrzuté pohledy, neřekla skoro nic kromě toho, že Rand je v pořádku a Aviendha na něj dává pozor. Všechno mluvení obstarala bělovlasá Amys. Bylo to přísné kázání o nejrůznějším nebezpečí hrozícím ve světě snů, až měla Elain skoro pocit, jako by jí bylo znovu deset, a Lini, její stará chůva, ji chytila, jak se plíží z postele, aby mohla ukrást bonbony, a následovalo upozornění ohledně soustředění a ovládání toho, co si myslí, když už musí do Tel’aran’rhiodu vstoupit. Jak můžete ovládat to, co si myslíte? „Opravdu jsem si myslela, že Perrin je s Randem a Matem.“ To bylo druhé největší překvapení, po zjevení Amys, neboť Egwain si očividně myslela, že je s ní a s Nyneivou.

„On a ta holka zřejmě odešli někam, kde se může v klidu věnovat kovařině,“ prohlásila Nyneiva, ale Elain zavrtěla hlavou.

„To si nemyslím.“ Ohledně Faile měla silné podezření, a i kdyby měla pravdu jen z polovice, Faile by se nikdy nespokojila s tím být ženou pouhého kováře. Znovu vyplivla závoj. Pitomá věc.

„No, ať je, kde je,“ řekla Nyneiva a zase se přehrabovala v copech, „doufám, že je v pořádku a v bezpečí, ale když není tady, nemůže nám pomoct. Zeptala ses vůbec tý Amys, jestli zná nějaký způsob, jak využít Tel’aran’rhiod k –?“

Davem se protlačil rozložitý, plešatějící muž v hnědém kabátci a snažil se ji obejmout. Nyneiva strhla hůl z ramene a praštila ho do širokého obličeje, až se zapotácel dozadu a držel si nos, který měl zcela jistě zlomený přinejmenším podruhé.

Elain stále ještě nabírala dech k překvapenému zaječení, když ji druhý muž, stejně velký a s hustým knírem, odstrčil, aby dosáhl na Nyneivu. Elain se zapomněla bát. Zuřivě stiskla rty, když se velké ruce dotkly druhé ženy, švihla holí dolů a veškerou silou, na niž se vzmohla, muže udeřila do hlavy. Chlapíkovi se podlomily nohy a on se tím nejuspokojivějším způsobem složil na břicho.

Lidé couvali, nikdo se nechtěl zaplést do potíží někoho jiného. Rozhodně jim nikdo nenabídl pomoc. A Elain si uvědomila, že ji potřebují. Muž, kterého uhodila Nyneiva, byl ještě na nohou a s ústy zkřivenými v úšklebku si olizoval krev, která mu tekla z nosu. Zatínal pěsti, jako by jí chtěl zmáčknout hrdlo. Horší bylo, že nebyl sám. Sedm dalších mužů se rozestoupilo kolem, aby jim zabránilo v útěku, a všichni až na jednoho byli velcí jako ten s rozbitým nosem, měli zjizvené tváře a ruce, které vypadaly, jako by jimi léta roztloukali kamení. Šlachovitý chlapík s úzkým obličejem, zubící se jako nervózní liška, neustále funěl: „Nenechte ji utýct. Ona je zlato, to vám povídám. Zlato!“

Věděli, kdo je. Tohle nebyl pokus o okradení. Chtěli se zbavit Nyneivy a unést dědičku Andoru. Cítila, jak se Nyneiva natahuje po saidaru – pokud by ji tohle nerozzlobilo natolik, aby mohla usměrňovat, tak už nic – a sama se také otevřela pravému zdroji. Vlila se do ní jediná síla, sladká záplava jí naplnila od hlavy k patě. Pár spletených vláken vzduchu kolem každého z nich by ty lotry vyřídila.

Ale neusměrňovala, a Nyneiva také ne. Společně by tyhle chlapíky dokázaly spráskat tak, jak to měly udělat jejich mámy. Ale ony se to neodvážily udělat, leda by neexistovala jiná možnost.

Kdyby byla jedna z černých adžah nablízku, aby na ně viděla, tak se již prozradily září saidaru. Usměrnit i jen tak málo, jako těch pár vláken vzduchu, by je prozradilo černé sestře dokonce ve vedlejší ulici na sto i více kroků dál, jen by to záviselo na její síle a vnímavosti. Právě tohle prováděly posledních pět dní, chodily městem a snažily se vycítit ženu při usměrňování v naději, že je ten pocit přitáhne k Liandrin a ostatním.

Bylo třeba také zvážit lidi okolo. Pár lidí stále procházelo ulicí po obou stranách těsně kolem zdí. Ostatní se motali kolem a začínali si hledat jinou cestu. Jen hrstka uznala, že jsou dvě ženy v nebezpečí, a to i jen tím, že zahanbeně odvraceli oči. Ale kdyby viděli velké muže, jimiž kolem pohazuje něco neviditelného...?

Aes Sedai a jediná síla nebyly v dané chvíli v Tanchiku právě oblíbené, ne když se stále šířily zprávy o Falme i novější příběhy, tvrdící, že Bílá věž podporuje Dračí spřísahance na venkově. Ti lidé by mohli utéci, kdyby viděli používat jedinou sílu. Nebo by se mohli změnit v rozzuřený dav. Dokonce i kdyby se jim s Nyneivou podařilo vyhnout tomu, aby je na místě roztrhali na kusy – o čemž si Elain nebyla jistá, zda to dokážou – nedalo by se to pak nijak zakrýt. Černé adžah by se do západu slunce doslechly o tom, že v Tanchiku jsou Aes Sedai.

Postavily se k sobě s Nyneivou zády a Elain pevně stiskla hůl. Chtělo se jí hystericky rozesmát. Jestli se Nyneiva jenom zmíní o tom, že zase půjdou ven – pěšky – uvidí se, komu se líbí mít hlavu strčenou do vědra s vodou. Přinejmenším nikdo z těch darebáků nevypadal zrovna nadšeně, že by si měl jako první nechat rozbít hlavu jako ten chlapík, co ležel nehybně na dlažebních kamenech.

„Do toho,“ pobízel je mužík s hubeným obličejem a mával rukama. „Do toho! Jsou to jenom dvě ženský!“ Ale sám se do akce příliš nehrnul. „Říkám do toho. Potřebujeme jenom tu jednu. Ona je zlato, povídám vám.“

Náhle se ozvalo hlasité žuchnuti a jeden z trhanů se sesul na kolena a zpola omámeně si ohmatával rozbitou hlavu. Kolem něj proběhla tmavovlasá žena s vážnou tváří v modrých jezdeckých šatech, prudce se otočila a pěstí udeřila dalšího chlapa přes ústa a holí mu podrazila nohy, načež ho při pádu ještě kopla do hlavy.

To, že jim někdo pomohl, bylo překvapivé, natož zdroj té pomoci, ale Elain si nehodlala vybírat. Nyneiva se s řevem vrhla kupředu a Elain také, křičíc: „Kupředu Bílý lev!“ se hnala na nejbližšího otrapu, aby ho srazila, jak nejtvrději a nejrychleji to půjde. Lotr zvedl ruce, aby se chránil, a vypadal bez sebe strachy. „Kupředu Bílý lev!“ zvolala Elain znovu, byl to válečný pokřik Andoru, a muž stáhl ocas mezi nohy a utekl.

Elain, smějíc se proti své vůli, se otočila hledajíc dalšího, koho by mohla zmydlit. Jen dva z mužů ještě neutekli nebo neleželi na zemi. Ten, co mu jako prvnímu Nyneiva zlomila nos, se otočil k útěku a Nyneiva ho naposledy vší silou udeřila přes záda. Ženě s vážnou tváří se nějak podařilo zaplést svou hůl druhému muži mezi paži a rameno, přitáhla si ho blíž a zároveň ho zvedla na špičky. V punčochách by byl o hlavu větší než ona a vážil dvakrát víc, ale ona ho chladně třikrát rychle za sebou udeřila dlaní volné ruky zespodu do brady. Muž vyvrátil oči, ale ještě než dopadl, Elain si všimla, jak se mužík s úzkou tváří zvedá z dlažby. Z nosu mu kapala krev a oči měl skelnaté, ale přesto vytáhl z opasku nůž a vrhl se té cizí ženě na záda.

Elain bez přemýšlení usměrnila. Vzdušná pěst srazila muže i s nožem saltem dozadu. Žena s vážnou tváří se prudce otočila, ale on už se po čtyřech škrábal pryč a vnořil se do davu o kus dál v ulici. Lidé se zastavovali, aby se mohli podívat na podivnou rvačku, i když kromě tmavovlasé ženy nikdo ani nezvedl ruku. Žena sama se nejistě dívala z Elain na Nyneivu a zpátky. Elain napadlo, jestli si všimla toho, jak šlachovitého mužíka srazilo něco neviditelného.

„Máš naše díky,“ řekla Nyneiva trochu bez dechu, když se přiblížila k ženě a narovnala si závoj. „Myslím, že bychom měly odejít. Vím, že civilní hlídka do ulic moc nechodí, ale radši bych tohle nevysvětlovala, kdyby se tu náhodou objevila. Náš hostinec je nedaleko. Připojíš se k nám? Šálek čaje je to nejmenší, co můžeme nabídnout někomu, kdo opravdu zvedl ruku a pomohl někomu jinýmu v tomhle Světlem zatraceným městě. Já se jmenuju Nyneiva a tohle je Elain.“

Žena viditelně zaváhala. Takže si všimla. „To... to bych... ráda. Ano. To bych ráda.“ Při řeči tak nějak šišlala, bylo jí těžko rozumět, ale přesto to bylo jaksi povědomé. Byla to opravdu milá žena. Díky tmavým vlasům, které jí spadaly skoro k ramenům, vypadala její pleť ještě světlejší, než byla ve skutečnosti. Měla maličko tvrdší rysy, aby se dala považovat za krásku. V modrých očích měla přísný výraz, jako by byla zvyklá vydávat rozkazy. Asi byla obchodnice, podle těch šatů. „Já jsem Egeanin.“

Egeanin v nejmenším neváhala odejít s nimi nejbližší boční ulicí pryč. Kolem padlých mužů už se zase tlačili lidé. Elain by čekala, že až se ti lotrové probudí, nebudou mít na sobě nic cenného, snad ani šaty a boty. Moc ráda by věděla, jak zjistili její totožnost, ale nebylo možné jednoho vzít s sebou, aby to zjistily. Odteď s sebou budou rozhodně mít osobní strážce, bez ohledu na to, co Nyneiva řekne.

Egeanin sice možná neváhala, ale určitě byla znepokojená. Elain jí to viděla na očích, jak se proplétaly davem. „Viděla jsi to, že ano?“ zeptala se. Žena klopýtla, což bylo veškeré ujištění, které Elain potřebovala, a ona spěšně dodala: „My ti neublížíme. Určitě ne po tom, jak jsi nám přišla na pomoc.“ Znovu musela vyplivnout závoj. Nyneiva tento problém zřejmě neměla. „Nemusíš se na mě mračit, Nyneivo. Ona viděla, co jsem udělala.“

„To já vím,“ ucedila Nyneiva suše. „A bylo to správný. Ale teď nejsme někde v zámku tvý mámy, z doslechu zvědavejch uší.“ Pokynem ruky zahrnula lidi kolem sebe. S Egeanininou holí a jejich klacky je lidé zeširoka obcházeli. Egeanin řekla: „Větší část řečí, který jsi možná slyšela, není pravda. Vlastně je toho pravda jen málo. Nás se bát nemusíš, ale musíš pochopit, že některé věci tady prostě probírat nemůžeme.“

„Bát se vás?“ Egeanin vypadala užasle. „Ani mě nenapadlo, že bych měla. Budu mlčet, dokud si nebudete chtít promluvit.“ Své slovo dodržela. Šumícím davem šly mlčky celou cestu dolů přes poloostrov ke Dvoru Tří slivoní. Ze všeho toho chození Elain rozbolely nohy.

V šenku i přes časnou hodinu seděla hrstka mužů a žen nad vínem či pivem. Ženu s dulcimerem doprovázel hubený mužík na flétnu, která zněla stejně slabě, jako byl její majitel slabý. Juilin seděl u stolu vedle dveří a bafal z fajfky s krátkou troubelí. Když odcházely, Juilin se ještě nevrátil z nočního pátrání. Elain byla ráda, že pro jednou nemá žádnou novou modřinu nebo šrám. To, co nazýval odvrácenou stranou Tanchika, bylo zjevně ještě drsnější než tvář, kterou město ukazovalo světu. To jediné, čím se přizpůsobil tanchickému oděvu, byla jedna z těch kuželovitých tmavých plstěných čapek, která nahradila jeho plochý slamák a kterou nosil posunutou do týla.

„Našel jsem je,“ řekl, vyskočil z lavice a strhl si čapku z hlavy dřív, než si všiml, že nejsou samy. Přimhouřenýma očima mrkl na Egeanin a lehce se uklonil. Ona to opětovala skloněním hlavy a stejně ovládaným pohledem.

„Našels je?“ vyjekla Nyneiva. „Jsi si jistý? Mluv, chlape. Copak sis spolkl jazyk?“ A ona pořád varovala, že nesmějí mluvit před cizími lidmi.

„Měl bych říct, že jsem našel místo, kde byly.“ Na Egeanin se sice znovu nepodíval, ale slova vybíral velice opatrně. „Ta žena s bílým pramenem ve vlasech mě zavedla k domu, kde přebývá s mnoha dalšími ženami, i když jen pár z nich někdy někdo viděl venku. Místní si mysleli, že to jsou bohaté uprchlice z venkova. Teď jim zůstalo jen pár zbytků jídla ve spíži – dokonce i sluhové jsou pryč – ale z několika věcí bych řekl, že odešly včera pozdě večer nebo v noci. Pochybuju, že se bojí noci v Tanchiku.“

Nyneiva držela hrst cůpků tak pevně, až měla bílé klouby. „Tys byl vevnitř?“ řekla velice vyrovnaným hlasem. Elain měla dojem, že jí chybí jen kousek, a zvedne hůl, kterou měla u boku.

Juilina to zřejmě taky napadlo. S pohledem upřeným na kyj řekl: „Víš moc dobře, že s nimi nikdy neriskuju. Prázdný dům se dá poznat, je to z něj cítit, ať je jak chce velký. Nemůžeš honit zloděje, dokud se nenaučíš vidět jako oni.“

„A co kdybys spustil past?“ Nyneiva skoro syčela. „Zahrnuje to tvý velký nadání pro cítění taky pasti?“ Juilinův tmavý obličej trochu zešedl. Chytač zlodějů si olízl rty, jako by to chtěl vysvětlit nebo se bránit, ale ona ho uťala. „Promluvíme si o tom později, mistře Sandare.“ On na chvíli přesunul pohled na Egeanin. Nyneiva si konečně uvědomila, že tu jsou i další uši. „Řekni Rendře, že si vezmeme čaj v Pokoji padajících kvítků.“

„Komnatě padajících kvítků,“ opravila ji tiše Elain a Nyneiva se na ni zamračila. Juilinova zpráva zanechala starší ženu ve špatné náladě.

Sandar se hluboce poklonil s rozpřaženýma rukama. „Jak přikazuješ, paní Nyneivo, tak já ze srdce rád uposlechnu,“ prohodil suše, vrazil si čapku z tmavé plsti zase na hlavu a odešel. Z jeho zad působivě čišelo rozhořčení. Muselo to být nepříjemné, muset si nechat rozkazovat od někoho, s kým jste se kdysi snažili flirtovat.

„Hlupák!“ zavrčela Nyneiva. „Měly jsme je oba nechat v tairenským přístavu.“

„On je váš sluha?“ zeptala se Egeanin pomalu.

„Ano,“ štěkla Nyneiva, právě když Elain řekla: „Ne.“

Podívaly se na sebe, Nyneiva se stále mračila.

„Možná je, jistým způsobem,“ povzdechla si Elain ve chvíli, kdy Nyneiva zabručela: „Vlastně asi není.“

„Aha... chápu,“ utrousila Egeanin.

Mezi stoly náhle přišustila Rendra, poupě rtů pod závojem rozvité v úsměvu. Elain si přála, aby se tolik nepodobala Liandrin. „A. Dnes ráno vám to tolik sluší. Ty vaše šaty jsou úžasné. Nádherné.“ Jako by žena s medovými vlasy neměla s výběrem látky i střihu tolik společného, co ony. Její vlastní šaty by byly dost červené i pro Cikánku a rozhodně se nehodily na veřejnost.

„Ale zase jste se chovaly hloupě, ano? To je důvod, proč se skvělý pan Juilin zase tolik mračí. Neměly byste mu dělat takové starosti.“ Záblesk v jejích velkých hnědých očích prozrazoval, že Juilin si našel někoho, s kým mohl flirtovat. „Pojďte. Vezmete si čaj v chládku a soukromí, a jestli budete zase muset jít ven, dovolíte mi, abych vám obstarala nosiče a strážné, ano? Hezká Elain by neztratila tolik váčků, kdyby byla dobře strážená. Ale o takových věcech se teď bavit nebudeme. Váš čaj je skoro připravený. Pojďte.“ Museli jste se to naučit, tak to aspoň viděla Elain. Mluvit, aniž jste u toho neustále polykali závoj, jste se museli naučit.

Komnata padajících kvítků, umístěná na konci krátké chodby vedoucí z šenku, byla malá místnost bez oken s nízkým stolkem a vyřezávanými křesílky s červeným čalouněním. Nyneiva a Elain tady jídávaly – s Tomem či Juilinem nebo oběma, když na ně Nyneiva zrovna nebyla rozzlobená. Omítnuté cihlové zdi s dosti realisticky namalovanými slivoněmi a sprškou květů, podle nichž měla komnata jméno, byly dost silné, aby nikdo nemohl poslouchat, co si tu povídají. Elain si prakticky strhla závoj a hodila průhlednou látku na stůl, než se posadila. Dokonce ani tarabonské ženy se nepokoušely s tou věcí jíst a pít. Nyneiva si svůj jen odepjala a odhrnula.

Dokud jim nedonesli občerstvení, Rendra neustále klábosila, od nové švadleny, která by jim mohla ušít šaty podle nejnovější módy z toho nejtenčího hedvábí, jaké si člověk dokázal představit – navrhla Egeanin, aby ji vyzkoušela, a v odpověď se jí dostalo jen vyrovnaného pohledu, což však Rendru ani na okamžik nezbrzdilo – přes to, proč by měly poslechnout Juilina, když je město prostě příliš nebezpečné, aby ženy chodily venku samy, dokonce i za denního světla, po voňavé mýdlo, které by jejich vlasům propůjčilo ten nejjemnější lesk. Elain občas napadlo, jak ta žena může vést úspěšný hostinec, když zřejmě nemyslí na nic jiného než na své vlasy a šaty. To, že takový podnik vedla, bylo jasné, Elain jen zajímalo, jak to dělá. Ovšem, nosila hezké šaty, jen ne zcela vhodné. Sluha, který jim na podnose přinesl čaj, šálky z modrého porcelánu a koláčky, byl ten stejný štíhlý tmavooký mladík, jenž Elain neustále doléval oné svízelné noci. A zkusil to znovu, a víc než jednou, i když si Elain v duchu přísahala, že se již nikdy nenapije, ani doušek. Byl to hezký muž, ale ona na něj vrhla svůj nejstudenější pohled, takže švihák ještě rád odchvátal z místnosti.

Egeanin vše tiše sledovala, dokud neodešla také Rendra. „Nejste takové, jak jsem čekala,“ řekla pak a zvláštním způsobem držela šálek špičkami prstů. „Hostinská žvaní hlouposti, jako byste byly její sestry a navíc stejně hloupé, a vy jí to dovolíte. Ten tmavý muž – myslím, že je to nějaký sluha – si z vás utahuje. A ten mladý sloužící na vás civí s otevřeným hladem v očích, a vy to dovolíte. Vy jste... Aes Sedai, že ano?“ Aniž čekala na odpověď, přenesla pronikavý pohled modrých očí na Elain. „A ty jsi... Ty jsi urozené krve. Nyneiva hovořila o paláci tvé matky.“

„Takové věci se v Bílé věži příliš nepočítají,“ sdělila jí Elain lítostivě a rychle si z brady smetla drobečky z koláče. Byl to velice kořeněný koláček, téměř ostrý. „I kdyby se tam šla učit královna, musela by drhnout podlahy jako kterákoliv jiná mladší novicka, a skákat, jak jí řeknou.“

Egeanin pomalu kývla. „Takže takhle vládnete. Tím, že ovládáte vládce. Je... tak... cvičeno hodně královen?“

„Co já vím, tak žádná.“ Elain se zasmála. „I když je naší andorskou tradicí, že tam dědička jde. Ale chodí tam hodně šlechtičen, i když ty obvykle nechtějí, aby se to vědělo, a většina odejde, aniž by vůbec dokázala vycítit pravý zdroj. Tohle byl jen příklad.“

„Ty jsi taky... šlechtična?“ zeptala se Egeanin a Nyneiva si odfrkla.

„Moje máma byla ze statku a můj táta pásl ovce a pěstoval tabák. Tam, odkud pocházím, se jen málokdo obejde bez vlny a tabáku na prodej. Co tvoji rodiče, Egeanin?“

„Můj otec byl voják a matka je... důstojník na lodi.“ Chvíli usrkávala neslazený čaj a prohlížela si je. „Vy někoho hledáte,“ pronesla nakonec. „Ty ženy, co o nich mluvil ten tmavý muž. Já trochu obchoduji s informacemi, kromě jiných věcí. Mám své jisté zdroje, které mi dodávají zprávy. Třeba mohu pomoci. Nic bych si neúčtovala, jen bych chtěla, abyste mi sdělily víc věcí o Aes Sedai.“

„Už jsi nám pomohla až dost,“ řekla Elain spěšně, když si vzpomněla, jak Nyneiva skoro všechno vybrebtala Baylemu Domonovi. „Já jsem vděčná, ale víc přijmout nemůžeme.“ Prozradit této ženě něco o černém adžah a zatáhnout ji do toho nevědomky bylo nemyslitelné. „To opravdu nemůžeme.“

Nyneiva, přichycená s pootevřenými ústy, se na ni zlostně zamračila. „Chtěla jsem říct to stejný,“ řekla bezvýrazně, a pak veseleji pokračovala. „Naše vděčnost se ale určitě vztahuje na odpovědi na otázky, Egeanin. Pokud to dokážeme.“ Určitě tím myslela, že existuje mnoho otázek, na které odpovědi neznají, ale Egeanin to vzala jinak.

„Ovšem. Nebudu pátrat po tajných záležitostech vaší Bílé věže.“

„Zřejmě se o Aes Sedai dost zajímáš,“ podotkla Elain. „Tu schopnost v tobě necítím, ale třeba by ses mohla naučit usměrňovat.“

Egeanin málem upustila porcelánový šálek. „To... se dá naučit? To jsem ne... ne. Ne, nechci se to... naučit.“

Její rozčilení Elain rozesmutnilo. Dokonce i mezi lidmi, kteří se Aes Sedai nebáli, se jich příliš mnoho děsilo mít něco společného s jedinou silou. „Co vlastně chceš vědět, Egeanin?“

Než mohla žena promluvit, zaťukání na dveře následoval Tom, který vstoupil v sytě hnědém plášti, který začal nosit, když šel ven. Hnědý plášť rozhodně přitahoval méně pozornosti než kejklířský, záplatami pokrytý kus oděvu. Vlastně takhle vypadal docela důstojně, s hřívou bílých vlasů, i když by si je měl lépe učesat. Elain si ho představila mladšího a uvědomila si, že chápe, co na něm upoutalo její matku. To však neomlouvalo, že odešel. Rychle vyhladila vrásky, než si Tom stačil všimnout, jak se mračí.

„Slyšel jsem, že nejste samy,“ prohodil, a ostražitý pohled, který vrhl na Egeanin, byl téměř stejný jako ten Juilinův. „Ale myslel jsem, že byste třeba chtěly slyšet, že dnes ráno děti Světla obklíčily panaršin palác. V ulicích to přímo vře. Zdá se, že urozená paní Amathera má být zítra uvedená do úřadu panarchy.“

„Tome,“ řekla Nyneiva unaveně, „pokud tahle Amathera není ve skutečnosti Liandrin, tak je mi fuk, jestli se stane panarchou, králem i vědmou celýho Dvouříčí dohromady.“

„Zajímavá věc,“ pokračoval klidně Tom kulhaje ke stolu, „je, že se povídá, že shromážděni odmítlo Amatheru zvolit. Odmítlo. Tak proč ji uvádějí do úřadu? Zvláštní věci jsou hodný pozornosti, Nyneivo.“

Když si začal sedat, Nyneiva tiše prohodila: „Vedeme tu soukromý rozhovor, Tome. Jsem si jistá, že v šenku ti bude příjemněji.“ Usrkla čaje a hleděla na něj přes okraj šálku. Jasně čekala, že odejde.

Tom se zapýřil a narovnal se, aniž byl dosedl, ale hned neodešel. „Ať už shromáždění změnilo názor nebo ne, tohle nejspíš vyvolá nepokoje. V ulicích pořád věří, že Amatheru odmítli. Jestli už musíte jít ven, nemůžete jít samy.“ Díval se na Nyneivu, ale Elain měla dojem, jako by jí chtěl položit ruku na rameno. „Bayle Domon je zalezlej v tý díře u přístavu a balí svý věci pro případ, že by musel utíkat, ale souhlasil, že zařídí padesát vybranejch chlapů, tuhých chlapíků, co jsou zvyklí se prát a umějí to s nožem nebo mečem.“

Nyneiva otevřela ústa, ale Elain ji uťala. „Jsme ti vděčné, Tome, tobě i panu Domonovi. Prosím, řekni mu, že jeho laskavou a velkorysou nabídku přijímáme.“ Pohlédla Nyneivě do upřených očí a pak významně dodala: „Rozhodně bych nechtěla, aby mě někdo unesl na ulici za denního světla.“

„Ne,“ souhlasil Tom. „To bychom nechtěli.“ Elain měla dojem, že napůl připojil „dítě", a tentokrát se jejího ramene dotkl, rychle ji pohladil. „Vlastně,“ promluvil ještě, „ti muži už čekají venku na ulici. Snažím se najít kočár. Ta nosítka jsou příliš zranitelná.“ Zřejmě si uvědomoval, že zašel příliš daleko, když Domonovy muže přivedl, než souhlasily, nemluvě o řeči o kočáru, aniž by se nejdřív alespoň zeptal, ale čelil jim jako vlk zahnaný do kouta, huňaté obočí svraštělé. „Já bych... osobně... litoval, kdyby se vám něco stalo. Kočár tu bude, jakmile najdu spřežení. Jestli se vůbec nějaký dá najít.“

Nyneiva, s rozšířenýma očima, se málem třásla, jak se nemohla rozhodnout, jestli mu má či nemá vyhubovat tak, že na to nikdy nezapomene, a Elain by k tomu sama ochotně přidala menší připomínku. O trochu menší. Dítě, no tedy!

Tom využil jejich váhání a rozmáchle se jim uklonil tak, že by se to hodilo do jakéhokoliv paláce, a odešel, dokud mohl.

Egeanin položila šálek a ohromeně na ně zírala. Elain předpokládala, že Aes Sedai nejspíš neprokazují zrovna čest, když dovolily, aby je Tom zastrašil. „Už musím jít,“ prohlásila jejich návštěvnice, vstala a u stěny si vzala svou hůl.

„Ale ani ses na nic nezeptala,“ namítala Elain. „Přinejmenším ti dlužíme odpovědi na tvé otázky.“

„Někdy jindy,“ řekla Egeanin po chvíli. „Je-li to dovoleno, přijdu někdy jindy. Musím se o vás dozvědět víc. Nejste takové, jak jsem čekala.“ Ujistily ji, že může přijít kdykoliv, že budou tady, a snažily se ji přesvědčit, aby tu zůstala déle, aspoň dokud nedopije čaj a nedojí koláčky, ale ona trvala na tom, že musí odejít hned.

Nyneiva ji doprovodila ke dveřím a s rukama v bok se obrátila. „Unést tě? Jestli jsi nezapomněla, Elain, tak jsem to byla já, koho se ti chlapi snažili sebrat!“

„Aby tě dostali z cesty a mohli chytit mě,“ prohlásila Elain. „Jestli jsi to nezapomněla, tak já jsem dědička Andoru. Máti by z nich udělala boháče, aby mě dostala zpátky.“

„Možná,“ zamumlala Nyneiva pochybovačně. „No, aspoň neměli nic společnýho s Liandrin. Ta sebranka by neposlala bandu lumpů, aby se nás pokusili nacpat do pytle. Proč muži pořád dělají něco bez ptaní? Copak jim to, že jim rostou chlupy na prsou, vysává mozek?“

Náhlá změna tématu Elain nezmátla. „Aspoň si nemusíme dělat starosti s hledáním osobní stráže. Souhlasíš, že je nutně potřebujeme, i když Tom překročil svou pravomoc?“

„No, asi ano.“ Nyneiva nesmírně nerada připouštěla, že se zmýlila. Například když si myslela, že ti muži šli po ní. „Elain, uvědomuješ si, že pořád nemáme nic než prázdný dům? Jestli Juilin – nebo Tom – uklouznou a nechají se chytit... Musíme černé sestry najít, aby to netušily, jinak nikdy nebudeme mít šanci, že je vysledujeme k tý věci, co je nebezpečná pro Randa.“

„Já vím,“ řekla Elain trpělivě. „Už jsme to probraly.“

Starší žena se zamračila do prázdna. „Pořád nemáme ani náznak toho, co to vlastně je, nebo kde.“

„Já vím.“

„I kdybychom sebraly Liandrin a ty ostatní právě teď, nemůžeme to nechat válet se někde tam venku a čekat, až to najde někdo jiný.“

„To já vím, Nyneivo.“ Elain si připomněla, že musí být trpělivá, a tak ztišila hlas. „Najdeme je. Musí jim něco uklouznout, a díky Tomovým řečem, Juilinovým zlodějům a námořníkům Bayleho Domona se o tom dozvíme.“

Nyneiva se teď mračila zamyšleně. „Všimla sis Egeanininých očí, když se Tom zmínil o Domonovi?“

„Ne. Myslíš, že ho zná? Proč by to neřekla?“

„To nevím,“ zabručela Nyneiva podrážděně. „Tvář se jí nezměnila, ale v očích... Překvapilo ji to. Ona ho zná. Ráda bych věděla, co –“ Někdo tiše zaklepal na dveře. „To k nám přijde na návštěvu každej v Tanchiku?“ zavrčela a prudce otevřela dveře.

Rendra sebou při pohledu na Nyneivinu tvář trhla, ale okamžitě se jí na rty vrátil její vždypřítomný úsměv. „Odpusťte, že vás ruším, ale dole se na vás ptá jedna žena. Ne jménem, ale popsala vás, jak tu stojíte. Říká, že si myslí, že vás zná. Je...“ To poupě rtů se jí stáhlo v lehkém zamračení. „Zapomněla jsem se jí zeptat na jméno. Dnes ráno jsem jako nemoudrá koza. Je to dobře oblečená žena, ani ne ve středních letech. Není z Tarabonu.“ Lehce se zachvěla. „Vážná žena, myslím. Když mě poprvé uviděla, podívala se na mě jako moje starší sestra, když jsme byly malé, a ona myslela na to, jak mi z copů udělá vrabčí hnízdo.“

„Nebo nás ony našly první?“ prohodila Nyneiva tiše.

Elain sáhla po pravém zdroji dřív, než na to pomyslela, a pocítila nesmírnou úlevu, že ještě může, že ji neodstínily. Byla-li ta žena dole černá adžah... Ale pokud byla, proč by se ohlašovala dopředu? Přesto si přála, aby i Nyneivu obklopila záře saidaru. Kdyby tak jenom starší žena dokázala usměrňovat, aniž by byla rozzlobená.

„Pošli ji dál,“ řekla Nyneiva, a Elain si uvědomila, že si svůj nedostatek velice dobře uvědomuje a bojí se. Když se Rendra obrátila k odchodu, Elain začala splétat vlákna vzduchu, silná jako lodní lana, připravená ke spoutání, a vlákna ducha, aby druhou ženu odstínila. Pokud tato žena bude byť jen maličko připomínat některou z jejich seznamu, jestli se pokusí usměrnit byť jen jiskřičku...

Ženu, jež vstoupila do Komnaty padajících kvítků v mihotavém rouchu z černého hedvábí neznámého střihu, Elain nikdy předtím neviděla, a určitě nebyla na seznamu žen, které odešly s Liandrin. Tmavé vlasy, které jí spadaly na ramena, rámovaly chladnou hezkou tvář s velkýma tmavýma očima a hladkými lícemi, ale ne s onou bezvěkostí Aes Sedai. S úsměvem za sebou zavřela dveře. „Odpusťte, ale myslela jsem, že jste –“ Obklopila ji záře saidaru a ona...

Elain pustila pravý zdroj. V těch tmavých očích bylo cosi velitelského, i ve svitu kolem ní, ve slabé záři jediné síly. Byla to ta nejkrálovštější žena, jakou kdy Elain viděla. Teď si Elain uvědomila, že dělá pukrle, zarděla se, že si myslela... Co si myslela? Tak těžko se jí myslelo.

Žena si je chvíli prohlížela, pak spokojeně kývla, doplula ke stolu a usedla na křeslo v jeho čele. „Pojďte blíž, ať na vás obě pořádně vidím,“ vyzvala je rázným hlasem. „Pojďte. Ano. Tak je to správně.“

Elain si náhle uvědomila, že stojí u stolu a shlíží na tu tmavookou zářící ženu. Doufala, že je všechno v pořádku. Na druhé straně stolu Nyneiva tiskla hrst dlouhých tenkých copů, ale na návštěvnici hleděla s přihlouple uchváceným výrazem. Elain bylo do smíchu.

„Asi to, co jsem čekala,“ prohlásila ta cizí žena. „O málo starší než holčičky, a očividně ani zpola vycvičené. Ale silné. Dost silné, aby nadělaly spoustu potíží. Zvláště ty.“ Upřela oči na Nyneivu. „Z tebe by jednou mohlo něco být. Ale ty ses zablokovala, viď? Tohle bychom z tebe měly dostat, i když přitom budeš výt.“

Nyneiva pořád pevně tiskla copy, ale její výraz se změnil z potěšeného, dívčího úsměvu při chvále v zahanbený, s chvějícími se rty. „Mrzí mě, že jsem se zablokovala,“ skoro kňučela. „Bojím se... vší té moci... jediné síly... jak můžu –?“

„Mlč, dokud se tě nezeptám,“ zarazila ji žena pevně a odhodlaně. „A nezačni brečet. Máš velkou radost, že mě vidíš, nesmírnou. Chceš jediné, abys mě mohla potěšit a pravdivě mi odpovědět na otázky.“

Nyneiva důrazně zakývala hlavou a usmála se ještě uchváceněji než předtím. Elain si uvědomila, že to dělá taky. Byla si jistá, že na ty otázky dokáže odpovědět první. Cokoliv, jen aby tuto ženu potěšila.

„Takže. Jste tu samy? Jsou s vámi nějaké další Aes Sedai?“

„Ne,“ odpověděla Elain rychle na první otázku a stejně rychle i na druhou. „Žádné další Aes Sedai s námi nejsou.“ Možná by jí měla říci i to, že vlastně ještě nejsou skutečné Aes Sedai. Ale na to se jí žena nezeptala. Nyneiva se na ni nazlobeně zamračila, rozzuřená, že ji Elain předběhla, a klouby ruky, v níž svírala copy, měla úplně bílé.

„Proč jste v tomto městě?“ ptala se cizí žena dál.

„Lovíme černé sestry,“ vyhrkla Nyneiva a vrhla po Elain vítězoslavný pohled.

Hezká žena se zasmála. „Tak proto jsem dodneška necítila žádné usměrňování. To od vás bylo moudré, že jste se držely při zemi, když je to jedenáct proti dvěma. Tím jsem se vždycky řídila sama. Ať si tu pobíhají jiní hlupáci a stavějí se na odiv. Ty je možné lapit, když to děláte jako pavouk číhající v puklině. Pavouka nikdo neuvidí, dokud není příliš pozdě. Řekněte mi, jak jste ty černé sestry objevily, a co o nich víte.“

Elain ze sebe vysypala všechno soupeříc s Nyneivou, aby byla první. Nebylo toho mnoho. Jejich popis, ter’angrialy, jež ukradly, vraždy v Bílé věži a strach, že je tam víc černých sester, pomoc jednomu ze Zaprodanců v Tearu před pádem Kamene, jejich úprk sem a hledání něčeho, co je nebezpečné pro Randa. „Všechny zůstávaly v domě pospolu,“ dokončila Elain lapajíc po dechu, „ale včera v noci odešly.“

„Zdá se, že jste se dostaly hodně blízko,“ řekla ta žena pomalu. „Velice blízko. Ter’angrial. Vysypte na stůl, co máte v měšcích a v kapsách.“ Ony to udělaly a žena se rychle prohrabala mincemi, šitíčky, kapesníky a podobně. „Máte nějaké ter’angrialy u sebe v pokoji? Angrialy nebo sa’angrialy?“

Elain si byla vědoma zkrouceného kamenného prstenu, jenž jí visel mezi ňadry, ale tak otázka položena nebyla. „Ne,“ odpověděla. V pokoji žádné takové věci nemají.

Žena všechno odstrčila, opřela se v křesle a promluvila napůl k sobě. „Rand al’Thor. Tak tak se nyní jmenuje.“ Obličej se jí zkřivil, jak se na chviličku zamračila. „Nadutý muž, co páchne milosrdenstvím a dobrotou. Je pořád stejný? Ne, nesnažte se odpovídat. Zbytečná otázka. Takže Be’lal je mrtev. Ten druhý mi připadá jako Izmael. Všechna ta pýcha, že byl lapen jen napůl, bez ohledu na cenu – když jsem ho viděla znovu, bylo v něm méně lidského než v komkoliv z nás. Myslím, že zpola věřil, že je sám Veliký pán Temnoty – celé ty tři tisíce let machinací, a nakonec ho uloví necvičený kluk. Můj způsob je lepší. Pomalu, nenásilně, ze stínu. Něco, co ovládne muže, který dokáže usměrňovat. Ano, to bude ono.“ Náhle měla pronikavý pohled a střídavě si je prohlížela. „Takže. Co s vámi.“

Elain trpělivě čekala. Nyneiva měla na vyčkávavě pootevřených rtech hloupý úsměv. Vedle toho, jak se tahala za copy, vypadal obzvlášť hloupě.

„Jste příliš silné, aby to bylo možné jen tak zahodit. Jednou byste mohly být užitečné. Hrozně ráda bych viděla, jak se bude Rahvin tvářit, až se s tebou setká, a ty už nebudeš zablokovaná,“ řekla Nyneivě. „Kdybych mohla, zabránila bych vám v tom pátrání. Škoda, že je nátlak tak omezený. Přesto, s tím málem, co víte, jste příliš pozadu, abyste je mohly ještě dohonit. Asi vás budu muset sebrat později a dohlédnout na váš... výcvik.“ Vstala, a Elain náhle brnělo celé tělo. Jako by se jí třásl mozek. Neuvědomovala si nic jiného než hlas té hezké ženy, hřmící jí v uších jako z velké dálky. „Vezměte si své věci ze stolu, a až je vrátíte, kam patří, nebudete si pamatovat nic, co se tu odehrálo, kromě toho, že jsem sem přišla, poněvadž jsem si myslela, že jste přítelkyně, které znám z venkova. Zmýlila jsem se, dala jsem si šálek čaje a odešla jsem.“

Elain zamrkala a napadlo ji, proč si přivazuje váček k opasku. Nyneiva se mračila na své ruce, jak si upravovala vlastní měšec.

„Milá žena,“ prohodila Elain a mnula si čelo. Začínala ji bolet hlava. „Řekla nám své jméno? Nepamatuji se.“

„Milá?“ Nyneiva zvedla ruku a prudce se zatahala za copy. Civěla před sebe, jako by se jí ruka pohybovala sama od sebe. „Já... myslím, že nám ho neřekla.“

„O čem jsme to mluvily, než přišla?“ Egeanin právě odešla. Co to bylo?

„Pamatuju se, co jsem chtěla říct.“ Nyneiva už měla pevnější hlas. „Musíme najít černý sestry, aby to netušily, jinak nikdy nebudeme mít možnost je sledovat k té věci, co je nebezpečná pro Randa.“

„Já vím,“ řekla Elain trpělivě. Neřekla to už? Ovšemže ne. „Bavily jsme se o tom.“

V klenutých vratech, vedoucích z malého dvorku hostince na ulici, se Egeanin zastavila a prohlížela si muže s tvrdými tvářemi, kteří postávali, bosí a často i s holou hrudí, mezi povaleči na této straně úzké uličky. Vypadali, že dokážou použít zakřivené široké meče, které jim visely u pasu nebo jež měli zastrčené za šerpami, ale žádná z těch tváří jí nebyla povědomá. Pokud byl některý z nich na lodi Bayleho Domona, když ho posílala s jeho lodí do Falme, tak si to nepamatovala. Pokud tam některý z nich byl, tak mohla jedině doufat, že si nespojí ženu v jezdeckých šatech s ženou v brnění, která zajala jejich plavidlo.

Náhle si uvědomila, že má vlhké dlaně. Aes Sedai. Ženy, které dokážou vládnout jedinou silou, a nikoliv způsobně uvázané. Seděla s nimi u stejného stolu a mluvila s nimi. Vůbec nebyly takové, jak čekala. Tuhle myšlenku nedokázala dostat z hlavy. Mohly usměrňovat, a proto byly nebezpečné pro řád a pořádek, a proto musely být bezpečně uvázané – a přesto... Vůbec nebyly takové, jak ji učili. A dalo se to naučit. Naučit! Dokud se dokáže vyhýbat Baylemu Domonovi – ten by ji poznal zcela určitě – měla by být schopna se vrátit. Musí zjistit víc. Víc než kdy jindy musela zjistit víc.

Nevšimla si světlovlasého muže v tanchickém odění, který se choulil před bíle omítnutou vinárnou na druhé straně ulice. Muž ji sledoval pohledem, oči nad ušmudlaným závojem měl modré a hustý knír mu drželo lepidlo, než se vrátil zpátky ke Dvoru Tří slivoní. Nakonec vstal a přešel ulici, nevšímaje si nechutného způsobu, jakým se o něj lidé otírali. Egeanin si ho málem všimla, když se zapomněl natolik, že zlomil tomu hlupákovi ruku. Jeden z urozených, tedy těch, jež v této zemi za urozené pokládali, se snížil k žebrání, a neměl ani tolik cti, aby si otevřel žíly. Nechutné. Třeba by mohl zjistit víc o tom, co má Egeanin za lubem, v tomto hostinci, jakmile si uvědomí, že má víc peněz, než jeho šaty prozrazují.

47

Vidiny se projevují

Papíry, které měla Siuan Sanche roztroušené na stole, ji příliš nezajímaly, ale vytrvala. Každodenní běh Bílé věže samozřejmě vyřizovali jiní, aby měl amyrlinin stolec čas na důležitá rozhodnutí, ale ona měla ve zvyku každý den překontrolovat jednu či dvě náhodně vybrané záležitosti, aniž by to někomu dopředu oznámila, a tento zvyk teď nehodlala měnit. Nechtěla se nechat rozptylovat svými starostmi. Všechno plulo podle plánu. Upravila si pruhovanou štólu, opatrně namočila brk do inkoustu a zaškrtla další opravenou podrobnost.

Dnes zkoumala seznam nákupů pro kuchyň a zprávu zedníků o přístavku ke knihovně. Vždycky ji ohromilo nesmírné množství drobných zpronevěr, o nichž si lidé mysleli, že jim projdou. Stejně jako počet, který unikl ženám, jež na tyto záležitosti měly dohlížet. Například Laras si zřejmě myslela, že sledovat účty je pod její úroveň, od chvíle, co se její titul změnil z prosté hlavní kuchařky na správkyni kuchyní. Danelle, na druhou stranu, mladá hnědá sestra, která měla dohlížet na mistra Jovarina, zedníka, se nejspíš nechala rozptýlit knihami, které pro ni ten chlapík neustále hledal. To jediné by mohlo vysvětlit, proč se nepodivila nad množstvím dělníků, o nichž Jovarin tvrdil, že je najal, když první náklad kamene z Kandoru právě přistával v Severním přístavu. S tolika muži mohl přestavět celou knihovnu. Danelle byla prostě příliš zasněná, dokonce i na hnědou adžah. Možná by ji nějaká doba strávená jako pokání prací na statku probrala. U Laras bude těžší prosadit disciplínu. Nebyla Aes Sedai, takže bylo příliš snadné zničit její autoritu u kuchtiček, pomocnic a umývačů nádobí. Ale ji třeba také bude možné poslat „na odpočinek“ na venkov. To by...

Se znechuceným odfrknutím Siuan odhodila brk a zamračila se na kaňku, kterou udělala na stránce plné úhledně podtržených a sečtených účtů. „Plýtvám časem a přemýšlím, jestli mám poslat Laras trhat plevel,“ zamumlala. „Ta žena je příliš tlustá, aby se mohla tolik ohýbat!“

Ale nebyla to Larasina váha, proč tolik vyskakovala, a Siuan to věděla. Ta žena nebyla o nic těžší než kdykoliv jindy, nebo to tak aspoň vypadalo, a nikdy jí to v běhání po kuchyni nevadilo. Nebyly žádné nové zprávy. Proto se tak oháněla, jako ledňáček, kterému ukradli jeho úlovek. Jedna zpráva od Moirain, že al’Thorovic chlapec má Callandor, ale celé týdny od té doby nic, i když v řečech kolujících v ulicích se konečně začalo jeho jméno objevovat správně. Pořád nic.

Siuan zvedla víko bohatě vyřezávané skříňky z černého dřeva, v níž přechovávala své nejtajnější dokumenty, a chvíli se hrabala uvnitř. Malá ostraha ve skříňce zaručovala, že ji nemůže bezpečně otevřít žádná ruka krom její.

První papír, který vytáhla, byla zpráva, že novicka, jež viděla Minin příchod, zmizela ze statku, kam byla poslána, a žena, jíž statek patřil, také. Nebylo by nic divného na tom, že utekla novicka, ale že odešla i paní ze statku, znamenalo potíže. Sahru bude nutné najít – nepostoupila ve svém výcviku dost, aby ji bylo možné nechat volně běhat – ale nebyl žádný skutečný důvod mít tuto zprávu ve skříňce. Nestálo v ní ani Minino jméno, ani důvod, proč byla dívka poslána okopávat zelí, ale ona ji tam stejně vrátila. V těchto dnech bylo nutné zachovávat opatrnost, která by jindy vypadala neopodstatněná.

Popis shromáždění v Ghealdanu, které naslouchalo muži, jenž si říkal prorok pána Draka. Masema se ten muž zřejmě jmenoval. Zvláštní. To bylo shienarské jméno. Téměř deset tisíc lidí si přišlo poslechnout, jak promlouvá z vršku kopce a oznamuje návrat Draka, kterýžto proslov byl následován bitvou s vojáky snažícími se shromáždění rozehnat. Kromě toho, že vojáci očividně byli biti, zajímavé bylo, že ten Masema znal jméno Rand al’Thor. To rozhodně patřilo do skříňky.

Zpráva, že z Mazrima Taima zatím nebyl nalezen ani chlup. Ta tady být ani nemusela. Další zpráva o zhoršujících se podmínkách v Arad Domanu a Tarabonu. Podél pobřeží Arythského oceánu mizely lodi. Povídalo se o tairenském vpádu do Cairhienu. Začínala si zvykat dávat všechno do této skříňky. Žádná z těchto zpráv nemusela být držena v tajnosti. Dvě sestry zmizely v Illianu a další v Caemlynu. Siuan se zachvěla a napadlo ji, kde jsou asi ostatní Zaprodanci. Příliš mnoho jejích agentů se odmlčelo. Tam venku byli perutíni, a ona plavala v temnotě. Tady to je. Jako hedvábí tenký kousek papíru zapraskal, když jej rozbalovala.

Prak byl použit. Ovčák třímá meč.

Věžová sněmovna hlasovala, jak Siuan očekávala, jednomyslně, aniž bylo třeba na někoho tlačit, natož využít její autority. Pokud nějaký muž tasil Callandor, musel být Drakem Znovuzrozeným, a tohoto muže musela na jeho cestě vést Bílá věž. Tři členky sněmovny ze tří různých adžah navrhly, že je třeba udržet všechny plány ve sněmovně, dřív než to vůbec vyslovila. Překvapením bylo, že jednou z nich byla Elaida, ale červené budou určitě chtít držet muže, který dokáže usměrňovat, na těch nejpevnějších lanech. Celá potíž byla zabránit tomu, aby bylo do Tearu vysláno poselstvo, které by ho popadlo pěkně u huby, a to nebylo příliš těžké, ne když jim mohla sdělit, že její zprávy pocházejí od Aes Sedai, která se již dostala do blízkosti onoho muže.

Ale co dělá teď? Proč Moirain neposlala žádnou další zprávu? Netrpělivost byla ve sněmovně téměř hmatatelná, až to ve vzduchu skoro jiskřilo. Držela svůj hněv pevně na uzdě. Světlo spal tu ženskou! Proč nepošle nějakou zprávu?

Dveře se s prásknutím otevřely, a Siuan se rozzuřeně narovnala, když do její pracovny vstoupilo přes tucet žen vedených Elaidou. Všechny měly své šátky, většinou s červenými třásněmi, ale Alviarin s chladnou tváří, stojící po Elaidině boku, měla bílý a Jolin Maza, štíhlá zelená sestra, a baculatá Shemerin ze žlutého šly hned za Danelle, jejíž velké modré oči vůbec nebyly zasněné. Siuan si uvědomila, že tu je vlastně nejméně jedna žena z každého adžah kromě modrého. Některé ženy se tvářily nervózně, ale většina byla zachmuřeně odhodlaná, a v Elaidiných tmavých očích byla vážná sebedůvěra, dokonce vítězosláva.

„Co to má znamenat?“ vyštěkla Siuan a s prásknutím zavřela skříňku. Vyskočila na nohy a obešla stůl. Nejdřív Moirain, a teď tohle! „Jestli je to kvůli těm tairenským záležitostem, Elaido, tak musíš vědět, že do toho nemáš zatahovat ostatní. A musíš vědět, že si sem nemůžeš napochodovat, jako by to byla kuchyně tvé mámy! Omluvte se a odejděte, než si budete přát, abyste byly zase jen nevědomé novicky!“

Její chladný vztek je měl rychle zahnat, ale i když jich pár nejistě přešlapovalo, ke dveřím se nepohnula ani jedna. Malá Danelle se dokonce olizovala. A Elaida klidně natáhla ruku a stáhla Siuan štólu z ramen. „Tohle už nebudeš potřebovat,“ prohlásila. „Nikdy ses k tomu nehodila, Siuan.“

Siuan šokem zdřevěněl jazyk. Tohle bylo šílené. Tohle bylo nemožné. Ve vzteku sáhla pro saidar – a utrpěla druhý šok. Mezi ní a pravým zdrojem ležela přehrada jako stěna ze silného skla. Nevěřícně na Elaidu zírala.

Jako by se jí chtěla posmívat, kolem Elaidy vyskočila záře saidaru. Bezmocně tu stála, zatímco červená sestra ji od ramen k pasu opletla vlákny vzduchu a přitiskla jí paže k bokům. „Muselas zešílet!“ zachraptěla Siuan. „Všechny jste šílené! Za tohle dostanu vaši kůži! Pusťte mě!“ Nikdo neodpověděl. Vlastně jako by si jí nevšímaly.

Alviarin se prohrabala papíry na stole, rychle, ale nijak uspěchaně. Jolin a Danelle a ostatní začaly zvedat knihy na stojanech a třepaly s nimi, aby zjistily, jestli z nich něco nevypadne. Bílá sestra mrzutě sykla, že na stole nenašla, co hledala, a pak otevřela víko černé skříňky. Skříňka okamžitě vzplála jasným plamenem.

Alviarin s výkřikem uskočila a třepala rukou, na níž se jí již dělaly puchýře. „Strážená,“ zamumlala a na bílou sestru se téměř otevřeně hněvala. „Tak malá ochrana, že jsem ji neucítila, dokud nebylo pozdě.“ Ze skříňky a jejího obsahu nezůstalo vůbec nic, jen hromádka šedého popela na ohořelém čtverci na stolní desce.

Elaida se však netvářila nijak zklamaně. „Slibuji ti, Siuan, že mi povíš každé slovo, které tu shořelo, pro koho to bylo míněno a k jakému účelu.“

„Ty musíš být Drakem posedlá!“ štěkla Siuan. „A já za tohle dostanu tvou kůži, Elaido. Všechny vás dostanu! Budete mít štěstí, když věžová sněmovna neodhlasuje, abyste byly utišeny!“

Elaidin úsměv se nedotkl jejích očí. „Sněmovna se sešla ani ne před hodinou – dost členek, aby to bylo podle našich zákonů – a jednomyslně, jak je vyžadováno, ty už nejsi amyrlin. Je to hotovo, a my jsme tady, abychom to vyřídily.“

Siuan se žaludek změnil v kus ledu a tichý hlásek v její hlavě křičel: Co vědí? Světlo, kolik toho vědí? Hlupačko! Slepá, hloupá ženská! Ale obličej udržela hladký. Tohle nebylo poprvé, co se ocitla v rohu. Patnáctiletá dívka pouze s nožem na návnady, odvlečená do boční uličky čtyřmi lotry s tvrdýma očima a břichy plnými laciného vína – jim bylo těžší uniknout než těmto ženám. Tak si to aspoň říkala.

„Dost na to, aby to bylo podle našich zákonů?“ ohrnula opovržlivě rty. „Nejmíň, jak je jen možné, a samé tvoje přítelkyně a ty, které dokážeš ovlivnit nebo zastrašit.“ To, že Elaida dokázala přesvědčit dokonce i poměrně malý počet členek sněmovny, stačilo, aby jí při té představě vyschlo v krku, ale nehodlala to dát najevo. „Až se sejde celá sněmovna se všemi členkami, zjistíš svou chybu. Příliš pozdě! Ve Věži nikdy nedošlo ke vzpouře. Odteď za tisíc let budou používat váš osud k tomu, aby novicky poučily o tom, jak se vede vzbouřenkyním.“ Po některých tvářích se mihly pochybnosti. Elaida zřejmě nedržela spiklenkyně tak pevně v rukou, jak si myslela. „Je čas přestat sekat díru do trupu a začít vylévat vodu. Dokonce i ty můžeš odčinit tu urážku, Elaido.“

Elaida s mrazivým klidem počkala, dokud nedomluví. Potom Siuan vší silou vrazila políček. Siuan se zapotácela a před očima jí zatančily černostříbrné tečky.

„Ty už jsi zde se svou prací skončila,“ řekla Elaida. „Copak si myslíš, že já – my – bychom ti dovolily, abys zničila Věž? Odveďte ji!“

Siuan klopýtla, když ji dvě červené sestry postrčily dopředu. Jen tak tak se udržela na nohou a zlostně se na ně mračila, ale šla, kam jí ukazovaly. Komu musí předat zprávu? Ať už proti ní mají jakákoliv obvinění, může je vyvrátit, bude-li mít dost času. Dokonce i obvinění zahrnující Randa. Nemohou ji spojit s ničím víc než s klepy, a ona hrála velkou hru příliš dlouho, aby ji mohly porazit řeči. Leda by měly Min. Min by mohla řeči obléknout pravdou. Zaskřípala zuby. Ať shoří moje duše, tuhle bandu použiji na návnadu na ryby!

V předpokoji klopýtla znovu, a tentokrát ne proto, že do ní strkaly. Trochu doufala, že Leana bude pryč, ale kronikářka stála stejně jako ona s pažemi u boků a zuřivě, bezhlesně pohybujíc rty kolem roubíku ze vzduchu. Určitě vycítila, když Leanu poutaly, ale neuvědomila si to. Ve Věži bylo pořád cítit, jak někdo usměrňuje.

Přesto neklopýtla kvůli Leaně, ale kvůli vysokému štíhlému šedovlasému muži, jenž ležel na podlaze s nožem vraženým v zádech. Alrik byl strážcem skoro dvacet let a nikdy si nestěžoval, když ji její cesta odvedla z Věže, nikdy nenamítal, když se kvůli tomu, že byl amyrlinin strážce, dostal stovky leguí od ní, což žádný gaidin neměl rád.

Siuan si odkašlala, ale když promluvila, zněl její hlas přesto ochraptěle. „Za tohle nechám tvoji kůži nasolit a roztáhnout na slunce, Elaido. To přísahám!“

„Přemýšlej o vlastní kůži, Siuan,“ řekla Elaida a přistoupila blíž, aby se jí mohla podívat do očí. „V tomhle je mnohem víc, než bylo zatím odhaleno. To vím. A ty mi předáš i ten poslední střípek. I – ten – poslední – střípek.“ To, jak se náhle odmlčela, bylo ještě děsivější než její tvrdý pohled. „To ti slibuji, Siuan. Odveďte ji dolů!“

Kolem poledne Min nesla štůčky modrého hedvábí Severní bránou, se sladkým úsměvem připraveným pro stráže s plamenem Tar Valonu na prsou, a právě hodlala oním dívčím způsobem zavířit zelenými suknicemi, jak by to udělala Elmindreda. Už to chtěla udělat, když si uvědomila, že tu žádné stráže nestojí. Těžké železem obité dveře do strážnice tvaru hvězdy byly otevřené. Strážnice sama vypadala prázdná. To nebylo vůbec možné. Žádná brána vedoucí na pozemky Věže nikdy nezůstávala nehlídaná. V půli cesty k mohutnému bílému kopí samotné Věže se nad stromy zvedal chochol kouře. Vypadalo to, že je to někde u obydlí pro mladé muže, kteří studovali pod dohledem strážců. Možná stráže odlákal ten oheň.

Stále trochu nejistá se vydala po nedlážděné stezce vedoucí přes zalesněnou část pozemků a nadhodila si štůčky hedvábí. Vlastně žádné nové šaty nechtěla, ale jak mohla odmítnout, když jí Laras vtiskla do dlaní váček stříbra a řekla jí, aby ho použila na toto hedvábí, které uviděla na trhu? Trvala na tom, že je to právě ta barva, která zdůrazní „Elmindredinu“ pleť. Jestli „Elmindreda“ chtěla mít zdůrazněnou pleť, to bylo méně důležité než udržet Laras v dobré náladě.

Mezi stromy zaslechla řinčení mečů. Strážci museli své žáky nechat cvičit tvrději než obvykle.

Bylo to rozčilující. Laras a její zdůrazňování krásy, Gawyn a jeho žertíky, Galad a to, jak jí skládal poklony, aniž by si uvědomil, co jeho tvář a úsměv dělá ženám s tepem. Takhle ji chtěl Rand? Opravdu by ji uviděl, kdyby měla šaty a culila se na něj jako přihlouplá koketa?

Nemá žádné právo to očekávat, říkala si rozzuřeně. Všechno to byla jeho chyba. Nebýt jeho, nebyla by teď tady v těch hloupých šatech a neusmívala by se jako pitomec. Já nosím kabátec a spodky a basta! Možná si občas obléknu šaty – možná! – ale ne abych nějakého muže přinutila se na mě dívat! Vsadím se, že právě teď civí na nějakou tairenskou ženštinu s odhaleným skoro celým poprsím. Já si taky můžu obléknout takové šaty. Uvidíme, co si pomyslí, až mě uvidí v tomhle modrém hedvábí. Nechám si udělat výstřih až k – Nač to vlastně myslí? Ten chlap ji snad připravil o všechen rozum! Amyrlinin stolec ji držel tady, bez nějakého užitku, a Rand al’Thor jí popletl hlavu! Světlo ho spal! Světlo ho spal, že mi to udělal!

Znovu se k ní z dálky doneslo řinčení mečů, a ona se zastavila, když z lesíka před ní vyběhla tlupa mladých mužů s oštěpy a obnaženými meči, s Gawynem v čele. Poznala i další, kteří sem přišli studovat u strážců. Někde jinde na pozemku se ozval křik, řev rozzlobených mužů.

„Gawyne! Co se děje?“

Gawyn se otočil po jejím hlase. V modrých očích měl starosti a strach a jeho obličej, to byla odhodlaná maska, aby se jim nepoddal. „Min. Co děláš –? Zmiz z pozemků Věže, Min. Je to nebezpečné.“ Hrstka mladých mužů běžela dál, ale většina jich na něj netrpělivě čekala. Min se zdálo, že je tu většina žáků.

„Pověz mi, co se děje, Gawyne!“

„Amyrlin byla dnes ráno sesazena. Odejdi, Min!“

Štůčky hedvábí jí vypadly z rukou. „Sesazena? To není možný! Jak? Proč? Ve jménu Světla, proč?“

„Za Gawyna!“ zavolal jeden z mladíků, a ostatní jeho volání přejali a zachřestili zbraněmi. „Za Gawyna! Za stříbrného kance! Za Gawyna!“

„Nemám čas,“ řekl jí naléhavě. „Všude se bojuje. Povídá se, že se Hammar pokouší Siuan Sanche osvobodit. Musím jít do Věže, Min. Odejdi! Prosím!“

Otočil se a rozběhl se k Věži. Ostatní ho následovali s pozvednutými zbraněmi a někteří stále křičeli: „Za Gawyna! Za stříbrného kance! Za Gawyna! Kupředu, molodci!“

Hluk boje byl hlasitější, jasnější, když teď dávala pozor, a křik a jekot, řinčení oceli o ocel jako by přicházely ze všech stran. Z toho povyku jí naskočila husí kůže a roztřásla se jí kolena. Tohle nebylo možné, ne tady. Gawyn měl pravdu. Bude mnohem bezpečnější, mnohem rozumnější, když okamžitě opustí pozemky Věže. Jenom nemohla vědět, kdy nebo jestli jí vůbec dovolí se vrátit, a ji nenapadalo, co dobrého by mohla udělat venku.

„Co dobrýho můžu udělat vevnitř?“ zeptala se sama sebe zuřivě.

Ale k bráně se nevrátila. Nechala hedvábí ležet a spěchala k lesíku, hledajíc vhodnou skrýš. Nemyslela si, že by někdo podřízl „Elmindredu“ jako husu – se zachvěním si přála, aby ji něco takového vůbec nenapadlo – ale nemělo smysl hloupě riskovat. Dřív nebo později boj ustane, a do té doby se musí rozhodnout, co udělá dál.

V černočerné tmě kobky Siuan otevřela oči a pohnula se, trhla sebou a znehybněla. Bylo venku ještě dopoledne? Výslech trval velmi dlouho. Snažila se zapomenout na bolest v přepychu toho, že ještě dýchá. Drsný kámen podlahy jí však rozdíral pohmožděniny a odřeniny, ty, co měla na zádech. Ve všech ji pak pálil pot – celé tělo od kolen k ramenům ji bolelo – ale ve studeném prostředí se přesto otřásla. Mohly mi nechat aspoň košili. Vzduch páchl starým prachem, suchou plísní a stářím. Jedna z hlubokých kobek. Tady dole nebyl uvězněn nikdo od časů Artuše Jestřábí křídlo. Ne od Bonwhin.

Zamračila se do tmy. Nedalo se zapomenout. Stiskla zuby, s námahou se na kamenné podlaze posadila a snažila se nahmátnout stěnu, aby se mohla opřít. Kamenné kvádry stěny ji studily do zad. Maličkosti, říkala si. Mysli na maličkosti. Horko. Zima. Ráda bych věděla, kdy mi přinesou vodu. Jestli ji přinesou.

Nemohla si pomoci, pokusila se nahmatat prsten s Velkým hadem. Už ho neměla. Ne že by to nečekala. Měla dojem, že se pamatuje, jak jí jej strhly. Po nějaké době bylo všechno jako v oparu. Naštěstí, bylo to požehnání. Ale pamatovala si také, jak jim nakonec všechno řekla. Skoro všechno. Vítězoslavný pocit, že něco zatajila, tady trošku, támhle kousek. Mezitím jim s vytím odpovídala, jak jim dychtila odpovědět, jen kdyby přestaly, aspoň na chvilku, jen kdyby... Schoulila se, aby se přestala třást. Moc to nepomáhalo. Zůstanu klidná. Nejsem mrtvá. Na to hlavně nesmím zapomínat. Nejsem mrtvá.

„Matko?“ ozval se z temnoty Leanin nejistý hlas. „Jsi vzhůru, matko?“

„Jsem vzhůru,“ povzdechla si Siuan. Doufala, že Leanu propustily, vykázaly ji z města. Pocítila bodnutí viny, že cítí trochu potěšení z přítomnosti druhé ženy v kobce. „Mrzí mě, že jsem tě do toho dostala, dce –“ Ne. Teď už nemá právo jí takhle říkat. „Mrzí mě to, Leano.“

Nastalo dlouhé ticho. „Jsi... v pořádku, matko?“

„Siuan, Leano. Jen Siuan.“ Přece jen se pokusila dosáhnout na saidar. Nic tam nebylo. Ne pro ni. Jen ta prázdnota uvnitř. Už nikdy. Celý život usilování o jediný cíl, a teď plula bez kormidla po moři mnohem temnějším, než byla její kobka. Otřela si slzy, rozzlobená, že to dopustila. „Už nejsem amyrlin, Leano.“ Něco z toho hněvu se jí dostalo do hlasu. „Teď na moje místo nejspíš pozvednou Elaidu. Pokud to už neudělaly. Přísahám, že jednoho dne tu ženskou předhodím piraňám!“

Leaninou jedinou odpovědí byl dlouhý, zoufalý vzdech.

Skřípění klíče v rezavém železném zámku přimělo Siuan zvednout hlavu. Nikoho nenapadlo zámek a veřeje namazat, než je sem s Leanou hodily, a zrezivělé části se nechtěly otočit. Zachmuřeně se přinutila vstát. „Vstávej, Leano. Vstávej.“ Po chvíli uslyšela, že ji druhá žena poslechla a mezi tichým sténáním si mumlá.

O trochu silnějším hlasem Leana řekla: „K čemu to bude dobré?“

„Aspoň nás nenajdou schoulené na podlaze a ubrečené.“ Snažila se, aby její hlas zněl pevně. „Můžeme bojovat, Leano. Dokud jsme naživu, můžeme bojovat.“ Ó, Světlo, ony mě utišily! Ony mě utišily!

Přinutila se na nic nemyslet, zaťala pěsti a snažila se zarýt prsty do nerovného kamene podlahy. Přála si, aby zvuk, který vydala, tolik nepřipomínal kňučení.

Min položila rance na podlahu a odhodila si dozadu plášť, takže mohla na klíč použít obě ruce. Klíč byl dvakrát delší než její dlaň a stejně zrezivělý jako zámek, jakož i ostatní klíče na velkém železném kroužku. Byla tu zima a vlhko, jako by tak hluboko léto prostě nedosáhlo.

„Pospěš si, dítě,“ pobízela ji tiše Laras, držící lucernu, aby Min viděla, a přitom se rozhlížela na obě strany v tmavé kamenné chodbě. Bylo těžké uvěřit, že tato žena, se všemi svými podbradky, kdysi byla krásná, ale Min ji teď za krásku rozhodně považovala.

Namáhajíc se s klíčem Min zavrtěla hlavou. Potkala Laras, když se snažila proklouznout do svého pokoje pro prosté šedé jezdecké šaty, které teď měla na sobě, a pár dalších věcí. Vlastně tuto mohutnou ženu potkala, když se ona snažila najít ji, jak si dělala o „Elmindredu“ starosti, a zároveň vykřikovala, jaké má Min štěstí, že je v bezpečí, a málem jí navrhla, že ji zamkne v pokoji, dokud nepominou potíže, aby zůstala v bezpečí i nadále. Min si pořád nebyla jistá, jak z ní Laras dokázala vypáčit, jaké má úmysly, a pořád se nemohla vzpamatovat ze šoku, který utrpěla, když jí kuchařka váhavě oznámila, že jí pomůže. V duchu je to kurážná ženská. No, doufám, že dokáže – jak to jen říkala? – zařídit, aby nespadla do kotle. Ten zatracený klíč se ne a ne otočit. Dala do toho celou svou váhu.

Popravdě byla Laras vděčná za víc než jednu věc. Pochybovala, že by všechno dokázala připravit sama nebo že by všechno dokázala najít, určitě ne tak rychle. Kromě toho... Kromě toho, když narazila na Laras, už si začala říkat, že je hloupé na tohle jenom pomyslet, že by měla sedět na koni a mířit do Tearu, dokud ještě může, než se někdo rozhodne, že přidá její hlavu k těm, které zdobily přední stranu Věže. Tušila však, že útěk by byl jednou z těch věcí, které by si nikdy neodpustila. To samo způsobilo, že ani v nejmenším neprotestovala, když Laras přihodila nějaké hezké šaty k těm, které si vybrala sama. Růže a pudry bylo vždycky možné někde „ztratit". Proč se ten zatracený klíč neotočí? Třeba by Laras mohla –

Klíč se náhle posunul a otočil se s cvaknutím tak hlasitým, až se Min polekala, že se něco zlomilo. Ale když strčila do hrubých dřevěných dveří, ty se otevřely. Sebrala rance a vstoupila do holé kamenné kobky – a zmateně se zastavila.

Ve světle lucerny se objevily dvě ženy oděné jen v černých modřinách a rudých odřeninách, které si před náhlým světlem stínily oči, ale Min si chvíli nebyla jistá, zda to jsou ty správné dvě. Jedna byla vysoká, s měděnou pletí, druhá menší, rozložitější, světlejší. Obličeje vypadaly správně – skoro správně – a nedotčené tím, co se s nimi stalo, takže by si měla být jistá. Ale ta bezvěkost, která označovala Aes Sedai, ta se nějak ztratila. Min by v nejmenším neváhala říci, že tyto ženy jsou jen o šest sedm let starší než ona a vůbec ne Aes Sedai. Při tom pomyšlení jí zahořela tvář rozpaky. Kolem žádné neviděla obrazy ani auru. A kolem Aes Sedai byly vždycky obrazy a aura. Přestaň, řekla si.

„Kde –?“ začala jedna z žen užasle, a pak se zarazila a odkašlala si. „Jak jsi získala ty klíče?“ Byl to hlas Siuan Sanche.

„To ona.“ Laras taky mluvila, jako by tomu nemohla uvěřit. Tlustým prstem dloubla do Min. „Honem, dítě! Já už jsem na takový dobrodružství moc stará a pomalá.“

Min se na ni překvapeně podívala. Ta žena trvala na tom, že půjde s sebou. Říkala, že se z toho nenechá vyloučit. Min se chtěla Siuan zeptat, proč obě náhle vypadají tak mladé, ale na lehkovážné otázky nebyl čas. Jsem zatraceně příliš zvyklá na to, že jsem Elmindreda!

Min každé ženě strčila jeden ranec a rychle mluvila. „Šaty. Oblíkněte se, jak nejrychleji to zvládnete. Nevím, kolik máme času. Přiměla jsem strážného, aby si myslel, že vyměním pár hubiček za možnost oplatit vám to, jak jste se ke mně špatně chovaly, a když se nedíval, Laras se dostala za něj a praštila ho válečkem do hlavy. Ale nevím, jak dlouho bude v limbu.“ Vyklonila se ze dveří a ustaraně vyhlédla do chodby směrem ke strážnici. „Měly bychom si pospíšit.“

Siuan už rozvázala svůj ranec a začala si oblékat šaty, které v něm byly. Až na lněnou košili bylo všechno z prosté vlny v hnědých odstínech, vhodné pro selku přicházející do Bílé věže poradit se s Aes Sedai, i když suknice rozdělené pro jízdu na koni byly poněkud neobvyklé. Většinu šití obstarala Laras, Min se v podstatě jen popíchala. Leana již také halila svou nahotu, ale zřejmě ji víc zajímal nůž s krátkou čepelí, který visel na opasku, než šaty samotné.

Tři prostě oděné ženy měly alespoň šanci, že opustí Věž, aniž by přitáhly pozornost. Spousta prosebníků a lidí hledajících pomoc zůstala při boji lapena ve Věži. Tři další, které se vyplížily z úkrytu, by měly být přinejhorším vyhozeny na ulici. Pokud je nikdo nepozná. Pozměněné tváře obou žen by také mohly pomoci. Nikdo by neměl brát dvojici mladých – přinejmenším na pohled mladých – žen za amyrlin a kronikářku. Bývalou amyrlin a bývalou kronikářku, připomněla si Min.

„Jen jeden strážný?“ ucedila Siuan a trhla sebou, jak si natahovala tlusté punčochy. „Zvláštní. I pouliční zlodějíčky hlídají lépe.“ S pohledem upřeným na Laras nacpala nohy do hrubých bot. „Je dobré vidět, že někdo nevěří v obvinění proti mně. Ať jsou jakákoliv.“

Statná žena se zamračila a sklonila hlavu, takže se jí objevil čtvrtý podbradek. „Já jsem věrná Věži,“ prohlásila vážně. „Takový záležitosti pro mě nejsou. Já jsem jenom kuchařka. Tohle hloupý děvče mi tolik připomnělo, že jsem kdysi byla taky jen hloupý děvče. Myslím – když vás tak vidím – je čas, abych si uvědomila, že už dávno nejsem holka jako proutek.“ Strčila lucernu Min do ruky.

Když se Laras obracela k odchodu, Min ji chytila za tlustou paži. „Laras, že nás neprozradíš? Ne teď, po všem tom, cos udělala.“

Ženinu širokou tvář rozjasnil úsměv, napůl vzpomínka, napůl lítost. „Ó, Elmindredo, tolik mi připomínáš, jaká jsem bývala ve tvým věku. Prováděla jsem hlouposti a málem jsem párkrát skončila na šibenici. Já vás nezradím, dítě, ale musím tady žít. Až odzvoní druhou, pošlu děvče s vínem pro strážnýho. Jestli se do tý doby neprobere nebo ho někdo neobjeví, takže máte víc než hodinu.“ Obrátila se ke druhým dvěma ženám a náhle se mračila tak, jak ji Min viděla, že se mračí na kuchtičky a podobně. „A využijte tu hodinu dobře, jasný? Jak jsem pochopila, chtějí vás nechat drhnout hrnce, jako odstrašující případ. Mně je to jedno – takový záležitosti jsou pro Aes Sedai, ne pro kuchařky. Pro mě je jedna amyrlin jako druhá – ale jestli dopustíte, aby tohle dítě chytli, tak můžete čekat, že z vás budu od slunce východu do západu stahovat kůži, pokud zrovna nebudete po ramena v mastnejch hrncích nebo čistit koryta s pomejema! Než s váma skončím, budete si přát, aby vám usekli hlavu. A nemyslete si, že uvěří, že jsem vám pomohla. Všichni vědí, že se držím svý kuchyně. Ceknete o mně, a konec!“ Opět se jí vrátil úsměv a ona štípla Min do tváře. „Popožeň je, dítě. Á, jak mi bude chybět pomáhat ti s oblíkáním. Takový hezký děvče.“ S posledním důrazným štípnutím se odkolébala z kobky, málem klusala.

Min si podrážděně zamnula tvář. Nesnášela, když to Laras dělala. Ta ženská měla sílu jako kůň. Málem se dostala na šibenici? Jaké „živé děvče“ to ta Laras vlastně byla?

Leana si opatrně přetáhla šaty přes hlavu a hlasitě si odfrkla. „Pomyslet, že s tebou takhle hovoří, matko!“ Její hlava vykoukla z výstřihu. Bývalá kronikářka se mračila. „Překvapilo mě, že nám vůbec pomohla, jestli takto smýšlí.“

„Ale pomohla,“ prskla Min. „Na to nezapomeň. A já myslím, že dodrží slovo a neprozradí nás. Jsem si tím jistá.“ Leana si znovu odfrkla.

Siuan si přes ramena přehodila plášť. „Rozdíl je v tom, Leano, že já na ten titul už nemám právo. Rozdíl je v tom, že zítra bychom se my dvě mohly stát jejími pomocnicemi.“ Leana k sobě přitiskla dlaně, aby se jí přestaly třást ruce, a ani se na ni nepodívala. Siuan klidně pokračovala, i když suchým tónem. „Taky tuším, že Laras dodrží své slovo ohledně... těch dalších věcí... takže i kdyby ti nezáleželo na tom, jestli nás Elaida pověsí jako dva chycené žraloky, aby nás všichni viděli, tak radím, abychom se pohnuly. Já jsem nesnášela mastné hrnce, už když jsem byla malá, a nepochybuji o tom, že se to v nejmenším nezměnilo.“

Leana si náhle začala pevně zavazovat tkanice svých venkovských šatů.

Siuan obrátila svou pozornost k Min. „Možná nám nebudeš pomáhat tak ochotně, když ti povím, že nás obě... utišily.“ Hlas se jí ani nezachvěl, ale byla z něj cítit námaha, kterou potřebovala, aby to slovo ze sebe dostala, v očích však měla bolest a ztrátu. Byl to šok, když si Min uvědomila, že ten klid je jen na povrchu. „Kterákoliv z přijatých novicek by nás dokázala svázat do kozelce, Min. Vlastně i většina mladších novicek.“

„Já vím,“ řekla Min a dávala si pozor, aby se jí v hlase neobjevil ani náznak soucitu. Soucit by teď mohl zlomit i ten zbytek sebeovládání, který ženám zůstal, a ona potřebovala, aby se ovládaly. „Ohlásili to na každém náměstí ve městě a přibili oznámení všude, kde bylo jen trochu místa. Ale pořád jste naživu.“ Leana se hořce zasmála, čehož si Min nevšímala. „Měly bychom jít. Ten strážný by se mohl probudit, nebo ho může někdo přijít zkontrolovat.“

„Veď nás, Min,“ vyzvala ji Siuan. „Jsme ve tvých rukou.“ Po chvíli Leana krátce kývla a spěšně si oblékla plášť.

Ve strážnici na konci temné chodby ležel tváří na zaprášené podlaze natažený osamělý strážný. Přilba, která by jej byla uchránila před bolavou hlavou, ležela na hrubém stole z desek vedle jediné lucerny, která opatřovala veškeré světlo v mísnosti. Zřejmě dýchal dobře. Min mu nevěnovala víc než zběžný pohled, i když doufala, že není vážně zraněný. Nesnažil se příliš využít její nabídky.

Poháněla Siuan a Leanu k zadním dveřím z tlustých fošen, se širokými železnými pásy, a pak nahoru po úzkém kamenném schodišti. Musely být v pohybu. I když se budou vydávat za prosebnice, tak je to nezachrání od výslechu, pokud je někdo uvidí, jak vycházejí zdola od kobek.

Když se vyšplhaly z útrob Věže, žádné další stráže již nezahlédly, ani nikoho jiného, ale Min přesto pořád zadržovala dech, dokud nedošly k malým dvířkům, které vedly do samotné Věže. Min je pootevřela, jen aby mohla po očku vyhlédnout za ně, a nahlédla do chodby za nimi.

U stěn z bílého mramoru s vlysy stály pozlacené lampy. Napravo jí z dohledu rychle zmizely dvě ženy, aniž se ohlédly. Podle jistoty, s níž se pohybovaly, to musely být Aes Sedai, i když jim Min neviděla přímo do tváří. Ve Věži dokonce i královny chodily váhavě. Na druhé straně se pryč kradlo asi půl tuctu mužů, což byli stejně jasně strážci, s jejich vlčím půvabem a plášti, které splývaly s okolím.

Min počkala, dokud nezmizeli i strážci, než vyklouzla ze dveří. „Všude klid. Pojďte. Kapuce mějte stažený a hlavy sklopený. Chovejte se trochu vyděšeně.“ Ona to nemusela předstírat. Z toho, jak ji obě ženy mlčky následovaly, si nemyslela, že by také potřebovaly něco hrát.

Chodby Věže bývaly zřídka plné, ale teď vypadaly prázdné. Občas se před nimi nebo za nimi někdo objevil, ale ať to byla Aes Sedai, strážce či sluha, všichni spěchali a příliš se soustředili na své záležitosti, aby měli čas všímat si někoho jiného. Věž byla také tichá.

Pak prošly křižovatku chodeb, kde na světlezelených dlaždicích podlahy byly tmavé skvrny zaschlé krve. Dvě větší skvrny byly rozmazány v podlouhlé šmouhy, jako by někdo odvlékal těla.

Siuan se zastavila a zůstala hledět. „Co se to tady stalo?“ chtěla vědět. „Pověz mi to, Min!“ Leana stiskla jílec nože u pasu a rozhlížela se kolem, jako by čekala útok.

„Bojovalo se,“ vykládala Min váhavě. Doufala, že se obě ženy dostanou z pozemků Věže, dokonce i ven z města, než to zjistí. Pobídla je kolem tmavých skvrn a popoháněla je dál, když se snažily ohlédnout. „Začalo to včera, hned potom, co vás zajaly, a přestalo to teprve asi před dvěma hodinama. Ale ne úplně.“

„Ty myslíš gaidiny?“ vyjekla Leana. „Strážci bojují proti sobě navzájem!“

„Strážci, strážní, všichni. Začalo to pár mužů, co přišli a tvrdili, že jsou zedníci – byly jich asi dvě nebo tři stovky – a snažili se obsadit Věž hned potom, co oznámili vaše zatčení.“

Siuan se zamračila. „Danelle! Měla jsem si uvědomit, že v tom je něco víc než jen to, že nedává pozor.“ Obličej se jí zkrabatil ještě víc, až si Min pomyslela, že se rozpláče. „Artuš Jestřábí křídlo to nedokázal, ale my si to udělaly samy.“ Ať už měla pláč na krajíčku nebo ne, mluvila rozzuřeně. „Světlo nám pomoz, rozbily jsme Věž.“ Dlouze si povzdechla, a jako by z ní spolu s dechem odešel i hněv. „Asi,“ pravila po chvíli smutně, „bych měla být ráda, že mě část Věže podpořila, ale skoro si přeji, aby to neudělali.“ Min se snažila tvářit bezvýrazně, ale ty pronikavé modré oči zřejmě přečetly i pouhé mrknutí. „A podporovali mě vůbec, Min?“

„Někteří ano.“ Nehodlala jí prozradit, jak málo jich bylo, zatím ne. Ale musela Siuan zabránit, aby si myslela, že má ve Věži pořád nějaké spojence. „Elaida nečekala, aby zjistila, jestli se za tebe modré adžah postaví nebo ne. Ve Věži není jediná modrá sestra, aspoň ne živá, to vím.“

„Sheriam?“ vyptávala se nervózně Leana. „Anaiya?“

„To nevím. Nezůstalo ani moc zelených. Ne ve Věži. Ostatní adžah se rozdělily, tak nebo tak. Většina červených je pořád tady. Pokud vím, tak každý, kdo se postavil proti Elaidě, utekl, nebo je mrtvý. Siuan...“ Přišlo jí to zvláštní, oslovovat ji tak – Leana si cosi rozzlobeně zabručela – ale říkat jí matko by teď bylo výsměchem. „Siuan, obvinění proti tobě tvrdí, že jste s Leanou zařídily útěk Mazrima Taima. Logain se během bojů dostal pryč, a to vám taky hodily na krk. Sice vás neoznačily za temný družky – asi by se to moc blížilo černým adžah – ale jen tak tak. Myslím, že to ale každý musí pochopit.“

„Ony ani nepřiznají pravdu,“ poznamenala tiše Siuan, „že chtějí udělat právě to, zač mě svrhly.“

„Temné družky?“ vydechla Leana. „Ony nás označily za...?“

„Proč by neměly?“ prohodila Siuan. „Čeho by se ještě neodvážily, když už se odvážily zajít takhle daleko?“

Bývalé Aes Sedai se nahrbily a nechaly Min, aby je vedla dál. Ta si jen přála, aby se netvářily tak zoufale.

Jak se přiblížily k venkovním dveřím, začala Min dýchat volněji. Předtím schovala na zalesněné části pozemku koně, nedaleko západní brány. Pořád byla otázka, jak snadné bude opravdu vyjet ven, ale jakmile se dostanou ke koním, budou se cítit skoro volné. Stráže u brány určitě nezastaví tři ženy, odjíždějící pryč. Pořád dokola si to opakovala.

Dveře, které hledala, se objevily před nimi – malé dveře s prostou výplní vedoucí na stezku ne příliš používanou, právě naproti místu, kde se tato chodba křížila se širokou chodbou vedoucí kolem celé věže – a Min zachytila pohledem Elaidinu tvář, blížící se k nim venkovní chodbou.

Min udeřila koleny do dlaždic podlahy, celá se schoulila, sklopila hlavu a tvář skryla v kapuci. Srdce jako by jí chtělo vylétnout z prsou. Prosebnice, to jsem. Jenom prostá žena, která nemá nic společného s tím, co se tu stalo. O, Světlo, prosím! Zvedla hlavu jen natolik, aby mohla vyhlédnout zpod okraje kapuce, zpola čekajíc, že uvidí Elaidu, jak se pase pohledem na ně.

Elaida kolem proplula, aniž by Min věnovala jediný pohled, se širokou pruhovanou štólou amyrlin na ramenou. Alviarin ji následovala se štólou kronikářky, bílou pro své adžah. Tucet či víc Aes Sedai kráčelo hned Alviarin za patami, většinou to byly červené, i když Min zahlédla dva šátky se žlutými třásněmi, jeden se zelenými a jeden s hnědými. Po stranách průvodu kráčelo šest strážců s rukama na jílcích mečů a ostražitýma očima. Ty oči přelétly tři klečící ženy a okamžitě jim přestaly věnovat pozornost.

Min si uvědomila, že klečí všechny tři, a také si uvědomila, že skoro čekala, že se Siuan a Leana vrhnou Elaidě po krku. Obě ženy zvedly hlavy jen natolik, aby viděly na průvod pokračující dál chodbou.

„Jen pár žen kdy bylo utišeno,“ řekla Siuan jakoby pro sebe, „a žádná dlouho nepřežila, ale povídá se, že jeden způsob, jak přežít, je najít si něco, co chceš tolik, jako chceš usměrňovat.“ Ten ztracený výraz jí z očí zmizel. „Nejdřív jsem si myslela, že chci Elaidu vykuchat a pověsit na slunce uschnout. Teď vím, že nechci nic – nic! – tolik, jako dožít se dne, kdy budu moci té pijavici říci, že bude žít dlouhý život, a přitom bude ostatním ukazovat, co se stane každému, kdo prohlásí, že jsem temná družka!“

„A Alviarin,“ dodala napjatým hlasem Leana. „A Alviarin!“

„Bála jsem se, že mě vycítí,“ pokračovala Siuan, „ale teď není nic, co by mohly ucítit. Zdá se, že je to výhoda, když jsi... utišená.“ Leana rozzlobeně trhla hlavou a Siuan řekla: „Musíme využít všech výhod, které najdeme. A buď za ně vděčná.“ – To poslední znělo, jako by chtěla přesvědčit sama sebe.

Za vzdáleným rohem zmizel i poslední strážce a Min polkla knedlík, co měla v krku. „O výhodách si můžem popovídat později,“ zachraptěla a odmlčela se, aby mohla polknout znovu. „Teď jenom dojdeme ke koním. Tohle muselo být to nejhorší.“

A opravdu, když spěšně vyšly z Věže do poledního slunce, zdálo se, že to nejhorší muselo pominout. K bezmračnému nebi východně na věžových pozemcích stoupal sloup dýmu, což byla jediná známka potíží. V dálce se pohybovaly skupinky mužů, ale na tři ženy, chvátající kolem knihovny, postavené jako mohutné vlny zamrzlé v kameni, se žádný z mužů ani nepodíval. Stezka vedla hlouběji na pozemek Věže a na západ, do porostu dubů a vždyzelenů, který klidně mohl být daleko od města. Min se šlo lehčeji, když našla tři nasedlané koně, stále uvázané tam, kde je s Laras nechaly, na malé mýtině obklopené kalinami a břízami.

Siuan ihned zamířila ke statné kosmaté klisně o dvě dlaně menší než ostatní koně. „Vhodný oř za současných okolností. A vypadá klidněji než druzí dva. Já nikdy neuměla pořádně jezdit.“ Pohladila klisnu po nose, a ta se jí otřela o dlaň. „Jak se jmenuje, Min? Víš to?“

„Bela. Patří –“

„Její kůň.“ Zpoza širokého kmene břízy vystoupil Gawyn s rukou položenou na dlouhém jílci svého meče. Krev na jeho obličeji vytvářela přesně ten vzor, který u něj Min viděla onen první den v Tar Valonu. „Věděl jsem, že musíš mít něco za lubem, Min, když jsem uviděl jejího koně.“ Rudozlaté vlasy měl slepené krví a modré oči napůl zastřené, ale blížil se k nim plavně, vysoký muž s kočičím půvabem. Jako kočka blížící se k myším.

„Gawyne,“ začala Min, „my –“

Jeho meč vylétl z pochvy a srazil Siuan kapuci dozadu. Ostrý hrot jí Gawyn opřel o hrdlo, a to vše udělal mnohem rychleji, než ho Min stačila sledovat. Siuan se slyšitelně zadrhl dech v hrdle. Stála tu úplně nehybně, vzhlížela k němu a navenek byla stejně vyrovnaná, jako by ještě nosila štólu.

„Ne, Gawyne!“ vydechla Min. „To nesmíš!“ Udělala krok k němu, ale on mávl volnou rukou, aniž se na ni podíval, a Min se zastavila. Gawyn byl nastražený jako stlačená pružina, připravený vyrazit libovolným směrem. Min si všimla, že Leana si posunula plášť tak, aby jí zakrýval ruku, a modlila se, aby ta žena nebyla natolik hloupá a vytáhla nůž.

Gawyn si prohlížel Siuaninu tvář a pak pomalu kývl. „Jsi to ty. Nebyl jsem si jistý, ale jsi. Tenhle... převlek nemůže –“ Zdánlivě se ani nepohnul, ale Siuan se náhle rozšířily oči, jako by se jí ostrý hrot přitiskl víc ke kůži. „Kde je moje sestra a Egwain? Co jsi s nimi udělala?“ Min nejvíc děsilo, víc než jeho krví pokrytá tvář a zpola skelnaté oči, než jeho tělo napjaté tak, až se skoro třásl, než zpola zvednutá ruka, jako by na ni zapomněl, nejvíc ji děsilo, že vůbec nezvedl hlas, že do něj nevkládal žádné city. Mluvil jenom unaveně, unaveněji, než Min kdy koho slyšela mluvit.

Siuanin hlas byl skoro stejně neutrální. „Poslední zpráva, kdy jsem o nich slyšela, říkala, že jsou v bezpečí a v pořádku. Nemůžu říci, kde jsou teď. Chceš raději, aby byly tady, uprostřed tohoto šílenství?“

„Žádné hry se slovy,“ pravil tiše. „Řekni mi, kde jsou, a jasně, abych poznal, že mluvíš pravdu.“

„V Illianu,“ řekla Siuan bez váhání. „Přímo ve městě. Studují u Aes Sedai jménem Mara Tomanes. Měly by být stále tam.“

„Takže ne v Tearu,“ zamumlal. Chvíli to zřejmě promýšlel. Náhle řekl: „Povídá se, že jsi temná družka. To by znamenalo černá adžah, že?“

„Jestli tomu opravdu věříš,“ prohlásila Siuan klidně, „tak mi setni hlavu.“

Min skoro vykřikla, jak se mu ruka na jílci sevřela, až mu zbělely klouby. Pomalu natáhla ruku a položila mu prsty na natažené zápěstí, dávajíc pozor, aby ho ani nenapadlo, že chce udělat něco jiného, než se ho jen dotknout. Bylo to, jako by se dotkla kamene. „Gawyne, mě znáš. Nemůžeš si myslet, že bych pomáhala černým adžah.“ Jeho oči od Siuaniny tváře neuhnuly, ani nemrkl. „Gawyne, Elain ji podporuje, i všechno to, co kdy udělala. Tvoje vlastní sestra, Gawyne.“ Stále byl jako kámen. „Egwain jí taky věří, Gawyne.“ Jeho zápěstí pod jejími prsty se zachvělo. „To přísahám, Gawyne. Egwain jí věří.“

Gawyn na ni mrkl, ale hned se vrátil k Siuan. „Proč bych ji neměl odtáhnout zpátky za krk? Řekni mi jeden důvod.“

Siuan jeho pohled opětovala s mnohem větším klidem, než cítila Min. „Můžeš to udělat, a já bych se nejspíš nevzmohla na větší odpor než kotě. Včera jsem byla jednou z nejmocnějších žen na světě. Možná i ta nejmocnější. Králové a královny by přišli, kdybych je povolala, i kdyby sebevíc nenáviděli Věž a vše, za čím stojí. Dneska se obávám, že večer nejspíš nebudu mít co jíst a že budu muset spát pod keřem. Během jednoho dne jsem se z nejmocnější ženy na světě stala ženou, která doufá, že najde statek, kde by si mohla vydělat na živobytí prací na poli. Ať už si myslíš, že jsem provedla cokoliv, není to dostatečný trest?“

„Možná,“ připustil po chvíli. Min si zhluboka vydechla úlevou, když jediným plavným pohybem vrátil meč do pochvy. „Ale proto tě jít nenechávám. Elaida by ti ještě mohla nechat setnout hlavu, a to já nemohu dovolit. Chci, aby to, co víš, bylo dostupné, kdybych to náhodou potřeboval.“

„Gawyne,“ řekla Min, „pojeď s náma.“ Strážci cvičený šermíř by mohl být v nadcházejících dnech užitečný. „Tak ji budeš mít po ruce, aby ti odpovídala na otázky.“ Siuan na ni mrkla, aniž by však přestala sledovat Gawyna, a netvářila se nijak rozhorleně. Min však přesto naléhala dál. „Gawyne, Egwain a Elain jí věří. Copak jí nemůžeš uvěřit taky?“

„Nežádej víc, než mohu dát,“ řekl Gawyn tiše. „Doprovodím vás k nejbližší bráně. Beze mne se tam nikdy nedostanete. Víc udělat nemohu, Min, a už tak je to víc, než bych měl. Je na tebe vydán zatykač, věděla jsi to?“ Znovu se vrátil pohledem k Siuan. „Jestli se jim něco stane,“ řekl bezvýrazným hlasem, „totiž Egwain nebo mé sestře, tak si tě najdu, ať se schováš kdekoliv, a zajistím, aby se to stejné stalo i tobě.“ Náhle poodešel o pár kroků dál, zastavil se s rukama zkříženýma na prsou a hlavou sklopenou, jako by již pohled na ně déle neunesl.

Siuan zpola zvedla ruku k hrdlu. Tam, kde předtím spočíval hrot meče, měla na světlé kůži tenkou červenou čárku. „Byla jsem se sílou příliš dlouho,“ vydechla poněkud nejistě. „Už jsem zapomněla, jaké to je stát proti někomu, kdo tě může přetrhnout jako hada.“ Tehdy se zadívala na Leanu, jako by ji viděla vůbec poprvé, a dotkla se vlastní tváře, jako by si nebyla jistá, jak vlastně vypadá. „Podle toho, co jsem četla, chvíli potrvá, než se to ztratí, ale třeba s tím mělo něco společného Elaidino hrubé zacházení. Nazval to převlekem, a možná to tak i poslouží.“ Neohrabaně se vyšplhala Bele na hřbet a s otěžemi zacházela, jako by byla kosmatá kobylka ohnivý hřebec. „Další výhoda, zdá se, být... Musím se to naučit vyslovovat bez mrknutí. Byla jsem utišena.“ Pronesla ta slova pomalu a přesně a pak kývla. „Tak. Jestli se dá soudit podle Leany, tak jsem ztratila dobrých patnáct let, možná víc. Znala jsem ženy, které by za něco takového zaplatily cokoliv. Třetí výhoda.“ Mrkla na Gawyna. Ten k nim pořád stál zády, ale ona stejně ztišila hlas. „Spolu s jistou volnější řečí, dejme tomu? Na Maru jsem si nevzpomněla celá léta. Je to přítelkyně z dětství.“

„Teď budete stárnout jako my ostatní?“ zeptala se Min, když lezla na koně. Lepší než mít připomínky ke lži. Měla by si zapamatovat, že teď může lhát. Leana obratně nasedla na třetí klisnu a provedla ji v kruhu, aby zjistila, jaký má krok. Určitě už na koni jezdívala.

Siuan potřásla hlavou. „To opravdu nevím. Žádná utišená žena nežila dost dlouho, aby to zjistila. Já to ale mám v úmyslu.“

„Chcete odjet,“ zeptal se Gawyn drsně, „nebo tu sedět a mluvit?“ Aniž by počkal na odpověď, vykročil mezi stromy.

Ženy pobídly své kobylky za ním. Siuan si stáhla kapuci hluboko do čela, aby zakryla svou tvář. Převlek nepřevlek, zřejmě nehodlala nic riskovat. Leana si tu svoji stáhla, jak nejhlouběji to šlo. Min je po chvíli napodobila. Elaida chtěla zatknouty ji? To znamenalo, že ví, že „Elmindreda“ je Min. Jak dlouho to ta ženská ví? Jak dlouho kolem Min chodila a myslela si, jak dobře je schovaná, zatímco ji Elaida pozorovala a pošklebovala se jí, jak je hloupá? Při tom pomyšlení se zachvěla.

Když na štěrkem vysypaném chodníčku dohonily Gawyna, objevilo se asi dvacet či víc mladých mužů. Šli přímo k nim, někteří snad jen o pár let starší než on, jiní teprve nedávno odrostli dětským střevíčkům. Min tušila, že někteří z nich se ještě nemusejí holit, alespoň ne pravidelně. Všichni však měli u pasu nebo na zádech meče a tři nebo čtyři i prsní pancíře. Nejeden měl na těle zakrvácený obvaz a většina měla šaty postříkané krví. A všichni měli ten stejný, strnulý pohled jako Gawyn. Při pohledu na něj se zastavili a pravou pěstí se udeřili do prsou. Gawyn jim na jejich pozdrav bez zpomalení jen kývl a mladí muži se zařadili za trojici koní.

„Žáci?“ zamumlala Siuan. „Ti se taky zúčastnili bojů?“

Min kývla, ale tvářila se dál bezvýrazně. „Říkají si Molodci.“

„Vhodné jméno,“ povzdechla si Siuan.

„Někteří jsou ještě skoro děti,“ dodala Leana.

Min jim nehodlala vykládat, že je strážci modrých a zelených adžah chtěli osvobodit dřív, než je utiší, a byli by mohli uspět, kdyby Gawyn nebyl pozvedl žáky, také „děti", a nevedl je do Věže, aby to zarazil. Boje to byly nejkrvavější, žáci proti učitelům, bez slitování, bez ústupků.

Vysoká, bronzem obitá Alindrellská brána byla otevřená, ale přísně hlídaná. Někteří strážní měli na prsou plamen Tar Valonu. Jiní měli kabátce dělníků a různorodou sbírku pancířů a přileb. Strážní a chlapíci, co přišli převlečení za zedníky. Všichni vypadali tvrdě a schopně, zvyklí na své zbraně, ale drželi se dál od sebe a jedni na druhé pohlíželi s nedůvěrou. Z řady věžových strážných vystoupil prošedivělý důstojník s rukama zkříženýma na prsou a díval se, jak se blíží Gawyn s ostatními.

„Psací potřeby!“ vyštěkl Gawyn. „Rychle!“

„No, vy musíte být ti Molodci, co jsme o nich tolik slyšeli,“ pravil prošedivělý důstojník. „Jste pěkná banda zatracenejch mladech kohoutků, ale já mám rozkaz, že nikdo neopustí pozemky Věže. Podepsaný samotným amyrlininým stolcem. Kdo si myslíš, že jsi, aby ses tomu stavěl na odpor?“

Gawyn pomalu zvedl hlavu. „Jsem Gawyn Trakand z Andoru,“ řekl tiše. „A hodlám zařídit, aby tyto ženy odešly, nebo abyste vy zemřeli.“ Ostatní Molodci zatím postoupili za něj a rozestoupili se, aby mohli čelit strážným s rukama na mečích, ani nemrkli, a nejspíš jim vůbec nezáleželo na tom, že stojí proti přesile.

Prošedivělý muž nejistě přešlápl a jeden z dalších strážných zabručel: „To je ten, co prej zabil Hammara a Coulina.“

Důstojník po chvíli trhl hlavou směrem ke strážnici a jeden ze strážných vběhl dovnitř a vrátil se s psací podložkou, kde v mosazném držátku v rohu hořel kousek červeného pečetního vosku. Gawyn ho nechal držet podložku, zatímco zuřivě psal.

„Tohle vás dostane přes stráže na mostě,“ řekl, a nechal pod svůj podpis skápnout červený vosk. Do kapky pak pevně vtiskl pečetní prsten.

„Tys zabil Coulina?“ zeptala se Siuan studeným hlasem, jenž by se byl hodil pro její dřívější úřad. „A Hammara?“

Min pokleslo srdce. Mlč, Siuan! Pamatuj, kdo jsi teď, a mlč!

Gawyn se ke trojici žen prudce otočil a oči měl jako modrý oheň. „Ano,“ zachraptěl. „Byli to mí přátelé a já si jich vážil, ale postavili se na stranu... Siuan Sanche, a já jsem musel –“ Náhle strčil papír se svou pečetí Min do ruky. „Jděte! Jděte, než si to rozmyslím!“ Plácl její kobylku po zadku, a když ta proskočila otevřenou bránou, vrhl se dozadu a plácl i druhé dvě. „Jděte!“

Min vedla koně přes velké náměstí kolem Věžových pozemků rychlým klusem, a Siuan a Leana ji těsně následovaly. Náměstí bylo prázdné, stejně jako ulice za ním. Zvonění podkov jejich koní na dláždění se hluše odráželo ode zdí. Ti, co ještě neuprchli z města, se schovávali.

Min si za jízdy prohédla Gawynův dokument. V hrudce červeného vosku byl otištěn útočící kanec. „Tady jenom stojí, že máme povolení odejít. Mohly bychom to použít i k tomu, abychom se dostaly na loď, stejně jako u mostů.“ Zdálo se moudré vydat se cestou, kterou nikdo nepředpokládá. Dokonce ani Gawyn ne. Min si sice nemyslela, že by opravdu změnil názor, ale jeho duševní rovnováha teď byla velice křehká, byla připravená se při špatném úderu rozbít.

„To je docela dobrý nápad,“ poznamenala Leana. „Vždy jsem si mysela, že z těch dvou je nebezpečnější Galad, ale už si nejsem jistá. Hammar a Coulin...“ Zachvěla se. „Loď nás dostane dále rychleji, než dokážou tihle koně.“

Siuan zavrtěla hlavou. „Většina Aes Sedai, které uprchly, musela určitě přejít přes mosty. To je nejrychlejší cesta z města, když vás někdo pronásleduje, je to rychlejší než čekat, než posádka lodi odrazí od břehu. Musím zůstat poblíž Tar Valonu, jestli je mám sebrat.“

„Ony za tebou nepůjdou,“ namítla Leana zcela jasným, významuplným hlasem. „Už nemáš na štólu právo. Dokonce ani na šátek a prsten.“

„Možná už nenosím štólu,“ opáčila Siuan stejně důrazně, „ale pořád vím, jak připravit posádku k bouři. A jelikož už nemohu nosit štólu, musím dohlédnout na to, aby na moje místo zvolily vhodnou ženu. Nedovolím Elaidě, aby jí prošlo říkat si amyrlin. Musí tu být někdo, kdo je velice silný, někdo, kdo vidí věci správně.“

„Takže ty chceš jít a pomáhat tomu... Drakovi!“ štěkla Leana.

„Co jiného bys chtěla, abych udělala? – Stočila se do klubíčka a umřela?“

Leana se otřásla, jako by jí Siuan uštědřila políček, a potom jely dlouho mlčky. Všechny ty úžasné budovy kolem, jako větrem ošlehané útesy a vlny a velká hejna ptáků, se děsivě tyčily nad jejich hlavami, když v ulicích kromě nich nebylo živé duše, jen jediný chlapík, který se před nimi vynořil zpoza rohu, a pak přebíhal ode dveří ke dveřím, jako by pro ně zajišťoval cestu. Prázdnotu však nijak neumenšil, jen ji zdůraznil.

„Co ještě můžeme dělat?“ prohodila nakonec Leana. Jela teď zhroucená v sedle jako pytel zrní. „Cítím takovou... prázdnotu. Prázdnotu.“

„Najdi si něco, čím ji vyplnit,“ řekla jí pevně Siuan. „Cokoliv. Vař pro hladové, starej se o nemocné, najdi si manžela a vychovávej děti. Já hodlám dohlédnout na to, aby tohle Elaidě neprošlo. Skoro bych jí dokázala i odpustit, kdyby doopravdy věřila, že jsem ohrozila Věž. Skoro bych mohla. Skoro. Ale ona byla plná závisti ode dne, kdy jsem povýšila na amyrlinin stolec místo ní. To ji pohánělo stejně jako co jiného, a proto ji hodlám svrhnout. Tohle naplňuje mne, Leano. To a skutečnost, že Rand al’Thor jí nesmí padnout do rukou.“

„To možná bude stačit.“ Žena s měděnou pletí mluvila pochybovačně, ale pak se narovnala. Rozdíl mezi tím, jak zkušeně seděla v sedle a jak se Siuan nejistě kymácela na mnohem menší kobyle, působil, že vypadala jako vůdce. „Ale jak vůbec začneme? Máme tři koně, šaty, co máme na sobě, a to, co má Min ve váčku. To těžko stačí na to, abychom mohly vyzvat Věž.“

„Jsem ráda, že ses nerozhodla pro manžela a domov. Najdeme další –“ Siuan se ušklíbla. „Najdeme Aes Sedai, které uprchly, najdeme, co potřebujeme. Možná máme víc, než si myslíš, Leano. Min, co stojí v tom průvodním listu, který nám dal Gawyn? Zmiňuje se tam o třech ženách? Co? Rychle, děvče.“

Min se na ni zlobně zamračila. Siuan hleděla na přebíhajícího muže před nimi. Byl to velký muž s tmavými vlasy, oblečený dobře, ale prostě, v usedlých hnědých odstínech. Ta žena mluvila, jako by stále byla amyrlin. No, chtěla jsem přece, aby znovu našla páteř, ne?

Siuan se obrátila a zadívala se na ni těma pronikavýma modrýma očima, které kupodivu nebyly o nic méně zastrašující než kdy dřív. „‚Nositelům je dovoleno opustit Tar Valon na mou zodpovědnost,‘“ ocitovala Min spěšně zpaměti. „‚Kdo jim bude bránit, bude se zodpovídat mně.‘ Podepsán –“

„Znám jeho jméno,“ štěkla Siuan. „Pojeďte za mnou.“ Pobídla Belu patami a málem spadla, když kosmatá kobylka zrychlila do pomalého cvalu. Ale udržela se v sedle, i když se v něm neohrabaně natřásala, a kopala Belu, pobízejíc ji k větší rychlosti.

Min si vyměnila překvapený pohled s Leanou a potom obě vyrazily cvalem za Siuan. Muž se ohlédl po dusotu kopyt a sám se také rozběhl, ale Siuan zatočila s Belou před něho a on se od kobylky se zavrčením odrazil. Min k nim dorazila právě včas, aby slyšela Siuan říkat: „Nenapadlo by mě, že tě potkám tady, Logaine.“

Min otevřela ústa. Byl to on. Ty zoufalé oči a kdysi hezká tvář lemovaná tmavými vlasy, kroutícími se mu na širokých ramenou, se nedaly s ničím zaměnit. Právě ten, koho potřebovaly najít. Muže, kterého Věž chtěla nejspíš stejně tolik jako Siuan.

Logain klesl na kolena, jako by ho unavené nohy již déle neunesly. „Teď už nemůžu nikomu ublížit,“ řekl unaveně a hleděl na dlažbu pod Belinými kopyty. „Jen jsem se chtěl dostat pryč, někde v klidu zemřít. Kdybys jen věděla, jaké to je, ztratit...“ Leana ho rozzlobeně šlehla otěžemi, když se odmlčel, ale on pokračoval, aniž si toho zřejmě všiml. „Mosty hlídají. Nikoho nepustí na druhou stranu. Neznají mě, ale stejně mě nepustí. Vyzkoušel jsem všechny.“ Náhle se zasmál, unaveně, ale jako by to přesto bylo legrační. „Vyzkoušel jsem je všechny.“

„Myslím,“ podotkla Min opatrně, „že bychom měly jet. On se nejspíš chce vyhnout těm, kteří ho musejí hledat.“ Siuan na ni vrhla pohled, při němž Min málem zacouvala i s koněm, ledové oči a pevná brada. Vůbec by nebylo nic hrozného na tom, kdyby ta žena zase byla trochu nejistá, jako to předvedla předtím.

Velký muž zvedl hlavu a podíval se z jedné na druhou. Pomalu se zamračil. „Vy nejste Aes Sedai. Kdo jste? Co chcete ode mne?“

„Já jsem žena, která tě může dostat z Tar Valonu,“ sdělila mu Siuan. „A možná ti dát šanci, jak oplatit červeným adžah. Určitě bys chtěl dostat šanci splatit těm, které tě zajaly, že ano?“

Muž se zachvěl. „Co musím udělat?“ zeptal se pomalu.

„Pojď za mnou,“ odvětila Siuan. „Pojď za mnou a pamatuj, že já jsem jediná osoba na celém světě, která ti dá možnost se pomstít.“

On je pozoroval, s nakloněnou hlavou a stále na kolenou, prohlédl si každou tvář, a pak se, s očima upřenýma na Siuan, zvedl. „Jsem tvůj člověk,“ pronesl prostě.

Na Leaně byla vidět stejná nevíra, jakou cítila Min. K čemu, pod Světlem, mohla Siuan využít muže pochybného duševního zdraví, který se falešně prohlásil za Draka Znovuzrozeného? Přinejmenším je mohl okrást o jednoho koně! Min si všimla, jak je vysoký, jak má široká ramena, a napadlo ji, že by asi měly mít nože připravené. Náhle, na chvíli, se mu kolem hlavy zase objevila ta zlatá a modrá aura, hovořící o přicházející slávě stejně jistě, jako když ji u něho viděla poprvé. Min se zachvěla. Vidění. Obrazy.

Ohlédla se přes rameno na Věž, silné bílé kopí dominující městu, pevnou a celou, a přesto rozbitou, jako by tu ležela v troskách. Na chvíli si dovolila pomyslet na obrazy, které spatřila jen na okamžik se mihnout kolem Gawynovy hlavy. Gawyn klečící se skloněnou hlavou u nohou Egwain, a Gawyn lámajíci Egwain krk, nejdřív jedno, pak druhé, jako by budoucnost mohla přinést obojí.

Věci, které vídávala, bývaly zřídkakdy tak jasné jako tyto dva obrazy, a ona ještě nikdy neviděla, že by se jeden obraz měnil ve druhý a zase zpátky, jako by ani vidina nepoznala, co se doopravdy stane. Horší bylo, že téměř s jistotou cítila, že právě to, co dneska udělala, obrátilo Gawyna na cestu k těmto dvěma možnostem.

I přes jasně svítící slunce se zachvěla. Co se stalo, stalo se. Ohlédla se na obě Aes Sedai – bývalé Aes Sedai – jež teď obě sledovaly Logaina, jako by to byl cvičený pes, zuřivý, možná nebezpečný, ale užitečný. Siuan a Leana zamířily k řece a Logain šel mezi nimi. Min je o něco pomaleji následovala. Světlo, doufám, že to za to stálo.

48

Odmítnutá nabídka

„Tak takové ženy máš rád?“ odfrkla si Aviendha opovržlivě.

Rand se na ni podíval dolů, kde kráčela vedle Jeade’enova třmene, ve svých těžkých suknicích a hnědou loktuší dvakrát ovinutou kolem hlavy. Zpod široké loktuše po něm blesklo dvé velkých modrozelených očí, jako by si přála, aby stále měla oštěp, který sebrala během útoku trolloků a za což jí moudré pěkně vyhubovaly.

Občas ho vyvádělo z míry, že chodí pěšky, zatímco on si jede na koni, ale zkusil jít taky po svých a jeho nohy pak byly vděčné za koně. Občas – velmi zřídka – se mu podařilo ji přimět, aby si sedla za něj na koně, když si stěžoval, že ho bolí za krkem, jak se k ní musí při řeči pořád naklánět. Jak se ukázalo, nebyla jízda na koni porušením zvyku. Ale pohrdání tím, že nepoužívá vlastní nohy, ji většinou nutilo chodit pěšky. Jeden úsměšek od kteréhokoliv Aiela, zvláště od Děvy, dokonce i od někoho, kdo se díval na druhou stranu, stačil, aby z Jeade’ena okamžitě sjela.

„Je měkká, Rande al’Thore. Slabá.“

Rand se ohlédl na skříňový bílý vůz v čele formanské karavany, která se kroutila jako had přes zaprášenou, rozlámanou krajinu, dnes znovu doprovázená jindskými Děvami. Isendra byla s Kaderem a vozkou na kozlíku, seděla těžkému formanovi na klíně, bradu měla položenou na jeho rameni a v ručce držela malý modrý hedvábný slunečník, aby na ni nesvítilo drsné slunce – a na něho také. Dokonce i v bílém kabátci si Kadere neustále otíral snědou tvář velkým kapesníkem. Horko na něj působilo mnohem víc než na ni v tenkém, přiléhavém rouše, ladícím se slunečníkem. Rand nebyl dost blízko, aby si mohl být jistý, ale měl dojem, že tmavé oči nad mlžným šátkem, jejž měla ovinutý kolem hlavy, upírá na něj. Obvykle ho pozorovala. Kaderemu to zřejmě nevadilo.

„Nemyslím, že je Isendra měkká,“ prohodil tiše a upravil si kolem hlavy šufu. Jistým způsobem to před sluncem chránilo. Odolával a odmítal si obléknout jiné části aielského oděvu bez ohledu na to, že ten byl mnohem lépe přizpůsoben klimatu než jeho červený vlněný kabátec. Bez ohledu na původ, bez ohledu na znamení na předloktích nebyl Aielem a nehodlal to předstírat. Ať už musel udělat cokoliv, mohl se držet aspoň kousku důstojnosti. „Ne, to bych tedy neřekl.“

Na kozlíku druhého vozu se zase hádala tlustá Keille s tím kejklířem, Nataelem. Natael držel opratě, i když neřídil tak dobře jako muž, jenž tuto práci obvykle vykonával. Občas se také oni podívali na Randa, jen po něm bleskli pohledem, než se zase vrátili ke své hádce. Ale to konečně dělali všichni. Dlouhý zástup Jindů na druhé straně i moudré za nimi s Moirain, Egwain a Lanem. Rand měl dojem, že i ve vzdálenějším, silnějším zástupu Shaidů se k němu obracejí hlavy. Teď ho to neznepokojovalo o nic víc než kdy předtím. On byl Tím, kdo přichází s úsvitem. Všichni chtěli vědět, co udělá. Zjistí to velice brzy.

„Měkká,“ zavrčela Aviendha. „Elain není měkká. Ty patříš Elain. Neměl bys laskat očima tuhle holčici s mléčnou pletí.“ Důrazně zavrtěla hlavou a mluvila napůl k sobě. „Naše způsoby ji šokují. Nikdy by je nepřejala. Proč bych se vůbec měla starat, jestli je přijme? Já se toho nechci účastnit! To nejde! Kdybych mohla, vzala bych tě jako gai’šaina a předala tě Elain!“

„Proč by měla Isendra přejímat aielské způsoby?“

Pohled, který na něj vrhla, byl tak překvapený, až se málem zasmál. Ona se okamžitě zamračila, jako by udělal něco, co ji rozhořčilo. Aielským ženám rozhodně nebylo o nic snazší porozumět než ostatním.

„Ty tedy rozhodně měkká nejsi, Aviendho.“ Měla by to vzít jako poklonu. Ta ženská byla občas drsná jako brousek. „Vysvětli mi znovu to o správkyních střechy. Jestli je Rhuark náčelníkem kmene Taardadů a náčelníkem Držby Chladné skály, tak jak to, že držba patří jeho ženě a ne jemu?“

Ještě malou chvíli se na něho zlobně mračila a pohybovala rty, jako by si pro sebe brumlala, než odpověděla. – „Protože ona je správkyně střechy, ty mokřiňane se zkamenělým mozkem. Muž nemůže vlastnit střechu o nic víc, než může vlastnit zemi! Občas vy mokřiňane mluvíte jako barbaři.“

„Ale jestli je Lian správkyní střechy Chladných skal, protože je Rhuarkova žena –“

„To je něco jiného! Copak to nikdy nepochopíš? Tohle pochopí i malé dítě!“ Zhluboka se nadechla a upravila si loktuši kolem obličeje. Byla to hezká žena, až na to, že se na něho většinou dívala, jako by na ní spáchal nějaký zločin. Co to mohlo být, to nevěděl. Bělovlasá Bair, s tváří jako z vydělané kůže, která se pořád odmítala bavit o Rhuideanu, mu nakonec neochotně prozradila, že Aviendha ty skleněné sloupy neviděla. Neuvidí je, dokud nebude připravena stát se moudrou. Tak proč ho tolik nenávidí? Byla to záhada, na kterou by velice rád dostal odpověď.

„Vezmu to z jiné strany,“ vrčela Aviendha. „Když se má žena provdat, pokud již nemá vlastní střechu, její rodina ji pro ni postaví. O svatebním dnu ji její nový manžel odnese od rodiny přehozenou přes rameno a jeho bratři drží její sestry stranou, ale u dveří ji postaví na zem a požádá ji o svolení vstoupit. Střecha patří jí. Ona může...“

Tyto lekce byly tou nejpříjemnější věcí za celých jedenáct dní a nocí od útoku trolloků. Ne že by byla zprvu ochotná se bavit, kromě tirád týkajících se jeho předpokládaného špatného chování k Elain, a později další znepokojivé lekce, která ho měla přesvědčit, že Elain je dokonalá žena. Dokud se náhodou nezmínil Egwain, že když už se s ním Aviendha odmítá bavit, mohla by na něj aspoň přestat civět. Během hodiny za Aviendhou došel bíle oděný gai’šain.

Ať už jí moudré řekly cokoliv, vrátila se třesouc se vzteky a požadovala – požadovala! – aby se od ní nechal vzdělávat v aielských zvycích a způsobech. Nepochybně v naději, že otázkami, které položí, vyzradí něco z toho, co má v plánu. Po zmijí lstivosti Tearu byla otevřenost, s jakou ho špehovaly moudré, skoro osvěžující. Přesto bylo jistě moudré dozvědět se, co půjde, a mluvit s Aviendhou bylo vlastně příjemné, zvláště při těch příležitostech, kdy se zdálo, že zapomněla, že ho z nějakého důvodu nenávidí.

Ovšem kdykoliv si uvědomila, že spolu hovoří jako dva lidé, místo jako zajatec se svou paní, mívala sklony k jednomu z těch rozpálených výbuchů, jako by ji Rand vlákal do pasti.

A přesto byly jejich rozhovory příjemné, zvláště ve srovnání se zbytkem cesty. Její výbuchy špatné nálady ho dokonce začínaly bavit. Když v něm viděla muže, kterého nenáviděla, aspoň ji to zaměstnávalo natolik, že neviděla Toho, kdo přichází s úsvitem, nebo Draka Znovuzrozeného. Byl prostě jen Rand al’Thor. V každém případě věděla, co si o něm myslí. Ne jako Elain, kdy mu z jednoho jejího dopisu zahořely uši, a z dalšího, napsaného ten samý den, měl dojem, že mu narostly tesáky a rohy jako trollokovi. Min byla skoro jediná žena, kterou kdy potkal, jež se nesnažila zmačkat jeho důvtip do kuličky. Ale ta teď byla ve Věži – aspoň tam byla v bezpečí – a to bylo jedno z míst, jimž se hodlal důsledně vyhýbat. Občas ho napadlo, že život by byl mnohem jednodušší, kdyby mohl na ženy úplně zapomenout. A teď se mu začala Aviendha vkrádat do snů, jako by Min a Elain nebyly už tak dost špatné. Ženské mu svazovaly city do uzlu, a on v této chvíli potřeboval čistou hlavu. Čistou a chladnou hlavu.

Uvědomil si, že se zase dívá na Isendru. Ta na něj za Kadereho uchem zakývala prsty. Byl si jist, že se její plné rty zvlnily v úsměvu. No ano. Nebezpečná. Musím být chladný a tvrdý jako ocel. Ostrá ocel.

Jedenáct dní a noc ke dvanáctému a nic se nezměnilo. Dny a noci plné podivných kamenných útvarů, skalních věží s plochými vrcholky a válců vyčnívajících z rozlámané, rozpálené krajiny, kterou křižovaly hory zdánlivě náhodně rozložené po kraji. Dny plné slunce a žhavých větrů, a noci plné mrazu. Všechno, co tu rostlo, mělo trny nebo ostré výčnělky, či jejich dotek pálil jako ďas. O některých Aviendha tvrdila, že jsou jedovaté. Tento seznam byl zjevně mnohem delší než seznam rostlin, které byly jedlé. Jediná voda byla ve skrytých pramenech a nádržích, i když mu Aviendha ukázala rostliny, které rostly tam, kde do vykopané hluboké díry pomalu nateče dost vody, aby to jednoho či dva lidi udrželo naživu, a další, které při žvýkání poskytovaly kyselou, vodnatou dužinu.

Jedné noci lvi zabili Shaidům dva nákladní koně, a pak řvali ve tmě, poté, co byli odehnáni od své kořisti, a zmizeli v rokli. Když se čtvrtého večera utábořili, jeden vozka vyrušil malého hnědého hádka. Dvoukročník, tak ho Aviendha později nazvala, a dostál svému jménu. Chlapík vřískal a snažil se utéci k vozům, i když viděl, že k němu spěchá Moirain. Při druhém kroku padl na břicho a zemřel dřív, než Aes Sedai stačila seskočit ze své bílé klisny. Aviendha znala dlouhý seznam jedovatých hadů, pavouků a ještěrek. Jedovaté ještěrky! Jednou pro něj jednu našla, na loket dlouhou a tlustou, se žlutými pruhy na bronzových šupinách. Ledabyle ji přišlápla botou s měkkou podrážkou a vrazila ještěrce nůž do široké hlavy. Potom ji zvedla, aby viděl čirou, olejnatou tekutinu vytékající ještěrce z tlamy přes ostré kostěné hřebeny. Gara, vysvětlovala mu, dokáže prohryznout botu. Dokáže taky zabít býka. Ostatní jsou samozřejmě horší. Gara je pomalá a není příliš nebezpečná, pokud jste nebyli tak pitomí, abyste na ni šlápli. Když velkého plaza shodila z čepele, žlutá a bronzová na jeho šupinách okamžitě splynula s popraskaným jílem. Aha, ano. Jen nebýt tak pitomý a nešlápnout na něj.

Moirain dělila svůj čas mezi moudré a Randa. Obvykle se ho snažila, tím způsobem, jak to dělaly Aes Sedai, donutit, aby vyjevil své plány. „Kolo tká, jak si kolo přeje,“ řekla mu právě onoho rána chladným, klidným hlasem – svou bezvěkou tvář měla vyrovnanou, ale tmavé oči, které na něho upírala přes Aviendžinu hlavu, byly žhavé, „ale hlupák se ve vzoru může uškrtit. Dej si pozor, aby sis neutkal smyčku kolem krku.“ Někde získala světlý plášť, téměř bílý jako šat gai’šainů, který se ve slunci mihotal, a pod širokou kapuci nosila kolem hlavy poskládaný navlhčený sněhobílý šátek.

„Já žádné smyčky nedělám.“ Zasmál se, a ona obrátila Aldíb tak rychle, že klisna málem srazila Aviendhu na zem, a odcválala zpátky k oddílu moudrých, až za ní plášť vlál.

„Je pitomost pohněvat Aes Sedai,“ zamumlala Aviendha a mnula si rameno. „Nemyslela jsem si, že jsi pitomec.“

„Prostě musíme počkat a uvidíme, jestli jsem nebo ne,“ řekl jí a už mu do smíchu nebylo. Pitomec? Některá rizika prostě musel podstoupit. „Prostě musíme počkat.“

Egwain jen zřídka opouštěla moudré, stejně často chodila pěšky, jako jezdila na Rose, a občas některou z nich vzala na chvíli za sebe do sedla. Rand se nakonec dobral toho, že se opět vydává za hotovou Aes Sedai. Amys, Bair, Seana a Melain to zřejmě přijaly stejně ochotně jako Tairenové, i když ne stejně. Občas se s ní některá pohádala tak hlasitě, až skoro slyšel, o čem se baví, i když byly přes sto kroků daleko. Skoro stejně se chovaly k Aviendze, i když ji spíš zastrašovaly, než se s ní hádaly, ale čas od času také vedly rozhořčené debaty s Moirain. Zvláště zlatovlasá Melain.

Desátého rána Egwain konečně přestala nosit vlasy spletené do copů, i když to bylo nejzvláštnější. Moudré s ní dlouze hovořily, stranou, když gai’šainové skládali stany a Rand si sedlal Jeade’ena. Kdyby nebyl věděl svoje, byl by si myslel, že to, jak stojí se sklopenou hlavou, znamená pokus o poddajnost, ale to slovo se na ni dalo použít pouze ve srovnání s Nyneivou. A možná s Moirain. Egwain náhle zatleskala, zasmála se a postupně každou moudrou objala, než si spěšně rozvázala copánky.

Když se zeptal Aviendhy, co se děje – když se probudil, seděla před jeho stanem – ta jen kysele zavrčela: „Rozhodly, že vyrostla –“ Prudce se odmlčela, upřela na něj vyrovnaný pohled, a pokračovala chladným hlasem. „To je záležitost moudrých, Rande al’Thore. Zeptej se jich, jestli chceš, ale připrav se na to, že uslyšíš, že ti do toho nic není.“

Egwain že vyrostla? Jako co? Nedávalo to smysl. Aviendha už k té záležitosti nedodala ani slovo. Místo toho seškrábala z balvanu trochu šedého lišejníku a začala popisovat, jak se z něj dá udělat lektvar na ránu. Ta žena se učila způsobům moudrých na jeho vkus až příliš rychle. Moudré samotné mu nevěnovaly příliš velkou pozornost. Jistě, nepotřebovaly to, když mu, obrazně řečeno, na rameni seděla Aviendha.

Ostatní Aielové, tedy aspoň Jindové, byli s každým dnem méně odtažití a snad i trochu méně nejistí ohledně toho, co pro ně znamená Ten, kdo přichází s úsvitem, ale Aviendha byla jediná, kdo s ním mluvil delší dobu. Každý večer přišel Lan a cvičil s ním s mečem, Rhuark ho učil zacházet s oštěpy a ten zvláštní aielský způsob boje holýma rukama a nohama. Strážce něco z toho znal a připojil se ke cvičení. Většina ostatních se Randovi vyhýbala, zvláště vozkové, kteří zjistili, že je Drak Znovuzrozený, muž, který dokáže usměrňovat. Když si všiml, jak se na něj jeden z těch mužů s drsnou tváří dívá, chlapík jako by hleděl na Temného. Ne tak Kadere nebo kejklíř.

Téměř každého rána, když vyrazili na cestu, přijel za ním forman na jedné z mul, které předtím táhly vozy, co spálili trolloci. Jeho tvář byla ještě snědší díky dlouhému bílému šátku, jejž měl ovázaný kolem hlavy a visel mu až na krk. S Randem byl samý ostych, ale díky chladným, neměnným očím vypadal jeho zahnutý nos jako orlí zobák.

„Můj pane Draku,“ začal ráno po útoku, pak si všudypřítomným kapesníkem otřel pot z čela a nepohodlně si poposedl ve starém odřeném sedle, které někde pro mulu našel. „Jestli ti tak smím říkat?“

V dáli na jihu se zmenšovaly ohořelé trosky tří vozů a s nimi i hroby dvou Kadereho mužů a mnohem víc Aielů. Trolloky prostě odtahali z tábora a nechali pro mrchožrouty, vyjící tvory s velkýma ušima – Rand nevěděl, jestli to jsou velké lišky nebo malí psi, vypadali trochu jako obojí – a supy s červenými špičkami křídel, z nichž někteří ještě kroužili po obloze, jako by se báli sednout do změti svých druhů.

„Říkej mi, jak chceš,“ řekl mu Rand.

„Můj pane Draku. Myslel jsem na to, cos říkal včera.“ Kadere se rozhlédl kolem sebe, jako by se bál, že ho někdo uslyší, i když Aviendha byla u moudrých a jeho vlastní vozy padesát kroků daleko, což byli nejbližší možní posluchači. Přesto ztišil hlas téměř do šepotu a otíral si nervózně tvář. Ale jeho oči se ani na chvíli nezměnily. „Co jsi říkal o tom, že znalosti jsou cenné a dláždí cestu k velikosti. To je pravda.“

Rand se na něj jen dlouho, bez mrkání, díval s nehybnou tváří. „To jsi řekl ty, ne já,“ prohlásil nakonec.

„No, možná řekl. Ale je to pravda, že ano, můj pane Draku?“ Rand kývl, a forman pokračoval, stále šeptem a stále pátraje po případných posluchačích. „Přesto může být vědění nebezpečné. V předávání víc než v získávání. Muž, který prodává informace, musí mít nejen svou cenu, ale i zabezpečení. Záruky a zajištění před... odplatou. Souhlasíš?“

„Ty máš nějaké vědomosti, které chceš... prodat, Kadere?“

Zavalitý muž se zamračil na svou karavanu. Keille teď i přes panující vedro šla pěšky podle vozu, i tentokrát měla mohutný trup zahalený v bílém a v hrubých vlasech jí slonovinové hřebeny držely bílý krajkový šátek. Čas od času se podívala na dva muže jedoucí pospolu, a na tu vzdálenost nebylo možné poznat, jak se tváří. Zdálo se to zvláštní, že se někdo tak velký pohybuje tak lehce. Isendra vyšplhala na kozlík prvního vozu a sledovala je otevřeněji, dokonce se vykláněla, aby viděla přes roh bíle natřeného vozu, jak se kymácel a kodrcal.

„Ta žena může ještě být moje smrt,“ mumlal Kadere. „Třeba bychom si mohli promluvit později, můj pane Draku, bude-li ti libo.“ Tvrdě pobídl mulu, odklusal k vedoucímu vozu a vyhoupl se na kozlík s překvapivou hbitostí, a otěže muly přivázal k železnému kroužku v rohu velkého vozu. S Isendrou pak zmizeli ve voze a nevynořili se dřív, než zastavili na noc.

Příštího dne se však vrátil, a také další dny, když viděl, že je Rand sám, a pokaždé naznačoval, že má nějaké informace, které by za správnou cenu mohl prodat, pokud by dostal správné záruky. Jednou zašel dokonce tak daleko, že prohlásil, že by cokoliv – vražda, zrada, úplně všechno – mělo být výměnou za tuto informaci odpuštěno, a když s ním Rand nesouhlasil, začal být stále nervóznější. Ať už chtěl prodat cokoliv, zřejmě chtěl, aby ho Rand chránil před každou špatností, kterou snad kdy spáchal.

„Nevím, že bych chtěl kupovat nějaké informace,“ řekl mu Rand víc než jednou. „Vždycky je tu otázka ceny, není-liž pravda? A některou cenu možná nejsem ochoten zaplatit.“

Prvního večera si Randa stranou odtáhl Natael, poté, co byly zapáleny ohně a mezi nízkými stany se nesla vůně připravovaných pokrmů. Kejklíř byl skoro stejně nervózní jako Kadere. „Mám o tobě vysoký mínění,“ řekl a s hlavou nakloněnou na stranu Randa úkosem pozoroval. „Měl bys mít velkolepý epos, který by vyprávěl tvůj příběh. Drak Znovuzrozený. Ten, kdo přichází s úsvitem. Muž, kterého se týká kdoví kolik proroctví v tomto věku a v dalších taky.“ Přitáhl si plášť úžeji k tělu a barevné záplaty se zavlnily ve větru. Soumrak byl v Pustině krátký, noc a zima přicházely rychle a spolu. „Jaký máš vztah ke svému předpovězenému osudu? Musím to vědět, jestli mám složit ten epos.“

„Vztah?“ Rand se rozhlédl po táboře na Jindy, přecházející mezi stany. Kolik z nich zemře, než tady skončí? „Jsem utahaný. Velice utahaný.“

„To je těžko hrdinský pocit,“ utrousil Natael. „Ale to se dá čekat, vzhledem ke tvýmu osudu. Svět ti leží na ramenou, většina lidí tě při první příležitosti chce zabít, zbytek jsou hlupáci, kteří myslí jen na to, jak tě využít, dostat se skrz tebe k moci a slávě.“

„Kam patříš ty, Nataeli?“

„Já? Já jsem jen prostej kejklíř.“ Muž jakoby na důkaz zvedl krajíček záplatovaného pláště. „Já bych si to s tebou nevyměnil ani za nic na světě, ne když tě provází takovej osud. Smrt nebo šílenství nebo oboje. ‚Jeho krev na kamenech Shayol Ghulu...‘ Tak to stojí v Karaethonským cyklu, v Dračích proroctvích, že? To, že musíš zemřít, abys zachránil hlupáky, kteří si po tvý smrti vydechnou úlevou. Ne, to bych nechtěl ani za všechnu tvoji moc a víc.“

„Rande,“ řekla Egwain a vystoupila z houstnoucího šera. Světlý plášť měla ovinutý kolem těla a kapuci staženou do čela. „Přišly jsme se podívat, jak se ti vede po léčení a dni v tom žáru.“ Byla s ní Moirain, s tváří zahalenou hlubokou kapuci bílého pláště, a také Bair, Amys, Melain a Seana, s hlavami omotanými tmavými loktušemi. Všechny ho pozorovaly, klidné a chladné jako noc. Dokonce i Egwain. Ještě neměla tu bezvěkost Aes Sedai, ale měla oči Aes Sedai.

Aviendhy si zprvu nevšiml, poněvadž se táhla až za ostatními. Chvíli měl dojem, že v jejím výraze vidí soucit, ale jestli tam byl, zmizel, jakmile si všimla, že se na ni dívá. Představivost. Byl utahaný.

„Někdy jindy,“ vyhrkl Natael. Mluvil k Randovi, ale díval se na ženy tím svým zvláštním způsobem. „Promluvíme si jindy.“ Maličko se uklonil a odkráčel.

„Hněváš se na svou budoucnost, Rande?“ prohodila tiše Moirain, když kejklíř odešel. „Proroctví hovoří květnatým, skrytým jazykem. Ne vždycky znamenají to, co se zdá, že říkají.“

„Kolo tká, jak si kolo přeje,“ opáčil Rand. „Udělám, co musím. Pamatuj si to, Moirain. Udělám, co musím.“ Zřejmě ji to uspokojilo. S Aes Sedai se to však dalo těžko poznat. Nebude spokojená, dokud se nedozví všechno.

Natael se vrátil příštího večera, a další a další, a pořád mluvil o eposu, který jednou složí, ale měl dost morbidní sklony, neustále se vyptával, jak Rand hodlá čelit šílenství a smrti. Jeho příběh měl být zjevně tragédie. Rand rozhodně netoužil přivádět svůj strach na světlo. To, co měl v srdci a v hlavě, může zůstat tam. Nakonec kejklíře asi unavilo, že pořád slyší: „Udělám, co musím,“ a přestal chodit. Vypadalo to, že nechce svůj epos složit, pokud nebude plný bolestných emocí. Když se naposledy odkrádal pryč, vypadal zcela zničeně, a plášť za ním zuřivě povlával.

Ten chlapík byl divný, ale při srovnání s Tomem Merrilinem byli takoví všichni kejklíři. Natael rozhodně předvedl i další typické kejklířské rysy. Například měl rozhodně velmi vysoké mínění o sobě. Randovi bylo jedno, jestli ho oslovuje tituly nebo ne, ale Natael se bavil s Rhuarkem a Moirain, když se k ní párkrát nachomýtl, jako by byli sobě rovní. Tohle byl Tom v nejlepším. A úplně se vzdal představení pro Jindy, většinu noci strávil vždy v táboře Shaidů. Rhuarkovi vysvětloval, že Shaidů je prostě víc, jako by to byla ta nejjasnější věc na světě. Větší obecenstvo. Žádnému z Jindů se to nelíbilo, ale s tímhle nemohl dokonce ani Rhuark nic udělat. V Trojí zemi bylo kejklířům dovoleno téměř vše, snad krom vraždy, aniž by za to byli voláni k zodpovědnosti.

Aviendha trávila noci mezi moudrými a občas s nimi hodinku či dvě šla i ve dne. Všechny se kolem ní vždycky seběhly, dokonce i Moirain a Egwain. Rand si nejdřív myslel, že jí musejí radit, jak ho co nejlépe zvládnout, jak z něj vytáhnout to, co chtějí vědět. Pak jednou, když se jim slunce právě roztěkalo nad hlavami, se před oddílem moudrých náhle objevila ohnivá koule a odkutálela se pryč, vypalujíc brázdu v sežehnuté zemi, až se nakonec zmenšila, až zmizela docela.

Někteří z vozků přitahovali opratě poplašených, frkajících spřežení, zastavovali, vstávali na kozlících a volali na sebe ve strachu a zmatku, přičemž své volání doprovázeli hrubými nadávkami. Jindové si začali tiše vykládat a také se dívali, stejně jako Shaidové, ale oba zástupy Aielů téměř nezpomalily krok. Skutečné vzrušení však bylo vidět právě mezi moudrými. Všechny čtyři se seběhly kolem Aviendhy, všechny zřejmě mluvily najednou a hodně u toho mávaly rukama. Moirain a Egwain, vedoucí své koně, se snažily dostat ke slovu. I když je Rand neslyšel, věděl, že jim Amys zcela zřetelně sdělila, za pomoci zuřivého kývání prstem, aby se držely stranou.

Rand, s pohledem upřeným na začernalou rýhu táhnoucí se jako šíp na půl míle daleko, se zase posadil do sedla. Učily Aviendhu usměrňovat. No ovšem. Tak tohle dělaly. Hřbetem ruky si otřel pot z čela. Slunce s tím nemělo co dělat. Když se ta ohnivá koule objevila, pudově sáhl po pravém zdroji. Bylo to jako snažit se nabrat vodu řešetem. Všechno to, jak se snažil dosáhnout na saidín, bylo, jako by se snažil nahmátnout vzduch. Mohlo by se to stát i tehdy, až jednou bude sílu zoufale potřebovat. Musí se to taky naučit, ale neměl žádného učitele. Musí se to naučit nejen proto, že jinak by ho jediná síla zabila dřív, než by si musel dělat starosti s tím, že zešílí, pokud se to nenaučí. Musel se to naučit, protože ji musel používat. Naučit se ji používat. Používat ji k učení. Začal se smát tak hlasitě, až se po něm někteří Jindové znepokojeně ohlédli.

Kdykoliv během těch jedenácti dní a nocí by ho potěšila Matova společnost, ale Mat nikdy nepřišel na déle než pár minut. Širokou krempu klobouku s plochou střechou měl vždycky staženou dolů, aby mu stínila oči, a přes hrušku Okova sedla měl položen oštěp s černým ratištěm, s tou zvláštní, krkavci poznačenou a s pomocí síly ukutou hlavicí, připomínající krátkou, zakřivenou čepel meče.

„Jestli se ještě víc opálíš, změníš se v Aielana,“ mohl prohodit se smíchem, nebo třeba: „To tady hodláš strávit zbytek života? Na druhý straně Dračí stěny je celej svět. Víno? Ženy? Pamatuješ se na to vůbec?“

Ale Mata vyloženě zneklidňoval, a navíc se Mat odmítal bavit o Rhuideanu a o tom, co se tam stalo, snad ještě víc než moudré. Ruka na černém ratišti se mu sevřela při každé zmínce o mlhou překlenutém městě, a tvrdil, že si z cesty skrze ter’angrial nepamatuje vůbec nic – načež si vzápětí odporoval tvrzením: „Drž se od tý věci dál, Rande. Vůbec není jako ta v Tearu. Oni podvádějí. Ať shořím, kéž bych to nikdy neuviděl!“

Když se jednou Rand zmínil o starém jazyce, Mat štěkl: „Ať shořím, ty o tom zatraceným starým jazyce vůbec nic nevíš!“ a odcválal rovnou zpátky k formanským vozům.

Tam Mat trávil většinu času. Hrál v kostky s vozky – dokud si neuvědomili, že vyhrává mnohem častěji než prohrává bez ohledu na to, čí kostky použijí – a při každé příležitosti navazoval s Kaderem nebo Nataelem dlouhé hovory a pronásledoval Isendru. Bylo jasné, co má za lubem, od chvíle, kdy se na ni poprvé zazubil a narovnal si klobouk, toho rána po útoku trolloků. Každý večer s ní mluvil, jak nejdéle to šlo, a tak ošklivě se popíchal, když pro ni trhal bílé kvítky z trnitého keře, že dva dny skoro neudržel otěže, i když odmítal dovolit Moirain, aby ho vyléčila. Isendra ho sice právě nepovzbuzovala, ale její líný úsměv nebyl vypočítaný právě na to, aby ho odehnal. Kadere to viděl – a neřekl ani slovo, i když občas Mata sledoval jako sup. Jiní však měli poznámky.

Pozdě jednoho odpoledne, když se vypřahaly muly a stavěly stany, a Rand právě odsedlával Jeade’ena, stál Mat s Isendrou v nevalném stínu jednoho s plachtou přetažených vozů. Stáli velmi blízko sebe. Rand potřásl hlavou a při vytírání grošáka je sledoval. Slunce bylo nízko nad obzorem a vysoké věže vrhaly na tábor dlouhé stíny.

Isendra si pohrávala se svým průsvitným závojem, jako by zahálčivě uvažovala, že si jej sundá, a usmívala se. Plné rty měla našpulené, připravené k polibku. Mat, povzbuzený, se sebevědomě zakřenil a přistoupil blíž. Isendra spustila ruku a pomalu zavrtěla hlavou, ale ten povzbudivý úsměv nezmizel. Ani jeden neslyšel přicházet Keille, která se přes svou váhu pohybovala velice lehce.

„Tak tohle chceš, vzácnej pane? Ji?“ Oba od sebe při zvuku jejího medového hlasu odskočili, a ona se zasmála stejně melodicky, což při jejím obličeji vypadalo velice zvláštně. „Dohoda pro tebe, Matrime Cauthone. Zlatou tarvalonskou marku, a je tvoje. Takováhle žába nemůže stát za víc než za dvě, takže je to slušná dohoda.“

Mat se zamračil, a podle toho, jak se tvářil, si přál, aby byl kdekoliv jinde.

Isendra se však pomalu otočila ke Keille, horská kočka čelící medvědici. „Zacházíš daleko, stařeno,“ řekla tiše a oči nad závojem měla tvrdé. „Už ty tvoje řeči snášet nebudu. Dávej si pozor. Leda bys chtěla zůstat tady v Pustině.“

Keille se široce usmála, ale veselí nikdy nedostoupilo až k jejím obsidiánovým očím, které se třpytily nad tlustými tvářemi. „Že by?“

Isendra rozhodně kývla a pravila: „Tarvalonskou marku?“ Hlas měla jako ocel. „Zařídím, abys měla tarvalonskou marku, až tě opustíme. Jen si přeji, abych se mohla dívat, až se pokusíš ji pít.“ Obrátila se ke Keille zády a odešla k prvnímu vozu. Cestou se vůbec svůdně nepohupovala a hned zmizela ve voze.

Keille ji pozorovala s nečitelným výrazem, dokud se bílé dveře nezavřely, a pak se náhle obrátila k Matovi, jenž právě hodlal vyklouznout. „Jen pár mužů kdy odmítlo mou nabídku jednou, natož dvakrát. Měl by sis dávat pozor, abych se náhodou nerozhodla s tím něco udělat.“ Se smíchem natáhla ruku a silnými prsty ho štípla do tváře, dost tvrdě, aby sebou trhl, a pak se obrátila směrem k Randovi. „Domluv mu, můj pane Draku. Mám pocit, že ty víš něco o nebezpečí, které ti hrozí, když se vysměješ ženě. Ta aielská dívka, co s tebou chodí a mračí se. Slyšela jsem, že patříš jiné. Třeba má pocit, že se jí vysmíváš.“

„O tom vůbec pochybuji, paní,“ utrousil Rand suše. „Aviendha by mi vrazila nůž mezi žebra, kdyby si myslela, že na ni takhle myslím.“

Široká žena zařvala nezkrotným smíchem. Mat ucukl, když po něm sáhla znovu, ale ona ho tentokrát jen poplácala po tváři, do které ho předtím štípla. „Vidíš, vzácný pane? Vysměješ se nabídce ženy, a ona si o tom nebude myslet nic špatnýho, nebo třeba –“ udělala rukou pohyb, jako by něco párala – „nůž. Tuhle lekci se může naučit každý muž. Co, můj pane Draku?“ Sípajíc smíchy odchvátala zkontrolovat muže pečující o muly.

Mat si zamnul tvář a zamumlal: „Všechny jsou praštěný,“ než také odešel. Ale Isendru pronásledovat nepřestal.

A tak to pokračovalo jedenáct dní, i dvanáctý, cestou přes jalovou, spálenou zemi. Dvakrát spatřili jiné stojny, malé budovy podobné Stojně Imre, upravené pro snadnou obranu v holé stěně kamenné věže či pahorku. U jedněch bylo tři sta či víc ovcí, a muži, kteří o ně pečovali, byli stejně překvapení, když zjistili, co je Rand zač, jako tím, že ve Trojí zemi jsou trolloci. Druhé byly opuštěné, ne přepadené, jen nepoužívané. V dálce Rand několikrát zahlédl kozy nebo ovce či světlé dlouhorohé krávy. Aviendha říkala, že stáda patří sousedním klanovým držbám, ale on nezahlédl žádné lidi a rozhodně ne žádnou budovu, které by se dalo říkat držba.

Dvanáctého dne zástupy Jindů a Shaidů lemovaly oddíl moudrých, a formanské vozy hrkotaly, Keille s Nataelem se pak hádali a Isendra sledovala Randa z Kadereho klína.

„...a takhle to je,“ dokončila Aviendha a kývla si. „Teď už jistě musíš chápat, jak je to se správkyní střechy.“

„Ani ne,“ přiznal Rand. Uvědomil si, že už delší dobu jen naslouchá zvuku jejího hlasu, ne slovům. „Jsem si ale jistý, že to funguje skvěle.“

Aviendha na něj zavrčela. „Až se oženíš,“ řekla napjatým hlasem, „s draky na pažích dokazujících tvůj původ, budeš se držet svého původu, nebo budeš požadovat vlastnictví všeho, kromě šatů, jež bude mít tvoje žena na sobě, jako nějaký mokřinský divoch?“

„Takhle to ale vůbec není,“ namítal Rand, „a každá žena tam, odkud pocházím, by spráskala muže, který by si to myslel. A stejně, nemyslíš, že tohle bych si měl vyřídit s tou, kterou se rozhodnu vzít si za ženu?“ Pokud něco, tak se na něho mračila víc než předtím.

K Randově úlevě přiběhl z čela zástupu Jindů Rhuark. „Jsme doma,“ oznámil Aielan s úsměvem. „Držba Chladné skály.“

49

Držba Chladné skály

Rand se zamračeně rozhlédl kolem sebe. Míli před nimi stál shluk vysokých skalních kuželů s rovnými stěnami, nebo snad jeden rozlámaný kužel. Po levici se táhly vyprahlé pahorky a křivolaké rokle pokryté trsy tuhé trávy, bezlistými ostnatými rostlinami a řídce roztroušenými trnitými keři a nízkými stromky. V dálce se zvedaly obrovské sloupy z drsného kamene a za nimi zubaté hory. Po pravici byla krajina stejná, až na to, že pláň pokrytá popraskaným nažloutlým jílem byla rovnější a hory blíž. Mohla to být kterákoliv část Pustiny, co viděl od odjezdu z Chaendaeru.

„Kde?“ zeptal se.

Rhuark mrkl na Aviendhu, která se na Randa dívala, jako by přišel o rozum. „Pojď. Ať ti Chladné skály ukážou tvé vlastní oči.“ Kmenový náčelník si stáhl šufu na ramena a s obnaženou hlavou se klusem rozběhl k rozpukané skále před nimi.

Shaidové již zastavili, pobíhali kolem a stavěli si stany. Heirn a Jindové se s nákladními mulami zařadili za Rhuarka, také si odhalovali hlavy a křičeli. Děvy doprovázející formany volaly na vozky, aby pobídli spřežení a zařadili se za Jindy. Jedna z moudrých si vykasala sukně ke kolenům a rozběhla se za Rhuarkem. Rand měl dojem, že to je Amys, podle světlých vlasů. Bair se určitě nemohla pohybovat tak rychle – ale zbytek oddílu moudrých pokračoval stejným tempem. Chvíli se zdálo, že Moirain pojede za Randem, pak zaváhala a přela se s jednou z moudrých, která však měla vlasy stále zakryté loktuší. Nakonec Aes Sedai pobídla bílou klisnu vedle Egwaininy a Lanova vraného hřebce, před bíle oděné gai’šainy, kteří za sebou táhli nákladní zvířata. Všichni však mířili stejným směrem jako Rhuark.

Rand se naklonil a nabídl ruku Aviendze. Když zavrtěla hlavou, řekl: „Jestli budou pořád takhle křičet, tak tě tam dole neuslyším. Co když udělám z nevědomosti nějakou chybu, protože neuslyším, co říkáš?“

Aviendha cosi zavrčela, pohlédla na Děvy kolem formanských vozů, povzdechla si a chytila se ho za ruku. Rand ji sevřel, nevšímal si jejího rozhorleného skuhrání a vytáhl ji za sebe do Jeade’enova sedla. Kdykoliv se snažila nasednout sama, vždycky ho málem shodila z koně. Rand jí poskytl chvíli, aby si mohla upravit sukně, i když je nedostala níž než kus nad kolena, kam jí sahaly měkké boty, a pak pobídl grošáka do cvalu. Bylo to poprvé, co Aviendha jela rychleji než krokem. Okamžitě ho objala kolem pasu a držela se ho jako klíště.

„Jestli kvůli tobě budu před svými sestrami vypadat jako hlupák, mokřiňane,“ prskala mu varovně za zády.

„Proč by si měly myslet, že jsi hloupá? Viděl jsem Bair, Amys i ostatní párkrát jet za Moirain nebo Egwain, aby si mohly promluvit.“

Po chvíli se Aviendha ozvala znovu: „Ty přijímáš změny snáze než já, Rande al’Thore.“ Rand si nebyl jist, co si z toho má vybrat.

Když přibrzdil Jeade’ena vedle Rhuarka, Heirna a Amys, kousek před stále pokřikujícími Jindy, Rand ke svému překvapení uviděl Couladina, jak lehce kluše vedle nich, s vlasy barvy plamene odhalenými. Aviendha stáhla Randovi jeho šufu na ramena. „Do držby musíš vstoupit tak, aby ti bylo jasně vidět do tváře. Říkala jsem ti to. A musíš dělat hluk. Sice nás zahlédli už dávno a vědí, kdo jsme, ale je to zvyk, ukázat, že se nesnažíš dostat do držby tajně.“

Rand kývl, ale nic neříkal. Ani Rhuark, ani žádný s trojice vedle něj nevydal ani hlásku, a stejně tak ne Aviendha. Kromě toho dělali Jindové dost hluku, aby je bylo slyšet na celé míle daleko.

Couladin k němu pomalu otočil hlavu. Po opálené tváři se mu mihlo opovržení a ještě něco jiného. Nenávist a pohrdání Rand již celkem očekával, ale pobavení? Co připadalo Couladinovi zábavné?

„Hloupý Shaido,“ zabručela Aviendha za jeho zády. Možná měla pravdu. Možná ho pobavila její jízda na koni. Ale Rand si to nemyslel.

Docválal k nim Mat, zvedaje oblak žlutohnědého prachu, s kloboukem staženým hluboko do čela a oštěpem zapřeným o třmen jako kopí. „Co je to za místo, Rande?“ zeptal se hlasitě, aby ho bylo slyšet přes okolní křik. „Jediný, co ty ženský řekly, bylo ‚Jeďte rychleji. Jeďte rychleji.‘“ Rand mu to řekl a Mat se zamračil na vysoké kolmé čelo skalního kužele. „Tuhle věc nejspíš se zásobáma udržíš celý roky, ale není to záplata na Kameni nebo Tora Harad.“

„Tora co?“ chtěl vědět Rand.

Mat zvedl ramena, než odpověděl. „Jenom něco, co jsem kdysi slyšel.“ Postavil se ve třmenech a ohlédl se přes hlavy Jindů k formanským vozům. „Aspoň jsou pořád s náma. Rád bych věděl, za jak dlouho dokončí obchod a odjedou.“

„Ne před Alcair Dalem. Rhuark říká, že kdykoliv se sejdou náčelníci kmenů, pořádá se tam něco jako jarmark, i když se sejdou dva nebo tři. Když přijde všech dvanáct, myslím, že si to Kadere s Keille nebudou chtít nechat ujít.“

Mat při té zprávě nevypadal zrovna potěšeně.

Rhuark je vedl rovnou k nejširší rozsedlině v kolmém čele skály, v nejširším místě měla tak deset dvanáct kroků, a z obou stran byla stíněná skalními stěnami, jak se vinula hlouběji a hlouběji, a pod úzkou stužkou oblohy tu byla tma a chládek. Bylo to zvláštní, ocitnout se v tak hustém stínu. Aielský pokřik nabýval mezi šedohnědými stěnami na síle. Když náhle ustal, ticho, narušované pouze klapotem kopyt a vrzáním vozů, působilo velice hlasitě.

Zahnuli za ohyb a puklina se náhle rozšířila do širokého kaňonu, dlouhého a téměř rovného. Ze všech stran se ozval pronikavý, skučivý křik ze stovek ženských hrdel. Cestu lemovaly davy, ženy ve zvonových sukních s loktušemi ovinutými kolem hlavy a muži v šedohnědých kabátcích a spodcích, cadin’sorech, a také Děvy oštěpu, všichni mávali na uvítanou rukama a tloukli do hrnců nebo do čehokoliv, co vydávalo hluk.

Rand zíral s otevřenými ústy, a to nejen kvůli té divoké vřavě. Stěny kaňonu byly zelené, po obou stranách se do poloviny skalní stěny šplhaly úzké terasy. Rand si uvědomil, že ne všechny jsou skutečně terasy. Malé domky s plochou střechou, z šedého kamene či žlutého jílu, jako by byly ve shlucích naskládané jeden na druhý. Mezi nimi se vinuly uzoučké stezky a na každé střeše byla zahrada, kde rostly fazole, dýně, papriky, melouny a další plodiny, které neznal. Volně tu pobíhaly slepice, červenější než ty, co znal, a nějaká zvláštní drůbež, ptáci byli větší než slepice, šedí s bílými tečkami. Mezi záhony se pohybovaly děti, většinou oblečené jako dospělí, a bíle odění gai’šainové, s hliněnými džbány. Zřejmě zalévali jednotlivé rostliny. Aielové neměli města, to mu vždycky říkali, ale tohle by rozhodně vydalo za slušně velké město, i když to nejpodivnější, jaké kdy viděl. Panoval tu příliš velký hluk, aby mohl položit některou z otázek, které se mu vyrojily v hlavě – jako třeba, co jsou zač ty kulaté plody, na jablka příliš červené a lesklé, rostoucí na nízkých keřích se světlými listy, nebo tamty rovné stonky se širokými listy, lemované dlouhými, tlustými výhonky se žlutými střapci? Příliš dlouho byl sedlákem, aby ho to nezajímalo.

Rhuark s Heirnem zpomalili, stejně tak Couladin, ale jenom na rychlou chůzi, a oštěpy zastrčili za řemení, na němž měli na zádech pouzdra s luky. Amys se rozběhla dopředu. Smála se jako malá holka. Muži zatím pokračovali dál odměřeným tempem davy lemovaným kaňonem a křik žen rozechvíval vzduch a málem přehlušil třesk hrnců. Rand je na Aviendžinu radu následoval. Mat se tvářil, jako by se chtěl na místě obrátit a odjet pryč.

Na protějším konci kaňonu se stěna nakláněla dovnitř, čímž vytvářela hlubokou, temnou kapsu. Tam slunce nikdy nedosáhlo, jak říkala Aviendha, a skály tam jsou vždycky studené, odtud jméno držby. Před hranicí, kam dopadal stín, se Amys zastavila na velkém šedém balvanu, s vrchní stranou ohlazenou, kde již stála další žena.

Druhá žena, i přes zvonovou sukni štíhlá, jíž zpod šátku vykukovaly žluté vlasy, které jí spadaly až k pasu, s bílými prameny na spáncích, vypadala starší než Amys, i když byla mnohem hezčí než ona, a měla jen pár vrásek v koutcích šedých očí. Byla oblečená stejně jako Amys, přes ramena měla prostou hnědou loktuši, náhrdelník a náramky ze zlata a vyřezávané slonoviny neměla o nic lepší či bohatší, ale toto byla Lian, správkyně střechy Držby Chladné skály.

Pronikavý křik postupně utichal, když se Rhuark zastavil pod balvanem o krok blíž než Heirn a Couladin. – „Žádám o svolení vstoupit do tvé držby, správkyně střechy,“ pronesl nahlas zvučným hlasem.

„Máš mé svolení, náčelníku kmene,“ opáčila žlutovlasá žena obřadně a stejně hlasitě. Usmála se a mnohem hřejivějším hlasem dodala: „Stíne mého srdce, ty budeš mít mé svolení vždycky.“

„Máš mé díky, správkyně střechy mého srdce.“ To také neznělo příliš obřadně.

Heirn vystoupil dopředu. „Správkyně střechy, žádám o svolení přijít pod tvou střechu.“

„Máš mé svolení, Heirne,“ řekla Lian podsaditému muži. „Pod mou střechou je pro tebe voda a stín. Klan Jindů je tu vždy vítán.“

„Máš mé díky, správkyně střechy.“ Heirn poplácal Rhuarka po rameni a odešel ke svým lidem. Aielské obřady byly krátké, jak se zdálo, a k věci.

Couladin se nyní pyšně připojil k Rhuarkovi. „Žádám o svolení vstoupit do tvé držby, správkyně střechy.“

Lian zamrkala a zamračila se na něj. Za Randem se ozvalo mručení, užaslý šum hlasů stovek lidí. Ve vzduchu náhle viselo nebezpečí. Mat to rozhodně pocítil také, prstem přejel oštěp a zpola se otočil, aby viděl, co masa Aielů dělá.

„Co se děje?“ zeptal se Rand tiše přes rameno. „Proč něco neřekne?“

„On požádal, jako by byl kmenovým náčelníkem,“ šeptala nevěřícně Aviendha. „Ten muž je hlupák. Musel zešílet! Jestli ho odmítne, bude to znamenat potíže se Shaidy, a to by po takové urážce mohla. Nedošlo by ke krevní mstě – on není jejich kmenovým náčelníkem bez ohledu na to, jak mu to stouplo do hlavy – ale k potížím ano.“ Mezi dvěma nádechy se její hlas přiostřil. „Tys neposlouchal, viď? Tys neposlouchal! Mohla by odmítnout dát svolení dokonce i Rhuarkovi, a on by pak musel odejít. To by rozbilo kmen, ale je to v její moci. Může odmítnout i Toho, kdo přichází s úsvitem, Rande al’Thore. Ženy mezi námi nejsou bezmocné, ne jako mokřinské ženy, které musejí být královnami nebo šlechtičnami nebo tancovat před mužem, pokud se chtějí najíst!“

Rand lehce zavrtěl hlavou. Pokaždé, když už si chtěl vyspílat, jak toho o Aielech vlastně ví málo, Aviendha mu připomněla, jak málo sama ví o čemkoliv, co není aielské. „Jednou bych tě docela rád představil ženskému kroužku v Emondově Roli. Bude to... zajímavé... slyšet, jak těm ženám vysvětluješ, jak jsou vlastně bezmocné.“ Cítil, jak se za ním zavrtěla, když se mu snažila dohlédnout na obličej, a pečlivě si podržel neutrální výraz. „Možná ti taky vysvětlí pár věcí.“

„Máš mé svolení,“ začala Lian – Couladin se usmál a nafoukl se – „vstoupit pod mou střechu. Bude pro tebe nalezena voda a stín.“ Tiché zalapání po dechu však ze stovek úst znělo docela hlasitě.

Muž s ohnivými vlasy se zachvěl, jako by dostal ránu, a zrudl vzteky. Zřejmě nevěděl, co dělat. Vyzývavě udělal krok dopředu s pohledem upřeným nahoru na Lian a Amys, a ruce měl sepjaté, jako by se snažil nedotknout svých oštěpů, pak se však prudce otočil a vyrazil zpátky ke shromáždění. Cestou se rozzlobeně mračil, jako by vyzýval přítomné, aby se odvážili něco říci. Nakonec se zastavil kousek od místa, odkud vyšel, a zahleděl se pak na Randa. Žhavé uhlíky nemohly být teplejší než jeho modré oči.

„Jako někoho, kdo je bez přátel a zcela sám,“ šeptala Aviendha. „Ona ho přijala jako žebráka. Pro něj to je největší urážka, která se však vůbec netýká Shaidů.“ Náhle Randa udeřila pěstí do žeber tak silně, až zachrčel. „Pohni se, mokřiňane. Máš tolik cti, kolik jsem zanechala ve tvých rukou. Všichni vědí, že jsem tě učila! Honem!“ Rand přehodil nohu Jeade’enovi přes krk a došel k Rhuarkovi. Já nejsem Aiel, říkal si v duchu. Nerozumím jim a nesmím připustit, abych je začal mít rád. Nesmím.

Žádný z mužů to neudělal, ale on se Lian poklonil. Tak byl odmala vychováván. „Správkyně střechy, žádám o svolení přijít pod tvou střechu.“ Zaslechl, jak Aviendha zadržela dech. Měl se zeptat tak, jako to udělal Rhuark. Kmenový náčelník ustaraně přimhouřil oči a díval se na svou ženu. Couladinovi se na červené tváři objevil pohrdlivý úsměv. Tiché mumlání davu nyní znělo zmateně.

Správkyně střechy se na Randa podívala ještě tvrdším pohledem než na Couladina, přejela ho od hlavy k patě a zpátky, všimla si šufy, která mu ležela na ramenou na červeném kabátci, který by si žádný Aiel nikdy nevzal. Potom se tázavě podívala na Amys, jež kývla.

„Taková skromnost,“ pravila Lian pomalu, „muži sluší. Muži zřídkakdy vědí, kde ji hledat.“ Roztáhla tmavé suknice a neohrabaně se poklonila – tohle aielské ženy nedělaly – ale přesto to bylo pukrle, oplátkou za jeho úklonu. „Car’a’carn má svolení vstoupit do mé držby. Pro náčelníka náčelníků bude v Chladných skalách vždycky voda a stín.“

Ženy v davu znovu vyrazily pronikavý křik, ale zda to bylo kvůli němu, nebo to patřilo k obřadu, Rand nevěděl. Couladin se zastavil, aby po něm vrhl pohled plný nesmiřitelné nenávisti, a pak odkráčel, přičemž se hrubě otřel o Aviendhu, která zatím nepůvabně sklouzla z grošovaného hřebce. Rychle se ztratil v rozcházejícím se davu.

Mat zrovna sesedal, ale ještě se za ním zadíval. „Dávej si s ním pozor na záda, Rande,“ pronesl tiše. „Myslím to vážně.“

„To mi říká každý,“ opáčil Rand. Formani už začínali obchodovat uprostřed kaňonu a ke vchodu právě za pokřiku několika lidí a řinčení hrnců přijížděla Moirain a zbytek oddílu moudrých, ale ani zdaleka se to nepodobalo hluku vítajícímu Rhuarka. „Kvůli němu si ale starosti dělat nemusím.“ Jeho neohrožovali Aielové. Moirain na jedné straně a Lanfear na druhé. Jaké nebezpečí by mohlo být větší? Málem se při tom pomyšlení rozesmál nahlas.

Amys a Lian slezly z balvanu a k Randovu překvapení jim Rhuark oběma položil ruku kolem ramen. Obě byly vysoké, jako zřejmě většina Aielanek, ale žádná kmenovému náčelníkovi nedosahovala výš než k rameni. „Moji ženu Amys znáš,“ řekl Rhuark Randovi. „Teď se musíš seznámit s mou ženou Lian.“

Rand si uvědomil, že zírá s otevřenými ústy, a rychle je zavřel. Když mu Aviendha sdělila, že správkyně střechy Chladných skal je Rhuarkova žena a jmenuje se Lian, byl si Rand jist, že ji tenkrát v Chaendaeru špatně pochopil, vzhledem ke všemu tomu „stíne mého srdce“ mezi ním a Amys. Stejně měl hlavu plnou jiných věcí. Ale tohle...

„Obě?“ vybreptl Mat. „Světlo! Dvě! Ó, ať shořím! On je buď nejšťastnější chlap na světě, nebo ten největší hlupák od stvoření světa!“

„Myslel jsem,“ pravil Rhuark podmračeně, „že tě Aviendha učí našim zvykům. Zřejmě toho hodně vynechala.“

Lian se naklonila, aby dobře viděla za svého – jejich – manžela, a zvedla obočí, načež Amys suše podotkla: „Vypadalo to, že se dokonale hodí k tomu, aby mu řekla, co potřebuje vědět. Potřebovaly jsme něco, co by jí zabránilo v útěku zpátky k Děvám pokaždé, kdybychom se k ní obrátily zády. Teď se zdá, že si s ní budu muset dlouze pohovořit na nějakém tichém místě. Nepochybně ho učila ruční mluvě Děv, nebo jak podojit garu.“

Aviendha se lehce zarděla a podrážděně pohodila hlavou. Tmavě rusé vlasy jí zatím dorostly přes uši, takže byly dost dlouhé, aby jí vykukovaly mezi třásněmi šátku. „Byly tu důležitější věci než hovor o manželství. A stejně, ten muž vůbec neposlouchá.“

„Byla dobrá učitelka,“ pospíšil si Rand. „Naučil jsem se od ní hodně o vašich zvycích a Trojí zemi.“ Ruční mluva? „Všechny chyby, které udělám, jsou moje, ne její.“ Jak se dá podojit jedovatá dvounohá ještěrka? A proč? „Byla dobrá učitelka, a já bych si ji rád ponechal, jestli je to v pořádku.“ Proč jsem, pro Světlo, řekl tohle? Ta žena byla občas docela příjemná, tedy když se zapomněla. Po zbytek času byla jako bodlák pod kabátcem. Ale dokud tu byla, aspoň věděl, koho moudré poslaly, aby ho sledoval.

Amys si ho prohlížela a její jasné modré oči byly stejně pronikavé jako oči Aes Sedai. Ale ona taky mohla usměrňovat. Sice jen vypadala o něco mladší, než by měla být, nebyla to ona bezvěkost Aes Sedai, ale nejspíš byla natolik Aes Sedai jako skutečná Aes Sedai. „To mi připadá jako skvělé uspořádání,“ prohlásila. Aviendha otevřela ústa, celá naježená a rozhorlená – a zase je zavřela, mrzutě, když se jedna z moudrých pootočila a upřela na ni své oči. Možná si myslela, že už s ním skončila, když teď dorazili ke Chladným skalám.

„Musíš být po cestě unavený,“ řekla Randovi Lian a v šedých očích měla mateřský výraz, „a taky hladový. Pojď.“ Její hřejivý úsměv se vztahoval i na Mata, který se držel zpátky a už se začal ohlížet po formanských vozech. „Pojď pod mou střechu.“

Rand si sundal sedlové brašny a nechal Jeade’ena v péči jedné gai’šain, která vzala i Oka. Mat se ještě naposledy ohlédl k vozům, než si také přehodil sedlové brašny přes rameno a následoval ostatní.

Lianina střecha, její dům, byl na nejvyšší úrovni na západní straně a příkrá stěna kaňonu se zvedala ještě asi pětadvacet sáhů nad jeho střechu. Obydlí náčelníka kmene a správkyně střechy nebo ne, zvenčí dům vypadal jako skromný obdélník z velkých žlutých jílových cihel s úzkými okenními otvory beze skel, zakrytými prostými bílými záclonami, se zeleninovou zahrádkou na ploché střeše a další vepředu na úzké terase, oddělené od domku úzkým chodníčkem dlážděným plochými šedými kameny. Dost velký tak asi na dvě místnosti. Až na to, že vedle dveří visela dobře dvacítka bronzových gongů, vypadal domek docela jako ostatní stavby, které Rand viděl kolem, a z místa, kde stál, dohlédl na celé údolí, jež se rozkládalo pod ním. Malý, prostý domek. Uvnitř to však bylo něco zcela jiného.

Cihlová část tvořila jeden velký pokoj s podlahou z narudlých hnědých dlaždic, ale to byla jenom část. Za ním byly do kamene vytesány další místnosti, s vysokými stropy a překvapivě chladné. Mezi nimi byly široké klenuté průchody a stříbrné lampy a vzduchem se nesla vůně prozrazující něco zeleného. Rand viděl jenom jedinou židli, s vysokým opěradlem, natřenou červeným a zlatým lakem, která zřejmě nebyla příliš často používána. Aviendha ji nazvala náčelnickou židlí. Kromě několika leštěných skříněk a truhlic a nízkých stojanů na čtení, na nichž ležely otevřené knihy, nebylo vidět právě mnoho dřevěných předmětů. Ke čtení si však člověk musel lehnout. Podlahy zakrývaly ve vrstvách tkané i vázané koberce se složitými vzory z Tearu, Cairhienu a Andoru, dokonce i z Illianu a Tarabonu, kdežto ostatní vzory byly Randovi neznámé, široké klikaté pruhy, ani dvě barvy nebyly stejné, nebo spojené prázdné čtverce v šedé, hnědé a černé. V ostrém protikladu k drsné jednotvárnosti údolí venku tady byly všude jasné barvy. O nástěnných kobercích si byl Rand dokonce jist, že pocházejí z druhé strany Páteře světa – možná se sem dostaly stejným způsobem jako nástěnné koberce z Tearského Kamene. Všude také ležely polštáře všech možných velikostí a odstínů, velmi často se střapci, třásněmi či obojím, v červeném či zlatém hedvábí. Tu a tam, ve výklenku vytesaném do skály, stála váza z tenkého porcelánu, stříbrná miska či slonovinová řezba, často zpodobňující nějaké zvláštní, Randovi neznámé, zvíře. Tak tohle byly ty „jeskyně", o nichž hovořili Tairenové. Mohlo to být křiklavé jako v Tearu – nebo u Cikánů – ale místo toho to působilo důstojně, obřadně a zároveň neformálně.

Rand se krátce zazubil na Aviendhu, a aby jí předvedl, že poslouchal, vytáhl ze sedlových brašen hostovský dar pro Lian, jemně vypracovaného zlatého lva. V Tearu ho uloupil jeden jindský Hledač vody a Rand jej od něho později odkoupil, ale když byl vlastně vládcem Tearu, bylo to skoro jako okrádat sám sebe. Mat po chvíli váhání také vytáhl dárek, tairenský náhrdelník se stříbrnými kvítky, nepochybně pocházející ze stejného zdroje a nepochybně zamýšlený pro Isendru.

„Nádherné,“ usmála se Lian a zvedla lva. „Vždycky se mi líbilo tairenské zlatotepectví. Rhuark mi před mnoha lety přinesl dva kousky.“ Hlasem, hodícím se pro hospodyni vzpomínající nějaké obzvláště dobré bobule břestovce, pronesla ke svému manželovi: „Sebral jsi je ve stanu nějakého vznešeného pána zrovna předtím, než přišel Laman o hlavu, viď? Škoda, že ses nedostal do Andoru. Vždycky jsem chtěla kousek andorského stříbra. Ten náhrdelník je také překrásný, Mate Cauthone.“

Rand naslouchal hromadám chvály na oba dárky a zakrýval své zděšení. Přes všechny suknice a mateřské oči byla Aielanka jako kterákoliv Děva oštěpu.

Než Lian domluvila, dorazily s Lanem a Egwain též Moirain a ostatní moudré. Strážcův meč si vysloužil jediný nesouhlasný pohled, ale správkyně střechy ho přivítala hřejivě poté, co ho Bair označila za aan’alleina. Přesto to nebylo nic proti přivítání s Egwain a Moriain.

„Je to veliká pocta pro mou střechu, Aes Sedai.“ Tón správkyně střechy však prozrazoval, že jde o úmyslné zmírnění. „Vypráví se, že jsme sloužili Aes Sedai před Rozbitím světa a zklamali jsme je, a za toto zklamání jsme potom byli posláni do Trojí země. Vaše přítomnost prozrazuje, že náš hřích snad je nakonec odpustitelný.“

Ovšem. Ona nebyla v Rhuideanu. – Očividně se zákaz hovořit o tom, co se stalo v Rhuideanu, s kýmkoliv, kdo tam nebyl, vztahoval i na manžela a manželku. A i na sestry-ženy, nebo jaký byl vlastně vztah mezi Amys a Lian.

Moirain se pokusila Lian předat hostovský dar, maličké křišťálové a stříbrné lahvičky s voňavkami až z Arad Domanu, ale Lian rozhodila rukama. – „Již tvoje přítomnost je hostovským darem nesmírné ceny, Aes Sedai. Přijmout víc by znectilo mou střechu i mne. Tu hanbu bych neunesla.“ Mluvila naprosto vážně a také ustaraně, že by se jí Moirain mohla pokusit ty voňavky vnutit. Byla to ukázka relativní důležitost Car’a’carna a Aes Sedai.

„Jak si přeješ,“ pravila Moirain a vrátila lahvičky do váčku u pasu. V modrém hedvábí byla ledově vážná, světlý plášť měla přehozený přes ramena. „Vaše Trojí země určitě brzy uvidí víc Aes Sedai. Zatím jsme neměly důvod sem chodit.“

Amys to celé zřejmě příliš nepotěšilo a Melain s ohnivými vlasy na Moirain hleděla jako zelenooká kočka, jež zrovna přemítá, zda by přece jen neměla udělat něco s tím velkým psem, který se zatoulal na její dvorek. Bair a Seana si vyměnily znepokojené pohledy, ale nebylo to nic proti těm dvěma, které mohly usměrňovat.

Zástup gai’šainů – mužů a žen stejně půvabných v bílých rouších s kapucemi, se sklopenýma očima na aielské tváře podivně poddajnýma – převzal od Moirain a Egwain pláště, donesl vlhké ručníky na ruce a tváře, stříbrné pohárky s vodou k obřadnímu přípitku, a nakonec jídlo, jež se podávalo na stříbrných mísách a podnosech vhodných i pro palác, ale jídlo samotné se jedlo z hliněných talířů s modře pruhovanou glazurou. Všichni jedli vleže na podlaze, kde byly do kamene zasazeny bílé dlaždice místo stolu. Hlavy přitom měli lidé u sebe a pod hrudí polštáře, takže připomínali paprsky kola. Mezi nimi procházeli gai’šainové s talíři.

Mat se zmítal a neustále se převaloval na polštářích, ale Lan se uložil, jako by tak jídával vždycky, a Moirain a Egwain se tvářily skoro stejně spokojeně. Nepochybně to cvičily ve stanu moudrých. Randovi to přišlo neohrabané, ale jídlo samo bylo dost zvláštní, aby mu zabralo většinu pozornosti.

Tmavé, kořeněné dušené skopové s nasekanými paprikami bylo neznámé, ale nikoliv zvláštní, a hrášek byl hráškem všude, stejně jako dýně. To stejné se však nedalo říci o drobivém hrubém nažloutlém chlebě či podlouhlých, sytě červených fazolích smíchaných se zelenými nebo misce ostře žlutého zrní s kousky červené dužiny, které Aviendha nazývala zemai a t’mat, a sladké, cibulovité ovoce s tuhou nazelenalou slupkou, o němž tvrdila, že je z těch bezlistých ostnatých rostlin zvaných kardon. Ale chutnalo velmi dobře.

Jídlo by mu možná chutnalo víc, kdyby ho o všem pořád nepoučovala. Ne o sestrách-ženách. To bylo na Amys a Lian, ležících vedle Rhuarka a usmívajících se na sebe skoro stejně často jako na svého manžela. Když si ho obě vzaly, aby neporušily své přátelství, bylo jasné, že ho obě milují. Rand si neuměl představit, že by Elain a Min souhlasily s takovým uspořádáním. Napadlo ho, proč na to vůbec pomyslel. Slunce mu muselo uvařit mozek.

Ale jestli Aviendha nechala toto vysvětlení na ostatních, vysvětlovala mu všechno ostatní do nejmenších podrobností. Možná si o něm myslela, že je naprostý blb, když neví o sestrách-ženách. Ležíc na pravém boku, tváří k němu, usmívala se téměř sladce, když mu sdělovala, že lžíci je možné použít k pojídání dušeného masa nebo zemai a ťmat, ale oči se jí leskly, takže bylo zřejmé, že jedině přítomnost moudrých jí bránila, aby mu nehodila misku s něčím na hlavu.

„Nevím, co jsem ti udělal,“ řekl Rand tiše. Velmi dobře si uvědomoval Melain na druhé straně, zdánlivě cele zabranou do hovoru se Seanou. Bair občas pronesla jedno dvě slovíčka, ale Rand měl dojem, že také natahuje uši směrem k němu. „Ale jestli tolik nenávidíš, že mě máš učit, tak to dělat nemusíš. Jenom mě to tak napadlo. Jsem si jistý, že Rhuark nebo moudré najdou někoho jiného.“ Moudré by to zcela jistě udělaly, kdyby se zbavil tohoto špeha.

„Tys mi nic neudělal...“ Vycenila na něj zuby. Bylo-li to míněno jako úsměv, tak to rozhodně neodpovídalo, „...a nikdy neuděláš. Smíš si však lehnout, jak je ti to k jídlu nejpohodlnější, a mluvit s lidmi kolem sebe. Samozřejmě až na ty z nás, kteří tě musí učit, místo aby se s tebou dělili o jídlo. Je považováno za zdvořilost, hovořit s lidmi po obou stranách.“ Zpoza ní se na Randa podíval Mat a vyvrátil oči. Jasně se mu ulevilo, že je toho sám ušetřen. „Pokud nemusíš být čelem k někomu určitému, abys ho učil. Jídlo si ber pravou rukou – pokud se nemusíš opírat o pravý loket – a …“

Byla to muka a jí se to očividně líbilo. Aielové zřejmě hodně nadělali s dáváním darů. Třeba kdyby jí dal dárek...

„...všichni po jídle chvíli hovoří, pokud někdo z nás místo toho nemusí vyučovat, a...“

Úplatek. Nepřipadalo mu správné, že by měl uplácet někoho, kdo ho špehuje, ale jestli hodlala pokračovat třeba jen z poloviny takhle, mohlo by to stát za trochu klidu.

Když gai’šainové odnesli jídlo a přinesli stříbrné poháry s tmavým vínem, upřela Bair na Aviendhu nad bílými dlaždicemi zachmuřený pohled, a mladší žena mrzutě přestala. Egwain si klekla, natáhla se přes Mata a poklepala ji po rameni, ale zřejmě to nepomohlo. Aspoň umlkla. Egwain se na něj zlostně podívala. Buď věděla, nač myslí, nebo mu dávala za vinu Aviendžin mrzutý výraz.

Rhuark vylovil fajfku s krátkou troubelí a váček na tabák, nacpal fajfku a pak podal kožený váček Matovi, jenž vytáhl vlastní fajfku se stříbrným náustkem. „Někteří si vzali zprávu o tobě k srdci, Rande al’Thore, a zdá se, že rychle. Lian mi řekla, že došla zpráva, že Jheran, který je náčelníkem kmene Shaarad Aielů, a Bael z Goshienů již dorazili do Alcair Dalu. Erim z Chareenů je již na cestě.“ Rand dovolil štíhlé mladé gai’šain, aby mu třískou zapálila fajfku. Podle toho, jak se pohybovala, s jiným půvabem než ostatní bíle odění muži a ženy, Rand usoudil, že bývala Děvou oštěpu, a to docela nedávno. Napadlo ho, kolik času jí ještě zbývá z roku a dne služby, pokorné a ponížené.

Mat se na ni zazubil, když k němu poklekla, aby mu také připálila. Pohled jejích zelených očí, který mu věnovala z hlubin kapuce, však vůbec pokorný nebyl a smazal mu úsměv z tváře. Mat se podrážděně převalil na břicho. Z jeho fajfky stoupal tenký proužek modrého kouře. Bylo zlé, že neviděl její spokojený výraz, ani to, jak zmizel v ruměnci, když se na ni Amys podívala. Zelenooká žena odspěchala pryč a tvářila se až k nevíře zahanbeně. A Aviendha, která tolik nenáviděla, že se musela vzdát oštěpu, která se stále viděla jako sestra oštěpu Děvy z libovolného kmene...? Ta se za odcházející gai’šain zamračila, jako by se mračila panímáma al’Vereová na někoho, kdo by jí plivl na podlahu. Zvláštní lidé. Egwain byla jediná, v jejíchž očích viděl nějaký soucit.

„Goshienové a Shaaradové,“ zamumlal do svého vína. Rhuark mu řekl, že každý kmenový náčelník si do Zlaté mísy přivede pár válečníků, jako poctu, a každý klanový náčelník také. Sečteno dohromady to znamenalo asi tisíc bojovníků z každého kmene. Dvanáct kmenů. Nakonec dvanáct tisíc mužů a Děv, a všichni budou spoutáni tou svou zvláštní ctí a připravení zatančit si s oštěpy, kdyby si třeba pšíkla kočka. Možná jich bude víc, kvůli jarmarku. Vzhlédl. „Ti vedou krevní mstu, že ano?“ Rhuark a Lan kývli. „Vím, žes říkal, že v Alcair Dalu platí něco podobného jako rhuideanský mír, ale já viděl, jak dalece ten mír zadržel Couladina a Shaidy. Možná bych měl vyrazit hned. Jestli začnou Goshienové a Shaaradové bojovat... Něco takového se může rozšířit. Já chci za sebou všechny Aiely, Rhuarku.“

„Goshienové nejsou Shaidové,“ pronesla ostře Melain a potřásala rudozlatou hřívou jako lvice.

„Stejně jako Shaaradové.“ Bainin slabý hlas byl ještě tenčí než hlas mladší ženy, ale o nic méně rozhodný. „Jheran a Bael by se mohli pokusit zabít jeden druhého, než se vrátí do své držby, ale ne v Alcair Dalu.“

„Ani jedno však neodpovídá na otázku Randa al’Thora,“ podotkl Rhuark. „Jestli budeš v Alcair Dalu dřív, než tam dorazí všichni náčelníci, ti, kteří ještě nepřišli, ztratí čest. Není to dobrý způsob, jak ohlásit, že jsi Car’a’carn tím, že zneuctíš muže, které jsi povolal, aby tě následovali. Kmen Nakai přijde z největší dálky. Tak za měsíc budou v Alcar Dalu všichni.“

Měsíc. Zamnul si bradu. Příliš dlouho. Příliš dlouho, a neměl na vybranou. V příbězích se všechno vždycky dálo tak, jak to hrdina naplánoval, zdánlivě tehdy, kdy chtěl, aby se to stalo. Ve skutečném životě to tak bylo málokdy, dokonce i u ta’veren, pro něhož měla pracovat proroctví. Přesto jedna část jeho plánu vycházela tak, jak doufal. Ta nejvíc nebezpečná část.

Moirain, natažená mezi Lanem a Amys, usrkávala líně víno a oči měla zavřené, jako by byla ospalá. Rand jí to ale nevěřil. Viděla všechno, slyšela všechno. Ale on teď nehodlal říci nic, co by nemohla slyšet. „Kolik se jich bude vzpírat, Rhuarku? Nebo se mi postaví? Naznačil jsi to, ale nikdy jsi to neřekl jistě.“

„Nemůžu si tím být jistý,“ opáčil kmenový náčelník s troubelí v zubech. „Když jim ukážeš draky, poznají tě. Draci z Rhuideanu se nedají nijak napodobit.“ Trhla sebou Moirain? „Ty jsi ten, koho předpověděla proroctví. Já tě podpořím, Bruan určitě taky, i Dhearik z Reyn Aielů. Ostatní...? Sevanna, Suladrikova manželka, přivede Shaidy, protože kmen nemá žádného náčelníka. Je mladá na správkyni střechy držby, a nepochybně se jí nelíbí, že bude mít jenom jednu střechu, a ne celou držbu, až bude vybrán někdo na Suladrikovo místo. A Sevanna je stejně úskočná a nespolehlivá jako všichni ostatní Shaidové. Ale i když ona žádné potíže dělat nebude, víš dobře, že Couladin bude. Chová se jako náčelník kmene a někteří Shaidové by za ním mohli jít, i když nebyl v Rhuideanu. Shaidové jsou na to dost hloupí. Han z Tomanelle Aielů se může přiklonit na kteroukoliv stranu. Je to popudlivý muž, je mu těžko rozumět a špatně se s ním jedná, a –“

Odmlčel se, když Lian tiše zamumlala: „Jsou i nějací jiní?“ – Rand si nemyslel, že to měl náčelník kmene slyšet. Amys zakryla rukou úsměv. Její sestra-žena nevinně sklonila hlavu k poháru.

„Jak jsem říkal,“ pokračoval Rhuark a odevzdaně se na obě ženy zamračil, „nemůžu si tím být zcela jistý. Většina za tebou půjde. Možná všichni. Možná dokonce i Shaidové. Čekali jsme tři tisíce let, až přijde muž se dvěma draky. Až ukážeš své paže, nikdo nebude pochybovat, že ty jsi byl seslán, abys nás sjednotil.“ A zničil. Ale to neřekl. „Otázkou je, jak na to budou reagovat.“ Chvíli si troubelí poklepával na zuby. „Nezměníš názor a neoblékneš si cadin’sor?“

„A ukážu jim co, Rhuarku? Nahraného Aiela? To by se mohl za Aiela klidně převlíct třeba Mat.“ Mat se zakuckal. „Nebudu si na nic hrát. Jsem, co jsem. Musejí mě vzít takového, jaký jsem.“ Rand zvedl pěsti a rukávy kabátce se svezly natolik, aby mu byly na zápěstí vidět hlavy se zlatými hřívami. „Tihle to dokazují. Jestli to nestačí, tak už nic.“

„Kam hodláš vést ‚oštěpy znovu do války‘?“ ozvala se náhle Moirain, a Mat se zakuckal znovu, vyndal si fajfku z úst a zadíval se na ni. Tmavé oči už neměla zakryté.

Rand křečovitě zaťal pěsti, až mu zapraskalo v kloubech. Snažit se ji přechytračit, bylo nebezpečné. Na to měl přijít už dávno. Pamatovala si každé slovo, které kdy zaslechla, založila je, utřídila a zkoumala, dokud si nebyla jistá, že ví, co znamená.

Rand pomalu vstal. Všichni na něj upírali zraky. Egwain se mračila ještě ustaraněji než Mat, ale Aielové se jen dívali. Řeči o válce jim nevadily. Rhuark vypadal – připraveně. A Moirainina tvář byl zamrzlý klid.

„Jestli mě omluvíte,“ pravil Rand, „jdu se trochu projít.“

Aviendha se zvedla na kolena a Egwain vstala, ale ani jedna za ním nešla.

50

Pasti

Venku, na kameny vyloženém chodníčku mezi domem ze žlutých cihel a terasou se zeleninovou zahradou, se Rand zastavil a zadíval se dolů do kaňonu. Kromě odpoledních stínů roztahujících se po dně kaňonu toho moc neviděl. Kdyby jen mohl věřit, že ho Moirain nepředá Věži na vodítku. Nepochyboval, že by to mohla udělat, aniž by jedinkrát použila sílu, kdyby ustoupil byť jen o palec. Ta žena by dokázala protáhnout býka myší dírou, aniž by si to to nebohé zvíře vůbec uvědomilo. Mohl by ji využít. Světlo, jsem stejně špatný jako ona. Využít Aiely. Využít Moirain. Jen kdybych jí mohl věřit.

Zamířil k ústí kaňonu, a kdekoliv našel chodníček vedoucí tím směrem, sešel o kousek níž. Všechny tyto chodníčky byly docela úzké, vyložené malými kameny, v těch strmějších byly občas vysekány schody. Údolím se slabě rozléhalo bušení kladiv z několika tam rozmístěných kováren. Ne všechna stavení byly obytné domy. Otevřenými dveřmi zahlédl několik žen tkát na stavech, jinde spatřil ženu stříbrotepce, jak pracuje s maličkými kladívky a dlátky, ve třetích dveřích seděl muž u hrnčířského kruhu s rukama v hlíně a za ním žhnuly pece na cihly. Muži a chlapci, až na ty nejmladší, všichni nosili cadin’sor, kabátec a kalhoty v šedých a hnědých odstínech, ale mezi válečníky a řemeslníky byly jemné rozdíly, menší nůž u pasu či vůbec žádný, třebas šufa bez černého závoje. A přesto při pohledu na kováře potěžkávajícího oštěp, na nějž právě nasadil půl lokte dlouhý hrot, Rand v nejmenším nezapochyboval, že by muž dokázal zbraň použít se stejnou zručností, s jakou ji vyrobil.

Chodníčky nebyly přeplněné, ale kolem byla spousta lidí. Děti se smály, honily se a hrály si, menší holčičky stejně často nosily oštěpy na hraní jako panenky. Gai’šainové nosili na hlavách vysoké hliněné džbány, či pleli zahrady, často pod dohledem dítěte deseti či dvanáctiletého. Muži a ženy se věnovali svým povinnostem, které se příliš nelišily od toho, co by dělali v Emondově Roli, ať už zametali přede dveřmi, či opravovali zídky. Děti se na něj skoro nepodívaly, i když měl ten červený kabátec a vysoké boty se silnými podrážkami, a gai‘šainové byli tak zahledění do sebe, že bylo těžké poznat, zda si ho všimli či nikoliv. Ale ať řemeslníci či bojovníci, ženy či muži, dospělí ho pozorovali zadumaně a s nejistým očekáváním.

Velmi mladí chlapci běhali bosky v šatech velmi připomínajících oděv gai’šainů, ale v šedohnědých barvách cadin’soru, ne v bílé. Nejmladší dívky také poskakovaly bosy, v krátkých šatičkách, které jim občas spadaly těsně pod kolena. Jedna věc mu na dívenkách padla do oka. Asi tak do dvanácti let nosily vlásky spletené do dvou copů nad ušima, propletené stužkami jasných barev. Přesně tak, jako je nosila Egwain. Musela to být shoda okolností. Nejspíš je přestala nosit proto, že jí některá z Aielanek řekla, že tak nosí vlasy jen aielské holčičky. Stejně bylo hloupé se tím zabývat. Právě teď musel vyřešit problém s jednou jedinou ženou. S Aviendhou.

Na dně kaňonu právě formani čile obchodovali s Aiely tlačícími se kolem vozů s plachtami. Přinejmenším obchodovali vozkové, a Keille, dnes s modrým krajkovým šátkem pod slonovinovými hřebeny, nahlas tvrdě smlouvala. Kadere seděl na obráceném sudu ve stínu svého velkého bílého vozu, na sobě měl krémový plášť, neustále si otíral obličej a nesnažil se nic prodat. Když zahlédl Randa, chtěl se zvednout, ale hned si zase sedl. Isendru nebylo nikde vidět, ale k Randovu překvapení tu byl Natael. Jeho záplatovaný plášť přilákal hejno dětí i několik dospělých. Očividně jej pozornost nového a většího publika odlákala od Shaidů. Nebo ho možná Keille nechtěla pustit z dohledu. Byť byla plně zaujata obchodem, našla si čas, aby se na kejklíře často zamračeně podívala.

Rand se vozům vyhnul. Zeptal se jednoho z Aielů, a ten mu prozradil, kam Jindové odešli, každý pod střechu svého společenstva tady u Chladných skal. Střecha Děv ležela v půli cesty k jasně ozářenému východnímu okraji kaňonu. Obdélník ze šedého kamene se zahrádkou na střeše byl uvnitř nepochybně mnohem větší, než vypadal zvenčí. Ne že by to uvnitř viděl. Přede dveřmi dřepící dvojice Děv s oštěpy a puklíři mu odmítla povolit vstup. Obě se tvářily pobaveně i pohoršené zároveň, že tam chce vstoupit muž, ale jedna souhlasila, že dovnitř zanese zprávu.

O pár minut později vyšly ven Děvy Jindů a Devíti údolí, které předtím byly v Tearu. A všechny ostatní Děvy z klanu Devíti údolí přítomné u Chladných skal také, tlačíce se na chodníčku před domem, některé dokonce vylezly na střechu mezi řádky zeleniny, aby viděly, a křenily se, jako by čekaly zábavu. Gai’šainové, muži i ženy, je následovali v malých skupinkách, připraveni sloužit, s hrnky tmavého čaje. Ať už muže udržovalo mimo střechu Děv jakékoliv pravidlo, na gai‘šainy se očividně nevztahovalo.

Poté, co si Rand prohlédl několik nabídek, Adelin, žlutovlasá Jinda s tenkou jizvou na tváři, vytáhla široký slonovinový náramek, celý pokrytý vyřezávanými růžičkami. Rand doufal, že by se mohl Aviendze líbit. Ať už ho vyrobil kdo chtěl, dal si tu práci, aby mezi kvítky byly vidět i trny.

Adelin byla vysoká dokonce i na aielskou ženu, jen o dlaň víc a mohla se mu dívat zpříma do očí. Když zaslechla, proč to chce – tedy skoro, Rand jen řekl, že je to dárek pro Aviendhu za její učení, ne aby utišil její rozbouřenou náladu, takže by vedle ní vydržel – Adelin se rozhlédla po ostatních Děvách. Všechny se přestaly zubit a nasadily neutrální výraz. „Za tohle nic nechci, Rande al’Thore,“ pravila a vtiskla mu náramek do ruky.

„To je špatně?“ zeptal se Rand. Jak na to pohlížejí Aielové? „Nechci Aviendhu žádným způsobem zneuctít.“

„Tím ji nezneuctíš.“ Kývla na jednu gai’šain s hliněnými šálky a džbánkem na stříbrném podnose. Nalila do dvou šálků a jeden mu podala. „Pamatuj na čest,“ řekla a usrkla ze šálku.

Aviendha se o ničem takovém nikdy nezmínila. Rand nejistě usrkl hořkého čaje a zopakoval: „Pamatuj na čest.“ Přišlo mu to jako to nejbezpečnější, co může říci. K jeho překvapení ho lehce políbila na obě tváře.

Objevila se před ním jedna starší Děva, s prošedivělými vlasy, ale tváří stále tvrdou jako kámen. „Pamatuj na čest,“ řekla a usrkla čaje.

Musel zopakovat obřad s každou ženou tady, až se nakonec šálku jen vždy dotkl rty. Aielské obřady možná byly krátké a k věci, ale když musíte jeden opakovat asi se sedmdesáti ženami, přepijí se vám i doušky čaje. Než se mu podařilo uniknout, po východní straně kaňonu se již šplhaly stíny.

Aviendhu našel poblíž Lianina domu, jak důkladně klepe modře pruhovaný koberec visící na šňůře. Nedaleko vedle ní se na barevné hromadě kupily další. Žena si otřela mokré prameny vlasů z čela a bezvýrazně se na něj dívala, zatímco jí dával náramek a říkal jí, že je to oplátka za její učení.

„Dávala jsem náramky a náhrdelníky přítelkyním, které nenosily oštěp, Rande al’Thore, ale nikdy jsem žádné nenosila.“ Hlas měla dokonale vyrovnaný. „Takové věci chřestí a dělají hluk, který tě prozradí, když musíš být potichu. Zachytávají se, když se potřebuješ rychle pohnout.“

„Ale teď je můžeš nosit, když se staneš moudrou.“

„Ano.“ Obracela slonovinový kroužek, jako by si nebyla jistá, co s ním má dělat, ale pak jím náhle prostrčila ruku a zvedla zápěstí, aby se na něj mohla pořádně podívat. Stejně dobře si mohla prohlížet okovy.

„Jestli se ti nelíbí... Aviendho, Adelin říkala, že tě to nezneuctí. Dokonce jsem měl dojem, že to schvaluje.“ Zmínil se o obřadu pití čaje a ona pevně zavřela oči a otřásla se. „Co je špatně?“

„Ony si myslí, že se snažíš upoutat mou pozornost.“ Nikdy by nevěřil, že dokáže mluvit tak mrtvým hlasem. Její oči neprozrazovaly vůbec žádné pocity. „Schválily tě, jako bych pořád nosila oštěp.“

„Světlo! Je docela snadné to uvést na správnou míru. Ne –“ Zmlkl, protože jí zahořelo v očích.

„Ne! Tys přijal jejich schválení a teď bys ho odmítl? To by mě zneuctilo! Copak si myslíš, že jsi první muž, který se mě snaží upoutat? Musejí si dál myslet, co si myslí teď. Nic to neznamená.“ Zamračila se a oběma rukama uchopila pletený prakl. „Běž pryč.“ Mrkla na náramek a dodala: „Ty opravdu nic nevíš, viď? Nic nevíš. Není to tvoje chyba.“ Zřejmě opakovala něco, co jí bylo řečeno, nebo se snažila sama sebe přesvědčit. „Mrzí mě, jestli jsem ti zkazila jídlo, Rande al’Thore. Prosím, jdi. Amys říkala, že musím vyčistit tyto koberce bez ohledu na to, jak dlouho to potrvá. Jestli tu budeš stát a povídat si se mnou, zabere mi to celou noc.“ Obrátila se k němu zády a prudce udeřila do pruhovaného koberce, až jí slonovinový náramek na zápěstí poskočil.

Nevěděl, jestli se mu omluvila kvůli dárku, nebo to byl příkaz od Amys – tušil, že to druhé – a přesto mluvila, jako by to myslela vážně. Rozhodně ji to nepotěšilo – soudě podle toho, jak prudce zavrčela pokaždé, když vší silou udeřila do koberce – ale pro jednou se netvářila, že ho z té duše nenávidí. Byla zmatená, poděšená, dokonce rozzuřená, ale necítila nenávist. To bylo lepší než nic. Nakonec by se mohla začít chovat zdvořile.

Když vstoupil do hnědými dlaždicemi vyložené vstupní haly Lianina domu, moudré právě hovořily. Všechny čtyři měly loktuše volně pověšené přes lokty. Při jeho vstupu umlkly.

„Ukážu ti tvou spací komnatu,“ řekla Amys. „Ostatní už své viděli.“

„Děkuji.“ Ohlédl se ke dveřím a lehce se zamračil. „Amys, tys řekla Aviendze, aby se mi omluvila za tu večeři?“

„Ne. Ona to udělala?“ Moudrá se zatvářila zamyšleně. Měl dojem, že se Bair téměř usmívá. „Něco takového bych jí nenařídila, Rande al’Thore. Vynucená omluva není omluvou.“

„To děvče slyšelo jen to, že má klepat koberce, dokud ze sebe nevypotí trochu toho vzteku,“ poznamenala Bair. „Všechno ostatní pocházelo od ní samotné.“

„A nikoliv v naději, že ujde té práci,“ připojila Seana. „Musí se naučit ovládat svůj hněv. Moudrá musí ovládat své pocity, nesmí dovolit, aby ony ovládaly ji.“ S pousmáním mrkla na Melain. Žena s vlasy barvy slunce stiskla rty a odfrkla si.

Snažily se ho přesvědčit, že odteď bude z Aviendhy skvělá společnice. Opravdu si myslely, že je slepý? „Musíte vědět, že to vím. O ní. Že jste ji poslaly, aby mě špehovala.“

„Nevíš zdaleka tolik, kolik si myslíš, že víš,“ prohlásila Amys a mluvila úplně jako Aes Sedai, v jejích slovech byl skrytý význam, který nechtěla, aby pochopil.

Melain si posunula šátek a prohlédla si ho od hlavy k patě, jako by ho zvažovala. Něco málo o Aes Sedai věděl. Kdyby ona byla Aes Sedai, patřila by k zeleným adžah. „Připouštím,“ řekla, „že zprvu jsme si myslely, že uvidíš jen hezkou mladou ženu, a ty sám jsi docela pohledný, takže by jí tvoje přítomnost měla připadat zábavnější než naše. S jejím jazykem nemáme nic společného. Ani s ostatními věcmi.“

„Tak proč tolik chcete, aby zůstala se mnou?“ Do hlasu se mu dostalo víc důrazu, než chtěl. „Nemůžete si myslet, že jí teď prozradím něco, co nechci, abyste se dozvěděly.“

„Proč jí tedy dovoluješ, aby zůstala?“ zeptala se naprosto klidně Amys. „Kdybys ji odmítl přijmout, jak bychom ti ji mohly vnutit?“

„Takhle aspoň vím, kdo mě špehuje.“ Mít Aviendhu pod dohledem muselo být lepší než pořád uvažovat, který z Aielů ho pozoruje. Bez ní by nejspíš měl podezření, že každá ledabylá Rhuarkova poznámka je míněna jako pokus vyzvídat. Jistě, nedalo se poznat, zda to tak není. Rhuark byl ženatý s jednou z těchto žen. Náhle byl rád, že se náčelníkovi kmene nesvěřil víc. A smutné bylo, že ho to vůbec napadlo. Proč si vůbec kdy myslel, že s Aiely bude snazší pořízení než s tairenskými vznešenými pány? „Klidně může zůstat, tam kde je teď.“

„Tedy jsme všichni spokojení,“ pravila Bair.

Úkosem se na ženu podíval. V jejím hlase se ozval náznak čehosi, jako by věděla víc než on. „Ona nezjistí, co chcete.“

„Co chceme?“ vyštěkla Melain. Dlouhé vlasy jí zavlály, jak pohodila hlavou. „Proroctví říká ‚zbytek zbytků bude zachráněn‘. Co chceme, Rande al’Thore, Car’a’carne, je zachránit tolik našich lidí, kolik to jen půjde. Ať už máš jakoukoliv krev, jakékoliv rysy, k nám nechováš žádné city. Já zařídím, abys pochopil, že naše krev je tvoje, i kdybych musela položit –“

„Myslím,“ skočila jí hladce do řeči Amys, „že by teď rád viděl svou spací komnatu. Vypadá dost unaveně.“ Prudce tleskla rukama a objevila se pružná gai’šain. „Ukaž tomuto muži pokoj, který je pro něj připraven. Přines mu, co bude potřebovat.“

Nechaly ho tam stát a odešly ke dveřím, oči Bair a Seany metaly blesky na Melain, jako když se členky ženského kroužku dívaly na někoho, koho si chtěly předvolat k ostrému pokárání. Melain si jich nevšímala. Dveře se za moudrými zavřely, právě když říkala něco jako „domluvit té hloupé holce".

Jaké holce? Aviendze? Ta už dělala, co chtěly. Možná Egwain? Věděl, že u moudrých cosi studuje. A co byla Melain ochotná „položit", aby pochopil, že „jejich krev je jeho"? Jak mohla něco položit, aby ho to přimělo se rozhodnout, že je Aiel? Možná chtěla položit pasti? Hlupáku! Přece by neřekla rovnou, že chce položit past. Jaké věci se ještě dají položit? Lišky pokládají mladé, pomyslel si a tiše se zasmál. Byl unavený. Příliš unavený na nějaké otázky, po dvanácti a něco dnech v sedle, kdy přes den vždycky bylo horko jako v peci a sucho. Nechtěl ani myslet na to, jak by se cítil, kdyby tu vzdálenost musel ujít pěšky a stejným tempem. Aviendha musela mít ocelové nohy. Chtěl jít do postele.

Gai’šain byla hezká i přes tenkou jizvu těsně nad světle modrým okem, která se jí táhla až do vlasů tak světlých, až byly skoro stříbrné. Další Děva, jenom ne v této chvíli. „Šel bys, prosím, za mnou?“ vyzvala ho tiše a sklopila oči.

Spací pokoj samozřejmě nebyla ložnice. „Postel“ se nepřekvapivě skládala ze silné žíněnky položené na několika vrstvách koberců jasných barev. Gai’šain – jmenovala se Chion – vypadala šokovaně, když ji požádal o vodu na umytí, ale jeho už potní lázně přestaly bavit. Byl ochoten se vsadit, že Moirain a Egwain nemusely sedávat ve stanu plném páry, aby se očistily. Chion mu však vodu přece jen donesla, horkou, ve velkém hnědém džbánu určeném pro zalévání zahrady, a velkou bílou mísu místo umyvadla. Rand ji vyhnal, když mu nabídla, že ho umyje. Zvláštní lidé, všichni do jednoho!

Místnost neměla okna, osvětlovaly ji stříbrné lampy visící z háků na stěnách, ale Rand věděl, když se domyl, že venku ještě není úplná tma. Bylo mu to jedno. Na žíněnce byly jen dvě pokrývky a ani jedna nebyla zvlášť tlustá. Nepochybně známka aielské tvrdosti. Když si vzpomněl na studené noci ve stanu, zase se oblékl, až na kabátec a boty, než sfoukl lampy a v černočerné tmě vklouzl pod pokrývky.

Přes to, jak byl unavený, nemohl se přestat převalovat a přemýšlet. Co jen to chtěla Melain položit? Proč moudrým nezáleželo na tom, že ví, že Aviendha je jejich špeh? Aviendha. Hezká žena, i když byla mrzutější než mula s podkovami obroušenými o kamení. Dech se mu zpomalil, myšlenky se mu zamlžily. Měsíc. Příliš dlouho. Neměl na výběr. Čest. Isendra se usmívá. Kadere se dívá. Past. Položit past. Past na koho? Čí past? Pasti. Kdyby tak jen mohl věřit Moirain. Perrin. Domov. Perrin nejspíš plave v...

Se zavřenýma očima se Rand brodil vodou. Krásně chladivou. A tak mokrou. Zdálo se, že si ještě nikdy neuvědomil, jak skvělé mokro je. Zvedl hlavu a rozhlédl se kolem po vrbách, lemujících jeden konec jezírka, a velkých dubech, natahujících silné větve nad vodu, na druhém. Luh. Bylo nádherné být doma. Měl pocit, že byl pryč. Kde, to mu nebylo příliš jasné, ale vlastně na tom nezáleželo. Nahoře v Hlídce. Ano. Nikdy nebyl dál než tam. Chladno a mokro. A samota.

Náhle vzduchem prolétla dvě těla, s koleny pod bradou, a přistála ve vodě s hlasitým šplouchnutím, které ho na chvíli oslepilo. Vytřásl si vodu z očí a zjistil, že se na něj usmívají Elain a Min, jimž nad světle zelenou vodní hladinu vyčnívaly jen hlavy. Dvě tempa by ho dostala blíž k jedné z žen. Dál od té druhé. Nemohl je milovat obě. Milovat? Proč se mu to vynořilo v hlavě? „Ty nevíš, koho miluješ.“

Ve víru vody se prudce otočil. Na břehu stála Aviendha v cadin’soru, a ne v sukni a haleně. Ale nemračila se, jen se na něj dívala. „Pojď do vody,“ vyzval ji. „Naučím tě plavat.“

Melodický smích přitáhl jeho pozornost k druhému břehu. Žena, která tam stála, nahá, se světlou pletí, byla největší kráska, jakou kdy viděl, s velkýma tmavýma očima, z nichž se mu zatočila hlava. Měl dojem, že ji zná.

„Měla bych ti dovolit, abys mi byl nevěrný, dokonce i ve snu?“ promluvila tichým hlasem. Nějak si uvědomoval, aniž se ohlédl, že tam už Elain, Min ani Aviendha nejsou. Tohle začínalo být vážně zvláštní.

Žena ho dlouho jenom zvažovala, v nejmenším si nevšímala jeho nahoty. Pomalu se postavila na špičky, zvedla paže a pak se hladce zanořila do vody. Když se vynořila opět nad hladinu, lesklé černé vlasy vůbec neměla mokré. To ho na chvíli překvapilo. Pak se žena dostala k němu – doplavala, nebo se tam prostě ocitla? – a objala ho pažemi i nohama. Voda byla chladná, její tělo žhavé.

„Mně nemůžeš uniknout,“ zamumlala. Ty tmavé oči byly hlubší než tůně. „Tohle se ti bude líbit natolik, že nikdy nezapomeneš, ať vzhůru, či ve spánku.“

Vzhůru, či...? Všechno se jaksi pohnulo a rozmazalo. Žena se k němu přivinula ještě pevněji a všechno se zase zastavilo. Všechno bylo jako předtím. Jedna část jezírka byla zarostlá rákosím a na druhé straně téměř k vodní hladině sahal porost borovic a kalin.

„Já vím,“ řekl pomalu. Měl dojem, že musí, proč by ji jinak nechal dělat tohle? „Ale já ne... Tohle není správné.“ Snažil se odtáhnout, ale i když ze sebe její paži strhl, ona ji hned měla zpátky.

„Musím si tě poznačit.“ – V jejím hlase byl oheň. „Nejdřív ta měkkosrdcatá Iliena, a teď... Kolik žen máš ve svých myšlenkách?“ Náhle se mu její malé bílé zoubky zabořily do krku.

Rand zavyl, odhodil ji stranou a připlácl si ruku na krk. Prokousla mu kůži. Krvácel.

„Tak takhle se bavíš, když se divím, kam jsi zmizela?“ pronesl jakýsi mužský hlas pohrdlivě. „Proč bych se měl něčeho držet, když ty takhle riskuješ a ohrožuješ náš plán?“

Náhle stála žena na břehu, oblečená v bílém, úzký pas ovinutý širokým opaskem ze spleteného stříbra a ve vlasech barvy půlnoci měla stříbrný půlměsíc a hvězdy. Země za ní se lehce zvedala k háji jasanů. Nepamatoval se, že by jasany už viděl předtím. Žena stála naproti – skvrně. Šedivému, zhoustlému kusu vzduchu o velikosti člověka. Tohle všechno bylo... nějak špatně.

„Riskovat,“ pošklebovala se mu. „Ty se bojíš riskovat stejně jako Moghedien, viď? Plížil by ses kolem jako sama Pavoučice. Kdybych tě nevytáhla z té tvé díry, pořád ještě by ses schovával a čekal na to, co komu upadne.“

„Jestli nedokážeš ovládnout ty své... choutky,“ řekla ta skvrna mužským hlasem, „proč bych se měl s tebou vůbec spojovat? Jestli už musím riskovat, chci větší odměnu než tahat za provázky nějaké loutky.“

„Co tím myslíš?“ zeptala se žena nebezpečně.

Skvrna se zamihotala. Rand poznal, že je to váhání, nejistota, zda nebylo řečeno příliš. A pak náhle byla skvrna pryč. Žena se na něj podívala, on pořád stál po krk ve vodě, podrážděně stiskla rty a zmizela také.

Prudce se probudil. Ležel úplně nehybně a civěl do tmy. Sen. Ale byl to jenom obyčejný sen, nebo něco jiného? Vytáhl ruku zpod pokrývky a sáhl si na krk. Nahmátl otisky zubů i tenoučký pramínek krve. Ať to byl jaký chtěl sen, ona byla v něm. Lanfear. Ji si nevysnil. A toho druhého. Muže. Na rty se mu vkradl studený úsměv. Pasti všude kolem. Pasti na neopatrné nohy. Musím si teď dávat pozor, kam šlapu. Tolik pastí. Všichni je pokládají.

Tiše se zasmál a otočil se, aby se znovu pokusil usnout – a pak ztuhl a zadržel dech. Nebyl v místnosti sám. Lanfear.

Zoufale se natáhl po pravém zdroji. Na okamžik se bál, že ho porazil sám strach. Pak vplul do studeného ticha prázdnoty, naplněné zuřivou řekou síly. Vyskočil na nohy a ohnal se. Lampa prudce vzplála.

Aviendha seděla se zkříženýma nohama u dveří, pusu měla otevřenou a zelené oči jí málem lezly z důlků střídavě při pohledu na lampy a na pouta, pro ni neviditelná, která ji dokonale svírala. Nemohla pohnout dokonce ani hlavou. Jelikož čekal někoho stojícího, tkanivo pout sahalo vysoko nad její hlavu. Okamžitě vlákna vzduchu propustil.

Aviendha se vyškrábala na nohy a v tom spěchu málem ztratila loktuši. „Já... nemyslím, že si někdy zvyknu na...“ Kývla na lampy. „U muže.“

„Už jsi mě viděla používat sílu dřív.“ Z povrchu prázdnoty, jež ho obklopovala, vytékal hněv. Proklouzla do jeho pokoje potmě. Vyděsila ho skoro k smrti. Měla štěstí, že jí neublížil, že ji náhodou nezabil. „Radši by sis na to měla zvyknout. Já jsem Ten, kdo přichází s úsvitem, ať už to chceš přiznat nebo ne.“

„Tohle není součást –“

„Proč jsi tady?“ chtěl vědět chladně.

„Moudré se střídají, aby na tebe dohlížely zvenku. Chtějí v tom pokračovat z...“ Odmlčela se a zrudla.

„Odkud?“ Ona na něj jen hleděla a karmín na jejích tvářích postupně tmavl do šarlatova. „Aviendho, od –?“ Chodí ve snech. Proč ho to nikdy nenapadlo? „Z mých snů,“ řekl chraplavě. „Jak dlouho mě už špehují v mé hlavě?“

Dlouze, ztěžka vydechla. „Neměla jsem ti to prozradit. Jestli to Bair zjistí – Seana říkala, že dneska v noci to bylo příliš nebezpečné. Nerozumím tomu. Já nemůžu vstoupit do snu, aby mi s tím jedna z nich nepomohla. Vím jedině, že dneska to bylo nebezpečné. Proto se střídají u dveří k této střeše. Všechny mají starosti.“

„Pořád ještě jsi mi neodpověděla na otázku.“

„Nevím ani, proč tady jsem,“ zamumlala. „Kdybys potřeboval ochranu...“ Mrkla na svůj krátký nůž a dotkla se jílce. Slonovinový náramek ji zřejmě dráždil. Zkřížila ruce tak, že ho měla v podpaždí. „S tak malým nožem tě moc dobře chránit nemůžu, a Bair říká, že jestli se jen dotknu oštěpu, pokud na mě zrovna nebude někdo útočit, stáhne ze mě kůži a udělá si z ní měch na vodu. Nevím, proč bych se vůbec měla vzdávat spánku, abych tě chránila. Kvůli tobě jsem ještě před hodinou klepala koberce. V měsíčním světle!“

„Tak moje otázka nezněla. Jak dlouho –?“ Prudce se odmlčel. Ve vzduchu cosi ucítil. Něco bylo cítit špatně. Nebo zlem. Mohla to být jen představivost, pozůstatek toho snu. Mohla.

Aviendha zalapala po dechu, když se mu v rukou objevil z plamenů ukutý meč s lehce zakřivenou čepelí poznačenou volavkou. Lanfear jej obvinila, že používá jen desetinu toho, čeho je doopravdy schopen, a přesto většina z té desetiny pocházela z dohadů a pokusů. Neznal ani tu desetinu z toho, čeho byl schopen. Meč však znal.

„Drž se za mnou.“ Když se jen v punčochách plížil z komnaty, na kobercích zcela neslyšně, stačil si uvědomit pouze to, že Aviendha vytahuje nůž z pochvy. Zvláštní bylo, že vzduch nebyl o nic chladnější, než když si šel lehnout. Kamenné stěny nejspíš zadržovaly teplo, protože čím dál šel, tím byla větší zima.

Touhle dobou už museli na své žíněnky zalehnout i gai’šainové. Chodby a komnaty byly tiché a prázdné, většinou osvětlené různě rozloženými lampami, které ještě hořely. Jelikož by tady po zhasnutí nastala tma jako v pytli, některé zůstávaly zapálené. Ten pocit byl stále nejasný, ale nemizel. Zlo.

Náhle se zastavil v širokém průchodu vedoucím do hnědě vydlážděné vstupní haly. Na obou koncích místnosti hořela jedna stříbrná lampa vydávající bledé světlo. Uprostřed místnosti stál vysoký muž s hlavou skloněnou nad ženou, kterou objímal rukama v dlouhých černých rukávech. Žena měla hlavu zvrácenou dozadu, až jí bílá kapuce spadla na záda, zatímco ji muž líbal na hrdlo. Chion měla oči téměř zavřené a na rtech vzrušený úsměv. Po povrchu prázdnoty sklouzly rozpaky. Potom ten muž zvedl poněkud hlavu.

Na Randa se upřely černé oči, příliš velké v hubeném obličeji s propadlými tvářemi, a našpulené rudé rty se otevřely v parodii na úsměv, takže byly vidět ostré zuby. Chion se sesula na podlahu, když se plášť roztáhl a rozvinul do širokých netopýřích křídel. Draghkar ji překročil a bílýma, tak bělostnýma rukama sáhl po Randovi, dlouhé, štíhlé prsty měl zakončené dlouhými drápy. Jeho drápy a zuby však nebezpečné nebyly. Avšak právě draghkarův polibek zabíjel, a hůř.

K prázdnotě pevně přilnula píseň, uspávající, hypnotická. Ta tmavá, kožnatá křídla se napřáhla, aby ho objala, když vykročil kupředu. Ve velkých černých očích se mihlo jakési překvapení těsně předtím, než se silou zrobený meč snesl na draghkarovu lebku, kterou rozrazil až k nosu.

Ocelová čepel by byla uvízla, ale čepel ukutou z ohně Rand z kosti snadno uvolnil, když tvor padal k zemi. Rand chvíli, z hlubin prázdnoty, zkoumal stvoření u svých nohou. Ta píseň. Kdyby předtím nebyl chráněn před city, kdyby nebyl vyrovnaný a vzdálený, ta píseň by mu byla uloupila duši. Draghkar v to rozhodně věřil, když k němu přistoupil tak ochotně.

Kolem něho proběhla Aviendha, přiklekla k Chion a sáhla gai’šain na hrdlo.

„Mrtvá,“ řekla a palcem jí zavřela víčka úplně. „Možná je to tak lepší. Draghkar pozře duši, než pohltí život. Draghkar! A tady!“ Z kleku se na něj zlostně zamračila. „Trolloci u Stojny Imre a teď draghkar tady. Přinášíš do Trojí země neštěstí –“ S výkřikem se vrhla na Chion, když Rand pozvedl meč.

Z čepele meče vylétla tyč pevného ohně, přeletěla nad ní a zanořila se do prsou dalšího draghkara, jenž se v tom okamžiku objevil ve vstupních dveřích. Zplozenec Stínu vzplál jasným plamenem a s pronikavým křikem se vypotácel opět ven. Klopýtal po chodníčku a mával křídly, z nichž kanul oheň.

„Vzbuď všechny,“ řekl Rand klidně. Bojovala Chion? Jak daleko ji zavedla její čest? Stejně by to neznamenalo žádný rozdíl. Draghkarové se zabíjeli snáze než myrddraalové, ale svým způsobem byli mnohem nebezpečnější. „Jestli víš, jak vyvolat poplach, udělej to.“

„Ten gong u dveří –“

„Já to udělám. Vzbuď je. Může jich tu být ještě mnohem víc než dva.“

Aviendha kývla a zmizela cestou, kterou před chvílí přišli, s křikem: „Vzhůru oštěpy! Vstávat a vzhůru oštěpy!“

Rand ostražitě vykročil ze dveří, meč měl připravený a jediná síla ho naplňovala a vzrušovala. Dělalo se mu z ní špatně. Chtělo se mu smát, chtělo se mu vrhnout. Noc byla mrazivá, ale on si chlad téměř neuvědomoval.

Hořící draghkar ležel roztažený na terasové zahradě. Byl cítit hořícím masem a jeho malý ohýnek přidával své světlo k měsíci. O kousek níž na chodníčku ležela Seana, dlouhé šedé vlasy rozhozené do vějíře, a hleděla vzhůru k obloze doširoka otevřenýma, nehybnýma očima. Nůž ležel vedle ní, ale proti draghkarovi neměla šanci.

Právě když Rand zvedl kůží obalenou paličku visící vedle bronzového čtverce gongu, v ústí kaňonu vypukla divoká vřava, křik lidí, vytí trolloků, řinčení oceli a jekot. Rand tvrdě udeřil na gong a jasný zvuk gongu se rozezněl údolím, pak další, a z tuctů úst se nesl křik: „Vzhůru oštěpy!“

Od formanských vozů se ozvalo zmatené volání. Objevily se obdélníky světla, na dvou skříňových vozech, v měsíčním světle bíle zářících, se otevřely dveře. Někdo tam dole rozzlobeně křičel – žena. Rand nepoznal která.

Ve vzduchu nad ním se ozval tlukot křídel. Rand se zavrčením zvedl ohnivý meč. Jediná síla v něm zahořela a na čepeli zaburácel oheň. Snášející se draghkar vybuchl v dešti hořících kousků, které se snášely dolů.

„Na,“ řekl Rhuark. Kmenový náčelník měl tvrdý pohled nad černým závojem. Byl plně oblečen, s puklířem a oštěpy v rukou. Za ním stál Mat, bez kabátce, s obnaženou hlavou, s podolkem jen zpola nacpaným do spodků, nejistě mrkal a oběma rukama svíral oštěp s černým ratištěm.

Rand si vzal od Rhuarka jednu šufu, pak ji však nechal klesnout. Přes měsíc přelétl netopýří stín, pak se snesl níž nad protější stranu kaňonu a zmizel ve stínech. „Tihle jdou po mně. Ať vidí moji tvář.“ Síla v něm proudila. Meč v jeho rukou plál, až se zdálo, že ho ozařuje menší slunce. „Když nebudou vědět, kde jsem, nemůžou mě najít.“ Se smíchem, protože oni nepochopili jeho vtip, se rozběhl za zvukem bojů.

Mat uvolnil oštěp z hrudi trolloka s kančím rypákem, přikrčil se a pátral v měsícem prozářené temnotě u ústí kaňonu po dalším. Světlo spal Randa! Žádná z postav, které viděl se ještě pohybovat, nebyla dost velká na trolloka. Pokaždé mě dostane do nějaké takovéhle zatracené šlamastyky! Zranění tiše sténali. Nejasná postava, o níž si myslel, že je to Moirain, klečela vedle jednoho ze sražených Aielů. Ty ohnivé koule, které házela kolem, byly působivé, skoro tolik jako ten Randův meč, z něhož vyletovaly ohnivé tyče. Meč stále ještě svítil, takže Randa obklopoval kruh světla. Měl jsem zůstat v pokrývkách, to jsem měl udělat. Tady je zatracená zima a nemá to se mnou nic společného! Objevovali se stále další a další Aielové, ženy v sukních přišly pomoci s raněnými. Některé z těch žen nesly oštěpy. Obvykle možná nebojovaly, ale jakmile se bitva dostala až do držby, nestály stranou a nedívaly se.

Vedle Mata se zastavila jedna Děva a sundávala si závoj. V tom nejasném světle nerozeznal její tvář. „Se svým oštěpem tančíš dobře, hráči. Zvláštní dny, když trolloci přicházejí až k Chladným skalám.“ Mrkla na tmavý stín, o němž si myslel, že je to Moirain. „Bez Aes Sedai si mohli vynutit cestu.“

„Na to jich nebylo dost,“ opáčil Mat bez přemýšlení. „Chtěli sem jenom přilákat pozornost.“ Aby ti draghkaři měli volnou ruku a dostali se až k Randovi?

„Myslím, že máš pravdu,“ připustila pomalu. „Ty jsi mezi mokřiňany válečný náčelník?“

Mat si přál, aby byl držel pusu zavřenou. „Jednou jsem o tom četl knihu,“ zabručel a odvrátil se od ní. Zatracené útržky vzpomínek jiných lidí. Třeba budou formani po tomhle ochotní odjet.

Když se však zastavil u vozů, Keille ani Kadereho nebylo nikde vidět. Vozkové se všichni drželi u sebe a dost spěšně si podávali džbánky s něčím, co bylo cítit jako dobrá kořalka, kterou prodávali, vzrušeně si povídali a byli tak podráždění, jako by se trolloci skutečně dostali až k nim. Na schůdcích Kadereho vozu stála Isendra a mračila se do prázdna. I když měla svraštělé obočí, byla za tím mlžným závojem velice krásná. Mat byl rád, že aspoň vzpomínky na ženy jsou jen jeho.

„S trolloky je to vyřízeno,“ řekl jí a opřel se o oštěp tak, aby si ho určitě všimla. Nemá smysl riskovat rozraženou lebku, kdybych z toho aspoň něco neměl. Nedalo mu vůbec žádnou práci mluvit unaveně. „Byl to tvrdej boj, ale teď jsi v bezpečí.“

Isendra se na něj dívala s bezvýraznou tváří a oči se jí v měsíčním světle leskly jako tmavé leštěné kameny. Beze slova se obrátila, zašla dovnitř a práskla za sebou dveřmi. Tvrdě.

Mat si dlouze, znechuceně vydechl a odkráčel od povozů. Co bylo potřeba, aby to na tu ženskou udělalo dojem? Toužil však jen po posteli. Zpátky do pokrývek, a Rand ať si to s trolloky a zatracenými draghkary vyřídí sám. Tomu chlapovi se to snad líbilo. Takhle se smát.

Rand teď přicházel kaňonem a jeho meč ve tmě zářil jako lucerna. Objevila se Aviendha, běžela k němu se suknicemi vykasanými nad kolena, a pak se zastavila. Nechala sukně spadnout, uhladila si je a pak teprve s Randem srovnala krok a přetáhla si šátek přes hlavu. Rand si jí zřejmě nevšiml a ona měla tvář jako kámen. Zasloužili si jeden druhého.

„Rande,“ zavolal jeden ze spěchajících stínů Moiraininým hlasem, jenž byl skoro stejně melodický jako hlas Keille, ale tato hudba byla studená. Rand se obrátil a čekal, a ona zpomalila dřív, než na ni bylo pořádně vidět, takže do kruhu světla vstoupila stejně královsky jako do nějakého paláce. „Záležitosti jsou stále více nebezpečné, Rande. Útok na Stojnu Imre mohl být namířen proti Aielům – sice to není příliš pravděpodobné, ale mohlo tomu tak být – ale draghkaři dnes v noci šli zcela jistě po tobě.“

„Já vím.“ Jen tak. Stejně klidný jak ona, snad chladnější.

Moirain stiskla rty a ruce na suknicích jí ztuhly. Nepotěšilo ji to. „Proroctví je nejvíc nebezpečné, když se ho snažíš přinutit, aby se naplnilo. Copak ses o tom nepoučil v Tearu? Vzor se tká kolem tebe, ale když se ho pokusíš tkát sám, dokonce ani ty ho nedokážeš udržet. Příliš vzor napneš a objeví se tlak. Může se pak uvolnit libovolným směrem. Kdo může říci, jak dlouho potrvá, než se zase usadí a zaměří se na tebe, nebo co se stane předtím?“

„Jasné jako většina tvých vysvětlení,“ prohodil Rand suše. „Co chceš, Moirain? Je pozdě a já jsem utahaný.“

„Chci, aby ses mi svěřil. Myslíš, že už ses naučil všemu, co se naučit lze, a to jsi ze své vesnice pryč teprve něco přes rok?“

„Ne. Všechno jsem se ještě nenaučil.“ Teď mluvil pobaveně. Mat si občas nebyl jist, jestli je ještě při zdravém rozumu, podle toho, jak se tvářil. „Chceš, abych se ti svěřil, Moirain? Tak dobrá. Tvoje tři přísahy ti neumožňují lhát. Řekni mi jasně, že ať ti řeknu cokoliv, nepokusíš se mě zastavit, ani svést z cesty. Řekni, že se mě nepokusíš využít k cílům Věže. Řekni to jasně a přímo, abych věděl, že je to pravda.“

„Neudělám nic, abych tě odvrátila od naplnění tvé sudby. Zasvětila jsem tomu celý život. Ale neslíbím ti, že se budu jenom dívat, jak kladeš hlavu na popravčí špalek.“

„To mi nestačí, Moirain. To mi nestačí. Ale i kdybych se odhodlal ti svěřit, neudělal bych to tady. Noc má uši.“ Kolem se v temnotě pohybovali lidé, ale nikdo nebyl na doslech. „Dokonce i sny mají uši.“ Aviendha si popotáhla šátek, aby jí stínil oči. Dokonce i Aielům zřejmě mohla být zima.

Do světla vystoupil Rhuark, jemuž černý závoj volně visel na krku. „Trolloci měli jen odvrátit pozornost od draghkarů, Rande al’Thore. Bylo jich příliš málo, aby tomu bylo jinak. Myslím, že ti draghkaři šli po tobě. Prašivec si nepřeje, abys žil.“

„Nebezpečí narůstá,“ podotkla Moirain tiše.

Kmenový náčelník se na ni podíval, než pokračoval. „Moirain Sedai má pravdu. Protože draghkaři neuspěli, bojím se, že příště můžeme čekat bezduché, ty, co vy nazýváte šedými muži. Chci kolem tebe umístit oštěpy po celou dobu. K tomuto úkolu se z nějakého důvodu dobrovolně přihlásily Děvy.“

Aviendze opravdu byla zima. Hrbila se a ruce měla strčené v podpaždí.

„Jestli chtějí,“ prohlásil Rand. Pod vším tím ledem zněl trošičku znepokojeně. Mat mu to nedával za vinu. On sám by se do rukou Děv znovu nesvěřil ani za všechno hedvábí na lodích Mořského národa.

„Budou dávat lepší pozor než kdo jiný,“ řekl Rhuark, „když o ten úkol požádaly. Nechci to však nechat jen na nich. Zařídím, aby byli na stráži všichni. Myslím, že to příště budou bezduší, ale to neznamená, že to nemůže být něco jiného. Deset tisíc trolloků místo pár set.“

„A co Shaidové?“ Mat si přál, aby tolik nezaskřípal zuby, když se na něj všichni podívali. Možná si do té doby ani neuvědomili, že tu je. Stejně, proč by to nemohl říci? „Vím, že je nemáš rád, ale jestli si myslíš, že existuje možnost silnějšího útoku, nebylo by lepší mít je tady a ne venku?“

Rhuark zavrčel. Od něj to bylo jako nadávka od většiny ostatních mužů. „Nepřivedu do Chladných skal skoro tisícovku Shaidů, i kdyby přicházel sám Spalovač trávy. A stejně to nemůžu udělat. Couladin a Shaidové při západu slunce sbalili své stany. Konečně je máme z krku. Vyslal jsem běžce, abych se ujistil, že opustí území Taardadů bez toho, aby s sebou sebrali pár koz nebo ovcí.“

Ohnivý meč zmizel z Randových rukou a náhlá nepřítomnost světla byla oslepující. Mat pevně zavřel oči, aby se rychleji přizpůsobil temnotě, ale když je znovu otevřel, měsíční světlo mu pořád příliš nepomáhalo.

„Kudy odešli?“ zeptal se Rand.

„Na sever,“ oznámil mu Rhuark. „Nepochybně se chce Couladin setkat se Sevannou na její cestě k Alcair Dalu, aby ji proti tobě poštval. Mohl by uspět. Jediný důvod, proč položila věneček nevěsty k nohám Suladrikovi a ne jemu, byl ten, že se chtěla vdát za náčelníka kmene. Ale já ti říkal, že od ní můžeš čekat jenom potíže. Sevanna hrozně ráda působí potíže. Nemělo by na tom záležet. Jestli za tebou Shaidové nepůjdou, nebude to žádná velká ztráta.“

„Hodlám odejít do Alcair Dalu,“ prohlásil Rand pevně. „Hned. Omluvím se každému náčelníkovi, který by se cítil dotčen tím, že přišel později, ale nedovolím Couladinovi, aby se tam dostal dřív než já o nic déle, než to bude nezbytné. On se nezastaví u toho, že proti mně poštve Sevannu, Rhuarku. Nemůžu si dovolit dát mu celý měsíc.“

Po chvíli Rhuark promluvil: „Asi máš pravdu. Ty přinášíš změnu, Rande al’Thore. Tedy za východu slunce. Vyberu deset Rudých štítů jako svou čestnou stráž a Děvy ti opatří tvoji.“

„Hodlám odejít, až se na obloze objeví první světlo, Rhuarku. S každým, kdo dokáže udržet oštěp nebo napnout luk.“

„Zvyk –“

„Na mě se žádné zvyky nevztahují, Rhuarku.“ S Randovým hlasem by se daly lámat kameny či chladit víno. „Já musím vytvořit nové zvyky.“ Drsně se zasmál. Aviendha se zatvářila šokovaně, dokonce i Rhuark zaraženě zamrkal. Jen na Moirain to nezapůsobilo, v očích měla stále zvažující pohled. „Někdo by to měl oznámit formanům,“ pokračoval Rand. „Nebudou si chtít nechat ujít jarmark, ale jestli ti vozkové nepřestanou pít, budou příliš opilí, aby zvládli opratě. Co ty, Mate? Jdeš taky?“

Mat rozhodně nehodlal připustit, aby se formani dostali pryč, a s nimi i jeho cesta z Pustiny. „Ó, jdu hned za tebou, Rande.“ Nejhorší na tom bylo, že mu to připadalo správné. Zatracený ta’veren mě zase táhne za sebou! Jak se od něj dokázal odtrhnout Perrin? Světlo, kéž bych teď byl s ním. „Hádám, že jdu.“

Položil si oštěp na rameno a vykročil kaňonem. Pořád byla ještě chvilka, kdy si mohl zdřímnout. Za sebou slyšel Randovo pochechtávání.

51

Odhalení v Tanchiku

Elain zápolila se dvěma tenkými, červeně nalakovanými hůlkami a snažila se je správně uchopit do prstů. Sursa, připomínala si. Ne hůlky, sursa. Hloupý způsob, jak jíst, ať se to jmenuje jakkoliv.

Na druhé straně stolku v Komnatě padajících kvítků se Egeanin mračila na vlastní sursa, jednu držela v každé ruce, jako by to skutečně byly hůlky. Nyneiva měla ty svoje položené v ruce tak, jak jim to Rendra ukázala, ale zatím se jí až k ústům podařilo zvednout jen plátek masa a pár kousků papriky. Soustředěním mhouřila oči. Na stolku ležela spousta malých bílých misek a v každé byly plátky a maličké kousky masa a zeleniny, některé v omáčce tmavé, jiné ve světlé. Elain napadlo, že by mohlo trvat zbytek dne, než dokončí toto jídlo. Když se jí hostinská s medovými vlasy naklonila přes rameno a upravila jí sursa v ruce, Elain se na ni usmála.

„Vaše země je ve válce s Arad Domanem,“ řekla Egeanin a hovořila téměř rozzlobeně. „Proč předkládáš jídlo svého nepřítele?“

Rendra pokrčila rameny a pod závojem zívla. Dnes na sobě měla tu nejsvětlejší možnou červenou a do tenkých cůpků měla vpletené korálky stejné barvy, které lehce cinkaly, kdykoliv pohnula hlavou. „To je teď v módě. Před čtyřmi dny s tím začala Zahrada Stříbrných vánků a teď skoro každý host žádá o domanské jídlo. Myslím, že je to nejspíš proto, že když už nemůžeme Domany porazit, můžeme se aspoň vypořádat s jejich jídlem. V Bandar Ebanu třeba jedí jehněčí s medovou omáčkou a polévanými jablky, ano? Za čtyři dny to možná bude něco jiného. Móda se teď mění rychle, a jestli někdo poštve dav proti tomuhle...“ Znovu pokrčila rameny.

„Myslíš, že budou další nepokoje?“ zeptala se Elain. „Kvůli tomu, jaké jídlo se podává v hostinci?“

„Ulice, ty jsou svéhlavé,“ prohlásila Rendra a odevzdaně rozhodila rukama. „Kdo může říct, co je zase zapálí? Ta vřava, která tu byla předevčírem, vznikla kvůli řečem, že se Maracru otevřeně přidalo k Draku Znovuzrozenému, nebo možná propadlo Dračím spřísahancům nebo možná rebelům – zřejmě v tom není větší rozdíl – ale obrátí se dav proti lidem z Maracru? Ne. Povykují v ulicích, vytahují lidi z kočárů a pak vypálí velkou síň shromáždění. Dojde třeba zpráva, že vojsko vyhrálo nějakou bitvu – nebo prohrálo – a dav se zvedne proti těm, co podávají domanské jídlo. Nebo možná vypálí sklady v calpenském přístavu. Kdo to může říct?“

„Žádný pořádek,“ zamumlala Egeanin a pevně si strčila hůlky mezi prsty pravé ruky. Z výrazu na její tváři to klidně mohly být dýky, jimiž hodlá probodnout to, co je v miskách. Nyneivě vypadlo sousto jídla ze sursa kousek od úst. Zavrčela, rukou ho sebrala z klína a ubrouskem si otírala krémové hedvábí sukně.

„Á, pořádek.“ Rendra se zasmála. „Vzpomínám si dobře na pořádek. Možná zase jednou přijde, ano? Někteří si myslí, že panarcha Amathera zase nechá civilní hlídku konat svou povinnost, ale kdybych já byla na jejím místě, se vzpomínkou na dav řvoucí při mém uvedení do úřadu... Děti Světla, ty pobily velice mnoho buřičů. Možná to znamená, že další bouře nebudou, nebo to možná znamená, že další bouře bude dvakrát horší, nebo desetkrát. Myslím, že já bych taky držela hlídku a děti Světla u sebe. Ale tohle není vhodná řeč, ruší při jídle.“ Prohlédla si stůl, kývla si pro sebe a korálky v copáncích tiše zacinkaly. Když se obrátila ke dveřím, s úsměvem se zastavila. „Je to móda jíst domanské jídlo se sursa, a člověk samozřejmě dělá, co je v módě. Ale... tady není nikdo kromě vás, ano? Kdybyste si třeba přály lžíce a vidličky, tak jsou pod ubrouskem.“ Kývla směrem k tácu na konci stolu. „Bavte se.“

Nyneiva a Egeanin počkaly, dokud se za hostinskou nezavřou dveře, pak se na sebe zazubily a natáhly se k podnosu s rozhodně nevhodným spěchem. Elain se přesto podařilo dostat svou lžíci a vidličku první. Ani jedna z nich se nemusela nikdy najíst během několika minut mezi prací novicky a učením.

„Je to docela chutné,“ poznamenala Egeanin po prvním soustu, „když z toho dokážete dostat kousek na jazyk.“ Nyneiva se zasmála spolu s Elain.

V těch sedmi dnech od jejich setkání s tmavovlasou ženou s pronikavýma modrýma očima a lehkým šišláním ji obě začaly mít rády. Byla to osvěžující změna po tom, jak Rendra pořád povídala o vlasech, šatech a barvě pleti nebo o pohledech na ulici od lidí, kteří vypadali, že vám klidně podříznou krk kvůli mizernému měďáku. Tohle byla její čtvrtá návštěva od jejich prvního setkání, a Elain se bavila při jedné každé z nich. Egeanin byla přímá, působila nezávisle, což Elain obdivovala. Ta žena možná byla jen malá obchodnice, kupčící se vším, co jí přišlo pod ruku, ale klidně by se vyrovnala i Garethu Bryneovi v tom, jak říci, co si myslí, a před nikým se neklaněla.

Přesto si Elain přála, aby její návštěvy nebyly tak časté. Nebo spíš aby s Nyneivou nebyly tak často ve Dvoře U tří slivoní, aby je tu mohla Egeanin tak snadno najít. – Díky neustálému vření v ulicích od uvedení Amathery do úřadu panarchy bylo cestování městem téměř nemožné, i přes doprovod Domonových tvrdých námořníků. Dokonce i Nyneiva to přiznala, potom, co musely uprchnout před sprškou jako pěst velkých kamenů. Tom stále sliboval, že jim najde kočár a spřežení, ale Elain si nebyla jistá, zda hledá opravdu důkladně. Oba se s Juilinem tvářili až nesnesitelně spokojeně, že s Nyneivou uvízly v hostinci. Oni se vracejí pohmoždění a zkrvaveni a nechtějí, abychom my vystrčily na ulici třeba jen palec, pomyslela si trpce. Proč si muži vždycky myslí, že mají právo vás udržovat ve větším bezpečí než sebe? Proč si myslí, že jejich zranění jsou méně vážná než vaše?

Z chuti masa usoudila, že jestli bude Tom opravdu chtít najít nějaké koně, bude se muset podívat do zdejší kuchyně. Když pomyslela na koně, zvedl se jí žaludek. Vybrala si misku, v níž byla pouze zelenina, kousky tmavé houby, červené papričky a nějaké kadeřavé zelené výhonky ve světlé, svíravé omáčce.

„O čem se budeme bavit dneska?“ zeptala se Egeanin Nyneiva. „Už ses vyptala snad na všechno, co vím. Jestli toho chceš o Aes Sedai zjistit ještě víc, budeš muset jít do Věže jako novicka.“

Egeanin sebou nevědomky trhla, jako pokaždé, když byla v jedné větě spojována s jedinou silou. Chvíli jenom míchala obsahem v jedné menší misce a mračila se do ní. „Vůbec jste se nesnažily,“ řekla pomalu, „přede mnou zatajit, že někoho hledáte. Ženy. Jestli to není nějaké tajemství, zeptala bych se.“ Při zaťukání na dveře se odmlčela.

Bez čekání dovnitř vstoupil Bayle Domon a na jeho kulaté tváři se svářelo ponuré uspokojení s nejistotou. „Našel jsem je,“ začal, a pak sebou trhl při pohledu na Egeanin. „Ty!“

Egeanin překvapivě srazila židli dozadu, vyskočila do vzduchu a pěstí zamířila Domonovi na tlustý břich. Pohybovala se tak rychle, až se to skoro nedalo sledovat. Domon ji však kupodivu chytil za zápěstí a zkroutil jí ruku – na jednu zmatenou chvíli se zdálo, že se snaží jeden druhému zaháknout nohou kotník. Egeanin se pašeráka pokusila udeřit do krku – pak se Egeanin nějak ocitla na břiše, Domon jí stál na rameni a její paži držel zvednutou a silou opřenou o koleno. Přesto, že se jí ještě podařilo vytáhnout nůž od pasu.

Elain kolem obou spletla vlákna vzduchu dřív, než si uvědomila, že objala saidar, takže ztuhli na místě. „Co to má znamenat?“ zeptala se svým nejlepším ledovým tónem.

„Jak se opovažuješ, mistře Domone?“ Nyneivin hlas byl stejně studený. „Pusť ji!“ Hřejivějším, poněkud ustaranějším hlasem dodala: „Egeanin, pročs ho chtěla praštit? Řekla jsem, pusť ji, Domone!“

„On nemůže, Nyneivo.“ Elain si přála, aby druhá žena dokázala aspoň vidět vlákna jasně, i když se zrovna nezlobila. Ona se ho snažila praštit první. „Egeanin, proč?“

Tmavovlasá žena tam ležela se zavřenýma očima a stisknutými rty. Klouby na ruce měla bílé, jak pevně svírala jílec.

Domon se zlobně díval z Elain na Nyneivu a tu svou podivnou illianskou bradku měl málem zježenou. Elain mu nechala volnou jen hlavu. „Ta ženská je Seanchanka!“ zavrčel.

Elain si vyměnila dost poplašený pohled s Nyneivou. Egeanin? Seanchanka? To bylo nemožné. To nemohla být pravda.

„Jseš si jistej?“ zeptala se Nyneiva pomalu, tiše. Mluvila stejně ohromeně, jako se Elain cítila.

„Na její obličej nikdy nezapomenu,“ odpověděl pevně Domon. „Kapitán lodi. To byla ona, kdo mě vzal do Falme, mě a moji loď, jako zajatce Seanchanu.“

Egeanin se to nijak nesnažila popřít, jen tam ležela a tiskla nůž. Seanchanka. Jenže já ji mám ráda!

Opatrně odvinula spletené prameny, až měla Egeanin ruku s nožem volnou až po zápěstí. „Pusť to, Egeanin,“ řekla a klekla si k ní. „Prosím.“ Po chvíli Egeanin otevřela ruku. Elain nůž sebrala a zacouvala. Pak prameny vzduchu povolila úplně. „Zvedni ji, mistře Domone.“

„Ona je Seanchanka, paní,“ namítal, „a tvrdá jako železný háky.“

„Pusť ji.“

S tichými protesty Domon pustil Egeaninino zápěstí a rychle od ní odstoupil, jako by čekal, že se po něm vrhne znovu. Tmavovlasá žena – seanchanská žena – však jenom vstala. Pohnula ramenem, které jí pochroumal, a zamyšleně si ho prohlédla. Mrkla ke dveřím a pak zvedla hlavu a čekala, navenek ztělesnění klidu. Bylo těžké neobdivovat ji.

„Seanchanka,“ zavrčela Nyneiva. Sevřela v pěsti několik copánků, pak se na ruku zvláštně podívala a vlasy pustila. Obočí však měla pořád svraštělé a v očích tvrdý pohled. „Seanchanka! Vlichotila ses do našeho přátelství. Myslela jsem, že jste se všichni vrátili, odkud jste přišli. Proč jsi tady, Egeanin? Bylo naše setkání jenom náhoda? Proč jsi sem za náma chodila? Chtělas nás vlákat někam, kde by nám ty vaše hnusný sul’dam mohly dát kolem krku obojek?“ Egeanin se maličko rozšířily modré oči. „No ano,“ vyjela tvrdě Nyneiva. „My víme o vás Seanchanech a o vašich sul’dam a damane. Víme víc než ty. Vy uvazujete ženy, co můžou usměrňovat, na řetěz, ale ty, co používáte k jejich ovládání, můžou usměrňovat taky, Egeanin. Na každou ženu, co může usměrňovat, kterou jste uvázali jako zvíře, projdete každej den kolem deseti dvanácti, aniž byste si to uvědomovali.“

„Já vím,“ řekla Egeanin prostě a Nyneivě spadla brada.

Elain měla dojem, že jí vypadnou oči z důlků. „Ty to víš?“ Nadechla se a pokračovala hlasem, který se jen maličko lišil od užaslého kvílení. „Egeanin, myslím, že lžeš. Já tedy moc Seanchanu nepotkala, nikdy na dýl než na pár minut, ale znám někoho, kdo se s nimi setkal. Seanchané k ženám, které usměrňují, ani nechovají nenávist. Oni je považují za zvířata. Kdybys to věděla, nebo tomu dokonce věřila, nevzala bys to tak lehce.“

„Ženy, které můžou nosit náramek, jsou ženy, které se můžou naučit usměrňovat,“ pravila Egeanin. „Nevěděla jsem, že se to dá naučit – učili mě, že žena usměrňovat buď může, nebo nemůže – ale když jste mi řekly, že dívky je třeba vést, když se s tím nenarodí, domyslela jsem si to. Můžu se posadit?“ Tak chladná.

Elain kývla a Domon postavil Egeanininu židli na místo, a jak usedla, postavil se za ni. Tmavovlasá žena se po něm ohlédla přes rameno a řekla: „Nebyl jsi tak... dobrý... protivník, když jsme se setkali naposled.“

„Tenkrát jsi na mý palubě měla dvacet vojáků a damane, co mi chtěla rozštípat loď na třísky jedinou silou. Jenom proto, že dokážu ze člunu nahodit žraloka, se s ním ještě nebudu prát ve vodě.“ Překvapivě se na ni zazubil a zamnul si bok, kam ho musela udeřit, když se Elain nedívala. „Ty jsi taky lepší protivník, než bych si myslel, že budeš bez svýho brnění a meče.“

Egeanin se musel její svět obrátit vzhůru nohama díky tomu, čeho se sama dobrala, ale ona to brala zcela věcně. Elain si neuměla představit, co by mohlo takhle rozvrátit její svět, ale doufala, že jestli to někdy zjistí, dokáže tomu čelit s Egeanininou klidnou odtažitostí. Musím přestat mít ji ráda. Je to Seanchanka. Kdyby mohli, uvázali by si mě na obojek jako pejska. Světlo, jak mám přestat mít někoho ráda?

Nyneiva však žádné takové těžkosti zřejmě neměla. Opřela se pěstmi o stůl a naklonila se k Egeanin tak prudce, až jí copy přepadly mezi misky s jídlem. – „Proč jsi tady v Tanchiku? Myslela jsem, že jste po Falme všichni utekli. A proč ses snažila vlichotit do naší přízně jako nějakej vejcožravej had? Jestli si myslíš, že nás dokážeš uvázat, tak si to promysli znova!“

„To jsem nezamýšlela,“ prohlásila Egeanin škrobeně. „Od vás jsem se chtěla jedině dozvědět něco víc o Aes Sedai. Já...“ Poprvé zaváhala, nebyla si jistá. Stiskla rty, podívala se z Nyneivy na Elain a zavrtěla hlavou. „Nejste takové, jako mě učili. Světlo na mne sviť, já... vás mám ráda.“

„Ty nás máš ráda.“ Od Nyneivy to znělo, jako by to byl zločin. „To ale neodpovídá na žádnou moji otázku.“

Egeanin zaváhala znovu, pak zvedla hlavu, jako by je vyzývala, ať udělají to nejhorší. „Po Falme tu zůstaly některé sul’dam. Některé po té porážce utekly. Několik nás poslali sem, abychom je přivedli zpátky. Našla jsem jenom jednu, ale zjistila jsem, že ji a’dam udrží.“ Při pohledu na to, jak Nyneiva zaťala pěsti, rychle dodala: „Včera večer jsem ji nechala jít. Jestli to někdy někdo zjistí, draze za to zaplatím, ale po hovoru s vámi jsem nemohla...“ Zamračila se a potřásla hlavou. „Proto jsem zůstala s vámi, když se Elain prozradila. Věděla jsem, že Bethamin byla sul’dam. Když jsem objevila, že ji a’dam udrží, že dokáže... Musela jsem se to dozvědět, pochopit ženy, které dokážou usměrňovat.“ Zhluboka se nadechla. „Co se mnou chcete udělat?“ Ruce, jež měla sepjaté na stole, se ani nezachvěly.

Nyneiva rozzlobeně otevřela ústa, pak je pomalu zavřela. Elain věděla, co ji tíží. Nyneiva teď možná Egeanin nenáviděla, ale co s ní udělají? Nebylo jasné, jestli v Tanchiku spáchala nějaký zločin, a v každém případě civilní hlídku zřejmě nezajímalo nic než jak zachránit svou společnou kůži. Byla Seanchanka, používala sul’dam a damane, ale na druhou stranu tvrdila, že Bethamin propustila. Za jaký zločin by ji měly potrestat? Za to, že kladla otázky, na které ony svobodně odpovídaly? Za to, že ji začaly mít rády?

„Nejradši bych ti stáhla kůži z těla, až bys zářila jako západ slunka,“ zavrčela Nyneiva. Náhle otočila hlavu k Domonovi. „Tys je našel? Říkals, žes je našel. Kde?“ Domon přešlápl a významně se podíval na Egeanin, přičemž tázavě zvedl obočí.

„Nemyslím, že je temná družka,“ pronesla Elain, když Nyneiva zaváhala.

„To tedy nejsem!“ Egeaninin pohled byl ohnivý a uražený.

Nyneiva zkřížila ruce na prsou, asi aby se přestala tahat za copy, a rozdurděně se na ženu zadívala. Pak přenesla obviňující pohled na Domona, jako kdyby celý ten zmatek byl jeho vina. „Nemůžeme ji nikde zavřít,“ prohlásila nakonec, „a Rendra by určitě chtěla slyšet důvody. Tak mluv, mistře Domone.“

Kapitán se naposledy pochybovačně zadíval na Egeanin. „V panaršině paláci, jeden z mých mužů viděl dvě z toho vašeho seznamu. Tu s kočkama a tu ze Saldeie.“

„Jsi si jistý?“ ujišťovala se Nyneiva. „V panaršině paláci? Radši bych, kdybys je viděl ty sám. Kočky má rádo víc žen než jenom Marillin Gemalphin. A Asne Zeramene není jediná žena ze Saldeie, dokonce ani v Tanchiku.“

„Modrooká ženská s úzkým obličejem a širokým nosem, co krmí tucet koček ve městě, kde lidi kočky jedí? Ve společnosti další s tím saldejským nosanem a zešikmenýma očima? To nejni zrovna obvyklej páreček, paní Nyneivo.“

„To není,“ souhlasila Nyneiva. „Ale v panaršině paláci? Mistře Domone, jestli jsi nezapomněl, tak ten palác stráží pět set bělokabátníků pod velením inkvizitora ruky Světla! Přinejmenším Jaichim Carridin a jeho důstojníci musejí poznat Aes Sedai od pohledu. Proč by zůstávali, kdyby viděli, že panarcha poskytuje přístřeší Aes Sedai?“ Otevřel ústa, ale Nyneivina připomínka byla k věci, na to se nedalo co říci.

„Mistře Domone,“ řekla Elain, „co dělal jeden z tvých mužů v panaršině paláci?“

Domon se v rozpacích zatahal za vousy a tlustým prstem si přejel horní oholený ret. „Víš, panarcha Amathera je vyhlášená tím, že má ráda ledový papričky, ty bílý, co jsou hodně ostrý, a ať už je ona sama přístupná dárkům nebo ne, celníci budou vědět, kdo jí je dal, a pak budou sami o to přístupnější.“

„Dárkům?“ podivila se Elain svým nejlepším káravým tónem. „V přístavu jsi byl mnohem poctivější, tam jsi to nazýval úplatek.“ Egeanin se kupodivu otočila na židli, aby se na něj také káravě podívala.

„Ať se picnu,“ zamumlal, „nechtěly jste po mně, abych se vzdal svýho obchodu. A to bych stejně neudělal, ani kdybyste přivedly mou stařičkou matku, aby mě o to požádala. Chlap má právo dělat svý obchody.“ Egeanin si odfrkla a narovnala se.

„Jeho úplatky teď nejsou náš problém, Elain.“ Nyneiva mluvila poněkud vyčerpaně. „Mně je jedno, jestli třeba uplatil celý město a pašuje –“ Zabušení na dveře ji ale umlčelo. S varovným pohledem na ostatní, štěkla: „Tiše seď,“ na Egeanin a zvedla hlas: „Dále.“

Do pokoje strčil hlavu Juilin s tou hloupou kuželovitou čapkou, a jako obvykle se zamračil na Domona. Šrám na snědé tváři, krev na něm již zaschla, také nebyl neobvyklý. Ulice teď byly drsnější ve dne, než byly zpočátku v noci. „Můžu s vámi mluvit o samotě, paní Nyneivo?“ řekl, když zahlédl u stolu sedět Egeanin.

„Jen pojď dál,“ vyzvala ho ostře Nyneiva. „Po tom, co už slyšela, je jedno, jestli uslyší víc. Takys je našel v panaršině paláci?“

Juilin právě zavíral dveře a se stisknutými rty vrhl nečitelný pohled na Domona. Pašerák se usmál, přičemž ukázal příliš mnoho zubů. Chvíli to vypadalo, že dojde na rány.

„Takže je ten Illiánec přede mnou,“ zavrčel Juilin lítostivě. Nevšímaje si Domona, oslovil Nyneivu. „Říkal jsem ti, že mě k nim zavede ta žena s bílým pramenem. To je velice výrazná věc. A viděl jsem tam taky tu domanskou ženu. Z dálky – nejsem tak hloupý, abych se brodil mezi hejnem piraní – ale nemyslím, že v celém Tarabonu bude kromě Jeaine Caide ještě jiná Domani.“

„Chceš říct, že jsou v panaršině paláci?“ vyhrkla Nyneiva.

Juilinův výraz se nezměnil, ale tmavé oči se mu mírně rozšířily, když mrkl na Domona. „Takže on nemá důkaz,“ zabručel si spokojeně.

„Měl jsem důkaz.“ Domon se pohledu na Tairena poněkud vyhýbal. „Jestli jste ho nepřijaly, než přišel tenhle rybář, paní Nyneivo, tak to není moje chyba.“

Juilin se narovnal, ale Elain se do toho vložila dřív, než stačil chytač zlodějů promluvit. „Oba jste je našli a oba jste přinesli důkaz. A nejspíš by jeden bez druhého nestačil. Teď víme, kde jsou, díky vám oběma.“ Pokud něco, tak se oba muži tvářili ještě znechuceněji než předtím. Muži občas dokázali být pěkně hloupí.

„Panaršin palác.“ Nyneiva si škubla za plnou hrst vlasů, pak pohodila hlavou, až jí dlouhé copy přelétly přes rameno. „To, po čem jdou, musí být tam. Ale jestli to mají, proč jsou pořád ještě v Tanchiku? Palác je obrovský. Třeba to ještě nenašly. Ne že by to moc pomohlo, když jsme tady venku a ony jsou tam uvnitř.“

Tom, jako obvykle, vstoupil bez klepání a všechny přelétl jediným pohledem. „Paní Egeanin,“ pozdravil s elegantní úklonou, které jeho kulhání nijak neubralo na půvabu. „Nyneivo, potřebuju si s tebou promluvit o samotě. Mám důležitý zprávy.“

Čerstvá modřina na jeho tváři Elain rozzlobila víc než nová díra v jeho dobrém hnědém plášti. Ten muž byl příliš starý, aby se rval v ulicích Tanchika. Vlastně v kterékoliv drsné uličce. Nastal čas, aby mu zařídila důchod někde v bezpečí a pohodlný život. Už žádné kejklířské toulání od vesnice k vesnici. Dohlédne na to.

Nyneiva se na Toma ostře podívala. „Na tohle teď nemám čas. Černé sestry jsou v panaršině paláci, a co já vím, tak jim ho Amathera pomáhá prohledat od sklepa po půdu.“

„Zjistil jsem to ani ne před hodinou,“ řekl dost nevěřícně. „Jak jste...?“ Podíval se na Domona a Juilina, kteří se na sebe pořád mračili, jak kluci, kteří oba chtějí celý koláč.

Bylo zcela jasné, že si obou Nyneiviných zdrojů informací neváží. Elain bylo do smíchu. Tolik se pyšnil tím, že zná všechny spodní proudy, všechna utajená jednání. „Věž má své cesty, Tome,“ řekla mu, chladná a tajuplná. „Nejlepší je nepátrat příliš podrobně po metodách Aes Sedai.“ Tom se zamračil a nejistě svraštil huňaté bílé obočí. Velice uspokojivé. Uvědomila si, že se Juilin s Domonem mračí také na ni, a náhle měla co dělat, aby se nezačervenala. Jestli něco řeknou, bude vypadat jako hlupák ona. A oni nakonec promluví. Muži vždycky mluvili. Nejlepší bude to rychle zamluvit a doufat. „Tome, slyšel jsi něco, co by naznačovalo, že Amathera je temná družka?“

„Nic.“ Podrážděně se zatahal za dlouhý knír. „Očividně Andrika neviděla od chvíle, co si nasadila Stromovou korunu. Nejspíš ty potíže v ulicích znemožňují cestu mezi královským palácem a panaršiným. Možná si zatím uvědomila, že teď má stejnou moc jako on, a už není tak poddajná. Ale z toho se nedá poznat, kde leží její věrnost.“ S pohledem upřeným na tmavovlasou ženu na židli dodal: „Jsem vděčný za pomoc, kterou vám paní Egeanin poskytla s těmi lupiči, ale doposud jsem si myslel, že je to jen náhodná známá. Smím se zeptat, kdo to je, že jste ji do toho taky zatáhli? Nějak si vzpomínám, jaks vyhrožovala, že svážeš do uzlu každej neopatrnej jazyk, Nyneivo.“

„Je to Seanchanka,“ oznámila mu Nyneiva. „Zavři pusu, než spolkneš mouchu, Tome, a posaď se. Můžeme se najíst, zatímco budeme vymýšlet, co podniknout dál.“

„Před ní?“ namítl Tom. „Seanchanka?“ Slyšel pár příběhů o Falme od Elain – jen některé – a určitě slyšel, co se povídá tady. Prohlížel si Egeanin, jako by uvažoval, kde schovává rohy. Juilin se zjevně dusil, pokud se dalo soudit podle toho, jak poulil oči. Také musel slyšet tanchické řeči.

„Navrhuješ, abych požádala Rendru, aby ji zamkla ve sklepě?“ zeptala se klidně Nyneiva. „To by vyvolalo samozřejmě poznámky, že ano? Jsem si úplně jistá, že tři velký chlupatý chlapy dokážou mě a Elain ochránit, jestli z váčku vytáhne seanchanský vojsko. Sedni si sem, Tome, nebo jinak budeš jíst ve stoje, ale přestaň vyvalovat oči. Všichni se posaďte. Chci se najíst dřív, než to vychladne.“

Poslechli ji, Tom se však tvářil stejně nespokojeně jako Juilin a Domon. Nyneiviny zastrašující způsoby občas zřejmě fungovaly. Třeba by Rand při občasném zastrašování poslechl.

Zahnala Randa z mysli a usoudila, že nastal čas dodat něco smysluplného. „Nechápu, jak mohou být černé sestry v panaršině paláci, aniž by to Amathera věděla,“ řekla a přitáhla si židli. „Jak to vidím, tak tu jsou tři možnosti. Za prvé, Amathera je temná družka. Za druhé, myslí si, že to jsou Aes Sedai. Za třetí, je jejich vězeň.“ Z nějakého důvodu, když Tom kývl na souhlas, zahřálo ji to u srdce. Hloupé. I když znal hru rodů, byl to jenom hloupý bard, který to všechno zahodil a stal se kejklířem. „V každém případě, pomůže jim hledat to, po čem pátrají, ale zdá se mi, že jestli je považuje za Aes Sedai, mohly bychom získat její pomoc, když jí řekneme pravdu. A jestli je jejich vězeň, mohly bychom jenom získat, jestli ji osvobodíme. Dokonce ani Liandrin a její společnice se v paláci neudrží, jestli jim panarcha nařídí, aby odešly, a tím bychom my dostaly volnou ruku k pátrání.“

„Problém je v tom, zjistit, jestli je jejich spojenec, je podvedená nebo zajatkyně,“ podotkl Tom a zamával párem sursa. Uměl ty věci používat dokonale!

Juilin potřásl hlavou. „Skutečný problém je dostat se k ní, ať už je to jakkoliv. Jaichim Carridin má kolem paláce pět set bělokabátníků jako racky kolem nedobytného přístavu. A panaršina legie je skoro dvakrát silnější a civilní hlídka má taky skoro tolik mužů. Jen pár kruhových pevností kolem má byť jen zpolovice tolik mužů.“

„My s nimi nebudeme bojovat,“ prohlásila Nyneiva suše. „Přestaň myslet chlupama na prsou. Teď musíme používat mozek, ne svaly. Jak to vidím já...“

Rozhovor pokračoval během jídla a pokračoval i poté, co byla vyprázdněna poslední miska. Egeanin dokonce nabídla několik dobrých návrhů, když chvíli jen mlčky seděla, nejedla a zřejmě ani neposlouchala. Měla bystrou mysl a Tom ochotně přijal ty její návrhy, s nimiž souhlasil, i když tvrdohlavě odmítal všechny, s nimiž nesouhlasil, a stejně se choval ke všem ostatním. Dokonce i Domon, kupodivu, podpořil Egeanin, když ji chtěla Nyneiva umlčet.

„Dává to smysl, paní Nyneivo. Jen hlupák odmítá rozumný návrhy, ať přijdou od kohokoliv.“

Naneštěstí to, že věděly, kde černé sestry jsou, jim nebylo k ničemu, pokud nevěděly také to, jestli za nimi Amathera stojí nebo nikoliv. A to, po čem vlastně jdou. Nakonec, po téměř dvouhodinovém rozhovoru, stejně nedospěly k žádnému závěru, jenom bylo proneseno pár návrhů k tomu, jak zjistit, kde stojí Amathera. Všechny nápady však měli uskutečnit muži se svou sítí kontaktů po celém Tanchiku.

Žádný z těch hlupáků je nechtěl nechat samotné se Seanchankou – dokud se Nyneiva nerozzlobila natolik, že všechny muže ovinula prameny vzduchu, zatímco se motali přede dveřmi. „Nemyslíte,“ pronesla ledově obklopena září saidaru, „že by jedna z nás mohla udělat to stejné s ní, kdyby jenom řekla bú?“ Nepustila je, dokud všichni nekývli na souhlas, tedy ten kousek, co se mohli pohnout.

„Udržuješ posádku pevnou rukou,“ řekla Egeanin, jakmile se za nimi zavřely dveře.

„Buď zticha, Seanchanko!“ Nyneiva zkřížila své ruce na prsou. Zřejmě se rozhodla přestat se tahat za copy, když se rozzlobila. „Sedni si a – mlč!“

Bylo to k zbláznění, civět na slivoně a padající kvítky namalované na stěnách bez oken nebo přecházet po místnosti či se dívat, jak přechází Nyneiva, zatímco Tom, Juilin a Domon opravdu něco dělali. Přesto to bylo ještě horší, když se každý z mužů občas vrátil, aby ohlásil, že se další stopa ukázala být k ničemu, že se další vlákno přetrhlo, poslechli si, co zjistili ostatní, a zase odspěchali.

První se vrátil Tom – s další purpurovou modřinou na druhé tváři – a Elain řekla: „Nebylo by lepší, kdybys zůstal tady, Tome, kde můžeš slyšet, co budou Juilin a mistr Domon hlásit? Mohl bys to zvážit mnohem lépe než já a Nyneiva.“

Tom zavrtěl tou svou hloupou prošedivělou hlavou, kdežto Nyneiva si odfrkla tak hlasitě, že ji muselo být slyšet až na chodbu. „Mám stopu do jednoho domu na Veraně, kam se údajně měla plížit Amathera několik nocí předtím, než ji pozvedli na panarchu.“ A zmizel dřív, než stačila říci slovíčko.

Když se vrátil příště – kulhal ještě mnohem víc než obvykle a hlásil, že ten dům je domov Amatheřiny staré chůvy – Elain pronesla svým nejpevnějším hlasem: „Tome, chci, aby ses posadil. Zůstaneš tady. Nechci, aby sis ublížil.“

„Ublížil?“ podivil se kejklíř. „Dítě, v životě jsem se necítil líp. Řekněte Juilinovi a Baylemu, že někde v tomhle městě je ženská, co se jmenuje Cerindra, která tvrdí, že zná všechny možný tajemství týkající se Amathery.“ A odkulhal, až za ním plášť vlál. Taky v něm měl díru. Umíněný, tvrdohlavý a hloupý stařík.

Jednou silnými zdmi pronikla vřava, surový křik a jekot z ulice. Právě když se Elain rozhodla jít dolů a podívat se sama, co se děje, vrazila do komnaty Rendra. „Menší potíže na ulici. Neobtěžujte se. Muži Bayleho Domona nás od toho uchrání, ano. Nechci, abyste si dělaly starosti.“

„Nepokoje tady?“ vyhrkla prudce Nyneiva. Bezprostřední okolí hostince bylo jednou z mála klidných oblastí ve městě.

„Nedělejte si starosti,“ uklidňovala ji Rendra. „Třeba chtějí jídlo. Řeknu jim, kde je vyvařovna Bayleho Domona, a oni odejdou.“

Hluk po chvíli utichl a Rendra nahoru poslala víno. Teprve když sloužící odešel, s mrzutým výrazem na tváři, Elain si uvědomila, že je to onen mladý muž s nádhernýma hnědýma očima. Muž, jenž reagoval na její nejstudenější pohledy, jako by to byl úsměv. Copak si ten trouba myslel, že teď má čas si ho všímat?

Čekání a přecházení, přecházení a čekání. Z Cerindry se vyklubala společnice propuštěná pro krádež. Nebyla ani trochu vděčná, že neskončila ve vězení, a byla ochotná proti Amatheře vznést jakékoliv obvinění, které jí někdo naznačil. Chlapík, jenž tvrdil, že má důkaz, že Amathera je Aes Sedai a černá adžah, také tvrdil, že stejné papíry dokazují, že král Andrik je Drak Znovuzrozený. Skupina žen, s nimiž se Amathera scházívala v ulicích, byly ženy, které Andrik nesnášel, a šokující odhalení, že financovala několik pašeráckých lodí, nevedlo nikam. Téměř všichni šlechtici, vyjma samotného krále, měli prsty v pašířství. Každá stopa končila takhle. To nejhorší, co Tom objevil, bylo to, že Amathera přesvědčila dva mladé hezké urozené pány, že jsou oba její životní láskou a Andrik jen prostředkem k dosažení cíle. Na druhou stranu udělila audienci v panaršině paláci různým urozeným pánům, jak samotná, tak ve společnosti žen, v nichž bylo možné poznat Liandrin a další ze seznamu, a údajně se jich ptala na rady a přijímala jejich rozhodnutí. Spojenec, nebo zajatec?

Když se vrátil Juilin, dobré tři hodiny po západu slunce, otáčeje v prstech tenkou holí z kloubnatého dřeva a mumlaje si o nějakém světlovlasém chlapíkovi, který se ho snažil obrat, Tom a Domon již seděli u stolu s Egeanin.

„Tohle bude druhý Falme,“ zavrčel Domon do vzduchu. Před sebou měl položen slušně velký kyj, který někde sebral, a u pasu teď nosil docela krátký mečík. „Aes Sedai. Černý adžah. Zahrávají si s panarchou. Jestli zítra nic nezjistíme, tak hodlám zmizet pryč z Tanchika. Nejpozději pozejtří, i kdyby mě moje vlastní sestra žádala, ať zůstanu!“

„Zítra,“ pronesl Tom unaveně s lokty na stole a bradou podepřenou pěstmi. „Jsem moc utahanej, aby mi to ještě myslelo rovně. Zjistil jsem, že poslouchám pradláka z panaršina paláce, co tvrdí, že slyšel Amatheru zpívat neslušný písničky, takový, co slyšíte v těch nejdrsnějších tavernách. Já ho vážně poslouchal.“

„To já,“ ozval se Juilin obraceje si židli, aby se mohl posadit, „chci jít hledat dnes v noci. Našel jsem střešníka, který tvrdí, že žena, jeho družka, byla další Amatheřina společnice. Podle něho Amathera bez varování propustila všechny dámy ten samý večer, co byla prohlášena za panarchu. Zavede mě za ní, až dokončí nějaký obchod s kupcem.“

Nyneiva došla ke konci stolu s rukama v bok. „Ty dneska večer nikam nepůjdeš, Juiline. Vy tři se budete střídat na stráži u našich dveří.“ Muži samozřejmě důrazně protestovali, všichni tři.

„Musím se věnovat vlastnímu obchodu, a když se musím přes den vyptávat kvůli vám...“

„Paní Nyneivo, tahle ženská je první osoba, kterou jsem našel, co skutečně viděla Amatheru od jejího povýšení...“

„Nyneivo, zítra budu těžko schopnej objevit nějakou stopu, natož ji sledovat, když si budu celou noc hrát na...“

Nyneiva je nechala, dokud jim nedošly všechny námitky. Když začali umlkat a očividně si byli jisti, že ji přesvědčili, řekla: „Protože tu Seanchanku nemáme kam dát, bude muset spát s náma. Elain, požádáš, prosím, Rendru, aby jí nechala připravit slamník? Podlaha bude jistě stačit.“ Egeanin se na ni podívala, ale neříkala nic.

Muži byli pěkně zahnáni do kouta. Buď by museli rovnou odmítnout a otevřeně tak porušit svůj slib, že udělají, co jim Nyneiva řekne, nebo by se museli hádat dál, což by vypadalo, že kňučí. Tak se zlobně mračili a prskali – a poslechli.

Rendru očividně překvapilo, že požádali jen o slamník, ale přijala povídačku, že se Egeanin bojí vyjít v noci na ulici. Když se Tom usadil na chodbě vedle jejich dveří, vypadala rozhořčeně. „Ti chlapíci, ti se dovnitř nedostanou, ať se snaží sebevíc. Říkala jsem vám, že je vyvařovna odvede, ano? Hosti ve Dvoře Tří slivoní nepotřebují osobní strážce u dveří do pokoje.“

„Tím jsem si jistá,“ řekla jí Elain a jemně se ji snažila vytlačit ze dveří. „To jen že si Tom s ostatními dělají starosti. Víš, jací jsou muži.“ Tom po ní střelil varovným pohledem zpod hustého bílého obočí, ale Rendra si odfrkla a souhlasila, že je opravdu zná, a nechala Elain zavřít dveře.

Nyneiva se okamžitě obrátila k Egeanin, která si právě rozkládala slamník na druhé straně lůžka. „Sundej si také své šaty, Seanchanko. Chci mít úplnou jistotu, že sis nikam neschovala kuchyňskej nůž.“

Egeanin zcela klidně vstala a svlékla se až do lněné košile. Nyneiva její šaty pečlivě prohledala, a pak trvala na tom, že prohlédne i Egeanin, což dělala nepříliš jemně. To, že nic nenašla, ji zřejmě příliš neuklidnilo.

„Ruce za záda, Seanchanko. Elain, svaž ji.“

„Nyneivo, já myslím, že ne –“

„Svaž ji jedinou silou, Elain,“ vyjela Nyneiva drsně, „nebo nařežu pruhy z jejích šatů a svážu jí ruce a nohy. Pamatuješ, jak vyřídila ty chlapíky na ulici. Nejspíš to byli ti, co si sama najala. Asi by nás klidně dokázala zabít ve spánku holejma rukama.“

„Vážně, Nyneivo, s Tomem venku –“

„Je to Seanchanka! Seanchanka, Elain!“ Mluvila, jako by tmavovlasou ženu nenáviděla z nějakého osobního důvodu, což nedávalo smysl. Egwain byla v jejich rukou, ne však Nyneiva. Podle toho, jak tiskla čelisti, bylo jasné, že hodlá prosadit svou, buď silou, nebo provazy, pokud by je našla.

Egeanin již dala ruce za záda, poslušná, když už ne poddajná. Elain kolem jejích rukou spletla prameny vzduchu a zavázala je. Alespoň to bude pohodlnější, než pouta nařezaná z jejích šatů. Egeanin lehce napjala paže, aby vyzkoušela pouta, která neviděla, a zachvěla se. Stejně snadno by mohla zlomit ocelové okovy. Pokrčila tedy rameny, neohrabaně se položila na slamník a otočila se k nim zády.

Nyneiva se také začala svlékat. „Vezmu si ten prsten, Elain.“

„Jsi si jistá, Nyneivo?“ Významně se podívala na Egeanin. Ta žena jim zjevně nevěnovala pozornost.

„Dneska v noci neuteče, aby nás zradila.“ – Nyneiva, sedíc na okraji postele, se odmlčela, aby si mohla přetáhnout šaty přes hlavu, a pak se v tenké tarabonské hedvábné košili sklonila, aby si srolovala punčochy. „Dneska je domluvená noc, Egwain bude jednu z nás čekat, a teď je řada na mně. Bude mít starosti, jestli se žádná z nás neobjeví.“

Elain vylovila koženou šňůrku, kterou měla kolem krku a zastrčenou za výstřihem šatů. Kamenný prsten, pokrytý tečkami a proužky modré, hnědé a červené barvy, ležel stulený vedle zlatého hada požírajícího vlastní ocas. Elain rozvázala šňůrku na tak dlouho, než podala ter’angrial Nyneivě, znovu ji zavázala a vrátila na místo. Nyneiva přidala kamenný ter’angrial k vlastnímu prstenu s Velkým hadem a Lanovu velkému zlatému prstenu, a zavěsila si je mezi ňadra.

„Dej mi hodinu, abych určitě usnula,“ řekla a natáhla se na modrou pokrývku. „Nemělo by to trvat dýl. A dávej pozor na ni.“

„Co může udělat spoutaná, Nyneivo?“ Elain zaváhala, než dodala: „Nemyslím, že by se nám pokusila ublížit, i kdyby byla volná.“

„Neopovažuj se!“ Nyneiva zvedla hlavu, aby se zamračila na Egeaninina záda, a pak si zase lehla na polštář. „Hodinu, Elain.“ Zavřela oči a zahnízdila se, aby se jí leželo pohodlněji. „To by mělo víc než stačit,“ zabručela.

Elain zakryla rukou zívnutí a přinesla si k nohám postele nízkou stoličku, aby mohla sledovat Nyneivu i Egeanin, i když jí to nepřipadalo nutné. Ta žena ležela schoulená na slamníku, kolena pod bradou, a ruce měla bezpečně svázané. Vzhledem k tomu, že nevytáhly paty z hostince, ji dnešek kupodivu dost unavil. Nyneiva už tiše mumlala ze spánku. S vytrčenými lokty.

Egeanin zvedla hlavu a ohlédla se přes rameno. „Myslím, že mě nenávidí.“

„Jen spi.“ Elain potlačila další zívnutí.

„Ty však ne.“

„Nebuď si sebou tak jistá,“ zarazila ji Elain pevně. „Bereš věci moc klidně. Jak můžeš být tak klidná?“

„Klidná?“ Žena mimovolně pohnula rukama ve vzdušných poutech. „Jsem tak vyděšená, až je mi do pláče.“ Nemluvila tak. Přesto to znělo jako prostá pravda.

„My ti neublížíme, Egeanin.“ Ať už chtěla Nyneiva udělat cokoliv, na tohle Elain dohlédne. „Jen spi.“ Egeanin se po chvíli zase položila.

Hodina. Bylo správné nedělat Egwain zbytečně starosti, ale přála si, aby tu hodinu mohly strávit se svými problémy, místo aby se bezcilně toulaly Tel’aran’rhiodem. Jestli nedokážou zjistit, zda je Amathera zajatec či vězeň... Tohle teď stranou, tady to nerozřeším. Jak to jednou zjistí, jak se dokážou dostat do paláce se všemi těmi vojáky a civilní hlídkou kolem, nemluvě o Liandrin a ostatních?

Nyneiva začala tiše pochrupovat, zlozvyk, který popírala ještě důrazněji než to, že kolem sebe mává lokty. Egeanin dlouze, pomalu dýchala z hlubokého spánku. Zívajíc do dlaně si Elain poposedla na tvrdé dřevěné stoličce a začala plánovat, jak proklouznout do panaršina paláce.

52

Potřeba

Nyneiva chvíli stála v Srdci Kamene, aniž ho skutečně viděla, aniž vůbec pomyslela na Tel’aran’rhiod. Egeanin byla Seanchanka. Jedna z těch ohavných lidí, kteří dali Egwain na krk obojek, a snažili se ho dát i jí. Cítila se přitom jaksi prázdná. Seanchanka, a našla si cestu do Nyneivina srdce. Skutečných přítelkyň poznala od odjezdu z Emondovy Role tak málo a tak zřídka. Najít novou a pak ji takhle ztratit...

„Za to ji nenávidím ze všeho nejvíc,“ zavrčela a pevně zkřížila paže na prsou. „Přiměla mě, abych ji měla ráda, a já nemůžu přestat, a za to ji nenávidím!“ Říkat to nahlas vůbec nedávalo smysl. „Nemusí to dávat smysl.“ Zasmála se nahlas a lítostivě potřásla hlavou. „Měla bych být Aes Sedai.“ A ne tady snít s otevřenýma očima jako nějaká hloupá holka.

Callandor jiskřil. Křišťálový meč se zvedal z dlaždic pod velikou kupolí a mohutné krevelové sloupy se táhly do dálky v zastíněných řadách tím podivným, matným světlem, které jako by vycházelo odevšad. Bylo dost snadné vzpomenout si na pocit, že vás někdo pozoruje, znovu si ho představit. Pokud to předtím byla představa. Pokud to byla představa teď. Tam se mohlo skrývat cokoliv. V rukou se jí objevila pevná hůl, když vyhlížela mezi sloupy. Kde je Egwain? To se jí docela podobalo, nechat Nyneivu čekat. Všechno to šero. Pokud věděla, něco se zrovna mohlo chystat, že po ní skočí –

„Tohle jsou zvláštní šaty, Nyneivo.“

Nyneiva jen tak tak potlačila vyjeknutí a těžce se otočila, až to kovově zachřestilo. Srdce měla až v krku. Egwain stála na druhé straně Callandoru se dvěma ženami ve zvonových sukních a tmavých loktuších přes bílé košile. Složená látka jim držela sněhobílé vlasy, které jim volně spadaly až k pasu. Nyneiva polkla doufajíc, že si toho žádná z nich nevšimla, a přinutila se znovu nadechnout. Takhle se k ní přikrást!

Jednu z Aielanek poznala podle Elainina popisu. Amysina tvář byla příliš mladá na takové vlasy, ale očividně je měla téměř stříbrné už jako dítě. Druhá, hubená, kostnatá, měla ve vrásčité tváři světle modré oči. To musela být Bair. Z těch dvou ta tvrdší, usoudila Nyneiva, teď, když je viděla zblízka, tedy ne že by Amys vypadala příliš – Zvláštní šaty? Já jsem zachřestila?

Zadívala se na sebe a zalapala po dechu. Její šaty vzdáleně připomínaly oděv z Dvouříčí. Pokud by dvouříčské ženy nosily šaty vyrobené z ocelových kroužků s plátovou zbrojí, jako byla ta, co viděla v Shienaru. Jak v tom muži dokázali běhat a skákat do sedel? Hůl teď byla také kovová a na konci měla ostny, připomínající lesklý ocelový bodlák. Bez toho, aby se dotkla hlavy, věděla, že má nějakou přílbu. Prudce se zarděla, soustředila se a změnila všechno na dobrou dvouříčskou vlnu a dřevěnou hůl. Bylo dobré mít vlasy zase spletené do správného copu, který jí teď visel přes rameno.

„Neovládané myšlenky působí potíže, když kráčíš snem,“ řekla Bair jen slabým, a přesto pronikavým hlasem. „Musíš se je naučit ovládat, jestli chceš pokračovat.“

„Dokážu svý myšlenky ovládat docela dobře, děkuju,“ odsekla stroze Nyneiva. „Já –“ Baiřin hlas vůbec nebyl slabý. Obě moudré vypadaly... skoro jako z mlhy, a Egwain, ve světle modrých jezdeckých šatech, byla skoro průsvitná. „Co je to s vámi? Proč vypadáte takhle?“

„Zkus se dostat do Tel’aran’rhiodu, když podřimuješ v sedle,“ utrousila suše Egwain. Zamihotala se. „V Trojí zemi je ráno a my jsme na cestě. Musela jsem umluvit Amys, aby mě sem vůbec nechala přijít, ale bála jsem se, že byste si dělaly starosti.“

„I bez koně je to velice těžký úkol,“ připojila svůj názor Amys, „spát mělce, když chceš být vzhůru. Egwain se to ještě pořádně nenaučila.“

„Ale naučím,“ prohlásila Egwain s podrážděným odhodláním. Vždycky byla ve své touze učit se příliš uspěchaná a umíněná. Kdyby ji tyhle moudré nedržely pod krkem, nejspíš by skončila po bradu v potížích.

Nyneiva si přestala dělat starosti s Egwain, když mladší žena začala vykládat o tom, jak Držbu Chladné skály napadli trolloci a draghkaři. Seana, jedna z moudrých chodících ve snech, byla mezi mrtvými. Rand popoháněl Taardad Aiely k Alcair Dalu. Očividně přitom porušil všechny možné zvyky, a vyslal běžce, aby přivedli další klany. Chlapec se se svými záměry nikomu nesvěřil, Aielové byli podráždění a Moirain byla připravená ukusovat hřebíkům hlavičky. Moirainino zoufalství by Nyneivu potěšilo – doufala, že vlivu té ženy Rand nějak unikne – jen kdyby se Egwain nemračila tak ustaraně.

„Nevím, jestli je to šílenství nebo schválnost,“ dokončila Egwain. „Kdybych to věděla, určitě, snesla bych obojí. Nyneivo, přiznávám, že to není proroctví ani Tarmon Gai’don, kvůli čemu jsem teď tak nervózní. Možná je to moc velká hloupost, ale slíbila jsem Elain, že na něj dohlídnu, a nevím jak.“

Nyneiva obešla křišťálový meč a dala Egwain ruku kolem ramen. Aspoň na pohmat působila pevně, i když vypadala jenom jako odraz v zamlženém zrcadle. Randovo duševní zdraví. S tím teď nemohla nic udělat, nemohla nabídnout žádnou útěchu. Egwain byla ta, kdo na něj má dohlížet. „Nejlepší, co můžeš pro Elain udělat, je říct mu, aby si přečetl, co mu napsala. Občas si kvůli tomu dělá starosti. Nechce o tom mluvit, ale myslím, že se bojí, že řekla víc, než měla. Jestli si Rand bude myslet, že Elain úplně zhloupla, třeba se bude cítit stejně, což jí v nejmenším neublíží. Aspoň tady v Tanchiku máme nějaký dobrý zprávy. Nějaký.“ Když to však vysvětlovala, „nějaké“ to skoro neospravedlnilo.

„Takže pořád nevíte, po čem jdou,“ usoudila Egwain, když domluvila, „ale i kdybyste to věděly, ony už jsou skoro u cíle a mohly by to najít první.“

„Ne jestli s tím dokážu něco udělat.“ Nyneiva upřela na obě moudré pevný, vyrovnaný pohled. Vzhledem k tomu, jak Elain vykládala, že Amys odmítá říci něco jiného kromě varování, bude muset být odhodlaná, aby to s nimi vyřídila. Dvojice byla tak mlžná, že je mohl odfouknout i slabý závan větru. „Elain si myslí, že znáte spoustu triků se snama. Je nějakej způsob, jak bych se mohla dostat do Amatheřiných snů, abych zjistila, jestli je temná družka?“

„Hloupá holka.“ Baiřiny dlouhé vlasy zavlály, jak moudrá zavrtěla hlavou. „I když jsi Aes Sedai, přesto jsi jenom hloupá holka. Vstoupit do snů jiného je velice nebezpečné, pokud tě nezná a nečeká tě. Je to její sen, ne jako ten tady. Tam bude tahle Amathera všechno řídit. Dokonce i tebe.“

Byla si jistá, že je to správná cesta. Podráždilo ji, když zjistila, že to tak není. A „hloupá holka"?

„Nejsem holka,“ vyštěkla. Chtěla se zatahat za cop, ale místo toho zaťala pěst u boku. Z nějakého důvodu jí v poslední době tahání za vlasy vadilo. „Byla jsem vědmou v Emondově Roli, než jsem... se stala Aes Sedai...“ Teď už se při té lži téměř nezakoktala. „...a říkala jsem ženám starým jako vy, aby si sedly a byly zticha. Jestli nevíte, jak mi pomoct, tak to řekněte rovnou, místo abyste hloupě brebentily o tom, co je nebezpečné. Já nebezpečí poznám, když nějaký uvidím.“

Náhle si uvědomila, že má cop rozdělený ve dva, vždy jeden nad každým uchem, a červené stužky, do nich vpletené, mají na koncích mašličky. Sukni měla tak krátkou, že jí byla vidět kolena, měla volnou bílou halenu jako moudré, a boty a punčochy byly pryč. Odkud se vzalo tohle? Na to, že by si oblékla něco takového, určitě nepomyslela ani ve snu. Egwain si dala rychle ruku před ústa. To se zděsila? Určitě se nesmála.

„Neovládané myšlenky,“ prohodila Amys, „můžou být vskutku velice obtížné, Nyneivo Sedai, dokud se to nenaučíš.“ Přes mírný tón se jí maličko chvěly rty, jak zakrývala pobavení.

Nyneiva s námahou udržela tvář vyrovnanou. Ony s tím přece nemohly mít nic společného. Prostě nemohly! Snažila se to změnit zpátky, byla to práce, jako by ji něco drželo tak, jak byla. Tváře jí rudly stále víc. Náhle, právě když už se chtěla poddat a zeptat se na radu, nebo dokonce požádat o pomoc, měla šaty i vlasy jako předtím. Vděčně zavrtěla palci u nohou v dobrých pevných botách. Musela to být jenom nějaká náhodná myšlenka. V každém případě nehodlala vyslovit nahlas žádné podezření. Už tak se všechny tvářily až příliš pobaveně, dokonce i Egwain. Nejsem tady kvůli nějaké hloupé soutěži. Prostě je jenom nechci poctít.

„Když nemůžu vstoupit do jejího snu, můžu ji přivíst do světa snů? Potřebuju přijít na způsob, jak si s ní promluvit.“

„To bychom tě nenaučily, ani kdybychom věděly jak,“ prohlásila Amys a podrážděně se popotáhla za cíp šátku. „To, nač se ptáš, je veliká špatnost, Nyneivo Sedai.“

„Byla by tu stejně bezmocná jako ty v jejím snu.“ Baiřin slabý hlas zněl jako železná tyč. „Tohle se předává mezi těmi, kdo chodí ve snech, od prvního, že nikdo nesmí být přiveden do snu. Vypráví se, že tak to dělal Stín za posledních dnů věku pověstí.“

Nyneiva pod jejich tvrdými pohledy přešlápla. Uvědomila si, že má ruku kolem Egwaininých ramen, a přestala. Nechtěla, aby si Egwain myslela, že je z nich nervózní. Ne že by byla. Jestli si vzpomněla, jak ji přitáhly před ženský kroužek, než se stala vědmou, tak to nemělo nic společného s moudrými. Pevnost byla to... Zase na ni hleděly. Mlžnaté nebo ne, tyhle ženské by se klidně mohly postavit Siuan Sanche, pohled proti pohledu. Zvláště Bair. Ne že by ji zastrašily, ale chápala, že má proč být rozumná. „S Elain potřebujeme pomoc. Černé adžah sedí na něčem, co by mohlo ublížit Randovi. Jestli to najdou dřív než my, mohly by ho nějak ovládnout. Musíme to najít první. Jestli nám nějak můžete pomoct, cokoliv, co mi můžete říct... Cokoliv.“

„Aes Sedai,“ řekla Amys, „od tebe prosba o pomoc zní jako žádost.“ Nyneiva stiskla rty – žádost? Vždyť skoro žebrala. Žádost, no tedy! – ale Aielanka si toho zřejmě nevšimla. Nebo se rozhodla, že si toho nebude všímat. „Přesto nebezpečí pro Randa al’Thora... Nemůžeme dovolit, aby to Stín získal. Existuje způsob.“

„Nebezpečné.“ Bair zavrtěla hlavou. „Tato mladá žena ví ještě míň než Egwain, když k nám přišla. Je to pro ni nebezpečné.“

„Tak bych možná mohla –“ začala Egwain, a ony ji obě uťaly jako jedna.

„Ty dokončíš svůj výcvik. Jsi příliš dychtivá, abys mohla zajít dál, než kde to znáš,“ prohlásila Bair ostře ve chvíli, kdy pronesla Amys ani o trochu laskavěji: „Nejsi tam v Tanchiku, neznáš to místo a neumíš to, co Nyneiva potřebuje. Ona je lovec.“

Pod pohledem těch železných očí Egwain mrzutě povolila a obě moudré se podívaly na sebe. Nakonec Bair pokrčila jenom rameny a zvedla si loktuši přes hlavu. Jasně si nad celou záležitostí myla ruce.

„Je to nebezpečné,“ řekla Amys. Od nich to znělo, jako by v Tel’aran’rhiodu bylo nebezpečné i dýchat.

„Já –!“ Nyneiva se odmlčela, protože Amysin pohled ztvrdl ještě víc. Předtím to nepovažovala za možné. Udržujíc si před očima obraz svých šatů, jaké byly – ovšem, ony s tím neměly nic společného. Připadalo jí prostě moudřejší zajistit si, že šaty zůstanou takové, jaké byly – změnila to, co chtěla říci. „Já budu opatrná.“

„To není možné,“ řekla jí Amys rovnou, „ale žádný jiný způsob neznám. Potřeba je klíč. Tam, kde je na jednu držbu příliš mnoho lidí, klan se musí rozdělit, a nastane potřeba najít pro novou držbu vodu. Není-li známo žádné místo s vodou, může být povolána některá z nás, aby je našla. Klíčem je tehdy potřeba správného údolí nebo kaňonu, nepříliš daleko od prvního, a s vodou. Když se soustředíš na tu potřebu, přivede tě blíž k tomu, co chceš. Když se soustředíš na tu potřebu znovu, přivede tě to ještě blíž. Každý krok tě přivádí blíž, až nakonec nejsi jen v údolí, ale stojíš vedle vody, kterou je potřeba najít. Pro tebe to může být těžší, protože nevíš přesně, co hledáš, i když velikost tvé potřeby to může vyrovnat. A zhruba už víš, kde to je, v tom paláci.“

„Nebezpečí je takové, a ty o něm musíš vědět.“ Moudrá se k ní naléhavě naklonila a slova, jež jí vycházela z úst, byla ostrá jako její pohled. „Každý krok uděláš poslepu, se zavřenýma očima. Nemůžeš vědět, kde se ocitneš, až otevřeš oči. A najít vodu není vůbec k ničemu, když přitom stojíš v tom zmijím doupěti. Špičáky horského krále zabíjejí stejně rychle ve snu, jako když jsi vzhůru. Myslím, že ty ženy, o nichž mluvila Egwain, tě zabijí rychleji než had.“

„Já to dokázala,“ vykřikla Egwain. Nyneiva cítila, jak nadskočila, když se na ni Aielanka podívala. „Než jsem vás potkala,“ vykládala rychle. „Než jsme šly do Tearu.“

Potřeba. Nyneiva teď měla k Aielankám vřelejší vztah, když jí jedna z nich poskytla něco, co mohla použít. „Musíte dohlédnout na Egwain,“ řekla jim a objala mladší ženu, aby ukázala, že to myslela laskavě. „Máš pravdu, Bair. Ona se pokusí udělat víc, než co zná. Vždycky byla taková.“ Z nějakého důvodu zvedla Bair bílé obočí na ni.

„Mně taková nepřipadá,“ pronesla Amys suše. „Teď je to poslušná žačka. Není to tak, Egwain?“

Egwain umíněně stiskla rty. Tyhle moudré ji neznaly tak dobře, jestli si myslely, že si žena z Dvouříčí nechá říkat poslušná. Na druhou stranu nic neřekla. To bylo nečekané. Tyhle Aielanky zřejmě byly stejně tvrdá banda jako Aes Sedai.

Její hodina ubíhala a úplně to v ní vřelo netrpělivostí, jak chtěla hned vyzkoušet novou metodu hledání. Jestli ji Elain probudí, může trvat celé hodiny, než se jí podaří znovu usnout. „Za sedm dní,“ řekla, „se jedna z nás tady s vámi setká znovu.“

Egwain kývla. „Za sedm dní se Rand bude muset ukázat kmenovým náčelníkům jako Ten, kdo přichází s úsvitem, a Aielové budou všichni za ním.“ Oči moudrých se lehce posunuly a Amys si upravila šátek. Egwain si toho nevšimla. „Světlo ví, co s nima chce udělat.“

„Za sedm dní,“ pravila Nyneiva, „vezmeme tý sebrance to, po čem Liandrin a ostatní jdou.“ Nebo to, mnohem pravděpodobněji, najdou černé adžah. Takže si moudré nebyly o nic jistější, že Aielové půjdou za Randem, než si byla Egwain jistá tím, co má Rand v plánu. Nikde nebylo nic jistého. Ale nemělo ani smysl zatěžovat Egwain dalšími pochybnostmi. „Až vás jedna z nás uvidí příště, budou všecky ležet nacpaný v pytlech na voze do Věže k soudu.“

„Snaž se být opatrná, Nyneivo. Vím, že nevíš, jak na to, ale stejně to zkus. A řekni to taky Elain. Ona není tak... smělá... jako ty, ale skoro.“ Amys a Bair položily Egwain ruku na rameno a všechny zmizely.

Snaž se být opatrná? Holka hloupá. Ona je přece vždycky opatrná. Co chtěla Egwain říci místo smělá? Nyneiva pevně zkřížila ruce na prsou, jen aby se nezatahala za copy. Nejspíš je lepší, že to neví.

Uvědomila si, že Egwain neřekla o Egeanin. Třeba bylo lepší nerozdmýchávat Egwaininy vzpomínky na zajetí. Nyneiva si až příliš dobře pamatovala na její noční můry, kdy se Egwain budívala s křikem, že se nenechá uvázat. Nejlepší bude nechat to plavat. Egwain se se Seanchankou vlastně nemusela vůbec nikdy setkat. Světlo spal tu ženskou! Světlo spal Egeanin na popel! Světlo ji spal!

„Takhle moc dobře svůj čas nevyužívám,“ řekla si nahlas. Slova se odrážela mezi vysokými sloupy. Když druhé ženy odešly, sloupy vypadaly ještě strašidelněji než předtím. Jako skrýš pro neviděné pozorovatele a tvory, kteří po vás ochotně skočí ze tmy. Čas odejít.

Nejdřív ale změnila účes, takže měla střapec dlouhých tenkých cůpků a přiléhavé záhyby tmavozeleného hedvábí. Přes ústa a nos měla průhledný závoj, který se lehce pohyboval, když dýchala. Se zamračením přidala korálky ze zeleného nefritu vpletené do cůpků. Kdyby snad některá z černých sester zrovna používala své ukradené ter’angrialy ke vstupu do světa snů a zahlédla ji v panaršině paláci, myslela by si, že je to jenom jakási tarabonská žena, která se sem prosnila trochu víc. Některé ji však znaly od vidění. Zvedla hrst cůpků s navlečenými korálky a usmála se. Světle medové. Neuvědomila si, že je to možné. Ráda bych věděla, jak vypadám. Ještě pořád mě můžou poznat?

Náhle vedle Callandoru stálo vysoké zrcadlo. Ve skle se jí velké hnědé oči zděšeně rozšířily a ústa se rty jako poupě se jí otevřela překvapením. Měla Rendřin obličej! Rysy se jí mihotaly sem a tam a vlasy měla chvilku tmavé, hned zas světlé. Soustředila se a ustálila je na barvě vlasů hostinské. Teď ji nikdo nepozná. A Egwain si myslela, že neví, jak být opatrná.

Zavřela oči a soustředila se na Tanchiko, na panaršin palác, na potřebu. Něco nebezpečného Randovi, Draku Znovuzrozenému, potřeba... Kolem ní se Tel’aran’rhiod posouval. Cítila to, klouzavé škubnutí, a dychtivě otevřela oči, aby se podívala, co našla.

Byla to ložnice, velká jako šest ve Dvoře Tří slivoní, bíle omítnuté stěny byly pomalované freskami, ze stropu na pozlacených řetězech visely zlaté lustry. Vysoké sloupky postele se rozšiřovaly ve větvoví a lístky v baldachýnu nad matrací. Zády k jednomu ze sloupků v nohou postele stála ztuhle jakási žena, jíž jen pár let dělilo od středního věku. Byla vážně docela hezká tím způsobem s našpulenými rty, který přejala i Nyneiva. Na tmavých copech jí spočívala koruna se zlatými trojlístky mezi rubíny a perlami, s měsíčním kamenem větším než husí vejce, a kolem krku měla širokou štólu, visící jí až ke kolenům a vyšívanou po celé délce stromy. Kromě koruny a štóly byla pokrytá jen lesknoucím se potem.

Žena upírala bázlivý pohled na jinou ženu, pohodlně ležící na nízké pohovce. Druhá žena byla k Nyneivě zády a byla stejně rozmlžená jako předtím Egwain. Byla malá, štíhlá a tmavé vlasy jí volně splývaly na ramena. Její žluté hedvábné šaty se širokými suknicemi rozhodně nepocházely z Tarabonu. Nyneiva jí nemusela vidět do obličeje, aby věděla, že má velké modré oči a liščí tvář, ani nemusela vidět vlákna vzduchu, která držela ženu u sloupku od postele, aby věděla, že se dívá na Temaile Kinderode.

„...naučit se tolik, když využíváš své sny, místo abys plýtvala spánkem,“ vykládala Temaile se smíchem s cairhienským přízvukem. „Copak se nebavíš? Co tě mám naučit dál? Už vím. ‚Milovala jsem tisíc námořníků.‘“ Zahrozila prstem. „A nauč se všechna slova, Amathero. Víš, že bych nechtěla – Na co tak zíráš?“

Nyneiva si náhle uvědomila, že žena u sloupku – Amathera? Panarcha? – zírá přímo na ni. Temaile se líně posunula, jako by chtěla otočit hlavu.

Nyneiva pevně zavřela oči. Potřeba.

Posun.

Nyneiva se opřela o úzký sloup a lapala po dechu, jako by uběhla dvacet mil, dokonce se ani nedivila, kde vlastně je. Srdce jí bušilo jako buben. Mluvit o tom, jak skončí ve zmijím doupěti. Temaile Kinderode. Černá sestra Amico tvrdila, že ráda způsobuje bolest, líbilo se jí to natolik, že to přimělo jinou černou adžah zmínit se o tom. A ona nedokáže usměrnit ani jiskřičku. Mohla skončit jako ozdoba sloupku vedle Amathery. Světlo! Až se zachvěla, jak si to živě představila. Uklidni se, ženská! Vůbec tam nejsi, a i pokud tě Temaile zahlédla, viděla jenom ženu s medovými vlasy, která zmizela, prostě jako nějaká Taraboňanka, která se na chvíli prosnila do Tel’aran’rhiodu. Temaile o ní určitě nemohla vědět dost dlouho, aby vycítila, že dokáže usměrňovat. I když to nedokázala, tato schopnost tu byla, a žena, která ji měla také, ji dokázala rozpoznat. Jen na chviličku. S trochou štěstí to nebylo dost dlouho.

Aspoň teď věděla, v jaké je Amathera situaci. Ta žena rozhodně nebyla spojenec Temaile. Tato metoda hledání se již vyplatila. Ale zatím ne dost. Začala dýchat pravidelně, jak nejlépe mohla, a rozhlédla se kolem sebe.

Po celé délce i šířce ohromného sálu, téměř stejně širokého, jako byl dlouhý, se táhly řady tenkých bílých sloupů. Podlaha byla z hladkých, vyleštěných bílých dlaždic a na vysokém stropě se skvěly pozlacené štuky. Kolem celé místnosti, kromě dvoukřídlých dveří se dvěma lomenými oblouky, vedl silný provaz z bílého hedvábí, upevněný na sloupcích sahajících asi do výše pasu. Stěny lemovaly stojany a otevřené skříňky a kostry podivných zvířat. Další vitríny stály různě po místnosti a také byly ohraničeny provazem. Podle Egwainina popisu to byla hlavní výstavní síň paláce. To, co hledá, musí být v této místnosti. Další krok nebude tak naslepo jako ten první. Tady určitě žádné zmije nebyly, ani žádné Temaile.

Vedle skleněné vitríny na čtyřech vyřezávaných nožkách uprostřed síně se objevila jakási hezká žena. Nebyla to Taraboňanka, tmavé vlasy jí spadaly ve vlnách na ramena, ale kvůli tomu Nyneivě brada nespadla. Žena měla šaty jako z mlhy, občas stříbřité a opaleskovaly, občas šedé a tak tenké, že bylo jasně vidět její tělo i údy. Ať už se sem prosnila odkudkoliv, rozhodně musela mít živou představivost, když vytvořila něco takového! Dokonce ani ty pohoršlivé domanské šaty, o nichž slyšela vyprávět, se tomuhle nemohly rovnat.

Žena se usmála na skleněnou vitrínu a pak pokračovala dál, až se zastavila na druhé straně a prohlížela si cosi, co Nyneiva pořádně nerozeznala, bylo to něco tmavého na bílém kamenném podstavci.

Nyneiva zamračeně pustila hrst medových cůpků. Ta ženská musí každou chvíli zmizet. Jen málokdo se prosnil do Tel’aran’rhiodu na delší dobu. Ovšem, nezáleželo na tom, jestli ji ta žena zahlédne. Určitě to nebyl nikdo ze seznamu černých sester. A přesto, vypadala tak nějak...

Nyneiva si uvědomila, že se znovu tahá za copy. Ta žena... Její ruka sebou škubla zcela mimovolně – tvrdě – a Nyneiva se na ni užasle zadívala. Klouby měla bílé a ruka se jí chvěla. Bylo to skoro, jako by pomyšlení na tu ženu... Už se jí třásla celá paže, jako by se jí ruka snažila vyrvat všechny vlasy. Proč, pod světlem?

Mlžně oděná žena pořád stála před vzdáleným bílým podstavcem. Třes se Nyneivě rozšířil až do ramene. Tu ženu určitě nikdy předtím neviděla. A přesto... Snažila se otevřít prsty. Jen se jí sevřely ještě pevněji. Určitě ji neviděla. Třesouc se od hlavy k patě se objala volnou rukou. Ta žena jí připadala... Bylo jí do pláče. Ta žena...

Do hlavy jí vrazily obrazy, jako by vybuchly. Sesula se na sloup vedle sebe, jako by to byla hmatatelná síla. Oči jí málem vypadly z důlků. Uviděla to znovu. Komnata padajících kvítků a tahle statná leč hezká žena obklopená září saidaru. Ona a Elain, blábolící jako děti, deroucí se o to, aby první odpověděly, vychrlily všechno, co věděly. Kolik jí toho řekly? Bylo těžké vyvolat podrobnosti, ale matně si vzpomínala, že něco si pro sebe nechala. Ne proto, že by chtěla. Byla by té ženě řekla cokoliv, udělala by cokoliv, oč by ji ta cizí žena požádala. Tváře jí zahořely hanbou. Jestli se jí podařilo skrýt pár útržků, bylo to jen proto, že tolik – dychtila – odpovědět na poslední položenou otázku, a tak přešla předchozí.

Nedává to žádný smysl, slabý hlásek vzadu v hlavě. Jestli je černá sestra, o které jsem nevěděla, proč nás nepředhodila Liandrin? Mohla to udělat. Byly bychom s ní šly jako ovečky.

Ledový vztek jí nedovolil poslouchat. Černá sestra ji přinutila tancovat jako loutku, a pak jí řekla, aby zapomněla. Nařídila jí zapomenout. A ona poslechla! No, teď ta ženská zjistí, jaké to je, čelit jí, když je varována a připravena!

Než stačila sáhnout po pravém zdroji, stála vedle sloupu Birgitte v tom svém krátkém bílém kabátku a širokých žlutých kalhotách nabraných u kotníků. Birgitte, nebo žena, o které se jí zdálo, že je Birgitte, se zlatými vlasy spletenými do velice složitého copu. Přitiskla si varovně prst na rty, ukázala na Nyneivu a pak naléhavě k jedněm dvoukřídlým dveřím za nimi. V jasných modrých očích měla velitelský pohled. Pak zmizela.

Nyneiva potřásla hlavou. Ať byla ta žena kdokoliv, neměla čas. Nyneiva se otevřela saidaru a obrátila se, téměř přetékala jedinou silou a spravedlivým hněvem. Žena oděná v mlze byla pryč. Pryč! Protože ji ta zlatovlasá hlupačka rozptýlila! Třeba bude ještě někde poblíž. Zahalená do jediné síly prošla dveřmi, na něž předtím ukázala zlatovláska.

Zlatovlasá žena čekala v chodbě vyložené barevným běhounem, kde nezapálené zlaté lampy vydávaly vůni prozrazující vonné oleje. Žena teď držela stříbrný luk a u pasu jí visel toulec se stříbrnými šípy.

„Kdo jsi?“ chtěla vztekle vědět Nyneiva. Byla ochotná dát té ženě možnost vysvětlit své chování. A pak jí dát lekci, na jakou hned tak nezapomene! „Jsi ta stejná husa, která na mě vystřelila v Pustině a tvrdila, že je Birgitte? Právě jsem chtěla naučit jednu černou adžah slušnýmu chování, když jsi ji nechala utýct!“

„Já jsem Birgitte,“ odpověděla ta žena a opřela se o luk. „Tedy aspoň toto je jméno, které bys měla znát. A lekci, kterou jsi chtěla udělit, jsi snadno mohla dostat sama, tady stejně jistě jako v Trojí zemi. Vzpomínám si na životy, které jsem žila, jako by to byly často čtené knížky, čím byly vzdálenější, tím nejasněji si vzpomínám, ale dobře si pamatuji, kdy jsem bojovala po boku Luise Therina. A nikdy nezapomenu Moghedieninu tvář, stejně jako nezapomenu tvář Asmodeana, toho muže, jehož jsi téměř vyrušila u Rhuideanu.“

Asmodean? Moghedien? Ta žena byla Zaprodanec? Zaprodanec v Tanchiku. A další v Rhuideanu, v Pustině! Egwain by se o tom určitě zmínila, kdyby to věděla. Nebylo možné ji varovat, tedy ne dřív než za sedm dní. Hněv – a saidar – v ní proudily. „Co tady děláš? Vím, že jste všichni zmizeli, když vás roh povolal, ale jsi přece...“ Odmlčela se, trochu rozpačitě, aniž by dokončila, co měla na jazyku, ale ta žena to klidně dopověděla za ni.

„Mrtvá? Ti z nás, kteří jsou svázáni s kolem času, nejsou mrtví tak jako ostatní mrtví. Kde jinde by bylo vhodnější místo, abychom čekali, než pro nás kolo znovu utká nové životy, než ve světě snů?“ Birgitte se náhle zasmála. „Začínám mluvit jako filozof. Téměř v každém životě si vzpomínám, jak jsem se narodila jako obyčejné děvče, které vzalo do ruky okamžitě luk. Jsem lučištník, nic víc.“

„Ty jsi hrdinka stovky příběhů,“ řekla Nyneiva. „A viděla jsem, co tvoje šípy dokázaly ve Falme. Seanchanský usměrňování se tě ani nedotklo. Birgitte, stojíme tu proti skoro tuctu černejch adžah. A jak se zdá, tak i proti jednomu ze Zaprodanců. Pomoc by se nám hodila.“

Druhá žena se zatvářila zároveň rozpačitě a lítostivě. „Nemohu, Nyneivo. Nemohu se dotknout světa živých, pokud mě roh znovu nepovolá. Jinak by mě kolo odetkalo pryč. Kdyby to udělalo v této chvíli, našla bys jenom brečící nemluvně u matčina prsu. Ve Falme nás povolal roh. Nebyli jsme tam jako vy, tělesně. Proto se nás jediná síla nedotkla. Tady je všechno součástí snu a jediná síla mě může zničit stejně snadno jako tebe. Snáze. Říkala jsem ti, jsem jen lučištník a občas voják, nic víc.“ Složitý zlatý cop se zavlnil, jak zavrtěla hlavou. „Nevím, proč ti to vysvětluji. Vůbec bych se s tebou neměla bavit.“

„Proč ne? Mluvila jsi se mnou už předtím. A Egwain si myslí, že tě taky zahlídla. Bylas to ty, že jo?“ Nyneiva se zamračila. „Odkud znáš mý jméno? To jen prostě znáš takový věci?“

„Vím to, co vidím a slyším. Pozorovala jsem tě a naslouchala, kdykoliv jsem tě našla. Tebe a ty druhé dvě ženy, a taky toho mladého muže s jeho vlky. Podle pravidel nesmíme mluvit s nikým, kdo ví, že je v Tel’aran’rhiodu. A přesto chodí zlo ve snech stejně jako ve skutečném světě. Vy, kdo s ním bojujete, mě nezadržitelně přitahujete. I když vím, že skoro nic nemohu udělat, cítím, že vám chci pomoci. Ale nemohu. Bylo by to porušení pravidel, pravidel, která mě drží po téměř tolik otoček kola, že i ve svých nejstarších, neslabších vzpomínkách vím, že jsem již žila stovky životů, možná tisíce. Mluvit s tebou je porušením pravidla silného jako zákon.“

„To je,“ řekl drsný mužský hlas.

Nyneiva nadskočila a málem se ohnala jedinou silou. Ten muž byl tmavý a svalnatý, nad rameny mu vyčnívaly dlouhé jílce mečů. Několika dlouhými kroky se dostal od místa, kde se objevil, k Birgitte. S tím, co slyšela od Birgitte, jí meče stačily, aby poznala Gaidala Caina, ale kde byla světlá, zlatovlasá Birgitte spanilá jako v pověstech, on se jim ani zdaleka nepodobal. Vlastně to byl skoro nejošklivější muž, jakého kdy viděla. Obličej měl široký a plochý, masitý nos příliš těžký a ústa jako ránu, příliš široká. Birgitte se na něj ale usmála. Když ho pohladila po tváři, bylo v tom víc než jen přátelství. Překvapivé bylo, že Cain byl menší než ona. Byl však rozložitý a svalnatý, a z jeho pohybů čišela taková síla, že působil vyšším dojmem, než ve skutečnosti byl.

„Téměř vždycky jsme byli spojeni,“ vykládala Birgitte Nyneivě, aniž odtrhla zrak od Caina. „Obvykle se narodí hodně přede mnou – takže poznám, že se můj čas zase blíží, když ho nemohu najít – a obvykle ho při prvním pohledu v tělesném světě nenávidím. Ale téměř vždy nakonec skončíme jako milenci nebo dokonce manželé. Prostý příběh, ale já myslím, že jsme ho rozvinuli do tisíce obměn.“

Cain si Nyneivy nevšímal, jako by tu vůbec nebyla. „Pravidla existují z dobrého důvodu, Birgitte. Z jejich porušení nikdy nevzešlo nic než starosti a potíže.“ Nyní si Nyneiva uvědomila, že má opravdu drsný hlas. Vůbec ne jako ten muž z příběhů.

„Třeba nedokážu jen tak sedět, když se kolem děje něco zlého,“ prohodila tiše Birgitte. „Nebo třeba jen znovu toužím po těle. Už je to dávno, co jsme se naposledy narodili. Stín se znovu šíří, Gaidale. Šíří se i tady. To je důvod, proč jsme připoutáni ke kolu.“

„Až nás roh povolá, budeme bojovat. Až nás kolo znovu vetká, budeme bojovat. Ale ne předtím!“ Zlobně se na ni mračil. „Copak jsi zapomněla, co ti Moghedien slíbila, když jsme následovali Luise Therina? Viděl jsem ji, Birgitte. Ona pozná, že jsi tady.“

Birgitte se obrátila k Nyneivě. „Pomohu ti, jak jen budu moci, ale příliš nečekej. Tel’aran’rhiod je celý můj svět, a tady mohu udělat méně než ty.“

Nyneiva zamrkala. Neviděla, že by se tmavý těžký muž vůbec pohnul, ale náhle stál o dva kroky dál a s tichým, hedvábným syčením obtahoval brouskem jeden ze svých mečů. Očividně, co se jeho týkalo, Birgitte mluvila do vzduchu.

„Co mi můžeš říct o Moghedien, Birgitte? Musím vědět co nejvíc, jestli se jí mám postavit.“

Birgitte se opřela o svůj luk a zamyšleně se zamračila. „Postavit se Moghedien je těžké, a to nejen proto, že je Zaprodanec. Schovává se a nic neriskuje. Zaútočí jen tehdy, když vidí slabé místo, a pohybuje se jen ve stínech. Když se bojí porážky, uteče. Není z těch, co by bojovali do konce, i když by tak měla naději na vítězství. Pro Moghedien není naděje dost. Ale neber ji na lehkou váhu. Je jako had svinutý ve vysoké trávě a čeká na příhodnou chvíli k útoku, a má méně soucitu než ten had. Zvláště tady ji neber na lehkou váhu. Lanfear vždycky prohlašovala Tel’aran’rhiod za své vlastnictví, ale Moghedien tady dokáže mnohem víc věcí než Lanfear, i když ve skutečném světě je Lanfear mnohem silnější. Myslím, že by neriskovala postavit se Lanfear otevřeně.“

Nyneiva se zachvěla a strach u ní soupeřil s hněvem, který jí umožnil si podržet jedinou sílu. Moghedien. Lanfear. Tahle žena mluvila o Zaprodancích úplně samozřejmě. „Birgitte, co ti Moghedien slíbila?“

„Věděla, co jsem, i když já ne. Jak, to nevím.“ Birgitte mrkla na Caina. Ten vypadal cele zaujat svým mečem, ale ona stejně ztišila hlas. „Slíbila, že mě přinutí plakat samotnou tak dlouho, dokud se bude kolo otáčet. Říkala to jako něco, co se určitě stane.“

„A ty jsi přesto ochotná nám pomoct?“

„Jak jen to půjde, Nyneivo. Pamatuj však, že jsem říkala, abys moc nečekala.“ Znovu se podívala na muže brousícího meč. „Opět se setkáme, Nyneivo. Budeš-li opatrná a přežiješ.“ Potěžkala luk, došla ke Cainovi, položila mu ruku kolem ramen a cosi mu pošeptala do ucha. Ať už řekla cokoliv, Cain se zasmál a vzápětí oba zmizeli.

Nyneiva zavrtěla hlavou. Opatrně. – Všichni jí říkali, aby byla opatrná. Hrdinka z pověstí, která tvrdila, že by pomohla, jenže toho nemohla moc udělat. A jeden ze Zaprodanců je v Tanchiku.

Pomyšlení na Moghedien, na to, co jí ta žena udělala, posílilo její hněv natolik, že v ní jediná síla tepala jako slunce. Náhle byla zpátky ve velkém sále, kde byla předtím, téměř jako by doufala, že se ta žena mezitím vrátila. Ale sál byl až na ni prázdný. Vztek a síla v ní tekly tak silným proudem, až měla dojem, že jí popraská a zčerná kůže. Moghedien či kterákoliv z černých sester ji mohly vycítit mnohem snáz, když držela jedinou sílu, ale ona ji stejně nepustila. Téměř si přála, aby ji našly, aby na ně mohla udeřit. Temaile byla s největší pravděpodobností stále ještě v Tel’aran’rhiodu. Kdyby se vrátila do té ložnice, mohla by vyřídit Temaile jednou provždy. Mohla by vyřídit Temaile – a varovat ostatní. Bylo toho tolik, že málem zavrčela.

Na co se to Moghedien tak usmívala? Nyneiva došla k vitríně, široké skleněné skříňce na vyřezávaném stole, a nahlédla dovnitř. Pod sklem stálo v kruhu šest náhodně sebraných sošek. Půl lokte vysoká nahá žena stojící na špičce jedné nohy, tančící, samé rozevláté linie, a ovčák, ani ne zpoloviny tak velký, hrající na píšťalu s holí přes rameno a ovečkou u nohou, si byli stejně málo podobní jako ostatní. Nyneiva však nepochybovala, že právě tohle vyvolalo Moghedienin úsměv.

Uprostřed kruhu podpíral červeně lakovaný dřevěný podstavec kotouč velký jako mužská ruka, rozdělený vlnovkou na dvě poloviny, jedna strana byla bělejší než sníh, druhá černější než smola. Nyneiva věděla, že je to vyrobeno z cuendillaru. Už takový kotouč viděla, bylo jich vyrobeno celkem pouze sedm. Jeden ze zámků na věznici Temného, tedy ohnisko pro jeden ze zámků, které ho držely mimo svět v Shayol Ghulu. Tohle byl možná stejně důležitý objev jako to, co ohrožovalo Randa. Tohle se muselo dostat z dosahu černých adžah.

Náhle si uvědomila svůj odraz. Vršek skříňky byl z nejlepšího skla, bez bublinek, takže se v něm viděla jako v zrcadle, i když slaběji. Kolem těla měla těsně ovinuté záhyby tmavozeleného hedvábí, takže byla vidět každičká křivka ňader, boků i stehen. Tvář s velkýma hnědýma očima a našpulenými rty jí lemovaly dlouhé medové copy plné nefritových korálků. Záře saidaru se samozřejmě neodrážela. Převlečená tak, že nepoznala ani sama sebe, kolem chodila s namalovaným znamením, které přímo křičelo Aes Sedai.

„Umím být opatrná,“ zamumlala. Ale sílu si přece podržela ještě o chvilku déle. Síla, která ji plnila, byla jako život bublající jí v údech, veškeré radosti, které kdy poznala, jí prosakovaly do těla. Ke konci se cítila tak hloupě, že to ubralo ostří jejímu hněvu, což jí dovolilo pravý zdroj propustit. Nebo to možná otupilo její hněv, který již nedokázala déle podržet.

Ať už k tomu byl jakýkoliv důvod, v jejím pátrání jí to však nepomohlo. To, po čem šla, muselo být někde tady v tomto velikém sále mezi vystavenými předměty. Odtrhla oči od něčeho, co vypadalo jako kostra zubaté ještěrky tři sáhy dlouhé, a zavřela je. Potřeba. Nebezpečí pro Draka Znovuzrozeného, pro Randa. Potřeba.

Posun.

Stála za bílým hedvábným provazem u stěny a okraj bílého kamenného podstavce se dotýkal jejích šatů. To, co leželo na podstavci, však na první pohled příliš nebezpečně nevypadalo – náhrdelník a dva náramky z článků černého kovu – ale ona k ničemu jinému se už blíž dostat nemohla. Leda bych na tom seděla, pomyslela si suše.

Natáhla ruku a dotkla se toho – Bolest. Lítost. Utrpení – a prudce ucukla. V hlavě jí ještě doznívaly obnažené city. I slabé pochyby zmizely. Černé adžah šly určitě po tomhle. A jestli to pořád leží na podstavci v Tel’aran’rhiodu, tak to tam leželo i v bdícím světě. Porazila je. Ten bílý kamenný podstavec.

Prudce se obrátila a zadívala se ke skleněné vitríně se zámkem z cuendillaru na místě, kde stála Moghedien, když ji poprvé zahlédla. Ta žena se dívala na tento podstavec, na náramky a obojek. Moghedien to musela vědět. Ale...

Všechno kolem ní zavířilo, rozmazalo se a vybledlo.

„Vzbuď se, Nyneivo,“ promluvila Elain potlačujíc zívnutí a třásla spící ženou za ramena. „Už to musí být hodina. Chci se taky trochu prospat. Vzbuď se, nebo uvidíme, jak se ti bude líbit vědro s vodou.“

Nyneiva prudce otevřela oči a zadívala se na ni. „Jestli ví, co to je, tak proč jim to nedala? Jestli vědí, kdo je ona, tak proč se na to musí chodit koukat do Tel’aran’rhiodul. Copak se schovává i před nima?“

„O čem to mluvíš?“

Nyneiva pohodila hlavou, až jí odlétly copy, a posadila se zády opřená o pelest postele. Popotáhla si košili dolů. „Povím ti, o čem mluvím.“

Elain otevřela ústa dokořán, když před ní Nyneiva rozvíjela příběh o tom, jak dopadlo setkání s Egwain a co následovalo. Pátrání s potřebou. Moghedien. Birgitte a Gaidal Cain. Černý kovový náhrdelník a náramky. Asmodean v Pustině. Jeden ze zámků od věznice Temného v panaršině paláci. Elain se slabostí svezla na postel dávno předtím, než Nyneiva došla k Temaile a panarše, což přihodila jen jako by náhodou. A změna zjevu, kdy se zamaskovala jako Rendra. Kdyby se Nyneiva netvářila nyní tak ponuře a vážně, Elain by si byla myslela, že je to jedna z Tomových divokých povídaček.

Egeanin, sedící se zkříženýma nohama ve lněné košili, s rukama na kolenou, se tvářila nevěřícně. Elain doufala, že Nyneiva nezačne vyvádět, protože jí rozvázala ruce.

Moghedien. To byla ta nejděsivější část. Jeden ze Zaprodanců v Tanchiku. Jeden ze Zaprodanců oplétající je dvě jedinou silou, aby tak musely všechno říci. Elain si nevzpomínala ani na kousek z toho. Jen to pomyšlení stačilo, aby si musela přitisknout obě ruce na břicho, jak se jí náhle obrátil žaludek. „Nevím, jestli Moghedien, – Světlo, přece sem opravdu nemohla jenom tak nakráčet a přinutit nás...? – se schovává před Liandrin a ostatními, Nyneivo. Vypadá to jako to, co o ní říkala Birgitte.“ Světlo, Birgitte jí dává rady!

„Ať už má Moghedien za lubem cokoliv,“ prohlásila napjatým hlasem Nyneiva, „chci se s ní poprat.“ Opřela se o pelest s vyřezávanými květinami. „V každém případě musíme dostat pryč ten zámek stejně jako ten náhrdelník a náramky.“

Elain zavrtěla hlavou. „Jak by mohly být pro Randa nebezpečné nějaké šperky? Jsi si zcela jistá? Jsou to nějaké ter’angrialy? Jak přesně vypadaly?“

„Vypadaly jako náhrdelník a náramky,“ štěkla vyčerpaně Nyneiva. „Dva řetízkové náramky z nějakého černého kovu a široký náhrdelník jako černý obojek...“ Zadívala se na Egeanin, ale o nic rychleji než Elain.

Tmavovlasá žena si nevzrušeně klekla a pak si dřepla na paty. „Ještě nikdy jsem neslyšela o a’damu vyrobeném pro muže, ani o žádném takovém, jaký jsi popsala. Nikdo se nepokouší uvázat muže, který umí usměrňovat.“

„Přesně k tomu to je,“ řekla Elain pomalu. Ó, Světlo, doufala jsem, že to neexistuje. Aspoň že to Nyneiva našla první. Aspoň že mají šanci zabránit, aby to bylo použito proti Randovi.

Nyneiva přimhouřila oči, když si všimla, že má Egeanin volné ruce, ale nic k tomu neřekla. „Moghedien musí být jediná, kdo o tom ví. Jinak by to nedávalo smysl. Jestli najdeme cestu do paláce, mohly bychom sebrat zámek a to... ať je to, co je to. A kdybychom dostaly Amatheru ven, Liandrin a její kamarádky zjistí, že se kolem nich stahuje panaršina legie a civilní hlídka a možná i bělokabátníci. Pak si nedokážou usměrnit cestu ven! Potíž je, dostat se dovnitř, aby si nás nikdo nevšiml.“

„Trochu jsem to promyslela,“ řekla jí Elain, „ale bojím se, že nám kvůli tomu budou muži dělat těžkosti.“

„To nech na mně,“ prskla Nyneiva. „Já –“ V chodbě cosi zadunělo a nějaký muž vykřikl. Tak rychle, jak to začalo, zase nastalo ticho. Tom venku hlídal.

Elain se vrhla ke dveřím, a než je otevřela, stačila sáhnout po saidaru, ale Nyneiva seskočila z postele hned za ní. Egeanin také.

Tom se právě sbíral z podlahy a držel se za hlavu. Juilin s holí a Bayle Domon s kyjem stáli nad mužem s hodně světlými vlasy, který ležel na břiše na podlaze v bezvědomí.

Elain spěchala k Tomovi a jemně se mu snažila pomoci vstát. Kejklíř se na ni vděčně usmál, ale umíněně ji odstrčil stranou. –„Jsem docela v pořádku, dítě.“ V pořádku? Na spánku mu naskočila boule! „Ten chlapík šel jen tak chodbou, a pak mě najednou kopl do hlavy. Asi šel po mým váčku.“ Jen tak. Kopli ho do hlavy a on byl docela v pořádku.

„Taky by ho byl dostal,“ ozval se Juilin, „kdybych se zrovna nešel podívat, jestli Tom nepotřebuje vystřídat.“

„Kdybych se já nerozhodl,“ zavrčel Domon. Jejich nepřátelství bylo pro změnu o něco méně soustředěné.

Elain chvíli trvalo, než si uvědomila proč. Nyneiva a Egeanin byly v chodbě jen v košilích. Juilin si je obě prohlížel oceňujícím pohledem, který by jistě způsobil potíže, kdyby to zahlédla Rendra, i když se aspoň snažil, aby to nebylo moc vidět. Domon se vůbec nesnažil zakrýt svůj obdiv k Egeanin. Zkřížil ruce na prsou a odpudivým způsobem špulil rty, zatímco si ji prohlížel od hlavy k patě.

Situace oběma ženám brzy došla, ale každá zareagovala úplně jinak. Nyneiva v tenkém bílém hedvábí se upřeně podívala na chytače zlodějů a škrobeně odkráčela zpátky do pokoje, a pak, poněkud červená, vyhlédla zpoza rámu. Egeanin, jejíž lněná košile byla značně delší a silnější než Nyneivina – Egeanin, která byla hotové ztělesnění klidu, když ji zajali, která bojovala jako strážce – se rozšířily oči, celá zruměněla a zděšeně zalapala po dechu. Elain sebou užasle trhla, když Seanchanka zděšeně vyvřískla a skočila zpátky do pokoje.

Kolem se začaly otevírat dveře a do chodby vykukovali lidé. Při pohledu na muže ležícího na podlaze a další stojící nad ním okamžitě zase mizeli a práskali za sebou dveřmi. Zvuky tahání něčeho těžkého prozrazovaly, že lidé zapírají dveře postelemi či šatníky.

O hodnou chvíli později Egeanin konečně vyhlédla na druhé straně dveří, stále šarlatová až ke kořínkům vlasů. Elain tomu vážně nerozuměla. Ta žena byla jen v košili, to byla pravda, ale ta ji zakrývala skoro stejně jako Elain její tarabonské šaty. Přesto neměli Juilin a Domon právo vrhat zamilované pohledy na nedostatečně oblečené ženy. Upřela na oba pohled, který je měl okamžitě odkázat do patřičných mezí.

Domon byl naneštěstí příliš zaneprázdněný, jak se pochechtával a mnul si horní ret, aby si toho všiml. Alespoň že Juilin ji viděl, i když si jen těžce povzdechl, jako to muži dělávají, když si myslí, že je k nim někdo nespravedlivý. Vyhnul se jejím očím a sklonil se, aby světlovlasého muže převrátil na záda. Byl to docela hezký muž, dost štíhlý.

„Tohohle chlapíka znám,“ zvolal Juilin. „Tohle je muž, co se mě snažil obrat. Nebo jsem si to aspoň myslel,“ dodal pomaleji. „Nevěřím, že je to shoda okolností. Leda by byl ve městě sám Drak Znovuzrozený.“

Elain si vyměnila zamračený pohled s Nyneivou. Ten cizinec určitě nebyl v žoldu Liandrin. Černá adžah by nepoužila muže, aby se plížil chodbami, o nic víc než... O nic víc, než by najala pouliční rabiáty. Elain přesunula tázavý pohled na Egeanin. Nyneiva chtěla víc odpovědí.

„Je to Seanchan,“ řekla po chvíli Egeanin.

„Pokus o záchranu?“ ucedila Nyneiva, ale druhá žena zavrtěla hlavou.

„Nepochybuji o tom, že mě hledal, ale ne aby mne zachránil, myslím. Jestli ví – nebo jenom podezírá – že jsem nechala Bethamin volně odejít, bude chtít... se mnou mluvit.“ Elain vytušila, že by šlo o víc než jenom o rozhovor, což se potvrdilo, když Egeanin dodala: „Nejlepší by bylo, kdybyste mu hned podřízli krk. Mohl by se pokusit dělat potíže i vám, pokud si bude myslet, že jste moji přátelé, nebo jestli zjistí, že jste Aes Sedai.“ Velký illianský pašerák se na ni šokovaně podíval a Juilinovi spadla brada málem na prsa. Tom, na druhou stranu, kývl znepokojivě zamyšleným způsobem.

„My tu nejsme proto, abychom podřezávali krky Seanchanům,“ prohlásila Nyneiva, jako by se to mohlo později změnit. „Bayle, Juiline, strčte ho do uličky za hostincem. Až se probudí, bude mít štěstí, když mu zůstanou aspoň spodky. Tome, najdi Rendru a řekni jí, že chceme do Komnaty padajících kvítků silnej čaj. A zeptej se, jestli nemá nějakou vrbovou kůru nebo třezalku. Připravím ti něco na tu hlavu.“ Všichni tři muži na ni jenom zírali. „Tak pohyb!“ štěkla. „Musíme plánovat!“ Málem nedala Elain čas vrátit se do pokoje, a už práskla dveřmi a začala si natahovat šaty přes hlavu. Egeanin se honem honem oblékala taky, jako by se na ni muži pořád dívali.

„Nejlepší je si jich nevšímat, Egeanin,“ radila jí Elain. Bylo zvláštní radit někomu staršímu než Nyneiva, ale ať už byla Seanchanka sebeschopnější v jiných věcech, o mužích toho očividně moc nevěděla. „Jenom je to povzbudí. Nevím proč,“ přiznala, „ale je to tak. Byla jsi docela slušně oblečená. Vážně.“

Egeanin dostala hlavu do výstřihu. „Slušně? Nejsem žádná služebná. Nejsem tanečnice šia!“ Její zachmuřený pohled se změnil ve zmatené zamračení. „Je však docela pohledný. To jsem si o něm předtím nemyslela.“

Elain uvažovala, co je to tanečnice šia, a zatím jí šla pomoci s knoflíčky. „Rendra ti pěkně promluví do duše, jestli dovolíš Juilinovi, aby s tebou flirtoval.“

Tmavovlasá žena se na ni přes rameno překvapeně podívala. „Ten chytač zlodějů? To Bayleho Domona jsem měla na mysli. Je to správně stavěný muž. Ale pašerák,“ povzdechla si lítostivě. „Porušuje zákon.“

Elain usoudila, že vkus se nedá odhadnout – Nyneiva určitě milovala Lana a ten měl příliš kamennou tvář a naháněl strach – ale Bayle Domon? Ten muž měl na šířku polovinu toho, co na výšku, byl tlustý jako ogier!

„Žvaníš samé nesmysly jako Rendra, Elain,“ Nyneiva štěkla. Snažila se pozapínat si knoflíky u šatů – obě ruce měla za zády. „Jestli jste už skončily se žvatláním o mužích, třeba byste mohly začít o nový švadleně, co jste určitě našly? Musíme si to naplánovat. Když budeme čekat, až přijdou muži, určitě se to pokusí převzít, a já nehodlám plýtvat časem na to, abych je odkázala do patřičnejch mezí. Už jsi s ní skončila? Taky bych potřebovala trochu pomoct.“

Elain Egeanin rychle dopnula poslední knoflíček a klidně došla k Nyneivě. Ona se nebavila o mužích a šatech. Ani zdaleka tolik jako Rendra. Nyneiva si držela copy, a když jí Elain prudce zatáhla za šaty, aby mohla zapnout knoflíčky, přes rameno se na ni zamračila. Trojitá řada knoflíčků na zádech těsně u sebe byla nutnost, ne pouhá ozdoba. Nyneiva se klidně nechá Rendrou umluvit na ty nejmódnější těsné živůtky, a pak říká, že jiní lidé tráví všechen čas řečmi o šatech. Ona určitě myslela na jiné věci. „Přemýšlela jsem o tom, jak bychom se mohly dostat do paláce tak, aby nás nikdo neviděl, Nyneivo. Všechny můžeme být skoro neviditelné.“

Jak mluvila, Nyneivě se podmračené vrásky postupně vyhlazovaly. Když Egeanin přidala pár nápadů, Nyneiva stiskla rty, ale poznámky dávaly smysl, a dokonce ani Nyneiva je nemohla jen tak zamítnout. Když byly konečně připraveny odebrat se do Komnaty padajících kvítků, měly plán domluvený a nehodlaly nechat muže, aby jej změnili. Moghedien, černé adžah, ať už věci v panaršině paláci řídil kdokoliv, přijde o svou cenu dřív, než si uvědomí, co se děje.

53

Cena za odchod

Šenk v hostinci U Vinného střiku osvětlovaly jen tři svíce a dvě lampy, poněvadž svíček a oleje byl nedostatek. Oštěpy a ostatní zbraně zmizely. Sud, v němž byly staré meče, byl prázdný. Lampy stály na dvou stolech sražených k sobě před velkým kamenným krbem, u nichž Marin al’Vereová, Daisa Congarová a ostatní členky ženského kroužku procházely seznam té trochy jídla, které ještě v Emondově Roli zbývalo. Perrin se snažil neposlouchat.

U jiného stolu tiše, pravidelně svištěl Failein brousek, jak si ostřila jeden z nožů. Před ní ležel luk a u pasu se jí toulec ježil šípy. Ukázalo se, že je docela dobrý lukostřelec, ale Perrin doufal, že nikdy nezjistí, že její luk je pro malé kluky. Dvouříčský mužský luk by nikdy nedokázala natáhnout, i když to odmítala přiznat.

Posunul si sekeru, aby se mu nezarývala do boku, a snažil se vnímat to, co probíral s ostatními muži u stolu. Ne že by všichni upírali pozornost tam, kam měli.

„Mají lampy,“ mumlal Cenn, „a my si musíme vystačit s lojovicema.“ Pokroucený stařík se zlobně mračil na vysoké svíce v mosazných svícnech.

„Nech to plavat, Cenne,“ řekl Tam unaveně a vytáhl si z váčku, který měl zastrčený za opaskem s mečem, fajfku a tabák. „Aspoň tentokrát to nech plavat.“

„Kdybychom museli číst nebo psát,“ přidal se Abell a v hlase měl méně trpělivosti než ve slovech, „měli bychom lampy.“ Kolem hlavy měl obvaz.

Jako by chtěl doškáři připomenout, kdo je tu starosta, Bran si upravil stříbrný medailon na široké hrudi, aby na něm byly vidět váhy. „Soustřeď se na to, co máme vyřídit, Cenne. Už nedovolím, abys marnil Perrinův čas.“

„Jen jsem si myslel, že bychom měli mít lampy,“ stěžoval si Cenn. „Perrin by mi řekl, kdybych marnil jeho čas.“

Perrin si povzdechl. Noc se mu snažila stáhnout víčka dolů. Přál si, aby byla řada na někom jiném při zastupování vesnické rady, třeba na Haralu Luhhanovi nebo na Samelu Craweovi nebo na komkoliv jiném, jen ne na Cennovi s jeho věčným fňukáním. Ale taky občas zatoužil po tom, aby se na něj jeden z těchhle mužů obrátil a řekl: „Tohle je záležitost starosty a vesnické rady, mladý muži. Ty se vrať do své kovárny. Dáme ti vědět, co máš dělat. “ Místo toho si dělali starosti, že marní jeho čas, a ustupovali mu. Čas. Kolik útoků přišlo v těch sedmi dnech od prvního přepadení? Už si nebyl jist.

Obvaz na Abellově hlavě Perrina dráždil. Aes Sedai teď léčily jen nejvážnější zranění. Když to člověk zvládl bez pomoci, nechaly ho. Ne že by teď bylo tolik vážně zraněných, ale jak suše poukázala Verin, dokonce i Aes Sedai mají jen omezenou sílu. Jejich trik s vrháním kamenů očividně stál tolik síly jako léčení. Pro jednou Perrin nechtěl, aby mu něco připomínalo, že síla Aes Sedai je omezená. Nebylo mnoho vážně zraněných. Zatím.

„Jak drží ty šípy?“ zeptal se. O tomhle měl teď přemýšlet.

„Docela dobře,“ řekl Tam a zabafal z fajfky, kterou si připálil od jedné ze svíček. „Pořád dokážeme dostat zpátky skoro všechny, co vystřelíme, aspoň ve dne. V noci ale odtáhnou většinu svých mrtvých – nejspíš je nacpou úplně všechny do kotle – a o ty šípy pak přijdeme.“ Ostatní muži už také lovili své fajfky, z váčků a kapes kabátců. Cenn bručel, že si zřejmě musel zapomenout svůj váček. Bran mu s vrčením přisunul jeho a holá leb se mu ve světle svíc leskla.

Perrin si zamnul čelo. Na co se chtěl zeptat teď? Kůly. Při většině útoků se teď bojovalo u kůlů, zvláště v noci. Kolikrát už trolloci skoro prorazili? Třikrát? Čtyřikrát? „Mají teď všichni oštěpy nebo aspoň sudlice? Zbylo něco, z čeho by se daly vyrobit další?“ Odpovědělo mu ticho a on položil ruku na stůl. Ostatní muži se na něj jen dívali.

„Na to ses ptal včera,“ pronesl jemně Abell. „A Haral ti řekl, že v celý vesnici není jediná kosa nebo vidle, který by nebyly přeměněný na zbraň. Vlastně jich máme víc než rukou.“

„Ano. Ovšem. Jenom mi to vyklouzlo.“ Zachytil útržek hovoru ženských z kroužku.

„...nesmíme to mužským prozradit,“ říkala tiše Marin, jako by opakovala varování, které již jednou vyslovila.

„Ovšemže ne,“ odfrkla si Daisa, ale ne o moc hlasitěji. „Jestli ti hlupáci zjistí, že ženský jsou na polovičních dávkách, budou trvat na tom, že budou taky jíst míň, a nemůžeme...“

Perrin zavřel oči, snažil se zavřít taky uši. Ovšem. Muži bojovali. Muži si museli udržet sílu. Prosté. Aspoň zatím nemusely bojovat i ženy. Až na obě Aielanky, samozřejmě, a Faile, ale ta byla dost chytrá, aby se držela vzadu, když došlo na bodání oštěpy mezi kůly. To byl důvod, proč jí našel ten luk. Měla srdce pantera a víc odvahy než dva chlapi.

„Myslím, že je zrovna ten pravý čas, abys šel do postele, Perrine,“ navrhl Bran. „Nemůžeš takhle pokračovat, spát hodinku tady a tam.“

Perrin se zuřivě podrbal ve vousech a snažil se vypadat probuzeně. „Vyspím se později.“ Až bude po všem. „Spí chlapi dost? Viděl jsem jich pár sedět venku, když by měli –“

Přední dveře se rozlétly a dovnitř se z noci vřítil Dannil Lewin s lukem v ruce, celý zpocený. U boku měl jeden z mečů, co byly předtím v sudu. Tam dával hodiny, když měl čas, a občas i jeden ze strážců.

Než stačil Dannil otevřít ústa, Daisa vyštěkla: „Tys vyrost ve stodole, Dannile Lewine?“

„Rozhodně bys mohl s mými dveřmi zacházet jemněji.“ Marin vrhla významný pohled na hubeného muže a na Daisu, aby jí připomněla, že to jsou její dveře.

Dannil sklonil hlavu a odkašlal si. „Odpusť, panímámo al’Vereová,“ omlouval se rychle. „Odpusť, vědmo. Omlouvám se, že jsem sem tak vlítl, ale mám zprávu pro Perrina.“ Spěchal ke stolu s muži, jako by se bál, že ho ženy zase zastaví. „Bělokabátníci přivedli muže, co s tebou chce mluvit, Perrine. Nechce mluvit s nikým jiným. Je ošklivě zraněnej, Perrine. Přivedli ho jen na kraj vesnice. Myslím, že až do hostince by to nezvládl.“

Perrin se postavil. „Už jdu.“ Aspoň to nebyl další útok. V noci byly nejhorší.

Faile sebrala luk a připojila se k němu, než dorazil ke dveřím. A váhavě povstal také Aram ze stínů u paty schodiště. Perrin občas zapomínal, že tam muž je, byl tak tichý. S mečem přivázaným na zádech přes ušmudlaný cikánský kabátec se žlutými pruhy vypadal divně. Oči měl příliš jasné, skoro nikdy nemrkal, a tvář měl zcela bez výrazu. Ani Raen, ani Ila se svým vnukem nepromluvili ode dne, kdy vzal ten meč do ruky. Nepromluvili ani na Perrina.

„Jestli chceš jít, tak pojď,“ řekl Perrin drsně a Aram se zařadil za něj. Ten muž ho následoval jako pes, pokud zrovna neobtěžoval Tama, Ihvona nebo Tomase, aby ho učili zacházet s mečem. Bylo to, jako by svou rodinu a své lidi nahradil Perrinem. Perrin by se bez té zodpovědnosti docela rád obešel, pokud by to šlo, ale nic se s tím nedalo dělat.

Doškové střechy zalévalo měsíční světlo. Jen v pár domech se svítilo víc než v jednom okně. Vesnice byla zahalena do ticha. Asi třicet z rytířů stálo na stráži před hostincem s luky v rukou, a meče mělo tolik z nich, kolik jich jen dokázali najít. Teď jim tak říkali všichni, a Perrin, ke své nechuti, se přistihl, že toto oslovení používá taky. Důvod, proč před hostincem, nebo všude tam, kam se Perrin vrtl, byly stráže, byl na Trávníku, který již nebyl plný krav a ovcí. Nad Vinným střikem, za tou hloupou vlajkou s vlčí hlavou, jež teď visela schlíple, byl Trávník plný táborových ohňů, jasných jezírek v temnotě, obklopených světlými plášti lesknoucími se v měsíčním světle.

Nikdo nechtěl mít doma bělokabátníka, stavení byla již tak přeplněná, a Bornhald stejně nedovolil, aby se jeho vojáci rozdělili. Ten muž si zřejmě myslel, že se vesnice každou chvíli obrátí proti němu a jeho lidem. Když šli za Perrinem, museli to být temní druzi. Dokonce ani Perrin nerozeznal obličeje kolem ohňů, ale měl dojem, že cítí Bornhaldův pohled, vyčkávavý, plný nenávisti.

Dannil zařídil, aby Perrina doprovodilo deset rytířů. Všechno to byli mladí muži, kteří by se měli smát a chodit s ním za děvčaty, všichni teď měli luky připravené, aby se postarali o jeho bezpečí. Aram se k nim nepřipojil, když je Dannil odváděl na tmavou, špinavou ulici. Aram byl jen s Perrinem, s nikým jiným. Faile se také držela těsně vedle Perrina, tmavé oči se jí v měsíčním světle leskly, jak obhlížela okolní budovy, jako by ona byla veškerou jeho ochranou.

Tam, kde Stará silnice ústila do Emondovy Role, byly vozy odtaženy stranou, aby dovnitř mohla vjet hlídka bělokabátníků, dvacet mužů ve sněhobílých pláštích s kopími, kteří seděli na koních ve vyleštěné zbroji a byli stejně netrpěliví jako jejich podupávající ořové. Za noci byli jasně vidět a většina trolloků měla stejně dobrý zrak jako Perrin, ale bělokabátníci na svých hlídkách trvali. Občas jejich výzvědy přinesly varování a jejich obtěžování mohlo trolloky trochu vyvádět z míry. Bylo by však dobré, kdyby Perrin věděl, co dělají, dřív než to udělali.

Kolem chlapíka v sedláckých šatech, ležícího na ulici, se seběhl shluk vesničanů a sedláků, s kousky starého brnění a několika rezavými přilbicemi. Ustoupili před ním a Faile, když vedle muže poklekl.

Ve vzduchu byla silně cítit krev. Muži se na tváři zalité měsíčním světlem leskl pot. Z hrudi mu trčel na coul silný dřík trolločího šípu, jako malé kopí. „Perrin – Zlatooký,“ chrčel a lapal po dechu. „Musím – se dostat – k Perrinovi – Zlatookému.“

„Už někdo poslal pro Aes Sedai?“ chtěl vědět Perrin, co nejjemněji muže zvedl a položil si jeho hlavu do klína. Na odpověď ani nečekal. Stejně nevěřil, že by muž vydržel tak dlouho, než by dorazila Aes Sedai. „Já jsem Perrin.“

„Zlatooký? Nevidím – tě – moc dobře.“ Rozšířené oči měl kousek od Perrinova obličeje. Pokud vůbec něco viděl, musel vidět jeho zlaté oči zářící v temnotě.

„Jsem Perrin Zlatooký,“ připustil Perrin váhavě.

Muž ho popadl za límec a s překvapivou silou si Perrina přitáhl blíž. „My – přicházíme. Poslali mě – ti to říct. My při –“ Hlava se mu svezla a oči teď upíral do prázdna.

„Světlo provázej jeho duši,“ řekla tiše Faile a přetáhla si luk přes záda.

Perrin po chvíli uvolnil mužovy zaťaté prsty. „Zná ho tady někdo?“ Dvouříčtí muži si vyměnili pohledy a zavrtěli hlavami. Perrin vzhlédl k bělokabátníkům na koních. „Říkal něco jinýho, když jste ho vezli sem? Kde jste ho našli?“

Dolů na něj shlížel Jaret Byar, s vyzáblým obličejem a zapadlýma očima, jako ztělesněná smrt. Ostatní bělokabátníci odvraceli zrak, ale Byar se vždy přinutil podívat Perrinovi do očí, zvláště v noci, když zlatě zářily. Byar tiše cosi zavrčel – Perrin zaslechl „zplozenec Stínu!“ – a prudce pobodl koně. Hlídka vecválala do vesnice, muži toužili stejně dostat se od Perrina jako od trolloků. Aram se za nimi díval s bezvýraznou tváří, jednu ruku měl nad ramenem a prsty přejížděl jílec meče.

„Říkali, že ho našli tak tři čtyři míle na jih.“ Dannil zaváhal a dodal: „Tvrdí, že všichni trolloci se rozdělili do malejch tlup, Perrine. Možná to konečně vzdali.“

Perrin položil cizince na zem. My přicházíme. „Dávejte dobrej pozor. Možná se nějaká rodina, která se snažila udržet na svým statku, konečně rozhodla přijít sem.“ Nevěřil, že by někdo dokázal venku přežít tak dlouho, ale mohlo to tak být. „Ať někoho omylem nezastřelíte.“ S námahou se zvedl na nohy a Faile mu položila ruku na loket.

„Je čas, abys šel do postele, Perrine. Občas musíš spát.“

Jen se na ni podíval. Měl ji přinutit, aby zůstala v Tearu. Měl to nějak udělat. Kdyby to pořádně promyslel, nějak by to dokázal.

Mezi dvouříčskými muži proklouzl jeden z běžců, kudrnatý hošík, jenž mu sahal asi k hrudi, a zatahal Perrina za rukáv. Perrin ho neznal, bylo tady hodně rodin z okolí. „V Západním polesí se něco pohybuje, vzácnej pane Perrine. Poslali mě, abych ti to vyřídil.“

„Neříkej mi tak,“ vyjel na něj Perrin ostře. Jestli nezarazí děti, začnou to používat i rytíři. „Běž jim říct, že tam hned budu.“ Chlapec odběhl.

„Ty patříš do postele,“ řekla mu Faile pevně. „Tomas dokáže útok zvládnout docela dobře.“

„Nejde o útok, jinak by to ten kluk řekl, a někdo by troubil na Cennovu polnici.“

Visela mu na paži a snažila se ho odtáhnout k hostinci, takže ji vlekl za sebou, když vyrazil opačným směrem. Po pár marných minutách se vzdala a předstírala, že ho celou dobu jen drží za loket. Ale pro sebe si nadávala. Zřejmě si pořád myslela, že když bude mluvit dost potichu, on ji neuslyší. Začala „hloupý“ a „tvrdohlavý“ a „svaly místo mozku". Pak se to zhoršilo. Byli jako malý průvod, ona na něj tiše nadávala, Aram šel těsně za ním a Dannil a deset rytířů ho obklopovali jako čestná stráž. Kdyby nebyl tak utahaný, byl by se cítil jako úplný trouba.

Všude kolem ohrady z ostrých kůlů stály skupinky stráží. Muži vyhlíželi do noci a každý oddíl u sebe měl chlapce jako rychlého posla. Na západním konci vesnice se muži na stráži sešli hned za širokou ohradou, ohmatávali oštěpy a luky a pak vyhlíželi směrem k Západnímu polesí. Dokonce i v měsíčním světle jim musely stromy připadat úplně černé.

Tomasovi jako by díky jeho plášti mizely části těla do noci. Bain a Chiad byly s ním. Z nějakého důvodu Děvy trávily každou noc od té doby, co Loial a Gaul odešli, na tomto konci Emondovy Role. „Neobtěžoval bych tě,“ vysvětloval strážce Perrinovi, „ale zdálo se mi, že je tam jenom jeden, a já myslel, že bys mohl...“

Perrin kývl. Všichni věděli o tom, jak dobře vidí, zvláště potmě. Dvouříčané to zřejmě považovali za cosi zvláštního, něco, co jej označovalo za pitomého hrdinu. Co si mysleli strážci nebo Aes Sedai, to Perrin neměl tušení. Dnes v noci byl navíc příliš unavený, aby mu na tom záleželo. Sedm dní, a kolik útoků?

Okraj Západního polesí ležel o pět set kroků dál. Dokonce i pro něj stromy splývaly v šeru. Něco se tam hýbalo. Něco dost velkého, aby to mohl být trollok. Veliký tvor nesoucí... Břemeno zvedlo ruku. Člověk. Vysoký stín nesoucí člověka.

„Nebudeme střílet!“ křikl. Bylo mu do smíchu. Vlastně si uvědomil, že se směje. „No tak! Pojď sem, Loiale!“

Nejasná postava k nim vyrazila klusem rychlejším, než by kdy zvládl člověk. Proměnil se v ogiera ženoucího se k vesnici a nesoucího Gaula.

Muži z Dvouříčí je začali povzbuzovat, jako by to byl závod. „Běž, ogiere! Běž! Běž!“ Třeba to byl závod. Z toho lesa přišel nejeden útok.

Kousek od kůlů Loial s trhnutím zpomalil. Mezi kůly bylo jen tak tak dost místa, aby mezi nimi bokem protáhl tlusté nohy. Jakmile byl za ohradou, postavil Aielana na zem, sám se sesul vedle něj, naklonil se k ježícím se kůlům, lapal po dechu a uši se štětičkami měl svěšené. Gaul pár kroků kulhal na jednu nohu, až se také posadil. Bain a Chiad mu hned začaly ošetřovat levé stehno, kde měl protržené a sedlou krví zčernalé spodky. Zůstaly mu jen dva oštěpy a toulec měl prázdný. Loialova sekera byla také pryč.

„Ty hloupej ogiere,“ zasmál se radostně Perrin. „Takhle si odejít. Měl bych nechat Daisu Congarovou, aby tě za ten útěk přetáhla proutkem. Aspoň jste naživu. Aspoň jste zpátky.“ Přitom mu hlas klesl. Naživu. A zpátky v Emondově Roli.

„Zvládli jsme to, Perrine,“ sípal Loial, unavené dunění velkého bubnu. „Před čtyřmi dny. Zavřeli jsme bránu. Teď bude potřeba starších nebo Aes Sedai, aby ji znovu otevřeli.“

„Nesl mě skoro celou cestu z hor,“ vykládal Gaul. „Noční běžec a asi padesát trolloků nás honili první tři dny, ale Loial jim utekl.“ Snažil se obě Děvy odstrčit, ale příliš se mu to nedařilo.

„Lež klidně, Shaarade,“ štěkla na něj Chiad, „nebo řeknu, že jsem se tě dotkla ozbrojená, a nechám tě vybrat, jak to vypadá s tvou ctí.“ Faile se potěšeně zasmála. Perrin tomu nerozuměl, ale ta poznámka neochvějného Aielana umlčela, jen cosi reptal. A nechal Děvy, aby mu ošetřily nohu.

„Jsi v pořádku, Loiale?“ zeptal se Perrin. „Není ti nic?“

Ogier se s očividnou námahou zvedl a chvíli se kymácel jako strom, který má už už padnout. Uši mu stále visely dolů. „Ne, nic mi není, Perrine. Jsem jenom unavený. Kvůli mně si starosti nedělej. Jsem dlouho pryč z državy. Návštěvy nestačí.“ Potřásl hlavou, jako by se mu roztoulaly myšlenky. Širokou rukou zakryl Perrinovi rameno. „Až se trochu prospím, budu v pořádku.“ Ztišil hlas. Na ogiera ztišil hlas. Pořád to bylo jako bzučení obrovského čmeláka. „Je to tam velmi špatné, Perrine. Většinou jsme sledovali poslední tlupy cestou dolů. Bránu jsme uzamkli, ale myslím, že ve Dvouříčí už musí být několik tisíc trolloků a možná tak padesát myrddraalů.“

„To ne,“ oznámil hlasitě Luc. Přicválal podél okraje vesnice ve směru od Severní silnice. Přitáhl otěže, až se jeho hřebec vzepjal, aby stačil na místě zastavit, a zamával kopyty do vzduchu. „Nepochybně skvěle zpíváš stromům, ogiere, ale boj s trolloky je něco jiného. Odhadoval bych to nyní na méně než tisíc. Je to jistě hrozivá síla, ale není to nic, co by tyto pevné zábrany a chrabří muži nedokázali udržet na uzdě. Další trofej pro tebe, vzácný pane Perrine Zlatooký.“ Zasmál se a hodil Perrinovi zcela plný plátěný vak. V měsíčním světle se spodek tmavě vlhce leskl.

Perrin vak zachytil ze vzduchu a hodil jej i přes značnou váhu za kůly. Čtyři pět trolločích hlav, nepochybně, a možná i nějaká myrddraalí. Ten muž přinášel takové trofeje každou noc, a stále zřejmě čekal, že budou vystaveny, aby je mohli všichni obdivovat.

Tlupa Coplinů a Congarů pro něj tu noc, kdy přinesl dvě hlavy mizelců, uspořádala hostinu.

„Copak já taky nevím nic o bojování?“ chtěl vědět Gaul a snažil se vstát. „Já říkám, že jich je několik tisíc.“

Lucovi se zaleskly zuby v širokém úsměvu. „Kolik dní jsi strávil v Morně, Aiele? Já mnoho.“ Možná to byl spíš úšklebek než úsměv. „Mnoho. Věř si, čemu chceš, Zlatooký. Nekonečné dny přinesou, co přinesou, jako tomu bylo vždycky.“ Znovu zvedl hřebce na zadní, aby ho otočil, a odcválal mezi domy a stromy, které kdysi byly okrajem Západního polesí. Muži z Dvouříčí znepokojeně přešlapovali a dívali se za ním nebo na opačnou stranu do noci.

„On se mýlí,“ řekl Loial. „S Gaulem jsme viděli, co jsme viděli.“ Koutky širokých úst se mu unaveně obracely dolů a huňaté obočí mu viselo až na tváře. Nebylo divu, jestli Gaula nesl tři nebo čtyři dny.

„Hodně jsi toho udělal, Loiale,“ prohlásil Perrin. „Vy oba s Gaulem. Je to velká věc. Bojím se, že ve tvý ložnici teď přespává půl tuctu Cikánů, ale panímáma al’Vereová ti ustele slamník. Nastal čas, aby ses trochu prospal, už to potřebuješ.“

„A ty taky, Perrine Aybaro.“ Letící mraky vrhaly stíny, které si pohrávaly na Faileině velkém nose a vysedlých lícních kostech. Byla tak krásná. Ale hlas měla pevný jako dno nákladního vozu. „Jestli hned nepůjdeš, nechám Loiala, aby tě tam odnesl. Vždyť se skoro neudržíš na nohou.“

Gaul měl potíže chodit po zraněné noze. Bain ho z jedné strany podepřela. Snažil se zabránit, aby totéž udělala Chiad z druhé strany, ale ona hrozivě zamumlala něco, co připomínalo „gai’šain", a Bain se zasmála a Aielan jim oběma dovolil, aby mu pomohly, a zuřivě si pro sebe vrčel. Ať už hodlaly Děvy provést cokoliv, Gaul z toho nebyl nijak nadšený.

Tomas poplácal Perrina po rameni. „Jen běž, člověče. Každý potřebuje spát.“ On sám mluvil, jako by se bez spánku ještě dobré tři dny obešel.

Perrin kývl.

Nechal se Faile odvést zpátky do hostince U Vinného střiku s Loialem a Aielem za patami. Aram a Dannil s desítkou rytířů ho cestou obklopovali. Perrin si nebyl jist, kdy ostatní odpadli, ale nějak se v pokoji na druhém poschodí hostince ocitli s Faile sami.

„Celý rodiny musí vydržet na menším prostoru než je tohle,“ zamumlal. Na kamenné římse nad malým krbem hořela svíčka. Ostatní se bez ní obešli, ale Marin tady jednu zapálila, jakmile se setmělo, aby ho nemusel už nikdo obtěžovat. „Můžu spát venku s Dannilem, Banem a ostatníma.“

„Nebuď labuť,“ zarazila ho Faile, ale od ní to znělo laskavě. „Jestli mají Alanna a Verin každá svůj pokoj, tak ty bys měl taky.“

Uvědomil si, že mu zatím sundala kabátec a rozvazuje mu tkanice na košili. „Nejsem tak unavenej, abych se nemohl svlíknout sám.“ Jemně ji odstrčil stranou.

„Všechno dej dolů,“ přikazovala mu. „Všechno, slyšíš? Plně oblečený se pořádně nevyspíš, podle toho, jak teď myslíš.“

„Sundám,“ sliboval. Když za ní konečně zavřel dveře, stáhl si vysoké boty, pak sfoukl svíčku a lehl si na postel. Marin by se nelíbilo, kdyby si na přehoz položil špinavé boty.

Tisíce, říkali Gaul a Loial. Ale kolik toho ti dva mohli vidět, když se cestou do hor schovávali a cestou zpátky utíkali? Nejvíc tak tisíc, tvrdil Luc, ale Perrin se nedokázal přimět, aby tomu muži věřil, ani za všechny trofeje, které přinášel. Podle bělokabátníků byli roztroušení. Jak blízko se k nim mohli dostat, když jejich zbroj a pláště zářily v temnotě jako lucerny?

Ale třeba existoval způsob, jak by se mohl přesvědčit sám. Od poslední návštěvy se vlčímu snu vyhýbal. Kdykoliv pomyslel na to, že se tam vrátí, zatoužil uštvat toho Zabíječe, ale měl povinnosti tady, v Emondově Roli. Jenže teď možná... Ještě o tom uvažoval, když se přes něj převalil spánek.

Stál na Trávníku zalitém světlem slunce, jež se odpoledne sklánělo k obzoru. Po obloze táhlo pár beránků. Kolem vysokého sloupu, kde si vánek pohrával s vlajkou s červenou vlčí hlavou, nebyly ani ovce, ani krávy, jen vážka mu prolétla kolem hlavy. Mezi domy s doškovými střechami nebylo živé duše. Ohně bělokabátníků označovaly hromádky suchého dřeva v popelu. Ve vlčím snu jen zřídka vídával něco hořet, jen to, co bylo připraveno hořet, nebo to, co již bylo úplně zuhelnatělé. Na obloze nebyli žádní krkavci.

Jak se tak rozhlížel po ptácích, kus oblohy zčernal a změnil se v okno někam jinam. Egwain tam stála mezi ženami se strachem v očích. Ženy kolem ní pomalu poklekaly. Nyneiva byla jednou z nich, a on měl dojem, že zahlédl i Elaininy rudozlaté vlasy. To okno vybledlo a bylo nahrazeno jiným. Tam stál Mat, nahý, spoutaný a prskající. Za zády měl pod lokty provlečen podivný oštěp s černou násadou a na prsou mu visel stříbrný medailon s liščí hlavou. Mat zmizel a byl tu Rand. Perrin měl dojem, že je to Rand. Měl na sobě hadry a hrubý plášť a oči měl zakryté obvazem. Třetí okno zmizelo. Obloha byla zase jenom obloha, až na mraky prázdná.

Perrin se zachvěl. Tyhle vidiny z vlčího snu nikdy neměly žádné skutečné spojení s ničím, co znal. Možná tady, kde bylo tak snadné věci změnit, se starosti o přátele staly něčím, co mohl vidět. Ať to bylo, co chtělo, jen marnil čas přemýšlením o tom.

Nijak ho nepřekvapilo, když zjistil, že má dlouhou koženou kovářskou vestu a žádnou košili, ale když si sáhl k pasu, nahmátl kladivo, ne svou sekeru. Zamračil se a soustředil se na protáhlou půlměsíčnou čepel a silný trn. Tohle teď potřeboval. Tohle teď byl. Kladivo se měnilo pomalu, jako by odolávalo, ale když mu konečně v pevné smyčce visela sekera, nebezpečně se leskla. Proč s ním tolik bojovala? Věděl, co chce. Na druhém boku se mu objevil toulec plný šípů, v ruce dlouhý luk a na levém předloktí kožený chránič.

Tři rozmazané kroky jej přenesly tam, kde měly ležet nejbližší trolločí tábory, tři míle od vesnice. Posledním krokem přistál mezi asi tuctem vysokých hromad dřeva naskládaného na starém popelu ve zdupaném ječmeni. Polena byla promíchána s rozbitými židlemi, nohami od stolů a dokonce i domovními dveřmi. Velké železné kotle tu byly připraveny k zavěšení nad uchystanými hranicemi. Kotle byly, samozřejmě, prázdné, i když on dobře věděl, co do nich bude nasekáno, co bude nabodáno na silné železné rožně postavené nad některými ohništi. Kolika trollokům tyto ohně poslouží? Nebyly tu vůbec žádné stany, a pokrývky roztroušené kolem, špinavé a páchnoucí starým pronikavým trolločím potem, nebyly žádným vodítkem. Mnoho trolloků spávalo jako zvířata, bez přikrývek na zemi, občas si dokonce vyhrabali díru a stočili se do ní.

Menšími kroky, ne delšími než sto sáhů, kdy se země jen trochu rozmlžila, obešel Emondovu Roli, od statku ke statku, od pastviny k poli s ječmenem přes řádky tabáku, skrze roztroušené háje kolem stop vozů i stezek pro pěší, a jak se po spirále pomalu vzdaloval od vesnice, nacházel další a další shluky trolločích ohňů. – Příliš mnoho. Stovky ohňů. To znamenalo několik tisíc trolloků. Pět tisíc nebo deset nebo dvakrát tolik – jestli se všichni přiřítí najednou, nebude jejich konečný počet znamenat pro Emondovu Roli žádný rozdíl.

Dál na jih stopy po trolločích zmizely. – Tedy stopy po jejich nedávné přítomnosti. Pár statků nebo stodol zůstalo nevypáleno. Tam, kde byl zapálen ječmen či tabák, zůstala jen roztroušená políčka s ohořelým strništěm. Jinde byla pole zdupána, vedly přes ně široké stezky. Nebyl k tomu žádný důvod, jen radost z ničení. Lidé byli většinou dávno pryč, když k tomu docházelo. Jednou se ocitl uprostřed docela velkého spáleniště plného popele, na některých ohořelých kolech byly tu a tam stále ještě vidět kousky jasné barvy. Místo, kde byla zničena tuatha’anská karavana, ho rozesmutnilo víc než statky. Cesta listu měla dostat šanci. Někde. Ne tady. Přinutil se nedívat a odskočil míli či víc na jih.

Nakonec dorazil do Devenského Průseku. Řady domů s doškovými střechami obklopovaly náves a rybníček, který napájel pramen obestavěný kolem dokola kameny. Přepad byl nyní mnohem nižší, než jak byl původně vytesán. Hostinec na konci návsi, U husy a dud, měl také doškovou střechu, přestože byl o něco větší než hostinec U Vinného střiku, ač byl Devenský Průsek rozhodně méně navštěvovaný než Emondova Role. Vesnice určitě větší nebyla. Vozy a žebřiňáky přitažené ke každému domu prozrazovaly sedláky, kteří sem uprchlí s celými rodinami. Další vozy blokovaly ulice a prostory mezi domy kolem celé vesnice. Opatrnost by však nestačila, aby zastavila byť jediný z útoků, které byly v posledních sedmi dnech provedeny na Emondovu Roli.

Když vesnici třikrát obešel, Perrin našel jen půl tuctu trolločích táborů. Dost trolloků, aby lidi udrželi uvnitř. Uzavřeli je, dokud nevyřídí Emondovu Roli. Pak se můžou trolloci vrhnout na Devenský Průsek, až budou mít mizelci volnou chvíli. Možná dokáže přijít na způsob, jak dostat zprávu k těmto vesničanům. Kdyby uprchlí na jih, mohli by najít nějakou cestu přes Bílou řeku. I kdyby se pokusili přejít neprostupný les Stínů pod řekou, bylo to lepší než čekat na smrt.

Zlaté slunce se nepohnulo ani o coul. Čas tu plynul jinak.

Perrin se rozběhl na sever, jak nejrychleji dokázal, a dokonce i Emondova Role byla jen rozmazanou skvrnou. Hlídka na svém kopci byla stejně jako Devenský Průsek zatarasená vozy a žebřiňáky mezi domy. Vlajka líně povlávala na vysokém sloupu před hostincem U bílého kance na vrcholku kopce. Rudý orel letící přes modré pole. Rudý orel byl symbolem Manetherenu. Nejspíš jim Alanna nebo Verin vyprávěly staré příběhy, když byly v Hlídce.

Tady také našel jen pár trolločích táborů, které měly vesničany udržet ve vesnici. Odsud byla cesta ven lehčí než snažit se překročit Bílou s jejími nekonečnými peřejemi.

Perrin se hnal na sever k Tarenskému Přívozu, stojícímu na břehu Tarendrelly, o níž si zvykl nazývat ji řekou Taren. Vysoké úzké domy byly postavené na kamenných základech, aby vydržely každoroční záplavy na Tareně, když nastalo jarní tání v pohoří Oparů. Téměř polovina základů v tom neměnném odpoledním světle podpírala pouze sloupy popela a ohořelých trámů. A kolem nenašel jediného trolloka. Nejspíš tu nezůstali žádní lidé.

Na břehu stálo dřevěné molo, těžký provaz, vedoucí na druhý břeh, byl prověšen téměř až k hladině rychle proudící vody. Byl provlečen železnými kruhy na bárce s plochou palubou, která byla přivázána k molu. Přívoz tu stále byl, stále byl použitelný.

Skokem se přenesl přes řeku, kde na břehu byly vyjeté koleje a kolem ležely nejrůznější předměty z domácnosti. Židle a stojací zrcadla, truhlice a dokonce i několik stolů a leštěný šatník s vyřezávanými ptáčky na dveřích, všechno věci, které se vyděšení lidé snažili zachránit, a pak je tu zanechali, aby mohli utíkat rychleji. Ti lidé roznesou zprávu o tom, co se tu stalo, o tom, co se děje ve Dvouříčí. Někteří již museli dorazit do Baerlonu, sto mil či víc na sever, a ve vesnicích a statcích mezi Baerlonem a řekou to tedy lidé věděli. Zpráva se šířila. Tak za měsíc by mohla dorazit do Caemlynu a ke královně Morgase s královninou gardou a mocí povolat vojsko. Příliš pozdě pro Emondovu Roli. Možná příliš pozdě pro celé Dvouříčí.

Přesto téměř nedávalo smysl, že trolloci nechali vůbec někoho uniknout. Nebo myrddraalové. Trolloci zřejmě nemysleli příliš do budoucnosti. Perrin by si byl myslel, že zničit přívoz bude první věc, co mizelci nařídí. Jak si mohli být jisti, že v Baerlonu nebude dost vojáků, aby na ně zaútočili?

Sklonil se, aby zvedl panenku s na dřevě namalovaným obličejíčkem, a místem, kde měl předtím hrudník, proletěl šíp.

Prchaje do úkrytu vyskočil na břeh a rozmazanými padesátisáhovými kroky se hnal do lesa, kde se přikrčil pod vysokou kalinou. Všude kolem něj byly keře a záplavami podemleté stromy porostlé břečťanem.

Zabíječ. Perrin už měl nasazený šíp a uvažoval, jestli ho vytáhl z toulce, nebo na to jenom pomyslel, a šíp tam byl. Zabíječ.

Právě když chtěl znovu vyskočit, zarazil se. Zabíječ bude vědět, kde tak asi je. Perrin jeho rozmazanou postavu tenkrát sledoval docela snadno. Ta šmouha byla dost jasná, pokud jste stáli klidně. Už dvakrát přistoupil na jeho hru a málem prohrál. Ať tentokrát hraje Zabíječ jeho hru. Čekal dál.

Nad korunami stromů přelétli krkavci, pátrali a volali. Ani pohyb, který by ho prozradil, ani zachvění. Pohyboval jen očima, sledoval les kolem sebe. Náhodný závan větru k němu donesl chladný pach, lidský, a přece ne, a Perrin se usmál. Ale kromě krkavců se vůbec nic neozývalo. Tenhle Zabíječ se tedy plížit uměl. Ale nebyl zvyklý dělat pronásledovaného. Na co ještě Zabíječ zapomněl, kromě pachu? Určitě nečekal, že Perrin zůstane, kde přistál. Zvířata před lovcem utíkala, dokonce i vlci utekli.

Náznak pohybu, a na okamžik se nad padlou borovicí o padesát kroků dál objevil obličej. Šikmé paprsky jej jasně ozářily. Tmavé vlasy a modré oči, tvář z ostrých hran a úhlů, tolik připomínající Lana. Až na to, že v té kratičké chvíli si Zabíječ dvakrát olízl rty. Čelo měl plné vrásek a očima přebíhal z místa na místo, jak pátral ve svém okolí. Lan by nedopustil, aby na něm byly vidět starosti, i kdyby stál sám proti tisícovce trolloků. Jen okamžik, pak obličej zmizel. Krkavci se snášeli níž a kroužili, jako by sdíleli Zabíječovu nervozitu a báli se snést pod vrcholky stromů.

Perrin nehybně čekal a díval se. Ticho. Jen ten chladný pach prozrazoval, že tu není sám s krkavci nad hlavou.

Zabíječův obličej se objevil znovu, tentokrát Zabíječ vyhlédl kolem širokého kmene dubu o kus dál nalevo. Třicet kroků. Duby zdusily většinu toho, co rostlo kolem nich. Z tlejícího listí pod korunami stromů vyrůstalo jen pár hub a býlí. Muž se pomalu vynořil na otevřené prostranství, jeho vysoké boty nevydávaly žádný zvuk.

Perrin jediným pohybem napjal luk a vystřelil. Krkavci varovně zavřískli a Zabíječ se pootočil, takže se mu šíp se širokou hlavicí zabořil do hrudníku, a ne do srdce. Muž zavyl a oběma rukama stiskl šíp. Černé peří pršelo dolů, jak krkavci zuřivě mávali křídly. A Zabíječ vybledl, jeho křik i on se ztráceli, muž se rozmlžil, zprůhledněl a zmizel. Křik krkavců zmizel, jako by jej někdo odřízl nožem. Šíp, který prorazil tělem muže, spadl na zem. Krkavci byli pryč také.

Perrin, s nasazeným druhým šípem, pomalu vydechl a přenesl své napětí do tětivy. Tak takhle se tady umírá? Prostě vyblednete a zmizíte navždy?

„Aspoň jsem to s ním vyřídil,“ řekl si. A nechal se přitom odvést z cesty. Zabíječ nijak nesouvisel s důvodem, proč byl tady ve vlčím snu. Aspoň že teď byli vlci v bezpečí. Vlci – a možná pár dalších.

Vystoupil ze sna...

...a probudil se s pohledem upřeným na strop, košili měl potem přilepenou na tělo. Měsíc vrhal trochu světla okny dovnitř. Někde ve vsi hrál kdosi na skřipky divokou cikánskou melodii. Nebudou bojovat, ale našli způsob, jak pomoci tím, že lidem zvedali náladu.

Perrin se pomalu posadil a v šeru si natáhl boty. Jak provést, co musel udělat? Bude to složité. Musí být mazaný. Jen si nebyl jist, jestli vůbec kdy za celý svůj život byl mazaný. Vstal a dupl, aby se mu usadily boty.

Zvenčí se náhle ozval křik a slábnoucí dusot kopyt ho přiměl přistoupit k nejbližšímu oknu a vytáhnout je. Dole se hemžili rytíři. „Co se to tam děje?“

Obrátilo se k němu třicet tváří a Ban al’Seen zaječel: „Byl to urozenej pán Luc, vzácnej pane Perrine. Málem přejel Wila a Telia. Myslím, že je vůbec neviděl. Krčil se v sedle, jako kdyby byl zraněnej, a pobízel hřebce, jak nejvíc to šlo, vzácnej pane Perrine.“

Perrin se zatahal za bradku. Luc předtím určitě zraněný nebyl. Luc... a Zabíječ? To bylo nemožné. Tmavovlasý Zabíječ vypadal jako Lanův bratr nebo bratranec. Jestli Luc s rudozlatými vlasy někoho připomínal, tak snad trošku Randa. Ti dva muži nemohli být rozdílnější. A přesto... Ten chladný pach. Nebyli cítit stejně, ale oba měli ten ledový, téměř nelidský pach. Zachytil skřípění, jak byly na Staré silnici odtahovány stranou vozy, volání po spěchu. Dokonce i kdyby Bar a rytíři utíkali, toho muže už by chytit nestačili. Dusot kopyt mířil rychle k jihu.

„Bane,“ zavolal, „jestli se Luc ještě někdy ukáže, musíte ho strčit do chládku a hlídat.“ Zastavil se ještě, aby dodal: „A neříkej mi tak!“ než stáhl okno dolů, až to prásklo.

Luc a Zabíječ. Zabíječ a Luc. Jak by mohli být jedna a tatáž osoba? Bylo to nemožné. Ale ani ne přede dvěma lety on sám ještě nevěřil ani na trolloky, ani na mizelce. Dost času dělat si starosti, jestli toho muže ještě někdy dostane do rukou. Teď tu byla Hlídka a Devenský Průsek a... Některé bylo možné zachránit. Ne všichni ve Dvouříčí museli zemřít.

Cestou do šenku se zastavil na vrcholku schodiště. U paty schodů stál Aram a díval se na něj. Čekal, aby ho mohl následovat, kamkoliv půjde. Na slamníku u krbu ležel Gaul s tlustým obvazem kolem levého stehna a zjevně spal. Faile a obě Děvy seděly se zkříženýma nohama na podlaze vedle něj a tiše se spolu bavily. Na druhé straně místnosti ležel o hodně větší slamník, ale Loial seděl na lavici s nohama nataženýma tak, aby se mu vešly pod stůl, a málem ryl nosem v papíru, jak zuřivě škrábal brkem ve světle svíčky. Nepochybně zaznamenával všechno, co se odehrálo na cestě za zavřením brány. A jestli Perrin Loiala aspoň trochu znal, ogier ve svých zápiscích nechá všechno zvládnout Gaula, ať už to udělal nebo ne. Loial si zřejmě nemyslel, že by něco z toho, co udělal, bylo statečné či že by to stálo vůbec za záznam. Až na ně byl šenk prázdný. Stále slyšel hrát skřipky. Měl dojem, že rozeznává melodii. Teď to nebyla cikánská píseň. „Má láska je planá růže.“

Faile při Perrinově prvním kroku ze schodů vzhlédla a pak se půvabně zvedla a vyšla mu vstříc. Aram se znovu posadil, když Perrin nezamířil ke dveřím.

„Máš mokrou košili,“ obvinila ho Faile. „Tys v ní spal, že ano? A tvoje boty, neměla bych se divit. Není to ani hodina, cos odešel. Okamžitě běž zpátky nahoru, než tu spadneš.“

„Vidělas Luca odcházet?“ zeptal se. Faile stiskla rty, ale občas byl jediný způsob, jak ji zvládnout, prostě si jí nevšímat. Pokud se s ní začal hádat, až příliš často vyhrávala ona.

„Proběhl tady před pár minutama a vyrazil ven kuchyní,“ řekla nakonec. Při těch slovech její tón prozrazoval, že s ním a s postelí ještě neskončila.

„Vypadal... zraněný?“

„Ano,“ řekla pomalu. „Potácel se a tiskl si něco na hrudi pod kabátem. Obvaz, možná. Panímáma Congarová je v kuchyni, ale z toho, co jsem slyšela, ji skoro pošlapal. Jak jsi to věděl?“

„Zdálo se mi to.“ V zešikmených očích se jí nebezpečně zalesklo. Nemyslelo jí to. Věděla o vlčím snu. Copak čekala, že jí to bude vysvětlovat, když to Bain a Chiad slyší, nemluvě o Aramovi a Loialovi? No, možná ne o Loialovi. Ten byl tak ponořen do svých poznámek, že by si nevšiml, kdyby do šenku nahnali stádo ovcí. „Gaul?“

„Panímáma Congarová mu dala něco na spaní a mast na tu nohu. Až se ráno vzbudí Aes Sedai, tak ho jedna z nich vyléčí, jestli to budou považovat za dost vážný.“

„Pojď se posadit, Faile. Chci, abys pro mě něco udělala.“ Podezíravě se na něj podívala, ale nechala ho, aby ji odvedl k židli. Když se posadili, naklonil se k ní přes stůl a snažil se, aby jeho hlas zněl vážně, ale ne naléhavě. V žádném případě ne naléhavě. „Chci, abys pro mě donesla zprávu do Caemlynu. Cestou můžeš dát vědět v Hlídce, jak tu věci stojí. Vlastně by bylo nejlepší, kdyby přešli Tarenu, než se to tu vyřídí.“ To znělo správně nedbale. Jenom trošičku důrazně. „Chci, abys požádala královnu Morgasu, aby sem poslala část královniny gardy. Vím, že tě žádám o nebezpečnou věc, ale Bain a Chiad tě dokážou bezpečně dostat do Tarenskýho Přívozu, a přívoz tam pořád ještě je.“ Chiad vstala a nervózně se na něj zadívala. Proč byla tak nervózní?

„Nebudeš ho muset opustit,“ řekla jí Faile. Aielanka po chvíli přikývla a znovu se posadila vedle Gaula. Chiad a Gaul? Byli přece nepřátelé na život a na smrt. Dnes v noci nic nedávalo smysl.

„Do Caemlynu je to dlouhá cesta,“ pokračovala Faile tiše. Oči napjatě upírala do jeho, ale tvář mohla mít ze dřeva, kolik v ní bylo citu. „Týdny jízdy tam, navíc čas, než se k Morgase dostanu a přesvědčím ji, pak další týdny zpátky s královninou gardou.“

„Tak dlouho se tu snadno udržíme,“ řekl jí. Ať shořím, jestli už nelžu tak dobře jako Mat! „Luc měl pravdu. Tam venku nemůže být víc než tisíc trolloků. Ten sen?“ Faile kývla. Konečně pochopila. „Tady se můžeme udržet hodně dlouhou dobu, ale oni mezitím budou pálit obilí a Světlo ví co. Potřebujeme královninu gardu, abychom se jich zbavili úplně. Ty jsi logicky ta, kdo musí jít. Ty víš, jak mluvit s královnou, když jsi královnina sestřenice a tak. Faile, vím, že oč žádám, je nebezpečný...“ Ne tak nebezpečné jako zůstat. „...Ale jakmile se dostaneš k přívozu, budeš na cestě.“

Neslyšel Loiala přicházet, dokud ogier nepoložil knihu s poznámkami před Faile na stůl. „Nemohl jsem si pomoci, abych to neslyšel, Faile. Jestli pojedeš do Caemlynu, mohla bys vzít tohle? Aby to bylo v bezpečí, dokud se pro to nebudu moci vrátit.“ Téměř něžně přejel po svazku prstem a dodal: „V Caemlynu tisknou velmi pěkné knihy. Odpusť mi to přerušení, Perrine.“ Ale oči velké jako podšálky upíral na ni, ne na něj. „Faile se k tobě hodí. Měla bys být volná jako sokol.“ Poplácal Perrina po rameni a dunivě zabručel: „Měla by volně létat,“ a pak odkráčel ke slamníku a lehl si tváří ke zdi.

„Je hrozně utahanej,“ řekl Perrin a snažil se, aby to znělo jen jako nezávazná poznámka. Ten hloupý ogier mohl všechno zkazit! „Když odjedeš dneska v noci, mohla bys být do svítání v Hlídce. Tam budeš muset zabočit k východu. Je tam míň trolloků. Je to pro mě moc důležitý... totiž pro Emondovu Roli. Uděláš to?“

Mlčky se na něj dívala tak dlouho, až ho napadlo, jestli vůbec hodlá odpovědět. Oči se jí leskly. Pak vstala, přesunula se mu na klín a pohladila ho po vousech. „Potřebuješ ostříhat. Líbí se mi to na tobě, ale nechci, abys měl fousy až na prsa.“

Málem otevřel ohromeně ústa. Často měnívala předmět hovoru, ale obvykle jen tehdy, když hádku prohrávala. „Faile, prosím, potřebuju, abys tuhle zprávu doručila do Caemlynu.“

Její ruka se mu ve vousech sevřela a ona pohodila hlavou, jako by se v duchu hádala sama se sebou. „Půjdu,“ řekla nakonec, „ale chci za to cenu. Vždycky jsi mě nutil dělat věci tím těžším způsobem. V Saldeii bych nemusela být já ten, kdo se zeptá. Moje cena je... Svatba. Chci si tě vzít,“ dokončila spěšně.

„A já tebe.“ Usmál se. „Můžem přednýst zásnubní přísahy před ženským kroužkem už dneska večer, ale bojím se, že svatba bude muset tak rok počkat. Až se vrátíš z Caemlynu –“ Málem mu vyrvala hrst vousů.

„Chci tě za manžela dnes večer,“ prohlásila ohnivě, i když tiše, „nebo nepůjdu, dokud to neuděláš!“

„Kdyby byl nějakej způsob, tak to udělám,“ namítal. „Daisa Congarová by mi rozbila hlavu, kdybych chtěl jít proti zvyklostem. Pro lásku Světla, Faile, prostě jen doruč tu zprávu a já si tě vezmu první den, co to půjde.“ Určitě to udělá. Jestli ten den přijde.

Náhle se velice zajímala o jeho plnovous, uhlazovala mu jej a odmítala se mu podívat do očí. Začala mluvit pomalu, ale pak zrychlila jako splašený kůň. „Já... jsem se zmínila... jen tak mimochodem... jen jsem se zmínila panímámě al’Vereové, jak jsme spolu cestovali – ani nevím, jak na to vůbec došlo – a ona řekla – a panímáma Congarová s ní souhlasila – ne že bych o tom mluvila s každým! – říkala, že bychom možná – určitě – už mohli být zasnoubení podle vašich zvyků, a rok je jen proto, aby bylo jistý, že spolu opravdu budeme vycházet – což vycházíme, jak může každý vidět – a tak jsem tady, otevřená jako nějaká domanská husička, nebo jedna z těch tairenských holek – jestli vůbec někdy pomyslíš na Berelain – ó, Světlo, já tady blábolím a tys ani –“

Uťal její proslov tím, že ji políbil tak důkladně, jak jenom uměl.

„Vezmeš si mě?“ zeptal se jí bez dechu, když skončil. „Dneska večer?“ Musel si při tom líbání vést ještě lépe, než si myslel. Musel svou otázku opakovat šestkrát, jak se mu tady hihňala pod bradou a chtěla, aby to znovu zopakoval, než to zřejmě pochopila.

A tak asi o půl hodiny později zjistil, že klečí naproti ní v šenku před Daisou Congarovou, Marin al’Vereovou, Alsbet Luhhanovou, Neysou Ayellinovou a zbytkem ženského kroužku. Loiala vzbudili, aby mu svědčil s Aramem, a Faile svědčily Bain a Chiad. Nebyly tu žádné květiny, které by si on nebo Faile mohli dát do vlasů, ale Bain, pod vedením Marin, mu kolem krku ovázala dlouhou červenou svatební stuhu a Loial zapletl další Faile do tmavých vlasů. Silné prsty měl překvapivě obratné a jemné. Perrinovi se třásly ruce, když bral ty její do dlaní.

„Já, Perrin Aybara, se ti zavazuji svou láskou, Faile Bashereová, tak dlouho, jak jen budu žít.“ Tak dlouho, jak jen budu žít, a potom taky. „Co mi na tomto světě patří, to ti dávám.“ Kůň, sekera a luk. A kladivo. Není to moc jako dar pro nevěstu. Dávám ti svůj život, má lásko. To je všechno, co mám. „Budu o tebe pečovat, pomáhat ti a starat se o tebe, chránit tě po všechny dny svého života.“ Nemůžu si tě udržet. Jediný způsob, jak tě ochránit, je poslat tě pryč. „Jsem tvůj, pořád a navždy.“ Než domluvil, ruce se mu třásly viditelně.

Faile přesunula ruce, aby mohla vzít jeho do svých dlaní. „Já, Zarine Bashereová...“ To bylo překvapivé, tohle jméno nenáviděla, „...se ti zavazuji svou láskou, Perrine Aybaro...“ Jí se ruce vůbec netřásly.

54

Cesta do paláce

Sedíc na konci káry s velkými koly, hrkotající křivolakými uličkami Tanchika za čtyřmi zpocenými muži, se Elain za mlžným závojem, který jí zakrýval od očí po bradu, mračila a podrážděně kopala bosýma nohama. Pokaždé, když vůz nadskočil na dláždění, cvakly jí zuby. Čím víc se zapírala do hrubých dřevěných desek dna káry, tím horší to bylo. Nyneivě to však starosti nedělalo. Nadskakovala jako Elain, ale lehce se mračila a pohled měla obrácený do sebe, takže si okolí skoro neuvědomovala. A Egeanin, tlačící se k Nyneivě z druhé strany, se závojem a tmavými vlasy spletenými do cůpků, jež jí spadaly na ramena, se s rukama zkříženýma na prsou pohupovala spolu s károu. Nakonec Elain Seanchanku napodobila. Sice nemohla zabránit, aby nevrážela do Nyneivy, ale už neměla pocit, že jí spodní zuby zarazí horní do čelisti.

Byla by ráda šla pěšky, dokonce i bosky, ale Bayle Domon tvrdil, že by to nevypadalo dobře. Lidé by se mohli divit, proč ženy nejedou, když je tu jasně dost místa, a poslední věc, kterou chtěly, byla, aby se nad nimi někdo zamýšlel. Jistě, Domon se nemusel drncat jako pytel tuřínů. Ten si pohodlně šel před vozem s deseti z dvacítky námořníků, které s sebou vzal jako doprovod. Víc by vypadalo podezřele, prohlašoval. Elain tušila, že by jich neměl tolik, kdyby nebylo jí a druhých dvou žen.

Bezmračná obloha nad jejich hlavami byla ještě šedá, i když než vyrazili na cestu, objevily se na ní první paprsky. Ulice byly stále většinou prázdné a panovalo tu ticho porušované pouze hrkotáním káry a skřípěním její osy. Až se nad obzor vyhoupne slunce, lidé začnou vycházet, ale teď Elain viděla jen tu a tam hlouček mužů v pytlovitých kalhotách a tmavých kuželovitých čapkách, pelášících někam s výrazem lidí, kteří nemají za lubem nic dobrého, dokud se ještě drží tma. Kus starého plátna, jímž byl převázán náklad, byl pečlivě upravený tak, aby bylo vidět, že zakrývá jen tři velké koše, ale i tak se občas někteří muži zastavili jako smečka psů, zároveň zvedli zahalené tváře a očima sledovali káru po ulici. Dvacítka mužů se širokými meči a kyji však bylo očividně příliš mnoho, protože všichni nakonec odspěchali pryč.

Kola zajela do velké díry, kde byly dlažební kameny vyryty během nepokojů. Vůz pod Elain jako by upadl a ona si málem ukousla jazyk, když se její pozadí s tvrdým drcnutím zase setkalo se dnem káry. Egeanin a ty její ledabyle zkřížené ruce! Elain se chytila za okraj káry a zamračila se na Seanchanku. A zjistila, že má stisknuté rty a také se drží oběma rukama.

„Koneckonců to není úplně stejné jako stát na palubě,“ prohodila Egeanin s pokrčením ramen.

Nyneiva se lehce zamračila a snažila se od Seanchanky odsunout, i když jak by to mohla zvládnout, aniž by vlezla Elain na klín, to bylo těžké pochopit. „Musím si promluvit s mistrem Baylem Domonem,“ zamumlala významně, jako by kára nebyla její nápad. Při dalším zhoupnutí jí cvakly zuby.

Všechny tři na sobě měly sepranou hnědou vlnu, sice tenkou, ale škrábající a nepříliš čistou, prostě šaty chudých selek, jež ve srovnání s přiléhavým hedvábím podle Rendřina vkusu vypadaly jako beztvaré pytle. Uprchlice z venkova, které si vydělávají na jídlo, jak jen to jde. Tohle měly představovat. Egeaninina úleva při prvním pohledu na tyto šaty byla jasně viditelná a téměř tak zvláštní jako její přítomnost na káře. Elain by si nikdy nepomyslela, že to druhé je vůbec možné.

Hodně to probírali – tak to nazývali muži – v Komnatě padajících kvítků, ale ona s Nyneivou jim většinu hloupých námitek rozmluvily a zbytek ignorovaly. Ony dvě se musejí dostat do panaršina paláce, a to co nejdřív. Tehdy Domon vznesl další námitku, která nebyla tak pitomá jako ostatní.

„Samotný do paláce jít ale nemůžete,“ mumlal vousatý pašerák s pohledem upřeným na své pěsti položené na stole. „Říkáte, že nebudete usměrňovat, leda byste musely, abyste nevarovaly černý Aes Sedai.“ Ani jedna nepovažovala za nutné zmiňovat se o jednom ze Zaprodanců. „Tak musíte mít svaly, aby mávaly klackama, když na to přijde, a oči, aby vám hlídaly záda, taky nebudou od věci. Mě tam znají, teda sloužící. Taky jsem nosíval dárky starý panarše. Půjdu s váma.“ Potřásl hlavou a zavrčel: „Kvůli vám teďko strkám hlavu na špalek, protože jsem vás nechal ve Falme. Ať se picnu, jestli ne! No, teď to vyrovnáme. Proti tomuhle nemůžete nic namítat! Půjdu s váma.“

„Ty jsi hlupák, Illiánče,“ ucedil Juilin opovržlivě, než stačily s Nyneivou otevřít ústa. „Myslíš, že ti Tarabonští dovolí potulovat se po paláci, jak se ti zlíbí? Tlustému pašerákovi z Illianu? Já vím, jak to chodí mezi sloužícími, jak sklopit hlavu, aby si nějaký šlechtic s prázdnou hlavou myslel...“ Spěšně si odkašlal, a aniž se podíval na Nyneivu – nebo na ni! – rychle pokračoval dál. „Já bych měl jít s nimi.“

Tom se oběma mužům vysmál. „Copak si myslíte, že některý z vás se může vydávat za Taraboňana? Já můžu, díky tomuhle.“ Klouby rukou si uhladil kníry. „Kromě toho, nemůžete pobíhat kolem panaršina paláce s palicí nebo holí. Je nutná jemnější... metoda ochrany.“ Mávl rukou, a náhle se mu v ní objevil nůž, protočil se mu mezi prsty a stejně rychle zase zmizel. Elain si myslela, že v rukávě.

„Všichni víte, co dělat,“ štěkla Nyneiva, „a to nemůžete, když nás budete hlídat jako párek husiček na jarmark!“ Zhluboka se nadechla a pokračovala mírnějším tónem. „Kdyby existoval způsob, jak by mohl jeden z vás jít s náma, ocenila bych nejmíň jedny oči navrch, ale to nejde. Musíme jít samy, zdá se, a tím je to vyřízený.“

„Já můžu jít s vámi,“ oznámila náhle Egeanin z rohu, kde ji nechala Nyneiva stát. Všichni se k ní obrátili. Ona se na ně zamračila, jako by si nebyla jistá sama sebou. „Tyhle ženy jsou temné družky. Měly by být přivedeny před soud.“

Elain ta nabídka prostě překvapila, ale Nyneiva, jíž zbělely koutky úst, vypadala připravená té ženě pěkně umýt hlavu. „Myslíš, že bychom ti věřili, Seanchanko?“ pravila chladně. „Než odejdeme, ty budeš bezpečně zamčená ve skladišti, ať to bude chtít přesvědčování –“

„Skládám přísahu na svou naději na vyšší jméno,“ skočila jí do řeči Egeanin a dala si ruce na srdce, jednu přes druhou, „že vás žádným způsobem nezradím, že vás poslechnu a budu vám hlídat záda, dokud nebudete bezpečně venku z panaršina paláce.“ Pak se třikrát poklonila, hluboce a formálně. Elain neměla tušení, co ta „naděje na vyšší jméno“ znamená, ale od Seanchanky to rozhodně znělo zavazujícně.

„Ona to dokáže,“ připustil Domon neochotně. Pohlédl na Egeanin a zavrtěl hlavou. „Ať se picnu, jestli je mezi mýma chlapama víc jak dva tři, na který bych si vsadil, peníz proti penízu, proti ní.“

Nyneiva se na ni zamračila, sevřela půl tuctu dlouhých copů do pěsti a schválně za ně zatáhla.

„Nyneivo,“ pronesla pevně Elain, „ty sama jsi říkala, že bys ráda další pár očí, a já bych to rozhodně ocenila také. Kromě toho, jestli to máme zvládnout bez usměrňování, nebude mi vadit mít někoho, kdo dokáže zvládnout vlezlého strážného, bude-li to třeba. Já neumím tlouci muže pěstmi, a ty také ne. Vzpomínáš, jak umí ona bojovat.“

Nyneiva se zlobně podívala na Egeanin a pak se zamračila na Elain. Nato se zadívala na muže, jako by jí kuli pikle za zády. Ale nakonec kývla.

„Dobrá,“ řekla Elain. „Mistře Domone, to znamená troje šaty, ne dvoje. Vy tři byste se měli hned vydat na cestu. Chceme vyrazit za svítání.“

Kára se poněkud kodrcavě zastavila, což vytrhlo Elain z rozjímání.

Opěšalí bělokabátníci vyslýchali Domona. Odsud vedla ulice na náměstí za panaršiným palácem, na mnohem menší náměstí, než se rozkládalo před ním. Vzadu stál palác jako hromady bílého mramoru, štíhlé věže se stuhami kamenných krajek a sněhobílé kupole se zlatými vršky, zakončené zlatými fiálami či korouhvičkami. Ulice po obou stranách paláce byly mnohem širší než většina ostatních v Tanchiku, a rovnější.

Pomalý klapot podkov na širokých dlažebních kamenech náměstí ohlásil dalšího jezdce, vysokého muže ve vyleštěné přilbici a zbroji lesknoucí se pod bílým pláštěm se zlatým slunečním kotoučem a rudou pastýřskou holí. Elain sklonila hlavu. Čtyři uzly hodnosti pod planoucím sluncem jí prozradily, že je to Jaichim Carridin. Ten muž ji sice nikdy neviděl, ale kdyby si všiml, jak na něj zírá, mohl by se začít divit proč. Kůň však proklapal přes náměstí bez zastávky.

Egeanin také skláněla hlavu, ale Nyneiva se za inkvizitorem otevřeně mračila. „Ten chlap má kvůli něčemu velký starosti,“ zabručela. „Doufám, že neslyšel –“

„Panarcha je mrtvá!“ křikl odněkud přes náměstí jakýsi muž. „Zabili ji!“

Nedalo se poznat, kdo to křičel, ani odkud. Ulice, kam až Elain dohlédla, byly blokovány bělokabátníky na koních.

Když se ohlédla ulicí, kterou kára právě prohrkotala, zatoužila, aby stráže Domona vyslechly rychleji. Za prvním ohybem se sbíhali lidé, pobíhali kolem a vyhlíželi nahoru směrem k náměstí. Zdálo se, že Tom a Juilin odvedli dobrou práci, když v noci šířili poplašné zvěsti. Teď jen kdyby to nevybuchlo, zatímco tu ony sedí uprostřed. Kdyby teď došlo k pouličním nepokojům... Jediný důvod, proč se jí netřásly ruce, byl ten, že pevně svírala okraj vozíku. Světlo, lůza tady a černé adžah uvnitř, možná i Moghedien... Jsem tak vyděšená, až mi vyschlo v ústech. Nyneiva a Egeanin také pozorovaly houstnoucí dav dole v ulici a ani nemrkly, natož aby se třásly. Já nebudu zbabělá. Nebudu!

Kára poskočila dopředu a Elain si vydechla úlevou. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že od druhých dvou žen slyšela dvojitou ozvěnu.

Před bránou, která byla jen o málo širší než Domonův vozík, je zase zastavili, tentokrát to byli muži ve špičatých přilbicích a s kyrysy, kteří měli na prsou zlatý strom. Vojáci panaršiny legie. Tentokrát trval výslech kratší dobu. Elain měla dojem, že viděla, jak malý váček změnil majitele, a pak byli vpuštěni dovnitř a překodrcali hrubě vydlážděný dvorek před kuchyněmi. Až na Domona zůstali námořníci venku s vojáky.

Elain seskočila na zem, jakmile se kára zastavila, a nakrčila na dláždění bosé prstíky. Nerovné kameny byly dost tvrdé. Bylo těžké uvěřit, že tenká podrážka střevíčků činí takový rozdíl. Egeanin se vyškrábala nahoru, aby dolů podala koše. Nyneiva si dala první koš na záda, jednu ruku ohnula pod dno a druhou přes rameno přidržela okraj. Koš byl téměř po vrch plný dlouhých bílých papriček, trošičku scvrklých po dlouhé cestě až ze Saldeie.

Když Elain přebírala svůj koš, Domon přešel na konec káry a předstíral, že kontroluje náklad ledových papriček. „Bělokabátníci a panaršina legie jsou, zdá se, na pěsti,“ zamumlal při ohmatávání zboží. „Ten poručík říkal, že legie by dokázala ochránit panarchu sama, kdyby většinu legionářů neposlali hlídat pevnosti prstence. Jaichim Carridin má přístup k panarše, ale pan kapitán legie ne. A nijak je netěší, že všechny stráže uvnitř jsou z civilní hlídky. Podezíravý muž by mohl říct, že někdo chce, aby se panaršiny stráže hlídaly navzájem víc než co jinýho.“

„To je dobrý vědět,“ odpověděla Nyneiva tiše, aniž se na něj podívala. „Já vždycky říkala, že když posloucháš chlapský klepy, dozvíš se spoustu užitečných věcí.“

Domon kysele zavrčel. „Vezmu vás dovnitř, pak se ale musím vrátit ke svejm chlapům, aby se náhodou nedostali mezi tu lůzu.“ Každý námořník z každé lodi, kterou měl Domon v přístavu, byl venku v ulicích za palácem.

Elain zvedla svůj koš na záda a následovala druhé dvě ženy za ním, hlavu držela sklopenou a při každém kroku sebou trhla, dokud se nedostala na rudohnědé dlaždice v kuchyni. Místnost byla plná vůně koření a připravovaných pokrmů a omáček.

„Ledový papričky, pro panarchu,“ ohlásil Domon. „Dar od Bayleho Domona, dobrýho rejdaře z tohodle města.“

„Další ledový papričky?“ ozvala se statná žena s tmavými copy v bílé zástěře a všudypřítomném závoji, která skoro nevzhlédla od stříbrného podnosu, na němž mezi talíři z tenkého zlatého porcelánu Mořského národa přerovnávala ozdobně složený bílý ubrousek. V kuchyni byl ještě asi tucet nebo víc žen v zástěrách, a navíc dvojice chlapců otáčejících pečení na rožních u dvou ze šesti ohnišť, ale ona byla jasně vrchní kuchařka. „No, panarše, zdá se, ty poslední chutnaly. Do spíže támhle.“ Nejasně mávla směrem ke dveřím na druhé straně místnosti. „Nemám čas se teď s tebou otravovat.“

Cestou za Nyneivou a Egeanin Elain upírala oči na podlahu, potila se, a nebylo to kvůli žáru ze železných pecí a ohnišť. Vedle jednoho ze širokých stolů stála hubená žena v zeleném hedvábí netarabonského střihu a drbala za ušima hubenou mourovatou kočku, která lízala smetanu z porcelánové misky. Marillin Gemalphin, kdysi z hnědého, nyní z černého adžah. Kdyby vzhlédla od té kočky, kdyby si uvědomila jejich přítomnost, nepotřebovala sama usměrňovat, aby poznala, že dvě z nich můžou. Tak blízko by tu schopnost dokázala vycítit.

Když Elain bokem zavírala dveře od spíže, kapal jí z nosu pot. „Viděli jste ji?“ vyptávala se tichým hlasem a nechala koš málem spadnout na podlahu. Škvíry vyřezané do omítnuté stěny těsně pod stropem sem propouštěly matné světlo z kuchyně. Místnost byla zastavěná vysokými stojany s policemi naloženými pytli a sáčky se zeleninou a velkými nádobami s kořením. Všude stály sudy a bedny a na hácích viselo na tucet stažených jehňat a dvakrát tolik oškubaných husí. Podle náčrtku, který jim společně namalovali Domon a Tom, byla tohle nejmenší spíž v paláci. „Tohle je nechutné,“ řekla Elain. „Vím, že Rendra má plnou kuchyň, ale ta aspoň kupuje, co potřebuje, když může. Tihle lidé si hodují, zatímco –“

„Starosti si schovej, až s tím budeš moct něco udělat,“ řekla jí Nyneiva důrazným šeptem. Obrátila koš na podlahu a už si svlékala hrubé vesnické šaty. Egeanin již byla jen v košili. „Viděla jsem ji. Jestli chceš, aby se sem přišla podívat, co je to tu za hluk, tak mluv.“

Elain si odfrkla, ale nechala to být. Tolik hluku nenadělala. Stáhla si šaty a vyházela papričky z koše, stejně jako to, co bylo schováno pod nimi. Mezi jinými věcmi tam byly bílé šaty se zeleným páskem z jemné vlny se zeleným stromem, roztahujícím větve nad řádkou trojlístků, vyšitým nad levým ňadrem. Ušmudlaný závoj nahradila čistým, ze lnu škrábaného tak dlouho, že byl tenký jako hedvábí. Bílé střevíčky s vycpávanou podrážkou byly velmi příjemné poté, co si cestou od vozíku přes kuchyni pohmoždila nohy.

Seanchanka byla sice první venku ze starých šatů, ale zato poslední se dostávala do bílého odění mumlajíc přitom o „nedůstojném“ a „služebné", což nedávalo smysl. Ty šaty byly pro služku, celý smysl byl v tom, že služebné mohly jít v paláci kamkoliv, a palác měl služebných tolik, že tří navíc si nikdo nevšimne. A co se nedůstojného týkalo... Elain si vzpomínala, že trochu váhala nosit tarabonskou módu na veřejnosti, a dokonce ani takto tenká vlna nelnula k tělu tolik jako hedvábí. Egeanin zjevně měla velice přísné představy o cudnosti.

Nakonec si však přece jen dovázala poslední tkanici a selské šaty byly nacpány zpátky do košů a zakryty ledovými papričkami.

Marillin Gemalphin byla z kuchyně pryč, i když mourovatá kočka s potrhanýma ušima stále na stole lízala smetanu. Elain a druhé dvě ženy vyrazily ke dveřím, které vedly hlouběji do paláce.

Jedna z kuchtiček se mračila na kočku s rukou opřenou o kyprý bok. „Nejradši bych tu kočku uškrtila,“ bručela a světle hnědé copy jí zavířily, jak rozzlobeně zavrtěla hlavou. „Ona si líže smetanu, a protože já jsem si dala trochu smetany na ovoce ke snídani, zůstal mi jen chleba a voda!“

„Buď ráda, že už nejsi na ulici nebo se nehoupeš na šibenici.“ Vrchní kuchařka nemluvila nijak soucitně. „Když urozená paní řekne, žes kradla, tak jsi kradla, i když je to jenom smetana pro její kočky, ano? Vy tam!“

Elain a její společnice při tom výkřiku ztuhly na místě.

Tmavovlasá žena na ně zahrozila dlouhou dřevěnou lžící. „Přijdete si do mý kuchyně a couráte se tady jako po zahradě, vy líný krávy, vy? Přišly jste pro snídani pro urozenou paní Ispan, ano? Jestli ji nedonesete, než se probudí, tak se naučíte skákat. Tak?“ Mávla velkou lžící směrem ke stříbrnému podnosu, s nímž se potýkala předtím, jenž byl nyní zakryt sněhobílým plátěným ubrouskem.

Na to se nedalo nic říci. Kdyby jedna z nich otevřela ústa, prozradila by její řeč, že není z Tarabonu. Elain rychle přemýšlela. Předvedla úslužnou poklonu a zvedla podnos. Služka nesoucí něco v rukou si jde po své práci, a není pravděpodobné, že ji někdo zastaví a přikáže jí něco jiného. Urozená paní Ispan? V Tarabonu to nebylo neobvyklé jméno, ale na jejich seznamu černých sester jedna Ispan byla.

„Ty si ze mě utahuješ, ty malá mrcho, ty?“ křičela statná žena a vyrazila kolem stolu s hrozivě napřaženou dřevěnou lžící.

Nedalo se dělat nic, co by ji neprozradilo. Mohla jenom zůstat a nechat si napráskat nebo utéci. Elain vyrazila s podnosem z kuchyně s Nyneivou a Egeanin za patami. Kuchařčin křik je následoval, ale kuchařka, naštěstí, ne. Elain si představila, jak všechny tři utíkají palácem a pronásleduje je statná kuchařka, a bylo jí do smíchu. Utahovat si z ní? Byla si jistá, že předvedla přesně stejné pukrle, jaké před ní její služky dělaly snad tisíckrát.

Úzkou chodbu vedoucí od kuchyně lemovaly další spíže a vysoké skříně na košťata a mopy, kýble a mýdlo, na stolní prostírání a všechny možné podobné věci. Nyneiva v jedné našla silnou péřovou prachovku. Egeanin v další sebrala náruč ručníků a ve třetí silnou kamennou palici. Tu schovala pod ručníky.

„Palice se občas hodí,“ řekla, když Elain zvedla obočí. „Zvláště když nikdo nečeká, že ji máš.“

Nyneiva si odfrkla, ale neřekla nic. Od chvíle, kdy souhlasila s její přítomností, téměř neuznávala Egeanin za hodnu pohledu.

Hlouběji v paláci se chodby rozšiřovaly a zvyšovaly, na bílých stěnách byly vlysy a strop byl osazen lesklými zlatými arabeskami. Na podlaze z bílých dlaždic ležely běhouny jasných barev. Zdobené zlaté lampy na zlacených stojanech vydávaly světlo a vůni lehkého vonného oleje. Chodba se občas otevřela do nádvoří lemovaného zastřešenými chodníčky s tenkými kanelovanými sloupy, nad nimi byly balkony zastíněné filigránovou kamenořezbou. Ve velkých kašnách bublala voda, červené, bílé a zlaté rybky plavaly pod listy leknínů s obrovskými bílými květy. Vůbec to tu nepřipomínalo město kolem.

Občas zahlédly jiné sloužící, muže i ženy v bílém, se stromem a trojlístky vyšitými na rameni, spěchající za svými povinnostmi, či muže v šedých kabátcích a ocelových přílbách civilní hlídky s holemi či palicemi. Nikdo na ně nepromluvil, dokonce se na ně ani podruhé nepodíval, ne na tři služebné očividně jdoucí po své práci.

Nakonec došly k úzkému schodišti pro sloužící, označenému na načrtnuté mapce.

„Pamatujte,“ říkala Nyneiva tiše, „Jestli jsou u jejích dveří stráže, odejdeme. Jestli není sama, odejdeme. Ona zdaleka není ten nejdůležitější důvod, proč jsme tady.“ Zhluboka se nadechla a přiměla se podívat na Egeanin. „Jestli dovolíš, aby se jí něco stalo –“

Zvenčí sem dolehlo slabé troubení. O chvíli později uvnitř zaduněl gong a chodbou se nesl křik rozkazů. Dole v chodbě se na chvíli objevili muži v železných kloboucích, ale jen proběhli kolem.

„Možná si se strážemi u jejích dveří nebudeme muset dělat starosti,“ poznamenala Elain. Vřava v ulicích začala. Řeči, které roznesli Tom a Juilin, aby sehnali lidi. Domonovi vojáci je ještě přikrmili. Elain litovala, že je to nutné, ale nepokoje vylákají většinu stráží z paláce, s trochou štěstí možná všechny. Ti lidé tam venku nevěděli proč, ale bojovali v bitvě za záchranu svého města před černými adžah a světa před Stínem. „Egeanin by měla jít s tebou, Nyneivo. Tvůj úkol je nejdůležitější. Jestli jedna z nás potřebuje, aby jí někdo hlídal záda, jsi to ty.“

„Já žádnou Seanchanku nepotřebuju!“ Nyneiva si položila prachovku na rameno jako píku a odkráčela chodbou pryč. Pořád nechodila jako služka. Ne s tímhle vojenským krokem.

„Neměly bychom dokončit svůj úkol?“ zeptala se Egeanin. „Ta vřava jejich plnou pozornost dlouho neudrží.“

Elain kývla. Nyneiva zmizela z dohledu za rohem.

Schodiště bylo úzké a schované ve zdi, aby na sluhy pokud možno nebylo vidět. Chodby na druhém poschodí byly skoro stejné jako na prvním, až na to, že dvojité lomené oblouky mohly vést na balkon jako z vyřezávané kamenné krajky, stejně jako do místnosti. Jak pokračovaly do západního křídla paláce, potkávaly stále méně sloužících, a žádný se na ně neohlédl. Nádhera byla, že chodby před panaršinými komnatami byly prázdné. Před širokými dveřmi s vyřezávanými stromy v rámu s dvojitým lomeným obloukem nestály vůbec žádné stráže. Ne že by Elain hodlala ustoupit, i kdyby tu nějaké byly, bez ohledu na to, co řekla Nyneivě, ale rozhodně to věci usnadnilo.

O chvíli později si nebyla tak úplně jistá. Cítila, jak uvnitř někdo usměrňuje. Nebyly to silné prameny, ale v těch komnatách rozhodně někdo splétal vlákna síly, nebo je možná udržoval spletené. Jen pár žen znalo trik jak spletená vlákna svázat.

„Co se děje?“ zeptala se Egeanin.

Elain si uvědomila, že se zastavila. „Je tam jedna z černých sester.“ Jedna, nebo víc? Určitě usměrňovala jen jedna. Přitiskla se ke dveřím. Uvnitř nějaká žena zpívala. Přiložila ucho ke dveřím a zaslechla odvázaná slova, tlumená, ale jasně srozumitelná.

„Ňadra mám kyprá a boky taky,

zvládnu i posádku plné říční bárky.“

Elain překvapeně odskočila a porcelánové talíře vyklouzly zpod ubrousku. Dostala se nějak ke špatnému pokoji? Ne, nákres si vryla do paměti. Kromě toho v celém paláci jediné dveře s vyřezávanými stromy vedly do komnat panarchy.

„Tak to musíme nechat být,“ řekla Egeanin. „Nemůžeš udělat nic bez toho, abys ostatní upozornila na svou přítomnost.“

„Třeba mohu. Jestli mě ucítí usměrňovat, budou si myslet, že je to ta, která je uvnitř.“ Zamračila se a kousla se do spodního rtu. Kolik jich tam je? Dokázala se sílou nejméně tři nebo čtyři věci najednou, což bylo něco, v čem se jí mohly rovnat pouze Egwain nebo Nyneiva. Přeříkávala si seznam andorských královen, které předvedly odvahu tváří v tvář většímu nebezpečí, až si uvědomila, že to je seznam všech královen Andoru. Jednoho dne budu královnou. Umím být stejně kurážná jako ony. Připravila se a řekla: „Otevřeš rychle dveře, Egeanin, a pak si klekneš, abych přes tebe viděla.“ Seanchanka zaváhala. „Otevři dveře.“ Elain její vlastní hlas překvapil. Nesnažila se s ním něco udělat, ale její hlas byl tichý, klidný, velitelský. A Egeanin kývla, téměř se uklonila, a okamžitě rozrazila obě křídla dveří.

„Stehna mám silná jak od kotvy řetěz.

Moje pusa rozžhaví – “

Zpěvačka s tmavými copy, stojící ovinutá po krk prameny vzduchu, v ušmudlaném a pomačkaném tarabonském rouše z červeného hedvábí, přestala zpívat ve chvíli, kdy se dveře rozlétly. Křehce vypadající žena ve světle modrých šatech s vysokým límcem cairhienského střihu, která se povalovala na dlouhé čalouněné lenošce, přestala pokyvovat hlavou do rytmu a vyskočila na nohy. Úšklebek na její liščí tváři nahradilo rozhořčení.

Temaile už obklopovala záře saidaru, ale přesto neměla šanci. Elain, zděšená tím, co viděla, sáhla po pravém zdroji a švihla tvrdě vlákny vzduchu, přičemž ji obalila od krku ke kotníkům, a hbitě spletla štít z vláken ducha, který vrazila mezi ženu a pravý zdroj. Záře kolem Temaile zmizela a ona přelétla přes lenošku, jako by do ní narazil cválající kůň, přičemž se jí vyvrátily oči a ona přistála v bezvědomí na zádech o tři kroky dál na zelenozlatém koberci. Žena s tmavými copy sebou trhla, když vlákna kolem ní zmizela, a nevěřícně se ohmatávala, přičemž se dívala z Temaile na Elain a na Egeanin.

Elain zavázala vlákna držící Temaile a spěchala do pokoje. Cestou pátrala po ostatních černých adžah. Za ní Egeanin zavřela dveře. Nikdo jiný tu zjevně nebyl. „Byla tu sama?“ chtěla vědět od ženy v červeném. Panarchy, podle Nyneivina popisu. Nyneiva se zmiňovala o nějaké písničce.

„Vy nejste... s nimi?“ zeptala se Amathera váhavě a tmavýma očima přelétla jejich šaty. „Vy jste taky Aes Sedai?“ Byla zřejmě ochotná o tom pochybovat i přes důkaz s Temaile. „Ale nejste s nimi?“

„Byla sama?“ štěkla Elain, a Amathera nadskočila.

„Ano. Sama. Ano, ona...“ Panarcha zkřivila tvář. „Ty druhé mě nutily sedět na trůně a říkat slova, která mi vkládaly do úst. Bavilo je, když mě nutily, abych občas byla spravedlivá a občas hrozně nespravedlivá. Nařízení, které způsobí problémy pro celá pokolení, jestli je nenapravím. Ale ona!“ Plné rty našpulila v opovržlivém úšklebku. „Ji nechaly na mě dohlížet. Ona mi ubližovala jen tak, neměla k tomu jiný důvod, než aby mě viděla plakat. Přinutila mě sníst celý podnos bílých ledových papriček a nedovolila mi vypít ani kapku, dokud jsem ji neprosila na kolenou, a ona se zatím smála! Ve snech mě věšela za kotníky z vrcholku Věže nářků a pak mě pouštěla. Byl to jen sen, ale mě připadal velice skutečný, a ona mě pokaždé nechala s křikem spadnout o něco níž. A smála se! Nutila mě učit se oplzlé tance a nechutné písně a smála se, když mi říkala, že než odejdou, přinutí mě tančit a bavit –“ Se zavřísknutím jako útočící kočka se vrhla přes lenošku na spoutanou ženu a divoce ji fackovala a bušila do ní pěstmi.

U dveří Egeanin, s rukama zkříženýma, zřejmě byla připravena se do toho vložit, ale Elain ovinula vlákna vzduchu kolem Amatheřina pasu. Ke svému úžasu zjistila, že ji dokáže z již bezvědomé ženy zvednout a postavit na nohy. Nejspíš to, jak se od Jorin naučila splétat složité a těžké vzory, zvýšilo její sílu.

Amathera po Temaile kopla a zlobně se obrátila na Elain a Egeanin, když nohou ve střevíčku minula. „Jsem panarcha Tarabonu a hodlám na této ženě vykonat spravedlnost!“ Její rty jako růžové poupě teď měly mrzutý výraz. Copak ta žena vůbec neměla smysl pro svou důstojnost, pro své postavení? Byla rovna králi, vládci!

„A já jsem Aes Sedai, která tě přišla zachránit,“ odtušila Elain chladně. Uvědomila si, že stále drží podnos, a tak ho rychle položila na podlahu. Ta žena zřejmě měla již tak dost problémů prohlédnout za bílé šaty služebné. Temaile měla obličej celý červený, až se probudí, bude jedna modřina. Nepochybně jich bude mít méně, než si zaslouží. Elain si přála, aby byl nějaký způsob, jak by mohly vzít Temaile s sebou. Jak přivést aspoň jednu před spravedlnost v Bílé věži. „Přišly jsme – a hodně jsme riskovaly! – abychom tě odsud odvedly. Pak můžeš jít za panem kapitánem panaršiny legie a za Andrikem a jeho vojskem a můžeš ty ženy pochytat. Třeba budeš mít dost štěstí a několik jich dostaneš před soud. Ale nejdřív tě od nich musíme dostat.“

„Andrika nepotřebuji,“ zamumlala Amathera. Elain by byla přísahala, že skoro řekla „už". „Kolem paláce jsou vojáci mé legie. To vím. Nedovolily mi s žádným z nich promluvit, ale jakmile mě jednou uvidí a uslyší můj hlas, udělají, co se musí udělat, ano? Vy Aes Sedai nesmíte používat jedinou sílu, abyste ublížily...“ Odmlčela se a zamračila se na bezvědomou Temaile. „Aspoň ji nesmíte používat jako zbraň, ano? Tohle vím.“

Elain překvapila sama sebe, když spletla tenoučká vlákna vzduchu a připojila je k Amatheřiným cůpkům. Copy se zvedly kolmo do vzduchu a ta hlupačka s poupětem úst neměla jinou možnost než je následovat a zvednout se na špičky. Elain tu ženu takto vedla, na špičkách, až žena stála přímo před ní. Tmavé oči měla rozhořčením doširoka rozevřené.

„Budeš mě poslouchat, panarcho Tarabonu,“ řekla Elain. „Jestli se pokusíš jít za vojáky, Temaileiny kamarádky by tě docela dobře mohly svázat do uzlíku a vrátit jí zpátky. Horší, zjistily by, že tu jsem já s přáteli, a to já nedovolím. My se odsud hodláme odkrást, a jestli s tím nebudeš souhlasit, svážu tě, dám ti roubík a nechám tě vedle Temaile, aby tě našly její přítelkyně.“ Musel být nějaký způsob, jak vzít taky Temaile. „Rozumíš mi?“

Amathera maličko kývla, jak nemohla příliš pohybovat hlavou. Egeanin souhlasně zabručela.

Elain vlákna uvolnila. Panarše spadly paty na koberec. „Teď se podíváme, jestli pro tebe najdeme něco na oblečení, co se hodí pro plížení.“ Amathera znovu kývla, ale rty měla mrzutě našpulené, až už to víc nešlo. Elain doufala, že Nyneiva to má lehčí.

Nyneiva vstoupila do velké výstavní síně se spoustou tenkých sloupů a již mávala prachovkou. Tahle sbírka určitě potřebovala neustále oprašovat, a na ženu, která dělá něco, co je nutné, se určitě nikdo nepodívá dvakrát. Rozhlédla se kolem a její pohled přitáhly drátky pospojované kosti, které připomínaly dlouhonohého koně s krkem, který zvedal lebku do výšky dobrých pěti sáhů. Rozlehlá síň se táhla do všech stran. Nikdo tu nebyl.

Ale někdo mohl každou chvíli přijít. Služebné, které sem opravdu poslali uklízet, nebo Liandrin a všechny její kamarádky mohly přijít pátrat. Stále držela pozvednutou prachovku, jenom tak pro případ, a spěchala k bílému kamennému podstavci, na němž byl matný černý obojek a náramky. Neuvědomila si, že zadržuje dech, dokud nevydechla, když viděla, že jsou pořád tam. Stůl se skleněnými stěnami se zámkem z cuendillaru stál o padesát kroků dál, ale tohle bylo první.

Nyneiva přelezla jako zápěstí silný provaz a dotkla se širokého článkovaného obojku. Utrpení. Bolest. Hoře. Všechno se to přes ni převalilo. Bylo jí do pláče. Jaká věc mohla vstřebat všechnu tu bolest? Odtáhla ruku a zlobně se zamračila na černý kov. Určený k ovládání muže, jenž může usměrňovat. Liandrin a její černé sestry to chtěly použít k ovládnutí Randa, aby ho obrátily ke Stínu, přinutily ho sloužit Temnému. Někdo z její vesnice, ovládaný a využívaný Aes Sedai! Černé adžah, ale Aes Sedai stejně jistě jako Moirain se svým plánováním! Egeanin, která mě přinutila mít ráda špinavou Seanchanku!

Zarazila ji nesouvislost poslední myšlenky. Náhle si uvědomila, že se schválně zlobí, zlobí se, aby mohla usměrňovat. Přijala pravý zdroj. Naplnila ji síla. A do sloupové síně vstoupila služebná se stromem a listem na rameni.

Nyneiva, která se chvěla touhou usměrňovat, čekala a dokonce i zvedla prachovku a přejela peříčky po obojku a náramcích. Služebná vykročila po světlých dlaždicích. Za chvíli odejde a Nyneiva bude moci... Co? Strčit si ty věci do váčku a odnést je, ale...

Služebná odejde? Proč jsem si myslela, že odejde, místo aby tu zůstala pracovat? Koutkem oka mrkla přes místnost na ženu, která se k ní blížila. Ovšem. Neměla ani koště, ani mop, ani prachovku, dokonce ani hadr. Ať už tu má v plánu cokoliv, nemůže to trvat dlo –

Náhle jasně spatřila ženinu tvář. S těžkými kostmi, ale hezkou, orámovanou tmavými copy, s téměř přátelským úsměvem, aniž by však Nyneivě skutečně věnovala pozornost. Rozhodně nevypadala nijak hrozivě. Nebyla to úplně stejná tvář, ale Nyneiva ji přesto poznala.

Než si to stačila rozmyslet, udeřila. Spletla pramen vzduchu tvrdý jako kladivo a namířila ženě na obličej. Druhou ženu okamžitě obklopila záře saidaru a její rysy se nějak změnily – nějak teď byly královštější, pyšnější. Moghedienin obličej, jak si ho pamatovala. A na něm polekaný, překvapený výraz, že se nedokázala přiblížit bez toho, aby vzbudila podezření – a Nyneivino vlákno bylo odříznuto jako břitvou. Nyneiva se zapotácela, jak do ní udeřilo povolené vlákno jako fyzická rána, a Zaprodankyně vyrazila složitě spletenými vlákny ducha propletenými vodou a vzduchem. Nyneiva neměla tušení, co to má udělat. Zoufale se to snažila odříznout, jako to viděla udělat druhou ženu s jejím vláknem, ostřím vlákna ducha. Na zlomek vteřiny cítila lásku, oddanost, uctívání k té úžasné ženě, která jí ráčí dovolit...

Složitá tkanina se rozdělila a Moghedien klopýtla. Nyneivě zůstal v hlavě jenom záblesk, jako čerstvá vzpomínka, jak chtěla poslechnout, plazit se a potěšit. Přesně to, co se stalo při jejich prvním setkání znovu dokola. Zaplavil ji zuřivý vztek. Bleskově stvořila jako nůž ostrý štít, který Egwain použila, aby utišila Amico Nagoyin, spíš zbraň než štít, a ohnala se jím po Moghedien – a byla odražena, spletená vlákna ducha se napínala proti jiným spleteným vláknům ducha, kousíček od toho, kdy by odřízla Moghedien od pravého zdroje navždy. Zaprodankyně opět provedla protiúder, ťala jako sekerou, hodlajíc odříznout Nyneivu stejným způsobem. Navždy. Nyneiva ji zoufale odrazila.

Náhle si uvědomila, že pod vším tím hněvem se strašně bojí. Snaha zabránit druhé ženě, aby ji utišila, zatímco se jí snažila provést to samé, vyžadovalo veškeré soustředění. Síla v ní vřela, až měla dojem, že vybuchne. Kolena se jí chvěla úsilím udržet se na nohou. A všechno šlo do těchto dvou věcí. Nemohla vyplýtvat ani tu trošičku, co by zapálilo svíčku. Moghedienina sekera z vláken ducha se roztekla a otupěla, ale na tom by nezáleželo, pokud by se té ženě podařilo ji zarazit. Nyneiva opravdu neviděla žádný rozdíl v tom, kdy by byla tou ženou utišena nebo jenom – jenom! – odstíněna a vydána Moghedien na milost a nemilost. Ta věc se otřela o proud jediné síly, vtékající z pravého zdroje do ní, jako nůž visící kuřeti nad nataženým krkem. Ta představa byla až příliš příhodná. Nyneiva si přála, aby na to vůbec nepomyslela. Vzadu v hlavě jí tichý hlásek drmolil. Ó, Světlo, nedovol jí to. Nedovol jí to! Světlo, prosím, tohle ne!

Chvíli zvažovala, že zanechá pokusu Moghedien odříznout – například musela vlákna neustále přiostřovat, spletená si totiž nechtěla podržet ostří – že to vzdá a použije tu sílu k tomu, aby Moghedienin útok zatlačila dál od sebe, možná jí ho i překazila. Ale kdyby to zkusila, druhá žena by se nepotřebovala bránit. Mohla by uvolněnou sílu přidat ke svému vlastnímu útoku. A byla jednou ze Zaprodanců. Ne jen pouhá černá sestra. Žena, která byla Aes Sedai za věku pověstí, kdy Aes Sedai dokázali věci, o nichž se jim dnes ani nesnilo. Kdyby Moghedien použila veškerou svou sílu na ni...

Muž, který by v té chvíli vstoupil, nebo kterákoliv z žen, jež neuměly usměrňovat, by viděli pouze dvě ženy stojící proti sobě na dvou stranách bílého hedvábného provazu ve vzdálenosti necelých deseti kroků. Dvě ženy zírající na sebe v rozlehlém sále plném podivných předmětů. Neskákaly tu kolem sebe a nesekaly po sobě meči jako muži, nic nebylo rozbité nebo polámané. Jen tu stály dvě ženy. Přesto to však byl souboj, a možná i na smrt. S jednou ze Zaprodanců.

„Všechno, co jsem tak pečlivě naplánovala, je fuč,“ řekla náhle Moghedien napjatým, rozzlobeným hlas a sukně si tiskla tak, že měla bílé klouby na rukou. „Přinejmenším budu muset podstoupit nevýslovnou námahu, abych dala všechno do pořádku, jako to bylo předtím. Možná už to nebude možné. Ó, hodlám tě přinutit za tohle zaplatit, Nyneivo al’Mearová. Tohle byla tak krásně útulná skrýš, a ty slepé ženské mají ve svém vlastnictví spoustu velice užitečných věcí, i když nejsou –“ Potřásla hlavou a ohrnula rty v opovržlivém zavrčení. – „Myslím, že tě tentokrát vezmu s sebou. Už vím. Udělám si z tebe živý sloupek k nasedání. Ty budeš hezky klečet na všech čtyřech, abych se z tvých zad dostala snadno do sedla. Nebo tě možná dám Rahvinovi. On vždycky oplácí laskavosti. Teď má na hraní tu hezkou malou královničku, ale hezké ženy byly vždycky Rahvinova slabost. Rád má dvě, tři i čtyři naráz, aby kolem něj tancovaly. Jak se ti to bude líbit? Strávit zbytek života soupeřením o Rahvinovu pozornost. Budeš to chtít, jak tě jednou dostane do rukou. Má ty svoje malé triky. Ano, myslím, že by tě měl dostat Rahvin.“

V Nyneivě se zvedl hněv. Po tváři jí stékal pot a nohy se ji třásly, jako by ji měly každou chvíli vypovědět poslušnost, ale hněv jí dodal sílu. Jak byla rozzuřená, podařilo se jí přistrčit svou zbraň z pramenů ducha o vlásek blíž k tomu, aby odřízla Moghedien od pravého zdroje, než ji ta žena znovu zarazila.

„Takže jsi objevila ten malý klenot za sebou,“ řekla Moghedien ve chvíli křehké rovnováhy. Kupodivu mluvila téměř konverzačním tónem. „Ráda bych věděla, jak jsi to udělala. Ale na tom nezáleží. Přišla jsi, abys ho odnesla? Možná ho zničila? Nemůžeš ho zničit. Tohle není kov, ale druh cuendillaru. Cuendillar nedokáže zničit dokonce ani odřivous. A jestli ho hodláš použít, má to jisté... řekněme nevýhody? Dáš obojek na krk muži, který může usměrňovat, a žena s náramky ho dokáže přinutit, aby dělal, co si bude přát, to je pravda, ale jemu to nezabrání, aby nezešílel, a je tu taky opačné proudění. Nakonec tě dokáže taky ovládnout, takže skončíš tak, že se s ním budeš každou chvíli přetahovat. Není to zrovna příjemné, když zešílí. Ovšem, můžeš ty náramky někomu předat, takže tomu žádná nebudete vystavená příliš dlouho, ale to znamená, že ho musíš svěřit některé jiné. Muži jsou vždycky dobří, když jde o násilí. Dělají vynikající zbraně. Nebo můžou dvě ženy nosit každá jeden náramek, když máš někoho, komu můžeš dost věřit. To prosakování značně zpomalí, jak jsem pochopila, ale také to umenšuje kontrolu, i když budete pracovat v dokonalé shodě. Nakonec zjistíš, že s ním zápasíte, a obě potřebujete jeho, aby vám sundal náramky, stejně jako on potřebuje vás, abyste mu sundaly obojek.“ Naklonila hlavu na stranu a potutelně zvedla obočí. „Mám za to, že mě sleduješ. Ovládat Luise Therina – Randa al’Thora, jak se jmenuje teď – by bylo velice užitečné, ale stojí to za tu cenu? Chápeš, proč jsem nechala obojek a náramky tam, kde jsou.“

Nyneiva, která se třásla, aby udržela sílu, aby zvládla spletená vlákna, se poněkud zamračila. Proč jí to ta žena všechno vykládá? Copak si myslí, že na tom nezáleží, protože stejně vyhraje? Proč ta náhlá změna, místo hněvu rozhovor? Moghedien také měla zpocený obličej. Hodně zpocený, pot se jí perlil na čele a stékal jí po tvářích.

Náhle se Nyneivě v hlavě všechno změnilo. Moghedien neměla hlas napjatý hněvem. Byl to hlas napjatý námahou. Moghedien se nechystala proti ní vrhnout veškerou svou sílu, už to dělala. Ta žena vydávala tolik síly co ona. Čelila jedné ze Zaprodanců, a ta jí ani zdaleka neoškubala jako husu k večeři, neztratila dokonce ani peříčko. Čelila Zaprodanci, síla proti síle! Moghedien se snažila odvést její pozornost, aby získala příležitost zaútočit dřív, než ji opustí síly! Kdyby tak jen dokázala to stejné. Než síly opustí ji.

„Divíš se, jak to všechno vím? Ten obojek a náramky byly vyrobeny až poté, co jsem byla... No, o tomhle se bavit nebudeme. Jakmile jsem byla volná, první, co jsem udělala, bylo vyhledat informace o těch posledních dnech. Vlastně posledních letech. Tu a tam je spousta zlomků, které nedávají smysl nikomu, kdo neví, odkud začít. Věk pověstí. Takové zvláštní jméno jste dali mé době. A přesto i v těch nejdivočejších pověstech jsou to z poloviny jenom náznaky. Žila jsem přes dvě stě let ve chvíli, kdy byl vývrt otevřen, a to jsem byla stále mladá, na Aes Sedai. Ty vaše ‚pověsti‘ jsou jen ubohou napodobeninou toho, co jsme dokázali. Proč...“

Nyneiva ji přestala poslouchat. Způsob, jak tu ženskou rozptýlit. I kdyby dokázala vymyslet, co říci, Moghedien by se měla na pozoru před způsobem, který sama používala. Nemohla promarnit ani ždibíček síly, aby spletla vlákna byť jen jako vlásek silná, o nic víc než... O nic víc než Moghedien. Žena z věku pověstí, žena dávno uvyklá užívání jediné síly. Nejspíš byla zvyklá provádět s pomocí síly téměř všechno, než byla uvězněna. Když se po svém osvobození skrývala, jak dobře si navykla dělat věci bez síly?

Nyneiva dovolila, aby se jí podlomily nohy. Pustila prachovku a zachytila se podstavce, aby neupadla. Příliš to hrát nemusela.

Moghedien se usmála a udělala krok dopředu, „...cestovat na jiné světy, dokonce i na světy na obloze. Víš, že hvězdy jsou...“ Tak jistý byl ten její úsměv. Tak vítězoslavný.

Nyneiva popadla obojek a nevšímajíc si pronikavě bolestných citů, které do ní začaly proudit, jediným rychlým pohybem obojek hodila.

Zaprodankyni spadla brada, teprve když ji široký černý kroužek zasáhl mezi oči. Nebyl to tvrdý úder, rozhodně ji to nemohlo omráčit, ale určitě to nečekala. Moghedien maličko povolila kontrolu nad propletenými prameny, jenom trošičku, jenom na chviličku. Ale v tom okamžiku se rovnováha mezi nimi porušila. Štít ducha vklouzl mezi Moghedien a pravý zdroj. Záře kolem ní zhasla.

Žena vyvalila oči. Nyneiva čekala, že jí skočí po krku. To by byla udělala ona. Moghedien si místo toho prudce vyhrnula suknice nad kolena a rozběhla se pryč.

Když se Nyneiva nemusela bránit, nedalo jí moc námahy utkat kolem prchající ženy vlákna vzduchu. Zaprodankyně ztuhla uprostřed skoku.

Nyneiva pletivo spěšně zavázala. Dokázala to. Čelila jsem jedné ze Zaprodanců a porazila jsem ji, říkala si v duchu poněkud užasle. I když se dívala na ženu drženou od krku dolů vlákny vzduchu s pevností kamene, dokonce i když ji viděla, jak se předklání na jedné noze, nemohla tomu uvěřit. Prozkoumala, co udělala, a uviděla, že to není tak naprosté vítězství, jak by si přála. Štít měl otupenou hranu, než zajel na místo. Moghedien byla lapena a odstíněna, ale ne utišena.

Snažila se nepotácet a obešla uvězněnou ženu, aby jí viděla do tváře. Moghedien stále vypadala královsky, ale jako velice vyděšená královna, olizovala si rty a očima přejížděla sem a tam. „Jestli... jestli m-mě o-osvobodíš, mohli b-bychom s-se nějak d-dohod-nout. Je t-toho h-hodně, co tě m-můžu n-naučit –“

Nyneiva ji nelítostně uťala, upletla ze vzduchu roubík, který jí udržel čelisti rozevřené. „Živý sloupek k nasedání. Neříkalas to tak? Myslím, že je to dobrej nápad. Ráda jezdím.“ Usmála se na ženu, jíž málem lezly oči z důlků.

Sloupek k nasedání, no teda! Jakmile bude Moghedien postavena ve Věži před soud a utišena – o rozsudku pro jednoho ze Zaprodanců nemohlo být pochyb – určitě dostane nějakou užitečnou práci v kuchyni, v zahradách nebo ve stájích, až na to, když ji vyvedou ven, aby ukázali, že dokonce ani Zaprodanci nemohou uniknout spravedlnosti a zachází se s nimi stejně jako s jinými sloužícími, kromě toho, že jsou pod stráží. Ale ať si myslí, že je Nyneiva stejně krutá jako ona. Ať si to myslí, dokud skutečně nebude...

Nyneiva zkřivila rty. Moghedien před soud nepůjde. Aspoň ne teď. Ne dokud nevymyslí, jak ji dostat z panaršina paláce. Ta žena zřejmě věřila, že její grimasa pro ni věští cosi zlého. Z očí se jí vyřinuly slzy a ona pohybovala rty, jak se snažila dostat slova přes roubík.

Nyneiva, znechucená sama sebou, se na nejistých nohou vrátila k místu, kde ležel černý obojek, rychle ho nacpala do měšce, než se jí ponuré emoce mohly dotknout víc než jen letmo. Následovaly náramky, se stejným pocitem utrpení a žalu. Byla jsem připravená ji mučit tím, že jsem ji nechala si myslet, že to udělám. Určitě si to zaslouží, ale já taková nejsem. Nebo ano? Nejsem o nic lepší než Egeanin?

Prudce se otočila, naštvaná, že o něčem takovém vůbec mohla uvažovat, a prošla kolem Moghedien ke stolu se skleněnou vitrínou. Musí existovat nějaký způsob, jak tu ženu předvést před soud.

Ve vitríně bylo sedm figurek. Sedm, a žádný zámek.

Chvíli dokázala jenom zírat. Tam, kde býval zámek, teď uprostřed stolu stála jedna ze sošek, zpodobňující podivné zvíře, vzdáleně připomínající prase, ale s velkým kulatým rypáčkem a tlustýma nožičkama. Náhle Nyneiva přimhouřila oči. Soška podivného zvířete tam nebyla doopravdy. Ta věc byla utkaná z vláken vzduchu a ohně, z pramenů tak maličkých, že vedle nich pavučina vypadala jako spletená z lodních lan. I když se soustředila, jen tak tak je rozeznala. Pochybovala, že by to Liandrin nebo některá z černých sester dokázaly. Maličký záblesk síly, a tlusté zvířátko zmizelo. Na jeho místě ležel na červeně nalakovaném podstavci černobílý zámek. Moghedien, umělkyně ve schovávání, ho schovala všem na očích. Oheň vypálil do skla díru a zámek také zmizel ve váčku, který teď byl pěkně naditý a tahal ji za pásek.

Zamračila se na ženu stojící na špičce střevíčku a snažila se nějak vymyslet, jak by ji mohla vzít s sebou. Ale Moghedien by se jí do váčku nevešla, a Nyneiva usoudila, že i kdyby se jí podařilo tu ženu sebrat, při tom pohledu by nejeden člověk zvedl obočí. Přesto, než došla k nejbližším dveřím, nemohla si pomoci a při každém druhém kroku se ohlížela přes rameno. Kdyby jen existoval nějaký způsob. Ještě naposledy se zastavila – lítostivě se ohlédla ode dveří a otočila se k odchodu.

Tyto dveře vedly na nádvoří s kašnou plnou leknínů. Na druhé straně kašny právě zvedala štíhlá žena s měděnou pletí, ve světle krémových tarabonských šatech, při pohledu na něž by se Rendra začervenala, černou dutou hůlku asi půl sáhu dlouhou. Nyneiva okamžitě poznala Jeaine Caide. Víc, poznala tu hůlku.

Zoufale se vrhla stranou tak prudce, že klouzala po hladkých bílých dlažebních kamenech, až se s drcnutím zastavila o jeden z tenkých sloupů. Místem, kde před chviličkou stála, proletěla přes dlaň tlustá bílá tyč, jako by se vzduch změnil v roztavený kov, a prořízl si cestu celou výstavní síní. To, co tyč zasáhla, přestalo existovat, ze sloupů prostě mizely kousky kamene, vypařily se i artefakty nesmírné ceny. Nyneiva se za sebe slepě ohnala prameny ohně doufajíc, že na nádvoří něco, cokoliv, zasáhne, a po čtyřech se škrábala síní pryč. Tyč, asi ve výši pasu, se kolmo prořízla oběma stěnami. Mezitím se hroutily a tříštily vitríny, skříně a sdrátované kostry. Odříznuté sloupy se chvěly, některé popadaly, ale to, co dopadlo na ten strašlivý meč, nepřežilo, aby to mohlo rozbít ještě vitríny a podstavce na podlaze. Stůl se skleněnými stěnami spadl dřív, než roztavená střela zmizela, zanechávajíc za sebou purpurovou tyč, která jako by se Nyneivě vpálila do sítnice. Figurky z cuendillaru byly to jediné, co od té rozžhavené bílé střely odpadlo, a odrazily se od podlahy.

Sošky se samozřejmě nerozbily. Moghedien měla zřejmě pravdu. Cuendillar nedokáže zničit dokonce ani odřivous. Ta černá tyč byl jeden z ukradených ter’angrialů. Nyneiva si vzpomínala na varování, které bylo k seznamu připojeno pevnou vlnou. Vyvolává odřivous. Nebezpečné a téměř nemožné ovládat.

Moghedien se zřejmě snažila ječet přes neviditelný roubík, zoufale škubala hlavou dopředu a dozadu, jak se vzpírala proti vzdušným poutům, ale Nyneiva jí nevěnovala víc než jediný pohled. Jakmile odřivous zmizel, zvedla se natolik, aby mohla vyhlédnout přes sál a skrze díru proraženou v jedné stěně. Jeaine Caide se vedle vodotrysku kymácela, jednou rukou se držela za hlavu a černá tyč jí málem vypadla z druhé. Ale než na ni mohla Nyneiva udeřit, znovu tyč zvedla. Vyrazil z ní odřivous a zničil všechno, co mu při průletu sálem stálo v cestě.

Nyneiva sebou okamžitě plácla na břicho, a jak nejrychleji mohla, se plazila na druhou stranu mezi různými střepy a tříštícími se padajícími sloupy a zdivem. Lapajíc po dechu se Nyneiva vytáhla do chodby proražené oběma stěnami. Nedalo se vůbec poznat, jak daleko se odřivous prořízl. Nejspíš celou cestou z paláce. Pootočila se na koberci posetém kousky kamene a ostražitě vyhlédla ze dveří.

Odřivous byl opět pryč. V poničené výstavní síni nastalo ticho, jen občas se oslabený kus zdiva zřítil a roztříštil na podlaze. Po Jeaine Caide však nebylo ani stopy, i když dost z protější zdi spadlo, aby bylo jasně vidět nádvoří kolem kašny. Nyneiva nehodlala riskovat a jít se podívat, jestli ter’angrial zabil ženu, jež ho používala. Nyneiva lapala po dechu a paže i nohy se jí chvěly tak, že s radostí zůstala ještě chvíli ležet. Usměrňování vyžadovalo stejně tolik energie, jako kterákoliv jiná práce. Čím víc toho uděláte, tím víc energie spotřebujete. A čím slabší jste, tím méně usměrníte. Nyneiva si nebyla vůbec jistá, jestli by v této chvíli dokázala čelit třeba jen oslabené Jeaine Caide.

Taková byla hlupačka. Bojovala s Moghedien jedinou silou, a ani ji nenapadlo, že při tak silném usměrňování vyskočí každá černá sestra v paláci z kůže. Měla štěstí, že Domani nedorazila se svým ter’angrialem, když byla ještě cele zaujata Zaprodancem. Pak by nejspíš obě zemřely dřív, než by si uvědomily, že tu je.

Náhle nevěřícně rozevřela oči. Moghedien byla pryč! Odřivous se nedostal ani na tři sáhy od místa, kde stála, ale ona tam už nebyla. Bylo to nemožné. Byla přece odstíněná.

„Jak vím, co je nemožný?“ zavrčela Nyneiva. „Pro mě taky bylo nemožný porazit jednoho ze Zaprodanců, ale já to dokázala.“

Po Jeaine Caide pořád nebylo ani vidu, ani slechu.

Nyneiva se zvedla na nohy a pak spěchala na domluvené místo schůzky. Jestli se Elain nedostala do žádných potíží, ještě by se odsud mohly bezpečně dostat pryč.

55

Do hlubiny

Jak Nyneiva běžela dál, v chodbách to vřelo, sloužící zmateně pobíhali všude kolem a vykřikovali hysterické otázky. Usměrňování možná vycítit nedokázali, ale určitě cítili, že se palác rozpadá na kusy. Nyneiva se drala mezi nimi, prostě jen další zpanikařená služebná, pokud se jich týkalo.

Saidar se vytratil, jak chvátala chodbami a přes nádvoří. Držet se hněvu bylo těžké, když byla silně znepokojená kvůli Elain. Jestli ji černé sestry našly... Kdo mohl vědět, co ještě mají kromě odřivousového ter’angrialu? Na seznamu, který dostaly, rozhodně nebylo použití u všech položek.

Jednou zahlédla Liandrin, s těmi světle medovými copy, a Rianu s bílým pramenem v černých vlasech, jak spěchají dolů po širokém mramorovém schodišti. Neviděla kolem nich záři saidaru, ale z toho, jak sloužící ječeli a uskakovali jim z cesty, Nyneiva usoudila, že si dělají místo s pomocí síly. Byla v té chvíli ráda, že si pravý zdroj nepodržela. I v té mačkanici by ji okamžitě poznaly podle záře, a dokud si neodpočine, nehodlala zápasit s žádnou z nich, natož s oběma. Měla, pro co sem přišla. Ony musejí počkat.

Dav postupně řídl, a než došla k úzké chodbě v západním křídle paláce, kde se měla sejít s ostatními, byla sama. Čekaly na ni u malých, bronzem obitých dvířek zavřených na velký železný zámek. Včetně Amathery, stojící velice zpříma, v lehkém lněném plášti s nasazenou kapuci. Panaršiny bílé šaty mohly projít jako šaty služebné, když jste se nedívali dost zblízka, aby bylo vidět, že je to hedvábí, a závoj, který jí nijak nezakrýval tvář, byl rozhodně lněný závoj služky. Za dveřmi se ozýval tlumený křik. Nepokoje zřejmě stále pokračovaly. Kdyby teď jenom muži odvedli svůj díl práce.

Nyneiva, nevšímajíc si Egeanin, popadla Elain do náruče a přítelkyně se rychle objaly. „Měla jsem takový starosti. Měly jste nějaký potíže?“

„Ani trošku,“ odvětila Elain. Egeanin lehce přešlápla a mladší žena se na ni významně podívala, načež dodala: „Amathera nám trochu dělala potíže, ale vyříkaly jsme si to.“

Nyneiva se zamračila. „Potíže? Proč by vám měla dělat potíže? Proč jsi jim dělala potíže?“ Poslední otázka patřila panarše, která měla vystrčenou bradu a odmítala se na ně podívat. Elain se tvářila stejně neochotně.

Byla to Seanchanka, kdo jí odpověděl. „Snažila se vyklouznout, aby si zavolala vojáky, aby vyhnali temné družky z paláce. Poté, co byla varována.“ Nyneiva se na ni odmítala podívat.

„Nemrač se tak, Nyneivo,“ řekla Elain. „Rychle jsem ji chytila a trochu jsme si promluvily. Myslím, že teď se mnou ve všem souhlasí.“

Panarše zacukala tvář. „Souhlasím, Aes Sedai,“ vyhrkla. „Udělám přesně to, co řekneš, a dodám vám dokumenty, podle nichž by vás měli dokonce i vzbouřenci nechat volně projít. Není nutný další... pohovor.“

Elain kývla, jako by to všechno dávalo smysl, a kývla na ženu, aby zmlkla. Načež panarcha poslušně zavřela ústa. Snad trošičku rozmrzele, ale to bylo možná způsobeno jen tvarem jejích rtů. Určitě se tady dělo něco podivného, a Nyneiva se tomu hodlala dostat na kloub. Později. Úzká chodba byla stále prázdná v obou směrech, ale z hloubi paláce se ozýval poplašený křik. Za malými dvířky bouřil dav.

„Ale co ty?“ pokračovala Elain ustaraně. „Měla jsi tu být už před půl hodinou. To ty jsi způsobila všechen ten zmatek? Cítila jsem, jak dvě ženy usměrňují dost síly, aby to zbořilo celý palác, a pak, o chvíli později, se někdo pokusil palác zbořit doopravdy. Musela jsem Egeanin zabránit, aby tě šla hledat.“

Egeanin? Nyneiva zaváhala, a pak se přinutila položit Seanchance ruku na rameno. „Děkuju.“ Egeanin se tvářila, jako by sama dobře nerozuměla tomu, co udělala, ale rychle kývla. „Našla mě Moghedien, a protože jsem si lámala hlavu, jak ji dostat před soud, Jeaine Caide mi málem urazila hlavu odřivousem.“ Elain vyjekla a Nyneiva ji spěšně uklidňovala. „Tak blízko se to ke mně ale nedostalo.“

„Tys chytila Moghedien? Tys chytila jednu ze Zaprodanců?“

„Ano, ale dostala se z toho.“ Tak. Musela přiznat všechno. Vědoma si toho, že na ni všechny upírají oči, nejistě přešlápla. Nerada se mýlila. Zvláště neměla ráda, když se zmýlila v případě, kdy právě ona sama poukázala na to, že to není v pořádku. „Elain, já vím, co jsem říkala o tom, být opatrná, ale jak jsem ji jednou dostala do rukou, dokázala jsem myslet jenom na to, jak ji dostat před soud.“ Zhluboka se nadechla a přiměla se mluvit omluvným tónem. Tohle nenáviděla. Kde jsou ti hloupí muži? „Ohrozila jsem všechno, protože jsem nemyslela jen na to, kvůli čemu tu jsme, ale prosím, nenadávej mi za to.“

„Nebudu,“ řekla Elain pevně. „Pokud si budeš pamatovat do budoucna, že máš být opatrná.“ Egeanin si odkašlala. „Aha, ano,“ dodala Elain rychle. To čekání na ni zřejmě špatně působilo, na tvářích jí naskočily rudé skvrny. „Našla jsi ten obojek a zámek?“

„Mám je.“ Poplácala váček u pasu. Křik zvenčí byl stále hlasitější. A křik odrážející se chodbou také. Liandrin musela obracet palác vzhůru nohama, aby zjistila, co se stalo. „Co ty chlapy zdrželo?“

„Moje legie,“ začala Amathera. Elain se na ni podívala a ona ihned zavřela ústa. Ten malý rozhovor, který spolu vedly, opravdu musel stát za to. Panarcha se škaredila jako malá holčička, která se bojí, že ji pošlou spát bez večeře.

Nyneiva se podívala na Egeanin. Seanchanka napjatě sledovala dveře. Chtěla jít za ní. Proč mi nedovolí, abych ji nenáviděla? Copak jsem tak jiná?

Náhle se dvířka rozlétla. Juilin vytáhl ze zámku dvě tenké ohnuté kovové tyčinky a narovnal se z podřepu. Po tváři mu tekla krev. „Honem. Musíme zmizet, než se to vymkne z rukou.“

Nyneiva, hledící za něj s rozšířenýma očima, přemítala, co myslí tím, než se to vymkne z rukou. Námořníci Bayleho Domona, byly jich dobře tři stovky, vytvořili kolem dveří půlkruh, stojíce ve dvou řadách, a Domon sám, mávaje kyjem, na ně povzbudivě pokřikoval. Musel hodně křičet, aby ho bylo slyšet přes všechen ten řev z ulice. Lidé se strkali, mačkali a křičeli v kypící mase, kterou námořníci jen tak tak zadržovali kyji a holemi. Ne že by se lidé zrovna zajímali o námořníky. V davu byli roztroušené hloučky bělokabátníků, kteří se oháněli meči po lidech, tlačících se na ně s vidlemi, tyčemi i holýma rukama. Všude kolem pršelo kamení, občas některý kámen zasáhl přilbu, ale v tom řevu to nebylo slyšet. Osamělý bělokabátnický kůň náhle zařičel, vzepjal se a přepadl dozadu. Rychle se vyškrábal na nohy, ale už bez jezdce. V tlačenici bylo vidět víc koní bez jezdců. Tohle tedy způsobily prostě jen proto, aby odvedly pozornost? Snažila se nezapomínat proč – položila ruku na váček, aby nahmatala zámek z cuendillaru, obojek a náramky – ale bylo to těžké. Tady umírali lidé, zcela jistě.

„Pohnete se už, vy ženský?“ zavolal Tom a zamával na ně, aby šly ven. Nad huňatým obočím měl krvácející ránu, nejspíš od kamene, a hnědý plášť by se teď nehodil ani na hadr na podlahu. „Jestli panaršina legie přestane někdy utíkat, tohle by mohlo být pěkně špinavý.“

Amathera překvapeně vyjekla, těsně předtím, než ji Elain vystrčila ven. Nyneiva a Egeanin je následovaly, a jakmile byly všechny čtyři ženy venku, námořníci se kolem nich semkli do těsného kruhu a začali se drát pryč od paláce. Nyneiva měla co dělat, aby se vůbec udržela na nohou, postrkována muži, kteří se ji snažili chránit. Egeanin jednou uklouzla a málem upadla. Nyneiva ji chytila za loket, pomohla jí na nohy a vysloužila si vděčný úsměv. Nejsme tak rozdílné, pomyslela si. Nejsme stejné, ale zase ne tak rozdílné. Tentokrát se nemusela příliš nutit do toho, aby se na Seanchanku povzbudivě usmála.

Hemžící se lidé zabírali několik ulic od paláce, ale jakmile se dostali ven, křivolaké, úzké uličky byly skoro prázdné. Ti, kteří se přímo neúčastnili nepokojů, zřejmě byli natolik rozumní, aby se drželi dál. Námořníci se trochu rozestoupili, takže měly ženy víc místa. Ale každý pobuda, který se podíval jejich směrem, si vysloužil tvrdý pohled. Ulice Tanchika byly stále ulicemi Tanchika. Nyneivu to překvapilo. Měla dojem, že v paláci strávila celé týdny. Město by určitě mělo být jiné.

Když za nimi vřava začala poněkud utichat, Tomovi se podařilo předvést Amatheře docela půvabnou poklonu, jak tak kulhal vedle ní. „Je mi ctí, panarcho,“ řekl. „Kdybych ti mohl nějak posloužit, stačí říci.“

Amathera se, k jejich zděšení, podívala na Elain, trošku se zamračila a řekla: „Zmýlil ses, dobrý muži. Jsem jen chudá uprchlice z venkova, kterou zachránily tyto dobré ženy.“

Tom si vyměnil překvapený pohled s Juilinem a Domonem, ale když otevřel ústa, vložila se do toho Elain. „Nemohli bychom nejdřív zajít do hostince, Tome? Tohle rozhodně není vhodné místo k hovorům.“

Když dorazili ke Dvoru U tří slivoní, nebylo tudíž až tak moc překvapivé, když Elain panarchu Rendře představila jako Theru, uprchlici bez peněz, která potřebuje žíněnku a možná trochu práce, aby si vysloužila jídlo. Hostinská odevzdaně pokrčila rameny, ale když odváděla „Theru“ ke kuchyni, už jí vykládala, jaké má rozkošné vlasy a jak pěkně bude vypadat ve správných šatech.

Nyneiva počkala, dokud všichni nebyli v Komnatě padajících kvítků za zavřenými dveřmi, než řekla: „Thera? A ona s ní šla! Elain, Rendra ji nechá sloužit u stolů v šenku!“

Elain nevypadala překvapeně. „Ano, s největší pravděpodobností.“ S povzdechem se svezla do židle, skopla střevíčky a začala si důkladně masírovat nohy. „Nebylo těžké Amatheru přesvědčit, že by se měla několik dní skrývat. Ono opravdu není daleko od ‚zabili panarchu‘ po ‚zabijte panarchu‘. Myslím, že jí taky pomohlo, vidět to srocení. Nechce být závislá na Andrikovi, aby ji dostal zpátky na trůn. Chce, aby to udělali její vlastní vojáci, i kdyby to mělo znamenat, že se bude schovávat, dokud se nespojí s panem kapitánem legie. Myslím, že Andrika v ní čeká pěkné překvapení. Špatné je, že on nepřekvapí ji. Zasloužila by si to.“ Domon a Juilin si vyměnili pohledy a nechápavě zavrtěli hlavami. Egeanin si pro sebe kývla, jako by to konečně pochopila a schvalovala to.

„Ale proč?“ chtěla vědět Nyneiva. „Mohlas být naštvaná, protože se jí podařilo vyklouznout, ale tohle? Jak se jí to vůbec podařilo, když jste ji vy dvě hlídaly?“ Egeanin mrkla na Elain tak rychle, že si Nyneiva nebyla jistá, jestli to opravdu viděla.

Elain se sklonila a mnula si šlapku. Muselo ji to bolet. Ve tváři byla rudá. „Nyneivo, ta žena nemá nejmenší ponětí, jak žijí obyčejní lidé.“ Jako by ona měla! „Zřejmě má skutečně péči o spravedlnost – myslím, že má – ale vůbec jí nevadilo, že v paláci bylo dost jídla na celý rok. Zmínila jsem se o veřejných vyvařovnách, a ona ani nevěděla, o čem mluvím! Pár dní práce za večeři jí jenom prospěje.“ Natáhla si nohy pod stůl a zavrtěla bosými prsty. „Ó, tohle je příjemné. Ne že by měla moc času. Ne, jestli má sehnat panaršinu legii a dostat Liandrin a ostatní z paláce. Škoda, ale takhle to je.“

„No, to musí,“ řekla jí Nyneiva zcela pevně. Bylo příjemné posadit se, i když nechápala, co to má to děvče s nohama. Dnes toho moc nenachodily. „A čím dřív, tím líp. Panarchu potřebujeme, a ne v Rendřině kuchyni.“ Nemyslela si, že by si musely dělat starosti s Moghedien. Ta žena měla spoustu možností vyjít na světlo poté, co se osvobodila. To Nyneivu stále mátlo. Musela být neopatrná, když zavazovala štít. Ale jestli nebyla Moghedien ochotná postavit se jí tehdy, když musela vědět, že je Nyneiva vyčerpaná skoro k smrti, tak po ní nejspíš nepůjde ani teď. Ne kvůli něčemu, o čem si myslela, že to stejně nemá velkou cenu. To stejné se však nevztahovalo na Liandrin. Jestli si Liandrin domyslí alespoň polovinu toho, co se stalo, půjde po nich doopravdy.

„Spravedlnost dědičky,“ zabručel Tom, „by ještě mohla nahradit spravedlnost panarchy. Když jsme odcházeli, do těch dveří se hrnuli lidi. Podle mě se už dostali dovnitř i předem. V několika oknech jsem viděl kouř. Dneska v noci zůstanou jen ohořelý trosky. Nebude potřeba, aby černý adžah honili vojáci, a tak může mít ‚Thera‘ těch pár dní, aby dostala lekci, co jí chceš udělit. Jednou z tebe bude skvělá královna, Elain z Andoru.“

Elainin potěšený úsměv zcela zmizel, když se na něj podívala. Vstala, doťapkala k němu kolem stolu, vyhrabala z kapsy kapesník a přes jeho námitky mu začala otírat krev z čela. „Drž klidně,“ nařídila mu, a znělo to, jako když matka napomíná nehodné dítě.

„Nemohli bychom aspoň vidět, kvůli čemu jsme riskovali krk?“ zeptal se, když bylo jasné, že Elain opět prosadí svou.

Nyneiva otevřela váček a vyložila jeho obsah na stůl. Černobílý kotouč, který pomáhal udržet věznici Temného zavřenou, a obojek s náramky, které jí do těla vyslaly smutek, než je stačila položit na stůl. Všichni přistoupili blíž, aby lépe viděli.

Domon přejel prstem zámek. „Jednou jsem něco takovýho měl.“

Nyneiva o tom pochybovala. Bylo jich vyrobeno jen sedm. Tři teď byly rozbité, i když byly z cuendillaru. Další měla v rukou Moirain. Čtyři zůstaly. Jak dobře dokážou čtyři zámky udržet věznici v Shayol Ghulu uzavřenou? Znepokojivá představa.

Egeanin se dotkla obojku a odstrčila od něj oba náramky. Jestli cítila emoce v něm lapené, nedala to najevo. Možná ta schopnost přicházela pouze se schopností usměrňovat. „Tohle není a’dam,“ prohlásila Seanchanka. „Ten je vyrobený ze stříbřitého kovu a celý z jednoho kusu.“

Nyneiva si přála, aby se o a’damech vůbec nezmiňovala. Ale ona nikdy nenosila ten náramek. A propustila tu ubohou ženu, o které nám vykládala. Ubohá žena. Ona – tahle Bethamin – byla jednou z těch, které ovládaly jiné ženy s pomocí právě a’damu. Egeanin ukázala víc soucitu, než by to kdy udělala Nyneiva. „Tohle se a’damu podobá asi tolik, jako jsme si podobný my dvě, Egeanin.“ Žena vypadala polekaně, ale po chvíli kývla. Ne tak rozdílné. Dvě ženy, a každá dělá, co může.

„Hodláte pokračovat v pronásledování Liandrin?“ zeptal se Juilin, jenž se mezitím posadil, zkřížil ruce na stole a prohlížel si předměty, které tam položila Nyneiva. „Ať už ji vyhnali z Tanchika nebo ne, pořád je někde tam venku. A ty ostatní taky. Ale tohle je moc důležité, aby se to jen tak někde povalovalo. Já jsem jenom chytač zlodějů, ale řekl bych, že to musíte donést do Bílé věže do bezpečné úschovy.“

„Ne!“ Nyneivu překvapila vlastní naléhavost. Ostatní také, podle toho, jak na ni zírali. Nyneiva pomalu zvedla zámek a vrátila ho do váčku. „Tohle půjde do Věže. Ale tohle...“ Nechtěla se těch černých věcí znovu dotýkat. Kdyby se dostaly do Věže, Aes Sedai by se mohly rozhodnout, že je použijí stejně, jak je chtěly použít černé adžah. K ovládnutí Randa. Udělala by to Moirain? Siuan Sanche? Nehodlala to riskovat. „Tohle je příliš nebezpečný, abychom mohli riskovat, že to ještě někdy padne zpátky do rukou temnejm druhům. Elain, mohla bys to zničit? Roztavit to. Je mi jedno, jestli se třeba propálí stolem. Prostě to znič!“

„Chápu, co myslíš,“ řekla Elain zachmuřeně. Nyneiva o tom pochybovala – Elain byla Věži oddána celým svým srdcem – ale také věřila v Randa.

Nyneiva samozřejmě záři saidaru neviděla, ale podle toho, jak se dívka dívala na ty ohavné předměty, tak usměrňovala. Náramky a obojek tu stále ležely beze změny. Elain se zamračila. Zadívala se na ně upřeněji. Náhle zavrtěla hlavou. Chvíli k nim váhavě natahovala ruku, jen ji držela nad jedním náramkem, než ho popadla. A hned ho zase pustila a zalapala po dechu. „Je to cítit... Je to plné...“ Zhluboka se nadechla a řekla: „Udělala jsem, oč jsi žádala, Nyneivo. Kladivo by se rozteklo v loužičku při všem tom ohni, který jsem do toho vpletla, ale ono se to ani neohřálo.“

Takže Moghedien nelhala. Nepochybně si myslela, že to není nutné, že určitě vyhraje. Jak se ta ženská vůbec osvobodila? Ale co dělat s těmito věcmi? Nehodlala připustit, aby padly do rukou komukoliv.

„Mistře Domone, znáš na moři nějaké hodně hluboké místo?“

„To znám, paní Nyneivo,“ přiznal pomalu.

Neochotně, snažíc se nic necítit, Nyneiva k němu přes stůl náramky a obojek přistrčila. „Tak to tam hoď, aby to už nikdo nemohl vylovit.“

Bayle Domon po chvíli kývl. „Udělám to.“ Nacpal si předměty spěšně do kapsy, a jasně se mu nelíbilo, že musí sahat na věci, co mají něco společného s jedinou silou. „Do nejhlubší části moře, kterou znám, poblíž Aiele Somera.“

Egeanin se mračila do podlahy, nepochybně přemýšlela o Illiáncově odjezdu. Nyneiva nezapomněla, jak ho nazvala „dobře stavěným mužem". Jí samotné bylo do smíchu. Bylo po všem. Jakmile bude moci Domon vyplout, ten nenáviděný obojek a náramky budou navždy pryč. Pak odjedou do Tar Valonu. A potom... Potom zpět do Tearu nebo kamkoliv, kde byl al’Lan Mandragoran. Když čelila Moghedien, uvědomila si, jak blízko je smrti či něčemu ještě horšímu, což ji jenom víc nutkalo, aby to s Lanem nějak vyřídila. Muž, o něhož se musela dělit s ženou, kterou nenáviděla, ale jestli se může Egeanin dívat se zaujetím na muže, kterého kdysi zajala – a Domon si ji rozhodně prohlížel se zájmem – a jestli může Elain milovat muže, který by se mohl zbláznit, tak ona přijde na nějaký způsob, jak by mohli být s Lanem šťastní.

„Nezajdeme se dolů kouknout, jak si ‚Thera‘ vede jako služebná?“ navrhla. Brzy pojedou do Tar Valonu. Již brzy.

56

Zlatooký

V šenku v hostinci U Vinného střiku bylo ticho, ozývalo se jen škrábání Perrinova pera. Bylo tu ticho a prázdno, až na Arama. Pozdně dopolední světlo vytvářelo pod okny malá jezírka. Z kuchyně se sem nenesla žádná vůně jídla. Nikde ve vesnici nehořel jediný oheň a dokonce i uhlíky v popelu byly udušeny. Nemělo smysl dávat daru ohně volnou ruku. Cikán – Perrin občas uvažoval, jestli je správné Arama stále považovat za Cikána, ale on přece nemohl přestat být tím, čím byl, meč nemeč – stál u stěny vedle předních dveří a sledoval Perrina. Co ten muž vlastně očekával? Co chtěl? Perrin namočil brk do malého kameninového kalamáře, odsunul třetí list papíru a začal psát na čtvrtý.

Dveřmi prošel rychle Ban al’Seen s lukem v ruce a prstem si mnul dlouhý nos. „Aielové jsou zpátky,“ oznámil tiše, ale pohyboval přitom nohama, jako by je nedokázal přimět ke klidu. „Trolloci přicházejí, od severu a od jihu. Jsou jich tisíce, vzácný pane Perrine.“

„Neříkej mi tak,“ vyjel na něj Perrin nepřítomně a mračil se do papírů. Se slovy to tedy neuměl. Rozhodně nevěděl, jak říkat věci s tou obrazotvorností, jak to měly ženy rády. On dokázal popsat jedině to, co cítil. Znovu namočil brk a připojil pár řádek.

Nebudu tě žádat o odpuštění za to, co jsem udělal. Nevím, jestli bys mi ho mohla dát. Jsi mi dražší než život. Nesmíš si myslet, že jsem tě opustil. Když na tebe zasvítí slunce, je to můj úsměv. Když uslyšíš, jak vánek šustí jabloňovými kvítky, to já ti šeptám, že tě miluju. Má láska je navěky tvá.

Perrin

Chvíli si prohlížel, co napsal. Neříkalo to dost, ale bude to muset stačit. Neměl pravá slova, stejně jako neměl čas.

Pečlivě posypal vlhký inkoust pískem a složil papíry. Navrch téměř napsal „Faile Bashereová", než to změnil na „Faile Aybarová". Uvědomil si, že ani neví, jestli si v Saldeii bere žena manželovo jméno. Existovaly kraje, kde se to nedělalo. No, vzala si ho ve Dvouříčí. Bude se muset vyrovnat s dvouříčskými zvyky.

Položil dopis na římsu nad krbem – třeba se k ní nakonec dostane – a upravil si širokou červenou svatební stuhu pod límcem, aby mu správně visela přes klopy. Měl ji nosit sedm dní, aby to každému, kdo ho uvidí, prozradilo, že je čerstvě ženat. „Zkusím to,“ řekl tiše dopisu. Faile se mu snažila jednu uvázat do vousů. Přál si, aby ji byl nechal.

„Odpusť, vzácný pane Perrine,“ ozval se Ban, který stále nervózně přešlapoval. „Neslyšel jsem tě.“ Aram si hryzal ret a oči měl doširoka rozevřené a vylekané.

„Je právě čas obhlídnout denní práci,“ prohlásil Perrin. Třeba se k ní ten dopis dostane. Nějak. Vzal ze stolu luk a přetáhl si ho na záda. Sekera a toulec mu již visely připraveny u pasu. „A neříkej mi tak!“

Před hostincem už rytíři seděli na koních, Wil al’Seen měl tu hloupou vlkohlavou zástavu na dlouhé tyči, opřené o třmen. Jak je to dlouho, co Wil tu věc odmítal nosit? Teď si to právo žárlivě střežili ti z mládenců, co se k němu připojili první den a přežili až doteď. Wil, s lukem na zádech a mečem u boku, vypadal pyšně jako pitomec.

Když se Ban škrábal do sedla, Perrin zaslechl, jak říká: „Ten chlap je studenej jako tůň v zimě. Jako led. Třeba to dneska nebude tak zlý.“ Perrin mu skoro nevěnoval pozornost. Ženy se shromáždily na Trávníku.

Vytvořily kruh kolem vysokého sloupu, kde ve větru pleskala větší rudá vlčí hlava. Stálo jich pět šest za sebou, těsně vedle sebe, s kosami, vidlemi a dřevorubeckými sekerami, některé měly dokonce i velké kuchyňské nože a sekáčky.

Perrin se staženým hrdlem nasedl na Tanečníka a vyjel směrem k nim. Uvnitř kruhu žen se tlačily děti. Všechny děti z Emondovy Role.

Pomalu projížděl kolem řad a cítil, jak ho ženy i děti sledují. Cítil strach a starosti. Dětem se strach objevoval i na příliš bledých tvářičkách, ale cítit byl ze všech. Perrin zastavil tam, kde stály Marin al’Vereová, Daisa Congarová a zbytek ženského kroužku. Alsbet Luhhanová měla přes rameno jedno kladivo svého manžela a bělokabátnická přilba, kterou získala tu noc, kdy byla zachráněna, jí seděla trochu nakřivo díky tlustému copu. Neysa Ayellinová držela pevně v ruce dlouhý porcovací nůž a dva další měla zastrčené za pasem.

„Tohle jsme promyslely,“ řekla Daisa a dívala se na něj, jako by očekávala, že se s ní bude dohadovat, a ona to nehodlala připustit. Kolmo před sebou držela vidle na násadě skoro o sáh delší, než byla sama vysoká. „Jestli trolloci někde prorazí, vy chlapi budete mít spoustu starostí, takže my odvedeme děti. Starší vědí, co dělat, a všechny si v lesích hrávaly na schovávanou. Jen jim zajistíme bezpečí, než se dostanou ven.“

Starší. Chlapci a dívky ve věku třinácti čtrnácti let měli na zádech přivázána batolata a za ruku drželi menší děti. Ještě starší dívky stály v řadách se ženami. Bode Cauthonová držela oběma rukama dřevorubeckou sekeru a její sestra měla kančí oštěp se širokým hrotem. Starší hoši byli s muži nebo na doškových střechách s luky v rukou. Cikáni stáli v kruhu s dětmi. Perrin shlédl na Arama, jenž stál vedle jeho třmene. Oni bojovat nebudou, ale každý dospělý měl na zádech přivázány dvě děti a další drželi v náručí. Raen měl ruku položenou kolem Iliných ramen a ona zase kolem jeho. Ani jeden se na Perrina nepodíval. Jen aby byli v pořádku, než se dostanou pryč.

„Mrzí mě to.“ Musel si odkašlat. Nechtěl, aby to došlo až sem. Ať přemýšlel sebevíc, nedokázal přijít na to, co měl udělat jinak. I kdyby se sám vydal trollokům, ti by ve svém vraždění a pálení neustali. Konec by byl vždycky stejný. „Nebylo správný, co jsem udělal s Faile, ale musel jsem. Prosím, pochop, že jsem musel.“

„Nebuď labuť, Perrine,“ řekla Alsbet procítěným hlasem, ale hřejivě se na něj usmívala. „Nikdy nesnesu, když se chováš hloupě. Myslíš, že jsme čekaly, že to uděláš jinak?“

Marin, s těžkým sekáčkem v jedné ruce, natáhla druhou a poplácala ho po koleni. „Každý chlap, kterýmu stojí za to uvařit jídlo, by udělal to samý.“

„Děkuju.“ Světlo, že ale mluví ochraptěle. V minutce by se rozvzlykal jako holka. Ale z nějakého důvodu s tím nemohl nic udělat. Musejí si myslet, že je úplný blbec. – „Děkuju. Neměl jsem oblafnout vás, ale ona by nešla, kdyby něco vytušila.“

„Ó, Perrine.“ Marin se zasmála. Opravdu se zasmála, při všem, čemu čelili, a přes to, jak byla cítit strachem. Perrin si přál, aby měl polovinu její kuráže. „Věděly jsme, co máš v plánu, dřív, než jsi ji posadil na koně. A nejsem si jistá, jestli to ona nevěděla taky. Ženy občas dělávají i to, co nechtějí, jen aby potěšily vás chlapy. Teď běž a udělej, co musíš. Tohle je věc ženskýho kroužku,“ dodala pevně.

Nějak se mu podařilo na ni taky usmát. „Ano, panímámo,“ řekl a pěstí se dotkl čela. „Omlouvám se. Vím dost, abych do toho nestrkal nos.“ Když obracel Tanečníka, ženy kolem se tiše pobaveně zasmály.

Uvědomil si, že Ban a Tell jedou těsně za ním, se zbytkem rytířstva roztaženým za Wilem a praporcem. Kývl na ty dva, aby se zařadili vedle něj. „Kdyby se dneska něco zvrtlo,“ řekl, když ho dojeli, každý z jedné strany, „rytíři se musejí vrátit sem a pomoct ženám.“

„Ale –“

Uťal Tellovy námitky hned na začátku. – „Uděláte, co říkám! Jestli se to zvrtne, dostanete odsud ženský a děti! Slyšíte mě?“ Oni kývli, váhavě, ale kývli.

„A co ty?“ zeptal se tiše Ban.

Perrin si ho nevšímal. „Arame, ty se drž rytířů.“

Cikán, kráčející mezi Tanečníkem a Tellovým kosmatým koněm, ani nevzhlédl. „Já jdu tam, kam ty.“ Řekl to prostě, ale jeho tón neposkytoval prostor k námitkám. Udělá, co bude chtít, ať už Perrin řekne cokoliv. Perrina napadlo, jestli skuteční urození páni mívají taky takové problémy.

Na západním konci Trávníku už všichni bělokabátníci seděli na koních, pláště se zlatými slunečními kotouči měli čisté, přilby a brnění se jim blyštěly, hroty kopí se jim leskly. Stáli ve čtyřstupu, který se táhl až mezi nejbližší domy. Půl noci museli strávit leštěním. Dain Bornhald a Jaret Byar otočili koně, aby byli k Perrinovi čelem. Borahald seděl na koni vzpřímeně, ale byla z něj cítit jablečná pálenka. Byarovi se vyzáblý obličej při pohledu na Perrina zkřivil ještě víc než obvykle.

„Myslel jsem, že už budete na svých místech,“ poznamenal Perrin.

Bornhald se zamračil na hřívu svého koně a neodpověděl. Po chvíli vyplivl Byar: „My odsud odjíždíme, zplozenče Stínu.“ Rytíři začali rozzlobeně mručet, ale muž s vpadlýma očima si jich nevšímal, stejně jako toho, že Aram sáhl přes rameno na jílec meče. „Prosekáme si cestu přes tvoje přátele zpátky do Hlídky a tam se spojíme se zbytkem našich mužů.“

Odjíždějí. Přes čtyři sta vojáků odjíždí. Byli to bělokabátníci, ale také jízdní vojáci, ne sedláci, vojáci, kteří souhlasili – Bornhald souhlasil! – podporovat dvouříčské muže, kdekoliv bude boj nejprudší. Jestli měla mít Emondova Role vůbec nějakou naději, musel zařídit, aby tito muži zůstali. Tanečník pohodil hlavou a zafrkal, jako by převzal náladu svého jezdce. „Ty pořád ještě věříš, že jsem temnej druh, Bornhalde? Kolik útoků jsi doteď viděl? Ti trolloci se mě snažili zabít stejně jako kohokoliv jinýho.“

Bornhald pomalu zvedl hlavu. Oči měl uštvané a zároveň napůl skelnaté. Nevědomky sevřel na otěžích ruce v ocelí obitých rukavicích. „Myslíš, že teď už nevím, že ta obrana byla připravena bez tebe? Nic z toho není tvoje práce, že ano? Nenechám tu svoje muže, aby se dívali, jak trolloky krmíš svými vlastními vesničany. Zatančíš si na hromadě jejich těl, až to skončí, zplozenče Stínu? Na našich ale ne! Já hodlám žít dost dlouho, abych tě mohl předvést spravedlnosti!“

Perrin poplácal Tanečníka po krku, aby hřebce uklidnil. Musí tu ty muže udržet. „Ty chceš mě? No dobře. Až to skončí, až budou trolloci vyřízení, nebudu se ti vzpírat, jestli mě budeš chtít zatknout.“

„Ne!“ zařvali společně Ban a Tell a za nimi se ozvalo zlostné mručení ostatních. Aram k Perrinovi zděšeně vzhlédl.

„Prázdný slib,“ ohrnul Bornhald opovržlivě rty. „Chceš, aby tu všichni krom tebe zahynuli!“

„To se ale nikdy nedozvíš, když utečeš, že ne?“ Perrin do svého hlasu vložil co nejvíc opovržení. „Já svůj slib dodržím, ale jestli utečeš, možná mě už nikdy nenajdeš. Utíkejte, jestli chcete! Utíkejte, a snažte se zapomenout na to, co se tu stane! Všechny ty vaše řeči, jak chcete chránit lidi před trollokama. Kolik jich zemřelo rukama trolloků potý, co jste sem přišli? Moje rodina nebyla první, a určitě ne poslední. Utíkejte! Nebo zůstaňte, jestli si pamatujete, že jste muži. Jestli potřebuješ najít odvahu, koukni se na ženy, Bornhalde. Každá z nich je odvážnější než celá ta tvoje banda bělokabátníků!“

Bornhald se třásl, jako by každé slovo byla rána. Perrin měl dojem, že ten muž spadne z koně. Bornhald se narovnal a upřeně se na něj zadíval. „Zůstaneme,“ vydechl chraptivě.

„Ale můj pane Bornhalde!“ namítal Byar.

„Čistí!“ zařval na něho Bornhald. „Jestli tu máme umřít, tak umřeme čistí!“ Prudce otočil hlavu zpátky k Perrinovi a ze rtů mu stékaly sliny. „Zůstaneme. Ale já nakonec zařídím, že chcípneš, zplozenče Stínu! Za mou rodinu, za mého otce, zařídím – že – chcípneš!“ Hrubě otočil koně a odklusal zpátky k zástupu mužů v bílých pláštích. Byar ohrnul rty a zavrčel na Perrina, než ho následoval.

„Ten slib ale nehodláš dodržet, že ne?“ ujišťoval se Aram nervózně. „To nemůžeš.“

„Musím všechny zkontrolovat,“ řekl Perrin. Byla jen malá naděje, že se dožije chvíle, kdy by musel slib splnit. „Není moc času.“ Pobodl Tanečníka do slabin a kůň poskočil kupředu směrem k západnímu konci vesnice.

Za ostrými kůly namířenými k Západnímu polesí se krčili muži s oštěpy, halberdami a sudlicemi, které upravil Haral Luhhan, který tu také stál v kovářské vestě s čepelí kosy, nasazenou na dva a půl sáhu dlouhé tyči. Za nimi stáli muži s luky v řadách přerušených jen čtyřmi katapulty. Abell Cauthon pomalu přecházel kolem mužů a tiše ke každému pohovořil.

Perrin zastavil hřebce vedle Abella. „Přišla zpráva, že se blíží od severu a od jihu,“ oznamoval mu tiše, „ale dávejte dobrej pozor.“

„Budem hlídat. A můžu poslat půlku chlapů, kde je bude potřeba. Zjistí, že Dvouříčani nejsou snadná kořist.“ Abellův úsměv připomínal úsměv jeho syna.

K Perrinovým rozpakům muži začali jásat, když kolem projížděl s rytíři a praporcem za sebou: „Zlatooký! Zlatooký!“ a tu a tam i „Vzácnej pán Perrin!“ Věděl, že to měl hned na začátku tvrději potlačit.

Na jihu velel Tam, zachmuřenější než Abell, nesoucí se téměř jako strážce, s rukou položenou na jílci meče. Ten vlčí, smrtící půvab vypadal podivně na hranatém, šedovlasém sedlákovi. A přesto slova, která pronesl k Perrinovi, se od Abellových téměř nelišila. „My, lidi z Dvouříčí, jsme tvrdší, než si ostatní většinou uvědomují,“ vykládal tiše. „Nedělej si starosti, že bychom se dneska nechali zahanbit.“

U jednoho katapultu tu stála Alanna a prováděla cosi s velkým kamenem, který právě zvedali na podložku silného delšího ramene. Ihvon seděl na koni opodál ve svém měňavém strážcovském plášti, štíhlý jako ocelová čepel a pozorný jako káně. Nebylo pochyb, že si sám vybírá půdu – kdekoliv byla Alanna – a boj – dostat ji ze všeho živou. Na Perrina se téměř nepodíval. Ale Aes Sedai se zastavila s rukama nad kamenem a sledovala ho pohledem, jak projížděl kolem. Téměř hmatatelně cítil, jak ho zvažuje, poměřuje a posuzuje. Také ho následovalo to provolávání slávy.

Tam, kde zátaras z kůlů zatáčel za těch pár domů na východ od hostince U Vinného střiku, veleli společně Jon Thane a Samel Crawe. Perrin jim řekl to stejné co Abellovi, a znovu dostal téměř stejnou odpověď. Jon, v kroužkové košili s prorezavělými děrami na různých místech, viděl kouř stoupající z jeho hořícího mlýna. A Samel, s koňskou tváří a dlouhým nosem, si byl jist, že viděl kouře ze svého statku. Ani jeden nečekal příjemný den, ale oba nosili pevné odhodlání jako plášť.

Právě na sever od nich si Perrin vybral místo, kde bude bojovat. Přejel prstem po stužce, která mu spadala přes klopu, a zadíval se směrem k Hlídce, směrem, kterým odjela Faile, a napadlo ho, proč si vlastně vybral severní stranu. Leť volně, Faile. Leť volně, srdce moje. Předpokládal, že je to stejně dobré místo, kde zemřít, jako každé jiné.

Tady měl velet Bran, v železném klobouku a kožené kazajce pošité kovovými kolečky, ale ten ihned přestal kontrolovat muže stojící podél kůlů, aby se Perrinovi poklonil, jak jen mu to jeho břich dovoloval. Gaul a Chiad stáli připraveni, s hlavami omotanými šufami a tvářemi zakrytými až po oči černými závoji. Perrin si všiml, že stojí bok po boku. Ať už se mezi nimi stalo cokoliv, zřejmě to převážilo krevní mstu mezi jejich kmeny. Loial měl dvě dřevorubecké sekery, v jeho mohutných rukou vypadaly jako dětské hračky. Uši se štětičkami měl zuřivě napřímené a v širokém obličeji měl zachmuřený výraz.

Myslíš, že bych utekl? řekl, když mu Perrin navrhl, že by mohl vyklouznout do noci za Faile. Uši měl svěšené únavou a bolestí z urážky. Šel jsem s tebou, Perrine, a zůstanu s tebou, dokud tu budeš. A pak se najednou zasmál, hlubokým dunivým smíchem, který téměř roztřásl talíře. Třeba bude jednou někdo vyprávět příběh o mně. My si na takové věci sice nepotrpíme, ale asi by mohl existovat ogierský hrdina. To je vtip, Perrine. Udělal jsem vtip. Směj se. Pojď, budeme si povídat vtipy a smát se a myslet na to, jak Faile volně letí.

„To není žádnej vtip, Loiale,“ zamumlal Perrin, když projížděl podél řady mužů a snažil se neslyšet jejich provolávání slávy. „Ty jsi hrdina, ať už chceš nebo ne.“ Ogier mu věnoval napjatý úsměv, než se zase zadíval na vyčištěné prostranství za kůly. Klacky s bílými prahy označovaly vzdálenost po sto krocích, až po pět set. Za tím ležela jako prošívaná přikrývka políčka tabáku a ječmene, většinou podupaná při dřívějších útocích, a živé ploty a nízké kamenné zídky, hájky kalin, borovic a dubů.

V těch řadách čekajících mužů Perrin znal tolik tváří. Statný Eward Candwin a Paet al’Caar s hranatou bradou a oštěpy v rukou. Bělovlasý Buel Dowtry, šípař, stál samozřejmě s lučištníky. Byl tu podsaditý šedovlasý Jac al’Seen i jeho holohlavý bratranec Wit a pokroucený Flann Lewin, hubený jako tyčka, jako ostatně všichni jeho mužští příbuzní. Jaim Torfinn a Hu Marwin, jedni z prvních, kteří vyjeli s ním. Bylo jim však příliš nepříjemné připojit se k rytířstvu, jako by to, že jim ušla léčka v Luhu, mezi nimi a ostatními otevřelo propast. Elam Dowtry, Dav Ayellin a Ewin Finngar. Hari Coplin a jeho bratr Darl a starý Bili Congar. Berin Thane, mlynářův bratr, a tlustý Athan Dearn, Kevrim al’Azar, jehož vnukové již měli odrostlé syny, a Tuck Padwhin, truhlář, a...

Perrin přestal počítat a dojel k místu, kde vedle jednoho z katapultů stála Verin za pozorného dohledu Tomase sedícího na bělouši. Kyprá, hnědě oděná Aes Sedai si chvíli prohlížela Arama, než svůj ptačí pohled obrátila na Perrina. Zvedla obočí, jako by se ptala, proč ji obtěžuje.

„Trochu mě překvapilo, že vás tu s Alannou pořád vidím,“ řekl jí. „Honění holek, co se můžou naučit usměrňovat, určitě nemůže stát za to nechat se zabít. Nebo mít na provázku uvázanýho ta’veren.“

„Tak tohle tu děláme?“ Zkřížila ruce na břiše a zamyšleně naklonila hlavu na stranu. „Ne,“ prohlásila nakonec, „nemyslím, že bychom již měly odcházet. Ty jsi pro studium velice zajímavý – stejně jako Rand, i když svým vlastním způsobem. A jako mladý Mat. Kdybych se tak jen mohla rozdělit na tři, připojila bych se k vám třem a sledovala bych vás každičkou chvilku ve dne v noci, i kdybych se za vás musela provdat.“

„Já už ženu mám.“ Přišlo mu zvláštní, když to říkal. Zvláštní a příjemné. Měl ženu, a ta byla v bezpečí.

Verin rozbila tu chvíli snění. „Ano, to máš. Ale nevíš, co svatba se Zarine Bashereovou znamená, že ne?“ Natáhla ruku, obrátila sekeru, kterou měl ve smyčce u pasu, a prohlížela si ji. „Kdy už tohle vyměníš za kladivo?“

Perrin, s pohledem upřeným na Aes Sedai, přiměl Tanečníka o krok ustoupit. Sekeru jí vytáhl z ruky dřív, než si to uvědomil. Co svatba s Faile znamená? Vzdát se sekery? Co tím myslela? Co věděla?

„ISAM!“ Hrdelní křik se ozval jako dunění hromu a objevili se trolloci, každý o polovinu větší než dospělý muž a dvakrát širší v ramenou, klusali přes pole a zastavili se těsně mimo dostřel, tyčící se masa v černé kroužkové zbroji, táhnoucí se po celé délce vesnice, mnoho řad trolloků za sebou. Byly jich tu celé tisíce, obrovské obličeje pokřivené zobáky a čenichy, hlavy s rohy či péřovými hřebeny, trny na ramenou a loktech, meče jako zakřivené kosy a sekery s hroty, oštěpy s háčky a trojzubce s ozuby, zdánlivě nekonečné moře krutých zbraní. Za nimi cválali sem a tam myrddraalové na půlnočních koních, pláště barvy krkavčí černi jim visely zcela nehnutě, když otáčeli oře.

„ISAM!“

„Zajímavé,“ zamumlala Verin.

Perrina by tohle slovo nenapadlo. Trolloci poprvé křičeli něco srozumitelného. Ne že by měl ponětí, co to znamená.

Uhladil si svatební stuhu a přinutil se klidně vjet doprostřed dvouříčské řady. Rytíři se seřadili za ním. Vánek lehce povíval praporcem s jeho rudou vlčí hlavou. Aram měl meč venku z pochvy a držel jej oběma rukama. „Připravit!“ křikl Perrin. Hlas měl vyrovnaný. Nemohl tomu uvěřit.

„ISAM!“ A černá vlna se začala s vytím valit kupředu.

Faile byla v bezpečí. Na ničem jiném nezáleželo. Nedovolil si dívat se na obličeje mužů, kteří stáli po jeho boku. Stejné vytí zaslechl od jihu. Obě strany zároveň. O tohle se trolloci ještě nikdy nepokusili. Faile byla zcela v bezpečí. „Na čtyři sta kroků...!“ Kolem něj se zvedaly luky. Vyjící horda se blížila, dlouhé nohy polykaly vzdálenost. Blíž. „Pal!“

Pleskání tětiv se ztratilo v řevu trolloků, ale krupobití šípů s husím opeřením zastínilo oblohu, jak se střely obloukem snášely dolů do hordy v černých kroužcích. Kameny z katapultu vybuchly v těch ženoucích se řadách jako ohnivé koule a ostré úlomky se zarážely do těl útočníků. Trolloci padali. Perrin je viděl, jak jdou k zemi, kde po nich šlapaly boty a kopyta. Padli dokonce i někteří myrddraalové. Přílivová vlna se však hnala dál, mezery se uzavíraly, zřetelně to útočníky nijak neovlivnilo.

Nebylo nutné dávat rozkaz k další salvě. Druhá následovala první tak rychle, jak jen muži stačili nasadit šípy, druhý déšť šípů se širokými hlavicemi se zvedl dřív, než první dopadl. Vzápětí následoval třetí, pak čtvrtý a pátý. Mezi trolloky vybuchoval oheň tak rychle, jak bylo možné stahovat ramena katapultu dolů. Verin cválala od katapultu ke katapultu a skláněla se ze sedla. A ty obrovské vyjící postavy se stále blížily a řvaly v jazyce, kterému Perrin nerozuměl, ale křičely žízní po krvi, lidské krvi a mase. Lidé se krčili za kůly, připravovali se a potěžkávali své zbraně.

Perrin cítil v nitru chlad. Viděl, jak je země za trolloky posetá mrtvými a umírajícími, ale nezdálo se, že by útočníků nějak ubývalo. Tanečník nervózně přešlapoval, ale Perrin kvůli vytí trolloků šedákovo řičení ani neslyšel. Sekera mu hladce vlétla do ruky, protáhlá půlměsíčná čepel a silný trn zachytily sluneční světlo. Ještě nebylo poledne. Mé srdce je navěky tvoje, Faile. Nemyslel si, že tentokrát kůly...

Přední řady trolloků bez zpomalení naběhly na ostré kůly, čenichy i zobáky se jim zkřivily bolestí. Ozýval se vřískot a vytí, jak se trolloci nabodávali na kůly, které se jim zarážely stále hlouběji, jak do nich zezadu strkali další a vybíhali jim na záda. Někteří popadali mezi kůly, ale nahradili je další a zase další. Poslední salva šípů se zarazila do cíle z bezprostřední blízkosti, a pak už to byly oštěpy, halberdy a doma upravené sudlice, bodající a sekající do ohromných těl v kroužkové zbroji, občas padajících, zatímco lučištníci dělali, co mohli, střílejíce do nelidských tváří nad hlavami svých druhů, chlapci navíc také stříleli ze střech. Šílenství a smrt a uši drásající řev, skřeky a vytí. Pomalu, nevyhnutelně se řada Dvouříčanů začala na tuctu místech prohýbat dovnitř. Jestli se někde prolomí...

„Ustoupit!“ zařval Perrin. Trollok s kančím rypákem, již krvácející, se s vřeštěním prodral řadami mužů a oháněl se silným zakřiveným mečem. Tanečník se pokusil postavit na zadní a ve vřavě neslyšně řičel. „Ustoupit!“ Darl Coplin šel k zemi a svíral si stehno probodnuté jako zápěstí tlustým oštěpem. Starý Bili Congar se ho snažil odtáhnout zpátky, přičemž se neohrabaně oháněl kančím oštěpem. Hari Coplin se rozmáchl halberdou na obranu svého bratra a ústa měl doširoka otevřená ve zdánlivě němém výkřiku. „Ustoupit mezi domy!“

Nebyl si jist, zda ho ostatní slyšeli a předali rozkaz dál, nebo jestli je prostě zatlačila nesmírná váha trolloků, ale pomalu, jeden zdráhavý krok za druhým, začali lidé ustupovat. Loial se s vyceněnými zuby oháněl zakrvácenými sekerami, jako by to byly palice. Vedle ogiera bodal zachmuřeně Bran svým oštěpem. Ztratil někde železný klobouk a věnečkem šedých vlasů mu stékala krev. Tomas ze svého hřebce vysekával prostor kolem Verin. Ta měla rozcuchané vlasy a někde přišla o koně. Z rukou jí vyletovaly ohnivé koule a každý trollok, do něhož taková koule narazila, vzplál, jako by byl nasáknutý olejem. Ale nestačilo to, aby to trolloky zadrželo. Dvouříčtí muži couvali a obstoupili Tanečníka. Gaul a Chiad bojovali zády k sobě. Chiad zbyl jenom jeden oštěp a Gaul se oháněl a sekal těžkým nožem. Zpátky. Na východě a na západě muži opouštěli svá stanoviště ve snaze zabránit trollokům, aby je obklíčili, a sypali do nich jeden šíp za druhým. Nestačilo to. Zpátky.

Náhle se jeden obrovský trollok s beraními rohy pokusil stáhnout Perrina ze sedla, když se pokusil vylézt za něj. Tanečník se zmítal a pod dvojitou vahou šel k zemi. Perrinovi zůstala pod koněm noha a napínala se mu k prasknutí, jak se snažil obrátit sekeru a zabránit tomu, aby se mu ruce větší než ogieří sevřely kolem hrdla. Trollok vyvřískl, když mu Aramův meč zajel do hrdla. Ještě než se úplně zhroutil na Perrina, zalévaje ho svou krví, Cikán se ladně otočil a vrazil meč dalšímu trollokovi do břicha.

Perrin, vrče bolestí, ze sebe skopl mrtvolu a pomohl Tanečníkovi na nohy, ale na nasednutí nebylo ani pomyšlení. Jen tak tak se překulil stranou, když kopyta černého myrddraalího koně dopadla na místo, kde měl před chvílí hlavu. Rty v bledém bezokém obličeji ohrnuté v úšklebku, mizelec se naklonil ze sedla, když se Perrin snažil vstát, a rozmáchl se smrtící černou čepelí. Perrin prudce přiklekl a meč se mu otřel o vlasy. Nelítostně ťal sekerou a podťal koni nohu. Kůň i jezdec se zřítili společně. Jak padali, Perrin zarazil sekeru tam, kde by měl normální člověk oči.

Vyrval sekeru právě včas, aby viděl, jak hroty vidlí Daisy Congarové zajíždějí do hrdla trolloka s kozlím čenichem. Ten jednou prackou popadl násadu a bodl po ní oštěpem s ozuby, ale Marin al’Vereová mu jednou ranou sekáčkem chladně podřízla podkolenní šlachy. Trollokovi se podlomila noha a Marin mu stejně chladnokrevně přeťala krční páteř. Další trollok zvedl Bode Cauthonovou do vzduchu za cop. Ta mu, s ústy otevřenými ve zděšeném výkřiku, vrazila dřevorubeckou sekeru do okroužkovaného ramene, právě když mu její sestra Eldrin vrazila kančí oštěp do hrudi a Neysa Ayellinova se šedými copy do něj navíc zarazila dranžírovací nůž.

Všude podél řady, jak daleko Perrin dohlédl, byly ženy. Jejich počet byl jediným důvodem, proč řada ještě vydržela, i když již byla zatlačena téměř k domům. Ženy mezi muži, těsně vedle sebe, některé sotva odrostlé dívčím střevíčkům, ale oni se zase někteří z „mužů“ ještě neholili. Někteří se ani nikdy holit nebudou. Kde jsou ti bělokabátníci? Děti! Jestli jsou ženy tady, tak neměl kdo dostat děti ven. Kde jsou ti zatracení bělokabátníci? Kdyby dorazili teď, tak by aspoň mohli koupit několik minut navrch. Pár minut na to, aby dostali děti do bezpečí.

Chlapec, stejný tmavovlasý běžec, který k němu přišel předchozí noci, ho popadl za ruku, když se obracel, aby se podíval, co dělají jeho rytíři. Rytíři se musí pokusit prosekat cestu pro děti. Pošle je a udělá, co půjde, tady. „Vzácný pane Perrine!“ křičel na něj chlapec přes ohlušující vřavu. „Vzácný pane Perrine!“

Perrin se ho snažil setřást, a pak ho, kopajícího, chytil za loket. Měl být s ostatními dětmi. Rozdělení, v napjatých řadách od domu k domu, Ban a Tell a ostatní rytíři stříleli ze sedel přes hlavy bojujících mužů a žen. Wil zarazil zástavu do země, aby také mohl používat luk. Tellovi se nějak podařilo chytit Tanečníka. Šedákovy otěže teď byly přivázány k sedlu Tellova koně. Chlapec mohl jet na Tanečníkovi.

„Vzácný pane Perrine! Prosím, poslouchej! Pantáta al’Thor říká, že na trolloky někdo útočí! Vzácný pane Perrine!“

Perrin už byl v půli cesty k Tellovi a kulhal díky pohmožděné noze, když mu to došlo. Nacpal si topor sekery za pásek a zvedl chlapce za ramena před sebe, aby mu viděl do očí. „Útočí na ně? Kdo?“

„To nevím, vzácný pane Perrine. Pantáta al’Thor říkal, abych ti vyřídil, že měl dojem, že zaslechl, jak někdo křičí ‚Devenský Průsek‘.“

Aram popadl Perrina za ramena a beze slov ukazoval zakrváceným mečem. Perrin se obrátil právě včas, aby viděl, jak se do trolloků zarazil mrak šípů. Od severu. Další vlna se již zvedala k vrcholku oblouku.

„Vrať se k ostatním dětem,“ nařídil chlapci a postavil ho na zem. Musel být nahoře, aby viděl, co se děje. „Jdi! Vedl sis dobře, kluku!“ dodal, když se klopýtavě rozběhl k Tanečníkovi. Chlapec se s úsměvem rozběhl zpátky do vesnice. Při každém kroku Perrina zabolela noha. Možná ji měl zlomenou. Neměl ale čas si s tím lámat hlavu.

Popadl otěže, které mu Tell hodil, a vytáhl se do sedla. A napadlo ho, jestli vidí to, co chce vidět, nebo je to skutečně tam.

Pod praporcem s červeným orlem, tam, kde končila pole, stály dlouhé řady mužů ve venkovských šatech a ti muži pravidelně stříleli z luků. A vedle praporce seděla v sedle Vlaštovky Faile, Bain stála vedle jejího třmene. Za tím černým závojem musela být Bain, a Faileinu tvář viděl zcela jasně. Vypadala vzrušeně, vylekaně, k smrti vyděšená a překypující radostí. Vypadala nádherně.

Myrddraal se snažil obrátit některé trolloky, snažil se vést útok proti mužům z Hlídky, ale nebylo to k ničemu. Dokonce i trolloci, kteří se snažili uprchnout, šli k zemi dřív, než stačili urazit padesát kroků. Mizelec i jeho kůň padli, ale nesrazily je šípy, nýbrž ruce a oštěpy zpanikařených trolloků. Teď ustupovali trolloci, pak se rozběhli, šílení strachy, prchali před šípy, které na ně pršely ze dvou stran, jakmile muži z Emondovy Role měli dost prostoru, aby mohli také zvednout luky. Trolloci padali. Myrddraalové se hroutili k zemi. Byla to jatka, ale Perrin to skoro neviděl. Faile.

U jeho třmene se objevil ten samý chlapec. „Vzácný pane Perrine!“ volal. Aby ho bylo slyšet přes muže a ženy, kteří teď křičeli radostí a úlevou, jak poslední trolloci, co se nedostali z dostřelu, padali. Perrin si myslel, že jich to mnoho nedokázalo, ale skoro nemohl myslet. Faile. Chlapec ho zatahal za nohavici. „Vzácný pane Perrine! Pantáta al’Thor říkal, abych ti řekl, že trolloci utíkají! A oni křičeli ‚Devenský Průsek‘! Totiž ti muži. Slyšel jsem je!“

Perrin se sklonil a prohrábl chlapci kudrnaté vlásky. „Jak se jmenuješ, mladíku?“

„Jaim Aybara, vzácný pane Perrine. Myslím, že jsme bratranci. Tak nějak, určitě.“

Perrin na chvíli zavřel oči, aby mu nevyhrkly slzy. A když je znovu otevřel, ruka se mu stále ještě chvěla na chlapcově hlavě. „No, bratránku Jaime, o dnešku budeš jednou vyprávět svým dětem. Povykládáš to svým vnukům a dětem svých vnuků.“

„Já žádný mít nebudu,“ prohlásil s přesvědčením Jaim. „Holky jsou hrozný. Smějou se ti a nemají rády nic, co stojí za to dělat, a nikdy nerozumíš tomu, co povídají.“

„Myslím, že jednou zjistíš, že jsou pravej opak. Něco z toho se nezmění, ale tohle ano.“ Faile.

Jaim se tvářil pochybovačně, ale pak se mu tvářička rozjasnila a obličejík mu rozdělil úsměv od ucha k uchu. „Počkej, až povím Hadovi, že mi vzácnej pán Perrin řekl bratránku!“ A vrhl se pryč, aby řekl Hadovi, který bude mít také děti, a všem ostatním chlapcům, kteří také budou mít děti, jednou. Slunce jim stálo přímo nad hlavou. Možná hodina. Celé to netrvalo ani hodinu. Jemu to připadalo jako celý život.

Tanečník pokročil dopředu a Perrin si uvědomil, že ho musel pobídnout. Jásající lidé šedákovi ustupovali z cesty, ale on je skoro neslyšel. Mezi kůly byly veliké mezery tam, kde je trolloci prorazili čirou váhou. Perrin jednou mezerou projel přes hromadu mrtvých trolloků a ani si toho nevšiml. Na otevřeném prostranství byl hotový koberec trolloků ježících se šípy a tu a tam se zmítal a mlátil sebou jehelníček připomínající mizelce. Perrin však měl oči jen pro jednu věc. Faile.

Ta vyrazila od řady hlídečských mužů, zastavila se, aby Bain zabránila jít za ní, a pak mu jela vstříc. Jela tak půvabně, jako by černá klisna byla její součástí, štíhlá a vzpřímená, navádějíc Vlaštovku spíš koleny než otěžemi, které ledabyle držela v jedné ruce. Ve vlasech měla stále vpletenou červenou svatební stuhu, jejíž konce jí visely na ramena. Musí jí najít nějaké květiny.

Ty zešikmené oči si ho chvíli prohlížely, její ústa... Určitě si musela být jistá, ale byla z ní cítit nejistota. „Říkala jsem, že půjdu,“ řekla nakonec s hlavou vysoko zdviženou. Vlaštovka zatančila do strany s vyklenutým krkem a Faile klisnu zvládla, aniž by si to zřejmě uvědomovala. „Neřekla jsem, jak daleko. Nemůžeš tvrdit, že jsem to řekla.“

Perrin ze sebe nedokázal vypravit ani slovo. Byla nádherná. Jen se na ni chtěl dívat, vidět ji, krásnou a živou, po svém boku. Byla cítit čistým potem jen se slabým náznakem bylinkového mýdla. Nebyl si jist, jestli je mu do smíchu nebo do pláče. Možná obojí. Chtěl tu vůni natáhnout až do plic.

Faile zamračeně pokračovala. „Oni byli připravení, Perrine. Opravdu byli. Skoro jsem nemusela nic říkat, abych je přesvědčila, že mají přijít sem. Trolloci je sice skoro neobtěžovali, ale oni viděli kouř. Putovaly jsme rychle, Bain a já, a do Hlídky jsme se dostaly, než začalo svítat. Zpátky jsme pak vyrazili, jakmile vyšlo slunce.“ Zamračení se změnilo v široký úsměv, dychtivý a pyšný. Takový nádherný úsměv. V tmavých očích jí jiskřilo. „Oni šli za mnou, Perrine. Šli za mnou! Dokonce ani Tenobie nikdy nevedla muže do bitvy. Jednou chtěla, když mi bylo osm, ale otec si s ní promluvil o samotě v jejích komnatách, a když vyjel do Morny, ona zůstala v paláci.“ S lítostivým úsměvem potom ještě dodala: „Myslím, že vy oba občas používáte stejný metody. Tenobie ho poslala do vyhnanství, ale bylo jí teprve šestnáct a sněmovně pánů se za pár týdnů podařilo změnit její názor. Zezelená závistí, až jí to povím.“

Znovu se odmlčela, tentokrát aby nabrala dech, a dala si pěst v bok. „To tu budeš jen tak sedět jako chlupatá hromádka neštěstí? Neřekla jsem, že odjedu z Dvouříčí. Tos řekl ty, ne já. Nemáš právo se zlobit, protože jsem neudělala, co jsem nikdy neslíbila!

A ty ses mě snažil poslat pryč, protože sis myslel, že tady umřeš! Vrátila jsem se, abych –“

„Miluju tě.“ Nic jiného říci nedokázal, ale kupodivu to stačilo. Ta slova mu ještě málem nevyšla z úst, když ona pobídla Vlaštovku dost blízko, aby ho mohla obejmout a přitisknout si mu hlavu na prsa. Zřejmě se ho snažila rozmáčknout. Perrin ji jemně hladil po vlasech, jen aby cítil jejich hedvábnou hebkost, jen aby ji cítil.

„Tolik jsem se bála, že přijdeme pozdě,“ říkala mu do kabátce. „Hlídečtí chlapi pochodovali, jak nerychleji dokázali, ale když jsme sem dorazili, viděla jsem trolloky, jak bojují přímo mezi domy, bylo jich tolik, jako by na vesnici spadla lavina, a vůbec jsem tě neviděla...“ Roztřeseně se nadechla a pomalu vydechla. Když znovu promluvila, měla hlas klidnější. „Dorazili i muži z Devenskýho Průseku?“

Perrin sebou trhl a přestal ji hladit. „Ano, dorazili. Tos taky zařídila ty?“ Začala se třást a jemu chvíli trvalo, než pochopil, že se směje.

„Ne, srdce moje, i když bych to udělala, kdybych mohla. Když dorazil ten muž se zprávou – ‚Přicházíme‘ – myslela jsem – doufala jsem – že to znamená právě tohle.“ Trochu se odtáhla a vážně se mu podívala do očí. „Nemohla jsem ti to říct, Perrine. Nemohla jsem v tobě vzbudit naději, když jsem to jenom tušila. Bylo by to moc krutý, kdyby... Nezlob se na mě, Perrine.“

Perrin ji se smíchem zvedl ze sedla a bokem si ji posadil před sebe. Ona se smála na protest a natáhla se přes vysokou hrušku, aby ho mohla obejmout oběma rukama. „Já se na tebe nikdy nebudu zlobit, př –“ Ona ho umlčela, když mu položila dlaň na ústa.

„Matka říká, že to nejhorší, co otec kdy udělal, bylo, když přísahal, že se na ni nikdy nebude zlobit. Trvalo jí rok, než ho přinutila, aby to vzal zpátky, a říká, že jak tu přísahu dodržoval, skoro se s ním nedalo žít. Ty se na mě budeš zlobit, Perrine, a já na tebe. Jestli mi chceš složit další svatební přísahu, tak přísahej, že to přede mnou nikdy nebudeš skrývat. Nemůžu vyřešit to, co mi nedovolíš vidět, manželi můj. Manželi můj,“ zopakovala spokojeným tónem a přitiskla se k němu. „Líbí se mi, jak to zní.“

Všiml si, že neřekla, že mu vždycky řekne, když se ona bude zlobit na něj. Z minulých zkušeností věděl, že to bude muset nejméně v polovině případů zjišťovat tím horším způsobem. A taky neslíbila, že před ním už nikdy nebude mít žádná tajemství. V té chvíli mu na tom však nezáleželo, jen když byla s ním. „Řeknu ti, když se na tebe budu zlobit, ženo moje,“ sliboval. Úkosem se na něj podívala, jako by si nebyla jistá, jak to má brát. Nikdy jim nebudeš ani zdaleka rozumět, bratránku Jaime, ale bude ti to úplně jedno.

Náhle si uvědomil mrtvé trolloky všude kolem sebe, jako černé pole plné opeřeného plevele, a svíjející se myrddraaly, kteří stále odmítali umřít. Pomalu obrátil Tanečníka. Jateční dvůr a všude pobití trolloci. Po zemi již poskakovaly vrány a supi kroužili jako velký přelévající se mrak. Ale žádní krkavci. A stejně to vypadalo na jihu, aspoň podle Jaima. Perrin viděl supy kroužit za vesnicí na důkaz. Nebylo to dost, aby to zaplatilo za Deselle, Adoru nebo malého Paeta a... Nebylo to dost. Objal Faile, dost pevně, až zachrčela, ale když ji chtěl pustit, položila ruce na jeho a pevně je přitiskla tam, kde byly. Ona byla dost.

Z Emondovy Role se hrnuli lidé. Bran kulhal a oštěp používal jako hůl, Marin se usmívala s rukou kolem jeho ramen, Daisu objímal její manžel Wit, a Gaul a Chiad kráčeli ruku v ruce, se závoji staženými dolů. Loial unaveně klopil uši a Tam měl na tváři krev. Flann Lewin stál jenom s pomocí své manželky Adiny. Skoro všichni byli od krve a většina měla obvazy. Ale vycházeli v houstnoucím zástupu, Elam a Dav, Ewin a Aram, Eward Candwin a Buel Dowtry, Hu a Tad, podomci z hostince U Vinného střiku, Ban a Tell a rytíři stále jedoucí pod tou vlkohlavou zástavou. Tentokrát neviděl chybějící tváře, jen ty, které byly tady. Verin a Alanna seděly na koních a Tomas a Ihvon jeli těsně za nimi. Starý Bili Congar mával džbánkem, jenž zcela jistě obsahoval pivo, nebo spíš pálenku, a Cenn Buie, stejně pokroucený jako vždy, i když pohmožděný, a Jac al’Seen s rukou kolem své ženy, a jeho synové a dcery se tlačili kolem nich se svými manželkami a manžely. Raen a Ila stále s dětmi na zádech. Tváře, které vůbec neznal. Muži, kteří museli pocházet z Devenského Průseku a statků na jihu. Chlapci a děvčata se smíchem pobíhali mezi nimi.

Rozestoupili se do stran, takže vytvořili velký kruh spolu s hlídečskými muži, s Faile a jím uprostřed. Všichni se vyhýbali umírajícím mizelcům, ale bylo to, jako by všude kolem ležící zplozence Stínu ani neviděli, dívali se jen na dvojici na Tanečníkovi.

Mlčky se dívali, až to Perrina začalo zneklidňovat. Proč někdo něco neřekne? Proč na mě tak civí?

Objevili se bělokabátníci, pomalu přijížděli od vesnice, v dlouhém blyštícím se čtyřstupu. Dain Bornhald jel v jejich čele s Jaretem Byarem. Každý bílý plášť zářil, jako by byl čerstvě vypraný. Všechna kopí se skláněla v přesně stejném úhlu. Ozvalo se mrzuté reptání, ale lidé ustupovali, aby je pustili doprostřed.

Bornhald zvedl ruku v okované rukavici, aby zástup zastavil. Ozvalo se zvonění udidel a vrzání sedel. Bornhald se postavil před Perrina. „Je po všem, zplozenče Stínu.“ Byarovi se chvěly rty, jen jen je ohrnout, ale Bornhaldův výraz se vůbec neměnil, ani nezvýšil hlas. „Trolloci jsou tady vyřízení. Jak jsme se dohodli, zatýkám tě teď jako temného druha a vraha.“

„Ne!“ Faile se otočila v sedle a s rozzlobeným výrazem vzhlédla k Perrinovi. „Co tím myslí, jak jste se dohodli!“

Její slova téměř utonula v křiku ze všech stran. „Ne! Ne!“ a „Ty nám ho nevezmeš!“ a „Zlatooký!“

Perrin, s pohledem upřeným na Bornhalda, zvedl ruku a pomalu nastalo ticho. Když všichni umlkli, řekl: „Řekl jsem, že nebudu odporovat, jestli nám pomůžete.“ Překvapilo ho, jak má klidný hlas, ačkoliv ho uvnitř pomaloučku zaplavoval ledový hněv. „Jestli nám pomůžete, bělokabátníku. Kde jste byli?“ Muž neodpověděl.

Z kroužku kolem Wita vystoupila Daisa Congarová. Wit se jí držel, jako by ji už nikdy nehodlal pustit. Ona zas držela manžela kolem ramen úplně stejným způsobem. Vypadali zvláštně, kdy ona pevně svírala své upravené vidle, byla o hlavu vyšší než její manžel, a držela ho, jako by ho chtěla chránit. „Byli na Trávníku,“ oznámila hlasitě, „hezky seřazení, a seděli na koních pěkně jako děvčata, seřazený o Letnicích k tanci. Ani nemrkli. Kvůli tomu jsme sem nakonec přišly...“ Ženy začaly hněvivě mručet na souhlas, „...když jsme viděly, že vás už skoro přemohli. A oni tam jenom seděli jako choroše na pařezu!“

Bornhald ani na okamžik neodtrhl oči od Perrina, ani nemrkl. „Snad sis nemyslel, že ti uvěřím?“ ohrnul rty. „Tvůj plán neuspěl jenom proto, že dorazili ostatní – že ano? – a ty s tím nemáš nic společného.“ Faile se posunula. Perrin, aniž uhnul očima od bělokabátníka, jí položil prst na rty ve chvíli, kdy otevřela ústa. Ona ho kousla – tvrdě – ale neřekla nic. Bornhald konečně začal zesilovat hlas. „Zařídím, abys visel, zplozenče Stínu. Zařídím, abys visel, ať to stojí, co to stojí! Zařídím, abys chcípl, i kdyby hořel celý svět!“ Poslední slova už křičel. Byar vytáhl meč na dlaň z pochvy. Mohutný bělokabátník za ním – Perrin měl dojem, že se jmenuje Farran – svůj tasil úplně a s potěšeným úsměvem, kde Byar cenil zuby.

Ztuhli, protože se ozvalo chřestění, jak muži z toulců vytahovali šípy a všude kolem zvedali luky, natahovali opeření šípů až k uším a každá široká hlavice byla namířená na jednoho bělokabátníka. Podél celého zástupu vrzala sedla s vysokými rozsochami, jak si muži znepokojeně poposedali. Bornhald však nedával najevo strach, a ten z něj ani nebyl cítit. Přicházela od něj jedině nenávist. Téměř horečnatýma očima přelétl Dvouříčany obklopující jeho muže a pak se vrátil pohledem, stejně rozpáleným a plným nenávisti, k Perrinovi.

Perrin kývl a napjaté tětivy byly váhavě povolovány, luky se pomalu skláněly dolů. „Vy jste nám nepomohli.“ Hlas měl studený jako železo a tvrdý jako kovadlina. „Od chvíle, kdy jste dorazili do Dvouříčí, pomoc, kterou jste poskytli, byla většinou náhodná. Nikdy vám nezáleželo na tom, jestli někoho zabijí nebo vypálí, jen když jste si našli někoho, koho jste mohli nazvat temným druhem.“ Bornhald se zachvěl, ale oči mu stále hořely. „Teď je čas, abyste odešli. Ne jenom z Emondovy Role. Je čas, aby sis sebral ty svoje bělokabátníky a vypadl z Dvouříčí. Hned, Bornhalde. Odcházíte hned teď.“

„Jednou tě uvidím viset,“ řekl Bornhald tiše. Trhl rukou, aby ho jeho muži následovali, a pobídl koně kupředu, jako by chtěl přes Perrina přejet.

Perrin odvedl Tanečníka stranou. Chtěl, aby tihle muži odešli, nechtěl další zabíjení. Ať si ten muž má poslední gesto vzdoru.

Bornhald hlavu neotočil, ale Byar, s vpadlými tvářemi, za Perrinem svůj nenávistný pohled obrátil. Farran se na něj pro změnu díval s lítostí, kdo ví proč. Ostatní upírali oči před sebe, jak kolem projížděli za zvonění postrojů a klapotu kopyt. Kruh se mlčky otevřel, aby mohli projet na sever.

K Perrinovi přistoupil hlouček deseti dvanácti opěšalých mužů, někteří měli neladící kousky staré zbroje a všichni se nejistě zubili, jak kolem projížděli poslední bělokabátníci. Žádného z nich nepoznal. Chlapík s tváří jako z vydělané kůže se širokým nosem vypadal jako jejich vůdce. Bílé vlasy měl nepokryté, ale až ke kolenům mu visela kroužková košile, i když mu kolem krku vykukoval límec sedláckého kabátce. Neohrabaně se uklonil přes svůj luk. „Jerinvar Barstere, můj pane Perrine. Jer, tak mi říkaj.“ Mluvil rychle, jako by se bál, že mu někdo skočí do řeči. „Odpusť, že tě otravuju. Pár chlapů ty bělokabátníky vyprovodí, jestli je to v pořádku. Spousta jich chce jít domů, i když se tam do tmy nedostaneme. V Hlídce je jednou tolik bělokabátníků, ale ti nepůjdou. Mají rozkazy se udržet, říkali. Banda hlupáků, jestli chceš znát můj názor, a nám už pěkně leze krkem, jak lidem strkají nosy do domů a snaží se tě donutit, abys z něčeho obvinil svýho souseda. Vyprovodíme je, jestli je to v pořádku.“ Rozpačitě se podíval na Faile a sklonil hlavu se širokou bradou, ale proud slov se nezpomalil. „Odpusť, má paní Faile. Nechtěl jsem tě otravovat, ani tvýho pána. Jen jsem chtěl, aby určitě věděl, že stojíme za ním. Máš to skvělou ženskou, můj pane. Skvělou ženskou. Bez urážky, má paní. No, ještě svítí slunko a mluvením se ovce neostřihaj. Odpusť, že jsem otravoval, můj pane Perrine. Odpusť, má paní Faile.“ Znovu se uklonil, ostatní ho napodobili a spěchali, jak je poháněl, a tiše jim říkal: „Není čas, abychom otravovali vzácnýho pána a tuhle paní. Ještě máme práci.“

„Co to bylo?“ divil se Perrin trochu ohromený tím proudem slov. Daisa a Cenn toho dohromady tolik namluvit nedokázali. „Ty ho znáš, Faile? Z Hlídky?“

„Pantáta Barstere je starosta Hlídky a ostatní jsou vesnická rada. Hlídečský ženský kroužek pošle dolů delegaci s jejich vědmou, jakmile bude jistý, že je to bezpečný. Aby viděli, jestli je ‚tenhle pán Perrin‘ správný pro Dvouříčí, říkaly, ale celou dobu chtěly, abych jim ukázala, jak se správně klanět, a vědma, Edelle Gaelinová, ti přinese taštičky s křížalama.“

„Ó, ať shořím!“ vydechl Perrin. Šířilo se to. Věděl, že to měl udusit hned na začátku. „Neříkejte mi tak!“ zařval za odcházejícími muži. „Já jsem kovář! Slyšíte mě? Kovář!“ Jer Barstere se obrátil, zamával mu a kývl, než popohnal své muže dál.

Faile, dusíc se, ho zatahala za vousy. „Ty jsi tak sladký hlupáček, můj pane Kováři. Teď už je pozdě to zastavit.“ Náhle byl její úsměv opravdu zlomyslný. „Manželi, je tu nějaká naděje, že budeš brzy moct strávit chvíli se svou ženou o samotě? Svatba ze mě zřejmě udělala stejně drzou holku jako jsou Domani! Vím, že musíš být unavený, ale –“ S vyjeknutím se zarazila a chytila se ho za kabátec, jak Perrin pobodl Tanečníka do cvalu směrem k hostinci U Vinného střiku. Pro jednou mu provolávání slávy, které se za ním neslo, vůbec nevadilo. „Zlatooký! Pán Perrin! Zlatooký!“

Ze silné větve hustě olistěného dubu na okraji Západního polesí sledoval Ordeith Emondovu Roli o míli dál na jih. Bylo to nemožné. Zbičovat je. Stáhnout z kůže. Všechno šlo podle plánu. Dokonce i Isam mu hrál do rukou. Proč ten hlupák přestal přivádět trolloky? Měl jich přivést dost, aby se jimi celé Dvouříčí jen černalo! Ze rtů mu stékaly sliny, ale on si toho nevšímal, stejně jako si nevšímal toho, jak si jeho ruce pohrávají s opaskem. Hnát je, až jim pukne srdce! S křikem je přivést do hrobu! Všechno bylo naplánováno, aby to k němu přivedlo Randa al’Thora, a takhle to skončilo! Dvouříčí nemělo skoro škrábnutí. Pár vypálených statků se nepočítalo, ani pár sedláků zaživa naporcovaných do trolločích kotlů. Chci, aby Dvouříčí shořelo. Aby shořelo a ten oheň žil ve vzpomínkách lidí tisíc let!

Prohlížel si praporec vlající nad vesnicí a ten, co byl kousek pod ním. Šarlatová vlčí hlava na šarlatově lemovaném bílém poli, a rudý orel. Rudá pro krev, kterou musí Dvouříčí prolít, aby to přimělo Randa al’Thora výt. Manetheren. To má být asi prapor Manetherenu. Někdo jim vyprávěl o Manetherenu, že? Co tihle hlupáci vědí o slávě Manetherenu? Manetheren. Ano. Existovalo víc způsobů, jak je potrápit. Zasmál se tak silně, až málem spadl z dubu, než si uvědomil, že se nedrží oběma rukama, protože jednu měl zaťatou do opasku na místě, kde by měla být dýka. Smích se změnil ve škleb, když se na ruku zadíval. Bílá věž měla to, co mu bylo ukradeno. To, nač měl právo staré jako trolločí války.

Nechal se spustit až na zem a vyškrábal se na koně, než se podíval na své společníky. Na své psy. Asi třicet zbývajících bělokabátníků už své bílé pláště samozřejmě nenosilo. Matnou plátovou i kroužkovou zbroj měli pokrytou rzí a Bornhald by nikdy nepoznal ty mrzuté, podezíravé tváře, špinavé a neoholené. Lidé pozorovali Ordeitha, nedůvěřiví, a přesto ustrašení, a na myrddraala ve svém středu, s bezokou tváří bledou jako červ a stejně sklíčenou, jako měli oni, se ani nepodívali. Půlčlověk se bál, že to Isam zjistí. Isama nijak nepotěšilo, když při nájezdu na Tarenský Přívoz tolik lidí uniklo, aby roznesli zprávu o tom, co se děje ve Dvouříčí. Ordeith se při pomyšlení na Isamovo znepokojení zahihňal. Ten chlap byl problém na jindy, jestli přežije.

„Pojedeme do Tar Valonu,“ štěkl. Rychlá jízda, aby předběhli Bornhalda u přívozu. Manetherenská zástava zvednutá ve Dvouříčí znovu po všech těch staletích. Jak ho Rudý orel sužoval v těch dávných dobách. „Ale nejdřív Caemlyn!“ Zbičovat je a stáhnout z kůže! Ať nejdřív zaplatí Dvouříčí a Rand al’Thor, a pak...

Se smíchem odcválal lesem k severu a ani se neohlédl, jestli ho ostatní následují. Budou ho následovat. Teď neměli kam jít.

57

Rozkol v Trojí zemi

Pustinu spalovalo roztavené odpolední slunce vrhající stín přes hory na severu, nyní těsně vepředu. Vyprahlé kopce ubíhaly Jeade’enovi pod kopyty, vysoké i nízké jako vlny v oceánu z rozpukaného jílu, míle vlnící se za nimi. Hory upoutávaly Randovu pozornost od chvíle, kdy mu na ně předešlý den padl zrak. Neměly sněhové čepičky, neboť nebyly tak vysoké jako pohoří Oparů, natož Páteř světa, byly to spíš zubaté tabule hnědého a šedého kamene, na několika místech se žlutými či červenými pruhy nebo pásy třpytících se vloček, popadaných tak, že člověka by spíš napadlo přejít pěšky Dračí stěnu. Rand si povzdechl, poposedl si v sedle a upravil si šufu, kterou nosil přes červený kabátec. V těch horách ležel Alcair Dal. Brzy bude něčemu konec, nebo začátek. Možná obojí. Brzy, možná.

Žlutovlasá Adelin snadno držela krok před grošákem a devět dalších sluncem osmahlých Far Dareis Mai kolem něj vytvářelo široký kruh, všechny s puklíři a oštěpy v rukou, luky v pouzdrech měly na zádech a černé závoje jim visely na prsou, připraveny k okamžitému použití. Randova čestná stráž. Aielové to tak sice nenazývali, ale Děvy šly k Alcair Dalu na Randovu počest. Tolik rozdílů, a on u poloviny z nich nevěděl, co znamenají i když je viděl.

Například Aviendžino chování k Děvám a jejich k ní. Většinu času, jako třeba teď, kráčela vedle jeho koně s rukama složenýma, s loktuší na ramenou, zelené oči pod tmavým šátkem upřené na hory před sebou, s Děvami promluvila jen zřídka, a i tak jen pár slůvek, ale na tom nic divného nebylo. Její zkřížené paže, to bylo jádro problému. Děvy věděly, že nosí slonovinový náramek, ale zřejmě předstíraly, že to nevidí. Ona ho sice odmítala sundat, ale přesto skrývala zápěstí pokaždé, když si myslela, že se některá dívá.

Nemáš žádné společenstvo, řekla mu Adelin, když navrhl, že by ho mohl doprovázet někdo jiný než Děvy oštěpu. Každého náčelníka, ať kmene či klanu, budou doprovázet muži ze společenstva, k němuž patřil, než se stal náčelníkem. Nemáš žádné společenstvo, ale tvoje matka byla Děva. Žlutovlasá žena a ostatních devět se na Aviendhu ani nepodívaly, když stála pár kroků před vstupní halou pod Lianinu střechu. Nedívaly se schválně. Po nespočetná léta Děvy, které se nevzdaly oštěpu, odevzdávaly své děti moudrým, aby je ty předaly jiným ženám, aniž by samy věděly, kam dítě jde, ani je-li to chlapec, či holčička. Teď se syn Děvy vrátil k nám a my ho známe. Půjdeme do Alcair Dalu na tvou počest, synu Shaiel, Děvy Chumai Taardadů. Měla tak kamenný výraz – vlastně takový výraz měly všechny včetně Aviendhy – až si pomyslel, že by ho mohly vyzvat k tanci s oštěpy, kdyby odmítl.

Když přijal, nechaly ho znovu projít tím obřadem „pamatuj na čest", tentokrát s nějakým pitím, co se jmenovalo oosquai, vyrobeným ze zemai, a s každou musel vypít maličký stříbrný šálek až do dna. Deset Děv, deset maličkých šálků. Ta tekutina vypadala jako lehce dohněda zabarvená voda a chutnala skoro stejně – a byla silnější než dvakrát přepálená pálenka. Pak nedokázal jít rovně a ony ho musely doprovodit do postele. Smály se mu a nijak se neohlížely na jeho námitky, tedy na ty, na které se zmohl, jelikož ho pořád lechtaly, až skoro nemohl popadnout dech, jak se smál sám. Všechny až na Aviendhu. Ne že by odešla, zůstala a celou věc sledovala s tváří tak nehybnou, jako by ji měla z kamene. Když ho Adelin a ostatní konečně dostaly do pokrývek a odešly, Aviendha se posadila ke dveřím, rozložila si těžké tmavé sukně a s tím kamenným výrazem ho pozorovala, dokud neusnul. Když se probudil, byla pořád tam a pořád ho pozorovala. A odmítala se bavit o Děvách, o oosquai, prostě o čemkoliv z toho. Co se jí týkalo, nic z toho se nestalo. Byly-li Děvy stejně nesdílné, to nevěděl. Jak jste se mohli podívat deseti ženám do tváře a zeptat se jich, proč opily a hrály s vámi hru, při níž vám svlékly šaty a uložily vás do postele?

Tolik rozdílů, tak málo jich dávalo aspoň trochu smysl, který by viděl, a nedalo se vůbec poznat, o který by mohl klopýtnout a zničit tak veškeré své plány. Přesto si nemohl dovolit čekat. Ohlédl se přes rameno. Co se stalo, stalo se. A kdo může říci, co se ještě stane?

Z dost velké vzdálenosti ho následovali Taardadové. Ne jen z klanu Devět údolí a Jindo, ale také klany Miadi a Čtyři kameny, Chumai a Krvavá voda a víc, široké zástupy obklopující hrkotající formanské povozy a oddíl moudrých, táhnoucí se na dvě míle dozadu v mihotajícím se rozpáleném vzduchu, lemované zvědy a běžci. S každým dnem přicházeli další a další v odpověď na běžce, které vyslal Rhuark onoho prvního dne, stovka mužů a Děv tady, tři stovky támhle, pět set, podle velikosti klanu a podle toho, co každá držba potřebovala na ochranu.

V dálce na jihu a na západě se klusem blížily další tlupy, za nimiž se do vzduchu zvedal prach. Možná tihle Aielové patřili k nějakému jinému kmeni na cestě do Alcair Dalu, ale Rand si to nemyslel. Zatím se představily jenom dvě třetiny klanů, ale on odhadoval, že se za ním táhne dobře na patnáct tisíc Taardad Aielů. Vojsko na pochodu, a stále se rozrůstalo. Na setkání náčelníků přicházel skoro celý kmen, čímž byly porušeny téměř všechny zvyky.

Jeade’en náhle překročil hřeben a tam dole, v dlouhé široké kotlině, byl jarmark připravený pro setkání a na kopcích za kotlinou tábory kmenových a klanových náčelníků, kteří již dorazili.

Mezi dvěma třemi stovkami nízkých stanů bez bočních stěn, stojících daleko od sebe, byly obrovské stany ze stejné nahnědlé látky, které byly dost vysoké, aby se v nich dalo stát, se zbožím vyloženým ve stínu na pokrývkách. Hrnčířské zboží polévané glazurami jasných barev a ještě barevnější tkané koberce, šperky ze zlata a stříbra. Hlavně aielské výrobky, ale budou tu i předměty pocházející ze zemí za Pustinou, možná i včetně hedvábí a slonoviny z dálného východu. Nikdo však neobchodoval. Těch pár mužů a žen v dohledu sedělo v některém stanu, většinou o samotě.

Z pěti táborů, roztroušených na výšinách kolem jarmarku, čtyři vypadaly stejně prázdné, jen pár tuctů mužů či Děv přecházelo mezi stany vztyčenými pro dobře tisíc lidí. Pátý tábor se rozkládal na dvakrát větším prostoru než kterýkoliv z ostatních a byly v něm vidět stovky lidí a další byly určitě ve stanech.

Rhuark doklusal na kopce za Randem s deseti Aethan Dor, Rudými štíty, následován Heirnem s deseti Tain Shari, Pravé krve, a asi čtyřiceti dalšími klanovými náčelníky se svými čestnými doprovody, všichni s oštěpy a puklíři, luky a toulci. Byla to slušná síla, víc, než jich dobylo Tearský Kámen. Někteří z Aielů v táborech a mezi velkými stany se teď dívali směrem na kopec. Rand tušil, že se nedívají na zde přítomné Aiely. Dívali se na něj. Na muže na koni. Věc, kterou v Trojí zemi vídávali zřídka. Než s nimi skončí, ukáže jim toho víc.

Rhuark upřel zrak na největší tábor, kde se mezi stany hemžilo víc Aielů v cadin’sor, a všichni se dívali jeho směrem. „Shaidové, jestli se nemýlím,“ poznamenal tiše. „Couladin. Nejsi jediný, kdo porušuje zvyky, Rande al’Thore.“

„Možná je dobře, že jsem to udělal.“ Rand si stáhl šufu z hlavy a nacpal si ji do kapsy kabátce na angrial, vyřezávanou sošku muže s kulatým obličejem a mečem na kolenou. Slunce ho začalo pálit na obnažené hlavě, aby mu předvedlo, jakou ochranu mu látka poskytovala. „Kdybychom přišli podle zvyku...“ Shaidové klusali k horám nechávajíce za sebou na pohled prázdné stany. A způsobili menší rozruch v ostatních táborech a na jarmarku. Aielové přestali zírat na muže na koni a dívali se za Shaidy. „Mohl by sis vynutit cestu do Alcair Dalu proti přesile dva na jednoho nebo víc, Rhuarku?“

„Ne dokud se nesetmí,“ odvětil náčelník kmene pomalu, „dokonce ani proti shaidským okrádačům psů. Tohle je víc než porušení zvyku. Dokonce i Shaidové by měli mít víc cti!“

Ostatní Taardadové na vrcholku kopce začali rozzlobeně mumlat na souhlas. Až na Děvy. Ty se z jakéhosi důvodu shromáždily o kus dál kolem Aviendhy a vážně mezi sebou cosi probíraly. Rhuark tiše pronesl pár slov k jednomu ze svých Rudých štítů, zelenookému bojovníkovi, který vypadal, jako by jeho obličej používali k zarážení kůlů, a ten se obrátil a rychle se rozběhl dolů z kopce vstříc blížícím se Taardadům.

„Tys tohle čekal?“ zeptal se Rhuark Randa, jakmile Rudý štít odešel. „Proto jsi povolal celý kmen?“

„Ne přesně kvůli tomu, Rhuarku.“ Shaidové začali vytvářet řady před úzkým horským sedlem. Zahalovali si tváře. „Ale Couladin neměl žádný jiný důvod k tomu, aby odešel už v noci, než že někam spěchal, a kde by byl raději než tady, aby mi mohl působit potíže? Ostatní už jsou v Alcair Dalu? Proč?“

„Příležitost, kdy se náčelníci sejdou, si nikdo nenechá ujít, Rande alThore. Povedou se hovory ohledně rozepří kvůli hranicím, pastevním právům a spoustě jiných věcí. Vodě. Když se sejdou dva Aielové z různých kmenů, baví se o vodě. Tři ze tří kmenů a baví se o vodě a pastvě.“

„A čtyři?“ zeptal se Rand. Pět kmenů tu již bylo, s Taardady to dělalo šest.

Taardadové se rozestoupili, aby mohly projít moudré s loktušemi na hlavách. Moirain, Lan a Egwain přijížděli za nimi. Egwain a Aes Sedai měly ty kusy bílé látky kolem hlavy, vlhká napodobenina pokrývek hlavy aielských žen. Mat také přijel, sám, s oštěpem s černým ratištěm přes sedlo. Klobouk se širokou krempou mu stínil obličej, když si prohlížel, co leželo před nimi.

Strážce si pro sebe kývl, když uviděl Shaidy. „To by mohlo být ošklivé,“ prohodil tiše. Jeho černý hřebec koulel očima na Randova grošáka. Jen to, a Lan už se soustředil na řady Aielů před sedlem, přesto však poplácal Mandarba po krku. „Ale teď ještě ne, myslím.“

„Ještě ne,“ souhlasil Rhuark.

„Kdybys mi jen... dovolil jít dovnitř s tebou.“ Až na to docela krátké zaváhání byl Moirainin hlas stejně vyrovnaný jako vždy. Na bezvěkém obličeji měla chladně klidný výraz, ale tmavé oči upírala na Randa, jako by ho samotný její pohled dokázal přimět couvnout.

Amysiny dlouhé světlé vlasy, které jí visely zpod šátku, zavířily, jak moudrá důrazně zavrtěla hlavou. „To není jeho rozhodnutí, Aes Sedai. Tohle je záležitost náčelníků, záležitost mužů. Kdybychom tě teď nechaly jít do Alcair Dalu, až by se příště sešly moudré nebo správkyně střechy, někteří klanoví náčelníci by do toho chtěli strkat nos. Myslí si, že se pleteme do jejich věcí a často se snaží plést do našich.“ Rychle se na Rhuarka usmála, aby mu naznačila, že jeho tím nemyslela. Bezvýrazný obličej jejího manžela Randovi prozradil, že si myslí pravý opak.

Melain si tiskla loktuši pod bradou a upřeně se dívala na Randa. Jestli už nesouhlasila s Moirain, aspoň nedůvěřovala tomu, co udělá. Rand od chvíle, kdy opustili Chladné skály, skoro nespal. Jestli mu nahlížely do snů, viděly tam jenom noční můry.

„Buď opatrný, Rande al’Thore,“ řekla Bair, jako by mu četla myšlenky. „Unavený muž dělá chyby. Dneska si žádné chyby dovolit nemůžeš.“ Stáhla si šátek na hubená ramena a do slabého hlasu se jí vloudil téměř rozhněvaný tón. „My si nemůžeme dovolit, abys ty dělal chyby. Aielové si to nemůžou dovolit.“

Příjezd dalších jezdců na kopec přitáhl znovu pozornost k nim. Mezi stany tvořilo několik set Aielů, mužů v cadin’sorech a dlouhovlasých žen v sukních, halenách a šátcích, pozorný dav. Jejich pozornost se přesunula, když se napravo za svým mulím spřežením objevil Kadereho zcela zaprášený bílý vůz, s těžkým formanem v krémovém plášti na kozlíku spolu s Isendrou v bílém hedvábí a s ladícím slunečníkem. Keillein vůz následoval, s Nataelem u opratí vedle ní, a pak se objevily plachtami překryté vozy a nakonec tři velké vozy s vodou, jako obrovské sudy na kolech se spřeženími mnoha mul. Jak vozy rachotily kolem za skřípění nenamazaných os, všichni se dívali na Randa, Kadere a Isendra, Natael ve svém kejklířském záplatovaném plášti, Keille s mohutným trupem obaleným ve sněhobílé látce s bílým krajkovým šátkem na slonovinových hřebenech. Rand poplácal Jeade’ena po klenutém krku. Muži a ženy se začali hrnout na jarmark, vstříc blížícím se vozům. Shaidové čekali. Už brzy.

Egwain pobídla bílou klisnu blíž k Jeade’enovi. Grošovaný hřebec se snažil otřít o Rosu a za jeho námahu se mu dostalo pěkného kousnutí. „Nedal jsi mi žádnou možnost si s tebou od Chladných skal promluvit, Rande.“ Rand neříkal nic. Byla z ní teď Aes Sedai, a nejen proto, že si tak říkala. Napadlo ho, jestli ho taky špehuje ve snech. Obličej měla strhaný, tmavé oči unavené. „Nebuď tak zabraný do sebe, Rande. Nebojuješ sám. Bojují za tebe i jiní.“

Rand se zamračil a snažil se na ni nedívat. Jeho první myšlenka patřila Emondově Roli a Perrinovi, ale netušil, jak by mohla vědět, kam se Perrin poděl. „Co tím myslíš?“ zeptal se nakonec.

„Já bojuji za tebe,“ prohlásila Moirain dřív, než Egwain stačila otevřít ústa, „stejně jako Egwain.“ Obě ženy si vyměnily rychlý pohled. „Bojují za tebe i lidé, kteří to nevědí, stejně jako ty neznáš je. Ty si neuvědomuješ, co to znamená, že si vynucuješ tvar krajky věků, viď? Vlnky, které se šíří kolem tvých činů, vlnky, které se šíří kolem tvé pouhé existence, se šíří vzorem, aby změnily tkanivo vláken života, o nichž si nikdy ani neuvědomíš, že tu jsou. Ta bitva ani zdaleka není tvoje. Ty však stojíš uprostřed této sítě ve vzoru. Jestli neuspěješ a padneš, neuspěje a padne všechno. A protože já nemohu vstoupit do Alcair Dalu, dovol, ať tě doprovází Lan. Pár očí navíc, které ti budou hlídat záda.“ Strážce se pootočil v sedle a zamračil se na ni. Když byli Shaidové zahalení k zabíjení, nebyl zvlášť ochotný ji tu nechat bez ochrany.

Rand si nemyslel, že si měl všimnout toho pohledu, který si vyměnily Egwain s Moirain. Takže před ním mají tajemství. Egwain měla oči Aes Sedai, tmavé a nečitelné. Vrátily se k němu Aviendha a Děvy. „Ať Lan zůstane s tebou, Moirain. Mou čest nesou Far Dareis Mai.“

Moirain se napjaly koutky úst, ale co se Děv týkalo, zřejmě to bylo právě to, co měl říci. Adelin a ostatní se zeširoka usmály.

Dole se Aielové tlačili kolem vozků, kteří začali vypřahat muly. Ne všichni však věnovali Aielům pozornost. Keille a Isendra se na sebe dívaly ze sousedních vozů. Natael naléhavě mluvil do jedné ženy a Kadere do druhé, až s tím soubojem očima konečně přestaly. Obě ženy se takhle chovaly už delší čas. Kdyby byly muži, Rand by čekal, že už dávno dojde na pěsti.

„Buď na stráži, Egwain,“ řekl Rand. „Vy všichni, buďte na stráži.“

„Aes Sedai nebudou obtěžovat dokonce ani Shaidové,“ prohlásila Amys, „stejně jako by neobtěžovali Bair nebo Melain nebo mne. Některé věci by nespáchal dokonce ani Shaido.“

„Jen buďte na stráži!“ Nechtěl, aby to znělo tak ostře. Dokonce i Rhuark se na něj podíval. Oni to nechápali a on se jim to neodvažoval říci. Zatím ne. Kdo do jejich pasti šlápne první? Musel riskovat je stejně jako sebe.

„A co já, Rande?“ ozval se náhle Mat, který si převaloval mezi prsty zlatou minci, jako by si to vůbec neuvědomoval. „Máš nějaký námitky, když půjdu s tebou?“

„Ty chceš jít? Myslel jsem, že radši zůstaneš s formany.“

Mat se zamračil na vozy dole a zadíval se na Shaidy seřazené před horským sedlem. „Nemyslím, že bude snadný se odsud dostat, když se necháš zabít. Ať shořím, jestli mě nestrčíš do kotle tak nebo tak... Dovienya,“ zamumlal – Rand ho to slyšel říkat už předtím. Lan tvrdil, že to ve starém jazyce znamená „štěstí“ – a vyhodil minci do vzduchu. Když se ji snažil zase chytit, odrazila se mu od konečků prstů a spadla na zem. Nějak, nepravděpodobně, peníz přistál na hraně a začal se kutálet dolů, odrážeje se cestou od prasklin v rozpukaném jílu, třpytil se ve slunci a kutálel se až dolů k vozům, kde konečně přepadl naplocho. „Ať shořím, Rande,“ zavrčel, „přál bych si, abys to nedělal.“

Isendra minci zvedla, narovnala se, prohlédla si ji a vzhlédla nahoru na kopec. Ostatní tam hleděli také. Kadere a Keille a Natael.

„Můžeš jít,“ řekl Rand. „Rhuarku, není už čas?“

Kmenový náčelník se ohlédl přes rameno. „Ano. Právě...“ Za ním začaly dudy hrát pomalou taneční melodii, „...teď.“

K dudám se přidal zpěv. Aielští chlapci přestávali až na zvláštní příležitosti zpívat, když dosáhli mužnosti. Aielan od chvíle, kdy se chopil oštěpu, zpíval pouze bojové písně a žalozpěvy za mrtvé. V harmonii jednotlivých částí byly určitě i hlasy Děv, ale hlubší mužské hlasy je pohltily.

„Smočme si oštěpy – když slunce stoupá výš.

Smočme si oštěpy – když se sklání níž.“

O půl míle napravo se objevili Taardadové, běželi do rytmu písně ve dvojstupu, oštěpy měli připravené, tváře zahalené, zdánlivě nekonečný zástup se valil k horám.

„Smočme si oštěpy – Kdo se bojí zemřít?

Smočme si oštěpy – Nikdo, koho znám!“

V táborech kmenů a na jarmarku Aielové užasle zírali. Něco v jejich postoji Randovi prozradilo, že mlčí. Někteří vozkové stáli, jako by byli ohromeni. Ostatní nechali muly běhat a vrhli se pod vozy. A Keille a Isendra, Kadere a Natael pak pozorovali Randa.

„Smočme si oštěpy – dokud ještě žiješ.

Smočme si oštěpy – než život skončí.

Smočme si oštěpy!“

„Půjdeme?“ Nečekal, až Rhuark kývne, než pobídl Jeade’ena dolů z kopce. Adelin a ostatní Děvy se zařadily za něj. Mat chvíli váhal, než pobídl Oka za nimi, ale Rhuark a taardadští klanoví náčelníci, každý se svými deseti muži, vykročili hned s grošákem. Jednou, v půli cesty ke stanům, se Rand ohlédl nahoru na kopec. Moirain a Egwain seděly na koních vedle Lana. Aviendha stála se třemi moudrými. Všichni ho pozorovali. Téměř zapomněl, jaké to je, když ho nikdo nepozoruje.

Když dojel na jarmark, vyšla mu vstříc delegace, deset dvanáct žen v sukních a halenách a spoustě zlata, stříbra a slonoviny, a stejně tolik mužů v šedých a hnědých cadin’sorech, ale neozbrojených, až na nože u pasu, a ty byly menší než zbraň s těžkou čepelí, jakou měl Rhuark. Přesto zaujali postavení, které Randa a ostatní přinutilo zastavit, a zdálo se, že si nevšímají zahalených Taardadů běžících na východ a na západ od nich.

„Smočme si oštěpy – Život je sen.

Smočme si oštěpy – Sny mají konec.“

„Tohle jsem od tebe nečekal, Rhuarku,“ prohlásil silný šedovlasý muž. Nebyl tlustý – Rand ještě nikdy neviděl tlustého Aiela – u něj to byly svaly. „Dokonce i od Shaidů to bylo překvapení, ale od tebe!“

„Čas změny, Mandhuine,“ opáčil náčelník kmene. „Jak dlouho tu Shaidové byli?“

„Dorazili za východu slunce. Proč putovali v noci, kdo může říct?“ Mandhuin se lehce zamračil na Randa a naklonil hlavu směrem k Matovi. „Zvláštní časy, opravdu, Rhuarku.“

„Kdo je tu kromě Shaidů?“ zeptal se Rhuark.

„My Goshienové jsme dorazili první. Pak Shaaradové.“ Silný muž se zamračil, když vyslovoval jméno svých pokrevních nepřátel, aniž by si přestal prohlížet oba mokřiňany. „Chareenové a Tomanelle přišli poslední. A nakonec Shaidové, jak jsem říkal. Sevanna přesvědčila náčelníky, aby šli, teprve nedávno. Bael neviděl důvod, proč se dneska scházet, ani někteří z dalších.“

Žena se širokou tváří ve středních letech, s vlasy žlutějšími než měla Adelin, si dala pěsti v bok, až slonové a zlaté náramky zachřestily. Měla jich tolik, kolik náhrdelníků, jako Amys a její sestra-žena dohromady. „Slyšeli jsme, že Ten, kdo přichází s úsvitem, vyšel z Rhuideanu, Rhuarku.“ Mračila se na Randa a Mata. Vlastně se na ně mračila celá delegace. „Slyšeli jsme, že dnes bude ohlášen Car’a’carn. Dřív než dorazí všechny kmeny.“

„Tak vám někdo vykládal proroctví,“ řekl Rand. Pobídl grošáka a delegace mu ustoupila z cesty.

„Dovienya,“ zamumlal Mat. „Mia dovienya nesodhin soende.“ Ať to znamenalo cokoliv, znělo to jako toužebné přání.

Zástupy Taardadů již dorazily k Shaidům a Rhuarkovi válečníci se k nim obrátili čelem na několik set kroků, stále zahalení, stále zpívající. Neudělali jediný pohyb, který by mohl vypadat výhružně, opravdu, jen tam tak stáli, patnáct nebo dvacetkrát víc než Shaidů, a zpívali, jejich hlasy duněly v proplétající se melodii.

„Smočme si oštěpy – až zmizí stín.

Smočme si oštěpy – až voda vyschne.

Smočme si oštěpy – Jak dlouho z domova?

Smočme si oštěpy – Dokud nezemřu!“

Rand dojel blízko k černě zahaleným Shaidům a viděl, jak Rhuark zvedá ruku ke svému závoji. „Ne, Rhuarku. Nejsme tu, abychom s nimi bojovali.“ Chtěl tím říci, že doufá, že až na to nedojde, ale Aielan to vzal jinak.

„Máš pravdu, Rande al’Thore. Žádná čest pro Shaidy.“ Nechal závoj viset dole a zesílil hlas. „Žádná čest pro Shaidy.“

Rand ani neobrátil hlavu, aby se podíval, ale cítil, jak válečníci za ním snímají černé závoje.

„Ó, krev a popel!“ zavrčel Mat. „Krev a zatracenej popel!“

„Smočme si oštěpy – až slunce vychladne.

Smočme si oštěpy – až voda poteče.

Smočme si oštěpy...“

Shaidové začali dost znepokojeně přešlapovat. Ať už jim Couladin nebo Sevanna řekli cokoliv, uměli počítat. Tančit s oštěpy s Rhuarkem a těmi, kdo byli s ním, byla jedna věc, i kdyby to bylo proti všem zvyklostem. Avšak čelit tolika Taardadům, kteří by je mohli jednoduše smést, bylo něco zcela jiného. Pomalu se rozestoupili a ustupovali dozadu, aby mohl Rand projet, ustupovali stále dál, aby udělali širší průchod.

Rand si zhluboka vydechl úlevou. Adelin a ostatní Děvy, aspoň, kráčely s pohledem upřeným přímo před sebe, jako by Shaidové neexistovali.

„Smočme si oštěpy – dokud dýchám.

Smočme si oštěpy – má ocel je lesklá.

Smočme si oštěpy...“

Zpěv zeslábl do mumlání, které se za nimi neslo, když projížděli širokou roklí s kolmými stěnami, hlubokou a zastíněnou, jak se zarývala do hory. Celé minuty byl nejsilnějším zvukem klapot kopyt na kameni a šustot měkkých aielských bot. Průsmyk se náhle rozšířil do Alcair Dalu.

Rand pochopil, proč se kaňon jmenuje mísa, i když na něm nebylo nic zlatého. Byl skoro dokonale kulatý. Jeho šedé stěny se pozvolna zvedaly kolem dokola, až na protější konec, kde se stáčely dovnitř jako lámající se vlna. Na svazích byly vidět hloučky Aielů, s hlavami i tvářemi obnaženými, mnohem víc hloučků, než tu bylo kmenů. Taardadové, kteří přišli s klanovými náčelníky, se rozešli k různým skupinkám. Podle Rhuarka pomáhalo to, že se Aielové rozdělovali podle válečných společenstev, a ne podle klanů, udržovat mír. Jen Rudé štíty a Děvy pokračovaly dál s Randem a taardadským náčelníkem.

Klanoví náčelníci ostatních kmenů seděli podle svých kmenů se zkříženýma nohama před římsou hluboko zaříznutou do skály pod převisem. Šest malých hloučků, jeden patřil Děvám, stálo mezi klanovými náčelníky a římsou. Tohle měli být Aielové, kteří přišli na počest kmenových náčelníků. Šest, ačkoliv tu bylo přítomno pět kmenů. Sevanna bude mít Děvy – i když Aviendha rychle poukázala na to, že ona nikdy nebyla Far Dareis Mai – ale ten navíc... Tam stálo jedenáct mužů, ne deset. I když Rand viděl hlavu s ohnivými vlasy jen zezadu, byl si jist, že je to Couladin.

Na římse samotné stála zlatovlasá žena s tolika šperky, jako měla žena na jarmarku, a kolem ramen šedou loktuši – Sevanna, samozřejmě – a čtyři klanoví náčelníci, ani jeden ozbrojený, až na dlouhý nůž u pasu, a jeden z nejvyšších mužů, jaké kdy Rand viděl. Bael z Goshien Aielů, podle popisu, který mu dal Rhuark. Sevanna mluvila a díky nějakému triku kaňonu se její slova jasně nesla po celém prostranství.

„...dovolit mu promluvit!“ Hlas měla napjatý a rozzlobený. Hlavu měla vysoko zdviženou a záda rovná, jak se snažila ovládnout římsu pouhou silou vůle. „Žádám to jako své právo! Dokud nebude vybrán nový náčelník, stojím tu za Suladrika a Shaidy. Žádám svá práva!“

„Ty stojíš za Suladrika, dokud nebude vybrán nový náčelník, správkyně střechy.“ Bělovlasý muž, který promluvil zlostným tónem, byl Han, náčelník kmene Tomanelle. S obličejem jako z tmavě vydělané svraštělé kůže, byl vyšší než průměrný Dvouříčan. Na Aiela však byl malý, i když zavalitý. „Nepochybuji o tom, že znáš dobře práva správkyně střechy, ale práva kmenového náčelníka možná už tak dobře ne. Jenom ten, kdo vstoupil do Rhuideanu, má právo tady promluvit – a ty, která stojíš na Suladrikově místě –“ Han z toho očividně nebyl šťastný, ale znělo to také, jako by byl zřídkakdy šťastný – „ale od těch, co chodí ve snech, se naše moudré dozvěděly, že Couladinovi bylo právo vstoupit do Rhuideanu odepřeno.“

Couladin cosi zařval, rozhodně zuřil, i když mu nebylo rozumět – trik kaňonu zřejmě fungoval pouze z římsy – ale Erim z Chareenů, jenž měl nejméně polovinu ryšavých vlasů bílou, ho ostře uťal. „Copak nemáš žádnou úctu pro zvyky a právo, Shaido? Copak nemáš žádnou čest? Stůj tu a mlč.“

Pár očí na svazích se otočilo, aby vidělo, kdo jsou nově příchozí. Když bojovníci spatřili dva mokřiňany na koních v čele klanových náčelníků, kdy jeden z jezdců byl jasně následován Děvami, začali šťouchat do svých druhů. Kolik Aielů teď na něj shlíží, uvažoval Rand. Tři tisíce? Čtyři? Víc? Nikdo nevydal ani hlásku.

„Sešli jsme se tu, abychom slyšeli velké oznámení,“ řekl Bael, „až dorazí všechny kmeny.“ Tmavě rudé vlasy mu také šedivěly. Mezi náčelníky kmenů nebyl žádný mladík. Jeho výška a dunivý hlas k němu přitáhly pozornost. „Až tu budou všechny kmeny. Jestli si Sevanna přeje hovořit pouze o tom, aby bylo Couladinovi dovoleno promluvit, tak já se vracím do svého stanu a budu čekat.“

Jheran ze Shaaradů, pokrevní nepřítel Baelových Goshienů, byl štíhlý muž se světle hnědými vlasy již silně prošedivělými. Štíhlý, ale tak, jako je štíhlá ocelová čepel, promluvil, aniž oslovil některého z náčelníků přímo. „Já říkám, že my se do stanů nevrátíme. Když už nás sem Sevanna přivedla, tak si promluvíme o tom, co je jen o málo méně důležité než velké oznámení. O vodě. Rád bych probral vodu u Stojny Dlouhý hřbet.“ Bael se k němu výhružně obrátil.

„Hlupáci!“ vyštěkla Sevanna. „Já jsem už skončila s čekáním! Já-“

Právě v té chvíli si ti na římse uvědomili nově přišedší. V naprostém tichu se dívali, jak se blíží, a kmenoví náčelníci se mračili, Sevanna nazlobeně vraštila obočí. Byla to hezká žena, za chvíli přijde do středních let – a vypadala o to mladší, že stála mezi muži, kteří již měli svá nejlepší léta dávno za sebou – ale měla chamtivá ústa. Náčelníci kmenů byli důstojní, dokonce i Han s mrzutými ústy. Ona měla ve světle zelených očích vypočítavý pohled. Na rozdíl ode všech Aielanek, které kdy Rand viděl, měla bílou halenu rozepnutou tak, že jí ve výstřihu bylo vidět značný kus opálené kůže, pokrytý spoustou náhrdelníků. Náčelníky kmenů by byl Rand poznal podle jejich chování. Byla-li Sevanna správkyní střechy, Lian se ani zdaleka nepodobala.

Rhuark došel rovnou k římse, oštěpy, puklíř, luk a toulec předal svým Rudým štítům, a vyšplhal se nahoru. Rand podal otěže Matovi – jenž si obhlížel přítomné Aielany a jen zamumlal: „Štěstí stůj při nás!“ – a přímo ze sedla vstoupil na římsu. Kaňonem se převalil šum překvapených hlasů.

„Co to děláš, Rhuarku?“ chtěl vědět Han a zlobně svraštil obočí, „přivést sem takhle tohoto mokřiňana? Když už ho nezabiješ, tak ho aspoň pošli dolů, pryč od náčelníků.“

„Tento muž, Rand al’Thor, sem přišel promluvit k náčelníkům kmenů. Copak od těch, co chodí ve snech, nevíte, že sem přijde se mnou?“ Rhuarkova slova vyvolala mezi posluchači silnější šum.

„Melain mi řekla spoustu věcí, Rhuarku,“ řekl Bael pomalu s podmračeným pohledem upřeným na Randa. „Že Ten, kdo přichází s úsvitem, vyšel z Rhuideanu. Nemůžeš mít na mysli, že tento muž...“ Nevěřícně se odmlčel.

„Jestli tu může promluvit tenhle mokřiňan,“ pospíšila si Sevanna, „tak může i Couladin.“ Mávla rychle rukou a Couladin se vyšplhal na římsu s tváří rudou vzteky.

Otočil se k němu Han. „Zůstaň dole, Couladine! Je už tak dost špatné, že Rhuark porušuje naše zvyky, natož ještě ty!“

„Je čas skončit se zastaralými zvyky!“ křičel Shaido s ohnivými vlasy a strhl si hnědošedý kabátec. Nebylo nutné, aby křičel – jeho slova se odrážela po celém kaňonu – ale on hlas nesnížil. „Já jsem Ten, kdo přichází s úsvitem!“ – Vyhrnul si rukávy nad lokty a zvedl pěsti do vzduchu. Kolem obou předloktí se mu vinul hadovitý tvor s karmínovými a zlatými šupinami, kovově se třpytícíma nohama zakončenýma pěti zlatými drápy, a na zápěstích mu spočívaly hlavy se zlatou hřívou. Dva dokonalí draci. „Já jsem Car’a’carn!“ Řev se valil údolím jako hřmění. Aielové vyskakovali na nohy a radostně křičeli. Klanoví náčelníci už taky stáli na nohou, taardadští se ustaraně tlačili k sobě, ostatní křičeli stejně hlasitě jako ostatní.

Kmenoví náčelníci vypadali ohromeně, dokonce i Rhuark. Adelin a devět Děv potěžkávaly oštěpy, jako by čekaly, že je budou muset každou chvíli použít. Mat si pozorně prohlížel průrvu vedoucí ven, stáhl si klobouk hlouběji do čela, navedl oba koně blíž k římse a kradmo kývl na Randa, aby se vrátil do sedla.

Sevanna se samolibě usmála a upravovala si pak šátek, zatímco Couladin, s rukama vzpaženýma, kráčel k okraji římsy. „Já přináším změnu!“ křičel. „Podle proroctví já přináším nový den! Znovu překročíme Dračí stěnu a vezmeme si zpátky, co bylo naše! Mokřiňané jsou měkcí, ale bohatí! Pamatujete se na bohatství, které jsme přinesli, když jsme se naposledy vydali do mokřin! Tentokrát si to vezmeme všechno! Tentokrát...!“

Rand nechal Couladinovu tirádu plynout. Ze všech možných věcí tohle ho nikdy ani nenapadlo. Jak? To slovo mu neustále táhlo hlavou, a přesto nedokázal uvěřit tomu, jak je vlastně klidný. Pomalu si sundal kabátec a chvíli váhal, než z kapsy vylovil angrial. Zasunul si ho za pásek spodků, pak pustil kabátec a došel dopředu, přičemž si klidně rozvazoval tkanice rukávů. Ty mu pak sklouzly dolů, když zvedl ruce nad hlavu.

Shromážděným Aielům chvíli trvalo, než si všimli, že má předloktí také ovinutá draky, lesknoucími se ve světle. Ticho narůstalo postupně, ale pak bylo naprosté. Sevanně spadla brada. O tomhle nevěděla. Couladin si očividně nemyslel, že Rand dorazí tak rychle, a neřekl jí, že znamení nosí i jiný. Jak? Ten muž musel věřit, že bude mít dost času. Jakmile by se ustanovil, Randa by bylo možné pominout jako podvodníka. Světlo, jak? Byla-li teď správkyně střechy Držby Comarda ohromená, tak byli i náčelníci kmenů. Až na Rhuarka. Dva muži označení tak, jak se v proroctví pravilo, že může být jenom jeden.

Couladin řečnil dál a mával rukama, aby to všichni určitě viděli, „...nezastavíme se v zemích křivopřísežníků! Vezmeme si všechny země až k Arythskému oceánu! Mokřiňané se nemůžou postavit –“ Náhle si uvědomil mlčení místo dychtivého křiku. Věděl, co ho způsobilo. Bez ohlédnutí na Randa zařval: „Mokřiňan! Podívejte se na jeho šaty! Mokřiňan!“

„Mokřiňan!“ souhlasil Rand. Nezvedl hlas, ale kaňon jeho slovo donesl ke každému. Shaido chvíli vypadal překvapeně a pak se vítězoslavně zazubil – dokud Rand nepokračoval. „Co říká rhuideanské proroctví? ‚Zrozený z krve.‘ Moje matka byla Shaiel, Děva Chumai Taardadů.“ Kdo byla doopravdy? Odkud pocházela? „Můj otec byl Janduin z klanu Železná hora, kmenový náčelník Taardadů.“ Můj otec je Tam al’Thor. Našel mě, vychoval mě, miloval mě. Přál bych si, abych tě byl poznal, Janduine, ale Tam je můj otec. „‚Zrozený z krve, ale vychovaný těmi, co z krve nejsou.‘ – Kam moudré poslaly bojovníky, aby po mně pátrali? Do držeb Trojí země? Poslaly je za Dračí stěnu, kde jsem byl vychován. Podle proroctví.“

Bael a ostatní tři pomalu kývali, ale váhavě. Pořád tu byla ta otázka, že měl Couladin také draky, a nepochybně by měli radši jednoho ze svých. Sevanna měla tvář jako z kamene. Bez ohledu na to, kdo měl skutečná znamení, nebylo pochyb o tom, koho podporuje.

Couladinova sebedůvěra se ani na chvíli nezachvěla. Otevřeně se Randovi poškleboval, když se na něj vůbec poprvé podíval. „Jak je to dlouho, co bylo rhuideanské proroctví poprvé vysloveno?“ Zřejmě si pořád myslel, že musí křičet. „Kdo může říct, kolik slov bylo změněno? Moje matka byla Far Dareis Mai, než se vzdala oštěpu. Jak moc se změnilo to ostatní? Nebo bylo změněno! Říká se, že jsme kdysi sloužili Aes Sedai. Já říkám, že nás k sobě chtějí znovu připoutat! Tenhle mokřiňan byl vybrán, protože nás připomíná! Není naší krve! Přišel s Aes Sedai, které ho vodí na vodítku! A moudré je přivítaly, jako by byly první sestry!

Všichni jste slyšeli o moudrých, které dokážou neuvěřitelné věci. Ty, co chodí ve snech, použily jedinou sílu k tomu, aby mě udržely pryč od tohoto mokřiňana! Použily jedinou sílu, jako se to vypráví o Aes Sedai! To Aes Sedai sem přivedly tohoto mokřiňana, aby nás podvodně spoutaly! A ty, co chodí ve snech, jim v tom pomáhají!“

„Tohle je šílenství!“ Rhuark se postavil vedle Randa a zahleděl se na stále mlčící shromáždění. „Couladin nikdy nevstoupil do Rhuideanu. Slyšel jsem, jak mu to moudré odmítly. Rand al’Thor tam šel. Viděl jsem ho opouštět Chaendaer a viděl jsem ho, když se vrátil takto označený.“

„A proč mě odmítly?“ prskal Couladin. „Protože jim to Aes Sedai nařídily! Rhuark vám neřekl, že jedna z Aes Sedai šla dolů z Chaendaeru s tímto mokřiňanem! Tak se vrátil s draky! Díky čarám Aes Sedai! Můj bratr Muradin zemřel pod Chaendaerem, zavražděný tímto mokřiňanem a Aes Sedai Moirain, a moudré, které konaly na příkaz Aes Sedai, je nechaly jít! Když padla tma, šel jsem do Rhuideanu. Neodhalil jsem se do této chvíle, protože toto je správné místo, kde se má Car’a’carn prokázat! Já jsem Car’a’carn!“

Lži s kapičkou pravdy. Ten muž byl ztělesněná sebedůvěra vítěze, určitě měl odpověď na všechno.

„Ty říkáš, žes vstoupil do Rhuideanu bez svolení moudrých?“ chtěl vědět Han a zamračil se. Vysokánský Bael se tvářil stejně nesouhlasně s rukama zkříženýma na prsou, a Erim a Jheran jen o málo méně. Přinejmenším kmenoví náčelníci stále váhali. Sevanna popadla nůž a zlobně se zadívala na Hana, jako by mu ho chtěla vrazit do zad.

Couladin však měl odpověď i na tohle. „Ano, bez svolení! Ten, kdo přichází s úsvitem, přináší změnu! Tak to stojí v proroctví. Neužitečné způsoby se musejí změnit, a já je změním! Copak jsem sem nedorazil s úsvitem?“

Kmenoví náčelníci teď balancovali na hraně, stejně jako všichni přihlížející Aielové, kteří teď stáli, mlčky přihlíželi a čekali v celých tisících. Jestli je Rand nedokáže přesvědčit, nejspíš neopustí Alcair Dal živý. Mat znovu kývl k Jeade’enovu sedlu. Rand se ani nenamáhal zavrtět hlavou. Byly tu problémy větší než dostat se odsud živý. On tyhle lidi potřeboval, potřeboval jejich věrnost.

Musel získat tyhle lidi, aby ho následovali, protože mu věří, ne aby ho využili, nebo kvůli tomu, co jim mohl dát. Musel.

„Rhuidean,“ řekl. To slovo jako by naplnilo celý kaňon. „Ty tvrdíš, že jsi šel do Rhuideanu, Couladine. Cos tam viděl?“

„Všichni vědí, že o Rhuideanu se nesmí mluvit,“ odsekl Couladin.

„Můžeme odejít stranou,“ navrhl Erim, „a promluvit si v soukromí, abys nám mohl povědět –“ Shaido ho uťal s tváří vzteky ruměnou.

„Já se s nikým bavit nebudu. Rhuidean je svaté místo, a co jsem viděl, bylo svaté. Já jsem svatý!“ Znovu zvedl draky na rukou. „Tohle ze mě dělá svatého!“

„Já prošel mezi skleněnými sloupy vedle avendesory.“ Rand mluvil tiše, ale jeho slova se nesla po celém kaňonu. „Viděl jsem dějiny Aielů očima svých předků. Cos viděl ty, Couladine? Já se o tom nebojím mluvit. Ty ano?“ Shaido se třásl nepříčetným vztekem, jeho tvář teď měla téměř barvu jeho vlasů.

Bael a Erim, Jheran a Han si vyměnili nejisté pohledy. „Na tohle musíme jít stranou,“ zamumlal Han.

Couladin si zřejmě neuvědomil, že u těch čtyř ztratil výhodu, ale Sevanna ano. „Rhuark mu to řekl,“ plivala. „Jedna z Rhuarkových žen chodí ve snech, jedna z těch, co pomáhají Aes Sedai! Rhuark mu to řekl!“

„Rhuark by to nikdy neudělal,“ vyštěkl na ni Han. „Je to náčelník kmene a čestný muž. Nemluv o tom, o čem nic nevíš, Sevanno!“

„Já se nebojím!“ hulákal Couladin. „Nikdo nebude říkat, že se bojím! Já jsem taky viděl očima předků! Viděl jsem náš příchod do Trojí země! Viděl jsem naši slávu! Slávu, kterou nám přinesu zpátky!“

„Já viděl věk pověstí,“ ohlásil Rand, „a začátek cesty Aielů do Trojí země.“ Rhuark ho chytil za ruku, ale on kmenového náčelníka setřásl. Tato chvíle byla předurčena dávno předtím, než se Aielové poprvé shromáždili před Rhuideanem. „Viděl jsem Aiely, když si říkali Da’shain Aiel a řídili se Cestou listu.“

„Ne!“ Kaňonem se rozlehl řev a stále sílil. „Ne! Ne!“ Z tisíců hrdel. Oštěpy se třpytily ve světle, jak jimi všichni třásli. Dokonce i někteří z taardadských klanových náčelníků teď křičeli. Adelin k Randovi vzhlížela zcela ohromená. Mat na něj cosi křičel, což se ale ztratilo v tom dunění, a naléhavě na něj mával, aby nasedl na koně.

„Lháři!“ Tvar kaňonu nesl Couladinův řev, hněv smíšený s vítězoslávou, hlasitěji než křik shromáždění. Sevanna zoufale vrtěla hlavou a natáhla k němu ruku. Teď už musela aspoň tušit, že je podvodník, ale kdyby ho dokázala umlčet, mohli by se z toho ještě dostat. Jak Rand doufal, Couladin ji odstrčil. Ten muž věděl, že Rand byl v Rhuideanu – nemohl přece věřit ani polovině toho, co sám vykládal – ale tomuhle nedokázal uvěřit ani on. „Teď se sám usvědčil, že je podvodník, vlastními ústy! My jsme vždycky byli válečníci! Vždycky! Od počátku času!“

Řev sílil, oštěpy se míhaly, ale Bael, Erim, Jheran a Han stáli v kamenném tichu. Teď věděli. Couladin, neuvědomiv si jejich pohledy, mával draky omotanýma rukama na shromážděné Aiely a jásal nad jejich patolízalstvím.

„Proč?“ zeptal se Rhuark tiše vedle Randa. „Copak jsi nepochopil, proč o Rhuideanu nemluvíme? Čelit tomu, že jsme kdysi byli úplně opační než vše, v co věříme, že jsme byli stejní jako opovrhovaní Ztracení, které vy nazýváte Tuatha’any. Rhuidean zabije ty, kteří tomu nedokážou čelit. Ne víc než jeden muž ze tří z Rhuideanu vyjde živý. A ty o tom teď mluvíš, aby to všichni slyšeli. Tady se to nezastaví, Rande al’Thore. Bude se to šířit. Kolik Aielů bude dost silných, aby to unesli?“

Odvede vás zpátky a zničí vás. „Já přináším změnu,“ řekl Rand smutně. „Ne mír, ale vřavu!“ V mých stopách všude přichází zkáza. Najde se nějaké místo, které nerozervu? „Co se má stát, stane se, Rhuarku. To změnit nemůžu.“

„Co se má stát, stane se,“ zamumlal Aielan po chvíli.

Couladin stále přecházel sem a tam a křičel na Aiely o slávě a dobývání, aniž si uvědomoval, že mu náčelníci stále hledí na záda. Sevanna se na Couladina nedívala vůbec. Světle zelené oči upírala na kmenové náčelníky, rty měla ohrnuté v úšklebku a ňadra se jí zdvíhala, jak nervózně funěla. Musela vědět, co jejich mlčenlivý pohled znamená.

„Rand al’Thor,“ řekl Bael nahlas, a to jméno se zařízlo do Couladinova řvaní, přičemž odřízlo křik davu jako čepel. Náčelník se zarazil, odkašlal si a otáčel hlavou, jako by hledal cestu ven. Couladin se obrátil a sebevědomě si založil ruce na prsou. Nepochybně čekal rozsudek smrti pro mokřiňana. Velmi vysoký náčelník kmene se zhluboka nadechl. „Rand al’Thor je Car’a’carn. Rand al’Thor je Ten, kdo přichází s úsvitem.“ Couladinovi se rozšířily oči nepříčetným vztekem, jak tomu nedokázal uvěřit.

„Rand al’Thor je Ten, kdo přichází s úsvitem,“ oznámil Hal s tváří jako z vydělané kůže stejně váhavě.

„Rand al’Thor je Ten, kdo přichází s úsvitem.“ Tohle byl dost zachmuřený Heran a Erim: „Rand al’Thor je Ten, kdo přichází s úsvitem.“

„Rand al’Thor,“ řekl Rhuark, „je Ten, kdo přichází s úsvitem.“ A hlasem příliš tichým, aby ho bylo slyšet i z římsy, dodal: „A Světlo se nad námi smiluj.“

Nastalo dlouhé, předlouhé ticho. Potom Couladin s prskáním seskočil z římsy, sebral jednomu ze Seia Doon oštěp a hodil ho přímo na Randa. Ale ve chvíli, kdy se pohnul, vyskočila Adelin. Jeho oštěp prorazil vrstvami kůže jejího napřaženého puklíře a otočil ji.

V kaňonu vypukla divoká vřava, muži křičeli a strkali se. Ostatní jindské Děvy vyskočily k Adelin, čímž před Randem vytvořily stěnu. Sevanna slezla dolů, naléhavě křičela na Couladina a věšela se mu na ruce, když se snažil vést své shaidské Černé oči proti Děvám mezi ním a Randem. Heirn a tucet dalších taardadských klanových náčelníků se s připravenými oštěpy připojili k Adelin, ale ostatní hlasitě křičeli. Mat se taky vyškrábal nahoru, pevně svíral oštěp s černým ratištěm a krkavci označeným hrotem meče a vykřikoval něco, co musely být kletby ve starém jazyce. Rhuark a ostatní kmenoví náčelníci zvýšili hlas v marné snaze znovu nastolit pořádek. V kaňonu to vřelo jako v kotli. Rand viděl, jak zvedají závoje. Zablýskl se oštěp, někdo bodl. A další. Musel to zastavit.

Natáhl se pro saidín a ten ho zaplavil, až měl dojem, že praskne, jestli dřív neshoří. Špína skvrny, která se jím šířila, mu srážela kosti jako ocet mléko. Mimo prázdnotu se vznášela myšlenka, chladná myšlenka. Voda. Tady, kde byla voda tak vzácná, Aielové vždycky mluvili o vodě. Dokonce i v tak suchém vzduchu však byla trocha vody. Usměrnil, aniž by skutečně věděl, co vlastně dělá, jen slepě sáhl.

Nad Alcair Dalem se prudce zablesklo a ze všech stran začal vát vítr, vyl nad okrajem kaňonu a utopil aielský křik. Vítr, přinášející maličké stopy vody, víc a víc, až se stalo něco, co tu nikdo nikdy neviděl. Začalo mrholit. Vítr nahoře svištěl a vyl. Po obloze se míhaly divoké blesky. A déšť sílil a sílil, až lilo jako z konve, voda přetékala přes okraj a přitiskla mu vlasy k hlavě a košili na záda, a nebylo vidět dál než na padesát kroků.

Déšť na něj náhle přestal padat. Kolem něj se rozšířila neviditelná kupole zatlačující Mata a Taardady dál. Vodou, stékající po stranách kopule, viděl matně Adelin, jak do stěny buší a snaží se dostat k němu.

„Ty největší hlupáku, hraješ hry s ostatními hlupáky! Přivedeš vniveč všechny moje plány a úsilí!“

Voda mu stékala po obličeji, když se obrátil k Lanfear. Bílé šaty se stříbrným páskem měla úplně suché a vln černých vlasů se mezi stříbrnými hvězdami a půlměsíci nedotkla jediná kapička deště. Rozzuřeně na něj upírala černé oči. Krásnou tvář měla zkřivenou hněvem.

„Nečekal jsem, že se odhalíš už teď,“ řekl tiše. Stále ho plnila síla. Zmítal se v proudech a zoufale se držel, i když na hlase mu to poznat nebylo. Nebylo nutné natahovat víc, jen nechat sílu proudit, až se zdálo, že mu kosti zmrznou na prach. Nevěděl, jestli ho dokáže odstínit, když jím už proudí saidín, ale nechal se jím naplnit, až to skoro nebylo možné. „Vím, že nejsi sama. Kde je?“

Lanfear stiskla nádherné rty. „Věděla jsem, že se prozradí, když ti vstoupil do snu. Byla bych to mohla zvládnout, kdyby nezpanikařil –“

„Věděl jsem to od začátku,“ přerušil ji Rand. „Čekal jsem to ode dne, kdy jsem odešel z Tearského Kamene. Tady venku, kde mě může každý vidět, jsem se upíral na Rhuidean a Aiely. Myslela sis, že nebudu čekat, že po mně aspoň někteří z vás půjdou? Ale tahle past je moje, Lanfear, ne tvoje. Kde je?“ Poslední slova zněla jako studený křik. Kolem prázdnoty, která ho obklopovala, neovladatelně klouzaly city. Kolem prázdnoty, která nebyla prázdná, prázdnoty naplněné jedinou silou.

„Když jsi to věděl,“ vyštěkla na něj, „proč jsi ho zahnal těmi řečmi o naplňování svého osudu, dělání toho, co se musí udělat?“ Opovržení slova zatížilo jako kameny. „Přivedla jsem Asmodeana, aby tě učil, ale on vždycky skočil po dalším plánu, když se ten první ukázal jako příliš složitý. Teď si myslí, že si pro sebe v Rhuideanu našel něco lepšího. A teď je tam venku, aby si to vzal, zatímco ty stojíš tady. Couladin, draghkarové, všechno to dělal jen pro to, aby udržel tvou pozornost, aby si mohl být jistý. Všechny mé plány přišly vniveč, protože ty musíš být tak tvrdohlavý! Máš vůbec ponětí, jakou námahu mi dá znovu ho přesvědčit? Musí to být on. Demandred, Rahvin nebo Sammael by tě zabili dřív, než by tě naučili zvednout ruku, nebo by si tě připoutali jako pejska u nohy!“

Rhuidean. Ano. No ovšem. Rhuidean. Kolik ještě týdnů na jih? A přesto musí udělat něco hned. Kdyby si jenom vzpomněl jak... „A tys ho nechala jít? Po všech těch řečech, jak mi pomůžeš?“

„Říkala jsem, že ne otevřeně. Co by mohl najít v Rhuideanu, aby to stálo za to, že otevřeně vystoupím? Až budeš souhlasit, že zůstaneš se mnou, bude ta pravá chvíle. Pamatuj, co jsem ti říkala, Luisi Therine.“ V hlase se jí ozval svůdný tón. Plné rty se jí zvlnily, tmavé oči se ho snažily spolknout jako bezedné tůně. „Dva velké sa’angrialy. S těmi, společně, můžeme vyzvat –“ Tentokrát se odmlčela sama od sebe. Vzpomněl si.

S pomocí síly složil realitu, ohnul kousíček toho, čím byl. Pod kupolí před ním se otevřely dveře. To byl jediný způsob, jak to popsat. Otvor do temnoty, vedoucí někam jinam.

„Zdá se, že pár věcí si pamatuješ.“ Prohlížela si dveře a náhle přesunula svůj podezíravý pohled na něj. „Proč jsi tak nervózní? Co je v Rhuideanu?“

„Asmodean,“ řekl ponuře. Chvíli váhal. Za deštěm smáčenou kupoli nedohlédl. Co se tam děje? A Lanfear. Kdyby si jen vzpomněl, jak odstínil Egwain a Elain. Kdybych se jen dokázal přimět k tomu, abych zabil ženu, která se na mě jenom mračí. Je jednou ze Zaprodanců! Teď to nedokázal o nic víc než v Kameni.

Prošel dveřmi a ji nechal stát na římse. Dveře za sebou zavřel. Ona nepochybně věděla, jak si udělat vlastní, ale trochu ji to zpomalí.

58

Pasti Rhuideanu

Jakmile dveře zmizely, obklopovala ho naprostá temnota, černota táhnoucí se na všechny strany, a přesto viděl. Necítil horko ani zimu, ani přesto, jak byl promočený. Necítil vůbec nic. Jen bytí. Před ním se zvedaly prosté šedé kamenné schody, každý schod tu visel zcela bez opory, klenuly se tak daleko, až se ztrácely z dohledu. Už je jednou viděl, nebo velice podobné. Nějak věděl, že ho dovedou tam, kam potřebuje jít. Rozběhl se nahoru po těch nemožných schodech, a jak na každém jeho bota zanechala mokrý otisk, schod vybledl a zmizel. Ale schody vepředu čekaly, jen ty ho vedly tam, kam musel jít. Tak tomu bylo předtím také.

Udělal jsem je s pomocí síly, nebo existují nějakým jiným způsobem?

Při tomto pomyšlení se šedý kámen pod jeho nohama začal poněkud ztrácet a všechny ostatní schody před ním se začaly rozplývat. Zoufale se na ně soustředil, šedý kámen a skutečný. Skutečný! Rozplývání ustalo. Už však nebyly tak prosté, byly leštěné a okraje měly upravené do jakéhosi módního vzoru, o němž měl dojem, že ho kdesi zahlédl.

Nestaraje se kam – nebyl si jist, zda se odváží o tom nějak uvažovat – se rozběhl, jak nejrychleji uměl, po třech schodech najednou a hnal se nekonečnou temnotou. Zavedou ho, kam chce jít, ale jak dlouho to potrvá? Jak velký náskok Asmodean má? Znali Zaprodanci nějaký rychlejší způsob cestování? To byla ta potíž. Zaprodanci měli veškeré vědomosti. On měl jenom zoufalou potřebu.

Zadíval se dopředu a trhl sebou. Schody se samy upravily pro jeho dlouhý krok, široké mezery mezi nimi teď vyžadovaly, aby skákal přes černotu hlubokou jako... Jako co? Pád tady by nemusel nikdy skončit. Přinutil se nevšímat si těch děr a běžel dál. Ve staré zpola zahojené ráně v boku mu začalo cukat, nejasně si to uvědomoval. Ale jestli si to všechno uvědomoval i přes to, jak byl zahalen v saidínu, tak se rána brzy znovu otevře. Nevšímej si toho. Ta myšlenka proplula přes prázdnotu v jeho nitru. Neodvažoval se prohrát tento závod, ne i kdyby ho to mělo zabít. Copak tyhle schody nikdy neskončí? Jak daleko se již dostal?

Náhle v dálce před sebou spatřil postavu, vypadalo to na muže v červeném kabátci a vysokých červených botách, stojícího na blyštící se stříbrné plošině, která klouzala temnotou. Rand nemusel být blízko, aby si byl jist, že je to Asmodean. Zaprodanec však neutíkal jako nějaký napůl uštvaný venkovský kluk. Jel na té věci, ať to bylo cokoliv.

Rand se zastavil na jednom kamenném schodě. Neměl ponětí, co ta plošina vlastně je, leskla se jako leštěný kov, ale... Schody před ním zmizely. Kus kamene pod jeho nohama začal klouzat kupředu, stále rychleji a rychleji. Ve tváři necítil žádný vítr, který by mu prozradil, že se pohybuje, v té rozlehlé temnotě nic nenaznačovalo pohyb – až na to, že začínal Asmodeana dohánět. Nevěděl, jestli to dělá s pomocí síly, prostě se to tak nějak stalo. Schod se zakymácel a Rand okamžitě přestal pochybovat. Ještě toho nevím dost.

Tmavovlasý muž stál klidně s jednou rukou v bok a zamyšleně se hladil prstem po bradě. Z výstřihu se mu sypala bílá krajka a další mu zpola zakrývaly ruce. Látka na jeho červeném kabátci s vysokým límcem vypadal lesklejší než hedvábný satén a kabátec sám měl zvláštní střih, se šosy visícími muži téměř ke kolenům. Od muže vedlo něco, co vypadalo jako černá vlákna, jako tenké ocelové drátky, a mizelo to v okolní temnotě. Tohle Rand už určitě viděl dřív.

Asmodean otočil hlavu a Rand zalapal po dechu. Zaprodanci si mohli měnit tváře – nebo vás aspoň přiměli, že jste viděli jinou tvář, viděl to dělat Lanfear – ale tohle byly rysy Jasina Nataela, kejklíře. Rand si byl jist, že to bude Kadere, s těma dravčíma očima, které se nikdy neměnily.

Asmodean ho zahlédl v té samé chvíli a trhl sebou. Zaprodancův stříbrný hřad se vrhl dopředu – a náhle se proti Randovi vrhla obrovská stěna plamenů, jako tenký plát nesmírného ohně, míli vysoká a míli široká.

Rand proti ní zoufale usměrnil, právě když ho stěna už už zasáhla, a ta se náhle roztříštila na kousky, které se rozlétly do všech stran a náhle zmizely. Ale ve chvíli, kdy ohnivý závěs zmizel, objevil se za ním další, a také se hnal na něj. Roztříštil jej a objevil se další, rozbil třetí a objevil se čtvrtý. Asmodean mu unikal, Rand si tím byl jist. Přes ty plameny Zaprodance vůbec neviděl. Po povrchu prázdnoty sklouzl hněv a Rand usměrnil.

Karmínový závěs ženoucí se k němu obklopila vlna ohně a valila se dál, odnášela clonu pryč, ne tenká stěna, ale divoká vzdouvající se záplava, kterou jako by bičovala vichřice. Rand se chvěl, jak jím cloumala jediná síla. Do povrchu prázdnoty se zaryl hněv na Asmodeana. V ohnivém povrchu se objevila díra. Tedy ne přesně díra. Uprostřed stál na své lesklé plošině Asmodean, ale jak se přes něj planoucí vlna převalila, za ním se zase spojila. Zaprodanec si kolem sebe vystavěl nějaký štít.

Rand si nevšímal vzdáleného hněvu mimo prázdnotu. Pouze v chladném klidu se mohl dotýkat saidínu. Přiznat si hněv by jeho prázdnotu roztříštilo. Vlny ohně přestaly existovat, když Rand přestal usměrňovat. Musí toho muže chytit, ne zabít.

Kamenný schod klouzal prázdnotou stále rychleji. Asmodean se blížil.

Zaprodancova plošina se náhle zastavila. Před ním se objevil jasný otvor. Stříbrná plošina zmizela a dveře se začaly zavírat.

Rand divoce udeřil jedinou silou. Musel udržet dveře otevřené. Jakmile se jednou zavřou, nebude vědět, kam Asmodean uprchl. Otvor se přestal zmenšovat. Čtverec ostrého slunečního světla, dost velký, aby jím mohl projít. Musel to udržet otevřené a dorazit tam dřív, než se Asmodean dostane příliš daleko...

Jen pomyslel na zastavení, schod zamrzl na místě. Tedy schod se zastavil, ale jím to mrštilo dopředu a on proletěl dveřmi po hlavě. Něco ho zatahalo za boty, a pak už se kutálel po tvrdé půdě, až nakonec přistál a vyrazil si dech.

Bojoval, aby dostal vzduch do plic, a zvedl se na nohy, neboť se neodvažoval zůstat ani na chvíli bezmocný. Jediná síla jej stále plnila životem a hnusem. Pohmožděniny mu připadaly vzdálené stejně jako zápas o dech, vzdálené jako žlutý prach, který mu pokrýval šaty, který ho pokrýval celého. A přesto si zároveň uvědomoval každičký závan vzduchu, každé zrnko prachu, každou maličkou prasklinu ve spáleném jílu. Slunce už vysálo všechnu vlhkost, vycuclo mu ji z košile i spodků. Byl v Pustině v údolí pod Chaendaerem, ani ne padesát kroků od mlhou obklopeného Rhuideanu. Dveře byly pryč.

Udělal ještě jeden opatrný krok k mlžné stěně a zastavil se se zvednutou levou nohou. Podpatek měl hladce odříznutý. To zatahání, které cítil. Zavírající se dveře. Pouze nejasně si uvědomoval, že se i přes panující horko jaksi chvěje. Nevěděl, že je to tak nebezpečné. Zaprodanci měli všechny znalosti. Asmodean mu neunikne.

Zachmuřeně si upravil šaty a pak zastrčil vyřezávaného mužíčka i meč pevně na místo, načež se rozběhl do mlhy. Obklopila ho oslepující šeď. Síla, která ho naplňovala, mu nijak nevylepšila zrak. Běžel poslepu.

Náhle se vrhl na zem a z posledního kroku se překulil, čímž se dostal z mlhy na drsné dlažební kameny. Ležel tam a hleděl nahoru na tři jasné stuhy, ve zvláštním světle Rhuideanu modrostříbrné, táhnoucí se napravo a nalevo, vznášející se ve vzduchu. Když vstal, byly v úrovni jeho pasu, hrudi a krku, a tak tenké, že z boku vůbec nebyly vidět. Viděl, jak byly udělány a zavěšeny, i když tomu nerozuměl. Tvrdé jako ocel, dost ostré, aby vedle nich břitva vypadala měkká. Kdyby do nich byl naběhl, prořízly by ho skrz naskrz. Tenký pramínek síly, a stříbrné stuhy spadly do špinavého prachu. Chladný hněv, mimo prázdnotu. Uvnitř, chladná cílevědomost a jediná síla.

Namodralá záře mlžné kupole vrhala světlo beze stínů na zpola dokončené paláce z mramorových desek, křišťálu a řezaného skla, do mraků pronikající věže, tenké a spirálové. A po široké ulici před ním běžel Asmodean, kolem vyschlých kašen, k velkému náměstí ve středu města.

Rand usměrnil – přišlo mu to zvláštně složité. Zatáhl ze saidínu, mačkal ho, až jím zuřil proud – usměrnil a z oblačné kupole vyšlehly silné klikaté blesky. Ne do Asmodeana, jen blyštivé sloupy červeni a běli, před deset sáhů silné a sto kroků vysoké, staletí staré, před Zaprodancem vybuchly a překotily se, takže zavalily ulici troskami a oblaky prachu.

Z velikých oken z malovaných skel na Randa vyčítavě shlížely obrazy majestátně vážných mužů a žen. „Musím ho zastavit,“ řekl jim. Jeho hlas mu zněl ve vlastních uších ozvěnou.

Asmodean se zastavil a couval před padajícím zdivem. Prach, nesoucí se k němu, se jeho lesklého červeného kabátce ani nedotkl. Rozdělil se před ním a zůstal jen čistý vzduch.

Kolem Randa vzplál oheň, obalil ho, jak se samotný vzduch stal plamenem – a zmizel dřív, než si uvědomil, jak to udělal. Šaty měl suché a horké. Měl pocit, že má ožehnuté vlasy, a jak se rozběhl dál, při každém kroku z něj opadával spečený prach. Asmodean se škrábal přes spadané kamení v ulici. Znovu se zablýsklo, až před Zaprodancem do vzduchu vylétly dlažební kameny, a blesk rozerval i stěny křišťálového paláce, které se sesypaly do ulice.

Zaprodanec však nezpomalil, a jak zmizel, blesky slétly ze zářících mraků k Randovi, sice naslepo, ale měly ho zabít. Rand kolem sebe v běhu spletl štít. Odrážely se od něj kousky kamení, jak se vyhýbal práskajícím modrým střelám a přeskakoval díry, které blesky vyrývaly v dláždění. Sám vzduch jiskřil. Randovi se ježily chloupky na pažích i vlasy na hlavě.

Do přehrady roztřískaného kamení bylo cosi vpleteno. Rand kolem sebe vytvrdil štít. Velké povalené kvádry červeného a bílého kamene vybuchly, když začal šplhat nahoru, ve výtrysku čistého světla a létajícího kamení. Bezpečný ve své bublině proběhl skrz a jen matně si uvědomoval rachot padajících domů. Musel Asmodeana zastavit. Napjal se – chtělo to sílu – a vrhl dopředu blesk. Z dláždění vyskočily ohnivé koule, cokoliv, jen aby to muže v červeném kabátci zpomalilo. Už ho doháněl. Na náměstí se dostal jen o tucet kroků pozadu. Ve snaze zvýšit rychlost, zdvojnásobil úsilí na zpomalení Asmodeana, a prchající Asmodean se jej, na oplátku, snažil zabít.

Ter’angrial a ostatní drahocenné předměty, kvůli kterým Aielové obětovali život, aby je sem dostali, vyletovaly v záblescích do vzduchu a odpadávaly, jak jimi pohazovaly divoce kroužící ohnivé víry, konstrukce ze stříbra a křišťálu se tříštily a zvláštní kovové předměty padaly, jak se země vlnila a rozevírala v širokých puklinách.

Zoufale hledaje Asmodeana se hnal dál. A vrhl se k tomu, co mezi troskami vypadalo nejméně významně. Byla to vyřezávaná soška z bílého kamene, asi půl sáhu dlouhá, ležící na zádech. Muž držící v natažené ruce křišťálovou kouli. Asmodean kolem ní sevřel ruce s jásavým výkřikem.

O zlomeček vteřiny později na něm Rand také sevřel ruce. Na kratičký okamžik hleděl Zaprodanci do tváře. Rysy se nijak nelišily od kejklíře, jen v tmavých očích měl Zaprodanec divoké zoufalství, byl to poměrně hezký muž ve středních letech – vůbec nic nenaznačovalo, že je jedním ze Zaprodanců. Na kratičký okamžik, a pak oba sáhli skrze sošku, skrze ter’angrial, k jednomu ze dvou nejmocnějších sa’angrialů, které kdy byly vyrobeny.

Rand si matně uvědomoval velkou, zpola zasypanou sochu ve vzdáleném Cairhienu a obrovskou křišťálovou kouli v její ruce, zářící jako slunce a tepající jedinou silou. A síla se v něm vzdouvala jako všechna moře na světě v bouři. S tímhle by určitě dokázal cokoliv. Určitě by dokázal vyléčit i to mrtvé dítě. Špína se také vzedmula a srážela se kolem každičké částečky jeho těla, prosakovala do každé puklinky, do jeho duše. Chtělo se mu zavýt. Měl dojem, že vybuchne. A to držel jen polovinu toho, co sa’angrial mohl poskytnou. Druhá polovina plnila Asmodeana.

A tak se potáceli dopředu a dozadu, klopýtali přes rozházené a rozbité ter’angrialy, padali, a ani jeden se neodvažoval pustit sošku byť jediným prstem ze strachu, že by mu ji ten druhý vyrval. Přitom, jak se po sobě váleli, tu narazili na krevelový dveřní rám, který nějak zůstal stát, tam se odrazili od spadlé křišťálové sošky, ležící zcela v pořádku na boku, zpodobňující nahou ženu držící si u prsu dítě, jak zápasili o vlastnictví ter’angrialů, bitva probíhala i na jiné úrovni.

Do Randa bušila kladiva síly velká dost na to, aby srovnala se zemí celá pohoří, a čepele, které by prorazily až do srdce země. Neviditelné kleště se snažily vyrvat mu duši z těla, rozervat mu ji na kusy. Každičkou kapku síly, kterou dokázal vytáhnout, vrhal proti těmto útokům. Každý ho mohl zničit, jako by nikdy neexistoval. Byl si tím jist. Kam se poděly, tím si jist nebyl. Země pod nimi se houpala a chvěla, jak spolu zápasili, a házela jimi sem a tam ve svíjející se změti napínajících se svalů. Matně si uvědomoval hlasité dunění, tisíceré kňučivé bzučení, jako nějakou podivnou hudbu. Skleněné sloupy se chvěly, vibrovaly. Nemohl si s nimi lámat hlavu.

Všechny ty noci beze spánku si začínaly vybírat svou daň, navíc k tomu závodu. Byl zcela unavený, a jestli si to uvědomoval i v prázdnotě, tak byl téměř k smrti vyčerpaný. Jak si tak s nimi otřásající se země pohazovala, Rand si uvědomil, že už se nesnaží vytrhnout ter’angrial Asmodeanovi, že se ho jenom drží. Brzy ho síly zcela opustí. I kdyby se mu podařilo udržet si kamennou sošku v rukou, bude muset propustit saidín, nebo ho jeho proud smete, zničí tak jistě, jako by to udělal Asmodean. Nemohl ter’angrialem protáhnout další vlákno. Byli s Asmodeanem v rovnováze, každý s polovinou toho, co mohl natáhnout velký sa’angrial v Cairhienu. Asmodean mu funěl do obličeje a vrčel. Zaprodanci z čela kanul pot a stékal mu po tvářích. Ten muž byl také unavený. Ale jak unavený byl doopravdy?

Zmítající se země Randa na okamžik vyzvedla a stejně rychle vynesla nahoru Asmodeana, ale v té kratičké chvíli Rand ucítil, jak se něco vtisklo mezi ně. Řezba tlustého mužíka s mečem, kterou měl zastrčenou za pásek. Nedůležitá věcička ve srovnání s nesmírným množstvím síly, kterou natahovali. Hrníček vody ve srovnání se širokou řekou, s oceánem. Dokonce ani nevěděl, jestli ji může použít, když je spojen s tím velkým sa’angrialem. A i kdyby mohl? Asmodean ohrnul pysky. Nebyl to škleb, ale unavený ztuhlý úsměv. Ten chlap si myslel, že vyhrává. Možná i vyhrával. Randovi se třásly prsty a jeho stisk na ter’angrialů slábl. Dokázal se jedině držet saidínu, i když byl spojem s obrovským sa’angrialem.

Neviděl kolem Asmodeana ty zvláštní věci, jako černé ocelové dráty, od chvíle, kdy opustili to temné místo, ale dokázal si je zviditelnit dokonce i v prázdnotě a v duchu si je umístil kolem Zaprodance. Tam ho učil, že prázdnota pomáhá při lukostřelbě, že musí být jedno s lukem, se šípem, s cílem. Stal se jedním z těch černých drátů, co si představoval. Asmodeanova zamračení si skoro nevšiml. Druhý muž se musel divit, proč měl Rand náhle zcela klidný výraz. Chvíli předtím, než vylétl šíp, vždycky přišel klid. Natáhl se skrze malý angrial, jejž měl za pasem, a vlilo se do něj víc jediné síly. Nemarnil čas jásáním. Vedle toho, co jím již protékalo, byl tento proud jen maličký, a tohle byl jeho poslední úder. Tohle spotřebuje poslední zbytek síly. Vytvaroval jedinou sílu jako meč, meč Světla, a udeřil. Byl jedno s mečem, byl jedno s představovanými dráty.

Asmodeanovi se rozšířily oči a on zaječel, zavyl z hlubin děsu. Zaprodanec se roztřásl jako gong po úderu. Na okamžik se zdálo, že tu jsou dva a rozechvíváním se od sebe vzdalují. Potom oba vklouzli zpátky do sebe. Asmodean přepadl na záda a rozhodil ruce, kabátec měl nyní špinavý a potrhaný a hruď se mu namáhavě zdvíhala. Zíral do prázdna a jeho tmavé oči měly ztracený výraz.

Jak se Rand zhroutil, ztratil spojení se saidínem a jediná síla ho opustila. Z posledních sil si přitiskl ter’angrial k hrudi a odkulil se od Asmodeana. Zvednout se na kolena bylo jako vyšplhat na vysokou horu. Choulil se kolem sošky muže s křišťálovou koulí.

Země se přestala pohupovat. Skleněné sloupy ještě stály – byl za to vděčný, zničit je by bylo jako vymazat kus aielských dějin – a i když dláždění pod avendesorou bylo poseté trojlístky, z mohutného kmene visela ulomená jen jedna větev. Ale zbytek Rhuideanu...

Náměstí vypadalo, jako by nějaký šílený obr všechny předměty zpřeházel. Polovina velkých paláců a věží se změnila v hromady trosek a rumu, něco se vysypalo i na náměstí. Obrovské sloupy se převrátily na jiné, zdi byly popadané, a tam, kde bývalá veliká okna z barevných skel, teď jen zely prázdné otvory. Přes celé město se táhla trhlina, jáma v zemi dobře padesát kroků široká. Ale ničení tady nekončilo. Mlžná kopule, která zakrývala Rhuidean po tolik století, se rozplývala. Spodek již nezářil a velkými novými dírami se dolů řinulo drsné sluneční světlo. Za tím vypadal štít Chaendaer jaksi jinak, byl nižší, a nižší byly rozhodně i hory na druhé straně údolí. Přes severní konec údolí, kde stávala jiná hora, se teď táhl jen vějíř kamení a hlíny.

Já ničím. Vždycky ničím! Světlo, copak to nikdy neskončí?

Asmodean se převrátil na břicho a zvedl se na všechny čtyři. Našel Randa a ter’angrial, a jako by se chtěl doplazit k němu.

Rand sice nedokázal usměrnit ani jiskřičku, ale naučil se bojovat dřív, než přišla noční můra usměrňování. Zvedl pěst. „Ani na to nemysli.“ Zaprodanec se zarazil a unaveně se kymácel. Obličej měl strhaný, ale svářely se mu v něm zoufalství s chtivostí, v očích se mu leskly nenávist a strach.

„Ráda vidím muže bojovat, ale vy dva se ani nedokážete postavit.“ Do Randova zorného pole vstoupila Lanfear a prohlížela si to pole zkázy. „Vzali jste to opravdu důkladně. Cítíte ty stopy? Tohle místo bylo nějak odstíněno. Nenechali jste toho dost, abych se mohla podívat jak.“ Tmavé oči se jí náhle rozjasnily a ona si klekla před Randa a zadívala se na to, co držel. „Takže po tomhle šel. Myslela jsem, že byly všechny zničeny. Z toho jediného, co jsem kdy viděla, zůstala jen půlka. Skvělá past pro nějakou nevědomou Aes Sedai.“ Natáhla ruku a on sevřel ter’angrial pevněji. Její úsměv jí však nedostoupil až k očím. „Nechej si ho, určitě. Pro mě to je jenom soška.“ Vstala a oprášila si bílé suknice, i když to nepotřebovaly. Když si uvědomila, že se na ni dívá, přestala si prohlížet troskami poseté náměstí a usmála se ještě zářivěji. „To, co jste použili, byl jeden ze dvou sa’angrialů, o nichž jsem ti vyprávěla. Cítil jsi tu nesmírnou sílu? Přemýšlela jsem, jaké to asi je.“ Zřejmě si neuvědomovala, jak její hlas zní hladově. „S těmi dvěma společně můžeme sesadit i samotného Velikého pána Temnoty. Můžeme, Luisi Therine! Společně.“

„Pomoz mi!“ Asmodean se k ní nejistě plazil a pozvednutý obličej měl plný děsu. „Nevíš, co mi udělal. Musíš mi pomoct. Nebyl bych sem vůbec chodil, kdyby nebylo tebe.“

„Co ti udělal?“ odfrkla si. „Zmlátil tě jako psa, a ani z poloviny tolik, kolik bys zasloužil. Tys nebyl nikdy určen k velikosti, Asmodeane, jen abys následoval ty, co jsou větší.“

Randovi se nějak podařilo vstát, a stále si držel kamennou a křišťálovou figurku na prsou. „Vy Vyvolení –“ věděl, že utahovat si z ní je nebezpečné, ale nemohl přestat – „jste oddali své duše Temnému. Nechali jste ho, aby se k vám připojil.“ Kolikrát si přehrával svou bitvu s Ba’alzamonem? Kolikrát, než vůbec začal tušit, co byly ty černé dráty? „Odřízl jsem ho od Temného, Lanfear. Odřízl jsem ho!“

Lanfear se oči rozšířily děsem, dívala se z něj na Asmodeana a zpátky. Muž se rozplakal. „Nemyslel jsem, že je to možné. Proč? Copak sis myslel, že jeho přivedeš ke Světlu? Nic na něm jsi nezměnil.“

„Je to na prvním místě pořád ten samý muž, co se oddal Stínu,“ souhlasil Rand. „Vyprávěla jsi mi, jak vy, Vyvolení, málo důvěřujete jeden druhému. Jak dlouho to udrží v tajnosti? Kolik z vás uvěří, že si to neudělal sám? Jsem rád, že sis myslela, že to není možné. Možná si to budou myslet i ostatní. To tys mi dala ten nápad, Lanfear. Muž, který mě naučí, jak ovládat jedinou sílu. Ale nenechám se učit mužem, který je spojený s Temným. Teď nemusím. Možná je to ten samý muž, ale nemá moc na vybranou, že ne? Může zůstat a učit mě, doufat, že vyhraju, pomoct mi vyhrát, nebo může doufat, že si to vy ostatní nevezmete jako záminku, abyste se na něj mohli vrhnout. Co myslíš, že si vybere?“

Asmodean na Randa z kleku zíral s rozšířenýma očima a pak natáhl prosebně ruku k Lanfear. „Tobě budou věřit! Můžeš jim to říct! Nebyl bych tady, kdyby nebylo tebe! Musíš jim to říct! Jsem věrný Velikému pánu Temnoty!“

Lanfear na Randa také zírala. Poprvé, co ji znal, vypadala nejistě. „Kolik si toho pamatuješ, Luisi Therine? Kolik toho je z tebe a kolik z ovčáka? Tohle je právě takový plán, jaký bys byl dokázal vymyslet, když jsme –“ Zhluboka se nadechla a obrátila hlavu k Asmodeanovi. „Ano, mně budou věřit. Až jim povím, že jsi přešel k Luisi Therinovi. Všichni vědí, že skočíš tam, kde si budeš myslet, že máš nejlepší šanci. Tak.“ Kývla si, jak byla sama se sebou spokojená. „Další malý dáreček pro tebe, Luisi Therine. Ten štít mu dovolí pramínek, dost na to, aby tě učil. Časem se rozpustí, ale pár měsíců tě nebude moci vyzvat, a do té doby nebude mít jinou možnost než zůstat s tebou. Nikdy se moc neuměl dostávat přes štíty. Přitom musíš být ochoten přijmout bolest, a to on nikdy nedokázal.“

„NÉÉÉÉÉÉÉÉ!“ Asmodean se k ní plazil. „Tohle mi nemůžeš udělat! Prosím, Mierin! Prosím!“

„Jmenuji se Lanfear!“ Vztek jí zkřivil rysy, až byla hodně ošklivá, a muže to zvedlo do vzduchu s rozpřaženýma rukama. Šaty se mu tiskly k tělu a obličej měl pokřivený, roztažený jako máslo pod kamenem.

Rand jí nemohl dovolit, aby ho zabila, ale byl příliš unavený, aby něco zvládl s pravým zdrojem bez pomoci. Téměř ho nedokázal vycítit, matnou záři těsně mimo dohled. Na okamžik pevněji stiskl sošku kamenného muže s křišťálovou koulí. Kdyby teď skrze něj znovu sáhl pro velký ter’angrial v Cairhienu, tolik síly by ho mohlo zcela zničit. Místo toho sáhl skrze sošku za pasem. S angrialem to byl slabý pramínek, tenký jako vlas ve srovnání s tím druhým, ale on byl příliš utahaný, aby usměrnil víc. Vrhl sílu mezi oba Zaprodance v naději, že ji to rozptýlí, pokud nic jiného.

Mezi dvojicí prolétla tyč doběla rozpáleného plamene tři sáhy vysoká, skvrna obklopená obloukem modrého blesku, a vypálila na krok hlubokou rýhu přes náměstí, škvíru s hladkými stěnami žhnoucí roztavenou hlínou a kamením. Ohnivá střela udeřila do zdi paláce ze zeleně žíhaného mramoru a vybuchla, řev pohltil rachot hroutícího se kamene. Na jedné straně roztavené rýhy se Asmodean zhroutil na dláždění jako roztřesená hromádka, na druhé se Lanfear odpotácela dozadu, jako by dostala ránu, a pak se rozzuřeně obrátila k Randovi. Ten se potácel námahou toho, co udělal. Také znovu ztratil saidín.

Obličej Lanfear na chvíli zahltila zuřivost, jako předtím kvůli Asmodeanovi. Rand chvíli stál na pokraji smrti. Pak vztek zmizel s překvapivou rychlostí, pohřben pod svůdným úsměvem. „Ne, nesmím ho zabít. Ne poté, kdy jsme podstoupili takovou námahu.“ Přistoupila blíž, natáhla ruku a pohladila ho po krku, kde se mu právě hojilo kousnutí, jež mu uštědřila ve snu. O tomhle ani neřekl Moirain. „Pořád máš mou značku? Mám zařídit, aby byla stálá?“

„Ublížilas někomu v Alcair Dalu nebo v táborech?“

Nepřestávala se usmívat, ale pohlazení se změnilo, prsty měla náhle ohnuté, jako by mu chtěla rozervat hrdlo. „Jako třeba komu? Myslela jsem, že sis již uvědomil, že tu malou selku nemiluješ. Nebo je to ten aielský poklad?“ Zmije. Smrtící zmije, která ho miluje – Světlo mi pomáhej! – a on nevěděl, jak ji zastavit, kdyby se rozhodla kousnout, ať už jej či někoho jiného.

„Nechci, aby kdokoliv došel úhony. Ještě je potřebuju. Můžu je využít.“ Bylo bolestné to říkat, bolestné pro to, nakolik to bylo pravdivé. Ale udržet Lanfeařiny špičáky dál od Egwain a Moirain, dál od Aviendhy a každého, kdo mu byl blízký, stálo za trochu bolesti.

Zvrátila nádhernou hlavu a zasmála se, znělo to jako zvonečky. „Vzpomínám si, kdy jsi byl příliš měkkosrdcatý, abys kohokoliv využíval. Protřelý v boji, tvrdý jako kámen a pyšný jako hory, ale otevřený a měkkosrdcatý jako holka! Ne, neublížila jsem žádné z těch tvých drahých Aes Sedai, ani těm tvým drahým Aielům. Nezabíjím nikoho bez příčiny, Luisi Therine. Dokonce bez příčiny ani neubližuji.“ Dával si pozor, aby se nepodíval na Asmodeana. Bílého ve tváři, roztřeseně lapajícího po dechu. Ten muž klečel opřený o jednu ruku, druhou si otíral krev ze rtů a brady.

Lanfear se pomalu obrátila a prohlížela si velké náměstí. „Zničili jste to město, jako by to bylo udělalo vojsko.“ Ale nedívala se na pobořené paláce, i když to předstírala. Hleděla na rozbité náměstí se změtí poházených ter’angrialů a kdoví čeho ještě. Když se obrátila zpátky k Randovi, koutky úst měla poněkud stažené. V tmavých očích jí jiskřil potlačený hněv. „Využij jeho učení dobře, Luisi Therine. Ostatní jsou pořád venku. Sammael se svou závistí k tobě, Demandred se svou nenávistí, Rahvin se svou žízní po moci. Jestli – až – zjistí, že máš tohle, budou o to víc dychtit po tom, aby tě svrhli.“

Mrkla na dvě dlaně vysokou sošku v jeho ruce, a Rand měl na malou chvíli dojem, že uvažuje o tom, jak mu ji sebrat. Ne aby ho uchránila před ostatními, ale protože by s ní mohl být příliš mocný, aby ho dokázala zvládnout. V té chvíli si nebyl jist, zda by ji dokázal zastavit, kdyby použila cokoliv jiného než holé ruce. Jednu chvíli zvažovala, má-li nechat ter’angrial v jeho rukou, a vzápětí zvažovala jeho únavu. Ať už mluvila o tom, jak ho miluje, sebevíc, až nabyde dost sil, aby tu věc mohl použít, bude chtít být co nejdál od něj. Krátce si znovu prohlédla náměstí a našpulila rty. Pak se vedle ní z ničeho nic otevřely dveře, ale ne dveře do temnoty, nýbrž do něčeho, co vypadalo jako komnata v paláci, samý vyřezávaný bílý mramor a bílé hedvábné závěsy.

„Která z nich jsi byla?“ zeptal se, když k těm dveřím vykročila, a ona se zastavila a ohlédla se na něj přes rameno s téměř upejpavým úsměvem.

„Myslíš, že bych vydržela být tlustá a ošklivá Keille?“ Přejela si rukama po štíhlých bocích, aby to zdůraznila. „Teď Isendra. Štíhlá krásná Isendra. Myslela jsem, že když už bys něco vytušil, podezíral bys ji. Jsem dost pyšná, abych vydržela trochu tuku, když to musí být.“ V úsměvu ukázala zuby. „Isendra si myslela, že jedná s prostými přáteli Temného. Nijak by mě nepřekvapilo, kdyby se právě teď snažila vysvětlit nějakým rozzlobeným aielským ženám, proč je na dně její truhlice velké množství jejich zlatých náhrdelníků a náramků. Některé dokonce ukradla sama.“

„Říkalas přece, žes nikomu neublížila!“

„Teď se zase ukazuje to tvoje měkké srdce. Když se k tomu rozhodnu, umím ukázat laskavé ženské srdce. Myslím, že nedokážeš zabránit tomu, aby ji ztloukli – zaslouží si to aspoň pro ty pohledy, co po mně vrhala – ale jestli se vrátíš dost rychle, mohl bys jim zabránit, aby ji poslali s jedním vodním měchem pěšky z té rozpálené krajiny. Zdá se, že tihle Aielové jsou na zloděje velice přísní.“ Pobaveně se usmála a udiveně potřásla hlavou. „Tolik se liší od toho, jací bývali. Da’shainovi jsi mohl vlepit políček a on se jedině zeptal, co udělal. Vlepil jsi mu další a on se zeptal, jestli tě snad neurazil. Nezměnilo by se to, kdybys ho tloukl celý den.“ Úkosem se opovržlivě podívala na Asmodeana a pak dodala: „Uč se dobře a rychle, Luisi Therine. Chci, abychom vládli společně, ne se dívat, jak tě Sammael zabije nebo tě Graendal přidá ke své sbírce hezkých mladých mužů. Uč se dobře a rychle.“ Prošla do komnaty z bílého mramoru a hedvábí a dveře jako by se otočily bokem, zúžily se a zmizely.

Rand se pořádně nadechl poprvé od chvíle, co se objevila. Mierin. Jméno, na něž se pamatoval z těch skleněných sloupů. Žena, která nalezla věznici Temného ve věku pověstí, která se do ní provrtala. Věděla, co to je? Jak unikla té ohnivé zkáze, kterou viděl? Oddala se Temnému právě tehdy?

Asmodean se škrábal na nohy, stál nejistě a málem opět upadl. Už nekrvácel, ale od uší po stranách krku se mu stále táhly tenké proužky krve, rozmazané i na rtech a na bradě. Ušpiněný červený kabátec měl potrhaný, bílou krajku poškubanou a v cárech. „Právě moje spojení s Temným mi dovolovalo dotýkat se saidínu, aniž bych zešílel,“ vykládal chraptivě. „Tys dokázal jediné, že jsem stejně zranitelnej jako ty. Klidně mě můžeš nechat jít. Nejsem moc dobrej učitel. Ona mě vybrala jen proto, že –“ Zkřivil rty a snažil se vtáhnout slova zpátky.

„Protože tu není nikdo jiný,“ dokončil za něj Rand a odvrátil se.

Na rozklepaných nohou přešel široké náměstí a vybíral si cestu mezi troskami. S Asmodeanem je to odhodilo na půl cesty kolem lesa skleněných sloupů od avendesory. U popadaných soch mužů a žen ležely křišťálové podstavce, některé rozbité na padrť, jiné téměř nedotčené. Velký plochý kruh ze stříbřitého kovu byl odhozen na židle z kovu a kamene, zvláštní tvary z kovu, křišťálu a skla, vše to bylo pomícháno v hromadě s roztříštěnými kousky.

Vzpřímeně tu stála černá kovová tyč jako oštěp, nemožně vyrovnaná na vrcholku hromady. Celé náměstí bylo takové.

Kousek od velkého stromu po chvíli pátrání našel to, co hledal. Odkopl kousky něčeho, co vypadalo jako spirálové skleněné trubice, odstrčil jednu prostě vyřezávanou židli z červeného křišťálu a zvedl dvě dlaně vysokou sošku, oděnou ženu s vážnou tváří, vypracovanou z bílého kamene, držící v ruce křišťálovou kouli. Nerozbitou. Pro něj i pro všechny muže nebyla k ničemu, stejně jako její mužské dvojče pro Lanfear. Zvážil, že ji rozbije. Jedno švihnutí by tu křišťálovou kouli na kamenech určitě rozbilo.

„Hledala tohle.“ Neuvědomil si, že ho Asmodean následoval. Kymácel se a otíral si krev ze rtů. „Vyrvala by ti srdce, žes na to položil ruku.“

„Nebo tobě, žes to před ní zatajil. Ona mě miluje.“ Světlo mi pomáhej. Jako by mě milovala vzteklá vlčice! Po chvíli si položil ženskou sošku do ohbí lokte spolu s mužskou. Mělo by být možné ji nějak využít. A nechci už nic jiného zničit.

Přesto, jak se rozhlížel kolem, zahlédl něco jiného než zkázu. Mlha se již téměř zcela vypařila. Jen pár chomáčů se ještě vznášelo mezi budovami, které stály pod zapadajícím sluncem. Dno údolí se teď prudce sklánělo k jihu a z velké trhliny ve městě se řinula voda. Ta rozsedlina vedla velmi hluboko, až k místu, kde ležel onen skrytý oceán vody. Spodní konec údolí se již plnil. Jezero. Nakonec by mohlo dosáhnout až k samotnému městu, jezero možná tři míle dlouhé v zemi, kde tůňka deset kroků napříč přitahovala lidi. Lidé přijdou sem do údolí žít. Téměř viděl okolní hory s terasami, na nichž se zelenalo obilí. Budou pečovat o avendesoru, poslední ze stromů chora. Třeba nakonec Rhuidean znovu postaví. Pustina bude mít opět město. Třeba se dožije toho, že to ještě sám uvidí.

S angrialem, malým kulatým mužíčkem s mečem, dokázal otevřít dveře do temnoty. Asmodean s ním váhavě prošel a lehce se zašklebil, když se objevil jediný vyřezávaný schod, právě tak široký, aby se na něj oba vešli. Pořád ten stejný muž, který se oddal Temnému. Jeho vypočítavé, kosé pohledy byly toho dostatečnou připomínkou, pokud by Rand nějakou vůbec potřeboval.

Když schod letěl temnotou, promluvili spolu pouze dvakrát.

Jednou Rand řekl: „Nemůžu ti říkat Asmodean.“

Muž se zachvěl. „Jmenoval jsem se Joar Addam Nesossin,“ prohlásil nakonec. Znělo to, jako kdyby se svlékl donaha nebo něco ztratil.

„To taky nemůžu používat. Kdo ví, na kterém útržku se to jméno zachovalo? Představa je taková, že by tě nikdo neměl zabít, protože jsi Zaprodanec.“ A zabránit všem, aby se dozvěděli, že má Zaprodance za učitele. „Budeš, myslím, muset pokračovat jako Jasin Natael. Kejklíř Draka Znovuzrozeného. Dost dobrá výmluva, abys mi mohl být nablízku.“ Natael se zamračil, ale neřekl nic.

O chvíli později Rand řekl: „První věc, kterou mi ukážeš, je, jak si hlídat sny.“ Muž jen mrzutě kývl. Bude dělat potíže, ale ty nemohly být tak velké jako potíže s nevědomostí.

Schod zpomalil, zastavil se a Rand znovu složil realitu. Otevřely se dveře vedoucí na římsu v Alcair Dalu.

Mezitím přestalo pršet, i když dno kaňonu, již zahaleného večerními stíny, bylo stále rozmáčené a rozdupané nohama Aielů. Bylo tu teď méně Aielů než předtím, asi tak o čtvrtinu. Ale nebojovali. Dívali se přímo na římsu, kde se ke kmenovým náčelníkům, kteří teď mluvili s Lanem, připojily Moirain, Egwain, Aviendha a moudré. Mat dřepěl o kousek dál, krempu klobouku měl staženou do čela a oštěp s černým ratištěm položený na rameni. Adelin a Děvy stály kolem něj. Když Rand vykročil ze dveří, spadla jim brada, a všichni zírali ještě víc, když za ním následoval Natael v potrhaném červeném kabátci a bílých krajkách. Mat s úsměvem vyskočil na nohy a Aviendha k němu pozvedla ruku. Aielové v kaňonu jem mlčky přihlíželi.

Než stačil někdo promluvit, Rand řekl: „Adelin, poslala bys někoho na jarmark, aby jim řekl, ať přestanou tlouct Isendru? Není tak velká zlodějka, jak si myslí.“ Žlutovlasá žena se zatvářila polekaně, ale okamžitě promluvila s jednou z Děv, která ihned odběhla.

„Jak jsi to věděl?“ vyjekla Egwain ve chvíli, kdy chtěla vědět Moirain: „Kde jsi vlastně byl? A jak?“ Rozšířenýma tmavýma očima přelétala z něj na Nataela a zase zpátky a její dokonalý klid Aes Sedai byl pryč. A moudré...? Sluncovlasá Melain vypadala připravená z něho vyrvat odpovědi třeba holýma rukama. Bair se zlostně mračila, jako by je hodlala dostat ven s pomocí tenkého proutku a pádné ruky. Amys si posunula šátek a prohrábla si prsty světlé vlasy, neschopna se rozhodnout, je-li ustaraná nebo se jí ulevilo.

Adelin mu podala jeho kabátec, stále vlhký. Rand ho ovinul kolem kamenných figurek. Moirain je taky zvažovala. Nevěděl, jestli ví, co to je, ale hodlal je schovat, jak nejlépe dokáže, a to před každým. Když nedokázal věřit sám sobě s mocí Callandoru, o kolik méně si věřil s tak velkým sa’angrialem! Aspoň do té doby, než se naučí víc o tom, jak ho ovládat, a sebe taky.

„Co se tady stalo?“ zeptal se, a Aes Sedai stiskla rty, když si jí nevšímal. Egwain se také netvářila právě potěšeně.

„Shaidové odešli za Sevannou a Couladinem,“ pravil Rhuark. „Všichni, kdo zůstali, tě uznávají jako Car’a’carna.“

„Shaidové nebyli jediní, kdo uprchl.“ Hanovi se kožená tvář trpce zkřivila. „Někteří z mých Tomanelle odešli také. A Goshienové, Shaaradové a Chareenové.“ Jheran a Erim kývali skoro stejně trpce jako Han.

„Nešli se Shaidy,“ zaduněl vysoký Bael, „ale odešli. Roznesou zprávu o tom, co se tu stalo, co jsi odhalil. To bylo špatné. Viděl jsem muže, jak odhazují oštěpy a prchají.“

Spoutá vás a zničí.

„Žádný Taardad neodešel,“ připojil se Rhuark, ne pyšně, jenom oznamoval danou skutečnost. „Jsme připraveni jít tam, kam nás povedeš.“

Kam je povede. Se Shaidy ještě neskončil, ani s Couladinem a Sevannou. Prohlédl si Aiely v kaňonu. Viděl otřesené výrazy, i když se rozhodli zůstat. Jak musí být těm, co utekli? A přesto byli Aielové pouze prostředkem, jak to skoncovat. To si musí pamatovat. Musím být ještě tvrdší, než jsou oni.

Jeade’en čekal vedle římsy spolu s Matovým valachem. Rand kývl na Nataela, aby se držel u něj, a vyšplhal do sedla s ranečkem zabaleným do kabátce pod paží. Zaprodanec, se zkřivenými rty, přistoupil k jeho levému třmeni. Adelin a zbývající Děvy seskákaly z římsy a obstoupily je, a kupodivu Aviendha slezla dolů a zaujala své obvyklé místo po jeho pravém boku. Mat se jediným pohybem vyhoupl do Okova sedla.

Rand se ohlédl na lidi na římse. Všichni se na něj dívali a čekali. „Cesta zpátky bude dost dlouhá.“ Bael odvrátil hlavu. „Dlouhá a krvavá.“ Výrazy Aielů se nijak nezměnily. Egwain k němu natáhla ruku a v očích měla bolest, ale on si jí nevšímal. „Až dorazí zbytek kmenových náčelníků, začne.“

„Začala už dávno,“ poznamenal Rhuark tiše. „Otázkou je, kam povede a jak skončí.“

Na to Rand neměl odpověď. Obrátil grošáka a pomalu odjížděl přes kaňon, obklopen svou podivnou družinou. Aielové se před ním rozestupovali, dívali se a čekali. Rychle se ochlazovalo, jak se blížila noc.

A když byla vylita krev na zemi, kde nic nemohlo růst, vyrostly tam Děti Draka, Lid Draka, ozbrojený k tanci se smrtí. A on je povolal z pustých zemí a oni otřásli světem v boji.

– z Kola času od Sulamein so Bhagad

hlavního historika u Slunečního dvora, čtvrtý věk

Slovníček

Poznámka k datování v tomto slovníčku.

Od Rozbití světa byly použity tři systémy zaznamenávání dat. První zaznamenává roky Po Rozbití světa (PR). Jelikož však panoval v letech Rozbití a několika následujících téměř dokonalý zmatek, a protože tento kalendář byl přijat téměř sto let po Rozbití, byl jeho začátek stanoven uměle. Po skončení trollockých válek bylo mnoho záznamů ztraceno. Bylo jich tolik, že vznikl spor o přesné datování podle starého systému. Proto byl zaveden nový kalendář, který se datuje od konce válek a oslavuje domnělé osvobození světa od hrozby trolloků. Tento druhý kalendář zaznamenával každý rok jako Svobodný rok (SR). Po rozsáhlém ničení, zabíjení a rozvratu, způsobeném stoletou válkou, vznikl třetí kalendář. Tento kalendář, zaznamenávající léta Nové éry (NE), se používá v současné době.

a’dam: Seanchanský nástroj, jež lze použít k ovládání ženy, která může usměrňovat, sestávající z obojku a náramku spojených vodítkem, vše ze stříbřitého kovu. Na ženu, která usměrňovat nemůže, nemá žádný vliv. Viz též damane; Seanchané; sul’dam.

adžah: Společenství Aes Sedai, k nimž patří všechny Aes Sedai kromě amyrlin. Rozlišují se podle barev: modré adžah, červené adžah, bílé adžah, zelené adžah, hnědé adžah, žluté adžah a šedé adžah. Všechny Aes Sedai, kromě amyrlin, jsou členky jednoho z adžah. Každé se při užívání jediné síly řídí vlastní filozofií a má s Aes Sedai vlastní cíle. Např. červené adžah zaměřují veškerou energii na hledání a krocení mužů, kteří se pokoušejí ovládnout sílu. Hnědé adžah, na druhou stranu, upustilo od vměšování se do světských záležitostí a cele se oddalo získávání vědomostí, zatímco bílé adžah se většinou vystříhá světa i světských vědomostí a oddává se otázkám filozofie a pravdy. Zelené adžah (během trollockých válek nazývané bojové adžah) je připraveno se v Tarmon Gai’donu utkat s každým novým hrůzopánem. Kolují pověsti (jež ovšem Aes Sedai ostře popírají a nikdy to nikdo bezpečně neřekl před nimi) o černých adžah, oddaných službě Temnému.

Aes Sedai: Vládkyně jediné síly. Od Časů šílenství jediní Aes Sedai, kteří přežili, byly ženy. Lidé jim nedůvěřují a bojí se jich, dokonce je nenávidí, kladou jim totiž za vinu Rozbití světa, a většinou se o nich tvrdí, že se pletou do státních záležitostí. Zároveň se jen málo vládců obejde bez poradkyň Aes Sedai, dokonce i v zemích, kde takové spojení musí být udržováno v tajnosti. Po několika letech usměrňování jediné síly získává Aes Sedai bezvěký vzhled, takže i Aes Sedai, která by mohla být babičkou, nevykazuje známky stárnutí, snad až na pár šedivých vlasů. Viz také adžah; amyrlinin stolec; Čas šílenství.

Aielové: Lid z Aielské pustiny. Zuřivý a tvrdý. Než zabijí, zakrývají si obličej, z čehož vzniklo rčení „chovat se jako černě zahalený Aiel“ k popisu člověka, který se chová násilnicky. Smrtelně nebezpeční válečníci se zbraní i holýma rukama, nikdy by se nedotkli meče. Do bitvy je provázejí dudáci taneční hudbou a Aielové bitvu nazývají „tanec“ nebo „tanec oštěpů". Viz též Aielská pustina; Aielská válečná společenstva.

Aielská pustina: Drsná, rozervaná krajina téměř bez vody, východně od Páteře světa. Aiely také nazývaná Trojí země. Zatoulá se sem jen pár cizinců, a to nejen proto, že je téměř nemožné zde nalézt vodu, ale taky proto, že Aielové jsou ve válečném stavu se všemi ostatními lidmi a cizince nevítají. Pouze formani, kejklíři a Tuatha’ani mají zaručen volný průchod, i když se Aielové vyhýbají veškerému styku s Tuatha’any, které nazývají „Ztracení". Není známa žádná mapa Aielské pustiny.

aielská válečná společenstva: Všichni aielští válečníci jsou členy jednoho z válečných společenstev, jako jsou Kamenní psi (Shae’en M’taal), Rudé štíty (Aethan Dor) nebo Děvy oštěpu {Far Dareis Mai). Každé společenstvo má své vlastní zvyky a některé zvláštní povinnosti. Například Rudé štíty fungují jako policie. Kamenní psi bývají často používáni jako zadní stráž při ústupu, kdežto Děvy zase jako zvědové. Kmeny Aielů na sebe často pořádají nájezdy a bojují mezi sebou, ale členové stejného společenstva nikdy nebojují proti sobě, i když tak činí jejich kmeny. Takto vždy existuje kontakt mezi kmeny, i když právě vedou otevřenou válku. Viz též Aielové; Aielská pustina; Far Dareis Mai.

aielská válka: (976-78 NE) Když cairhienský král Laman podťal avendesoru, několik aielských kmenů přešlo Páteř světa. Aielové vyloupili a vypálili hlavní město Cairhienu i mnoho menších měst a vesnic a střet se rozšířil i do Andoru a Tearu. Obvyklý názor je, že Aielové byli nakonec poraženi v bitvě pod Zářícími hradbami před Tar Valonem, ale ve skutečnosti v té bitvě padl Laman, a když Aielové dokončili to, proč přišli, znovu se vrátili za Páteř. Viz též avendoraldera; Cairhien.

Alanna Mosvani: Aes Sedai ze zeleného adžah.

al’Mearová, Nyneiva (také Nyneina z al’Mearů): Žena, která byla kdysi vědmou v Emondově Roli v andorském kraji Dvouříčí. – Nyní jedna z přijatých novicek.

al’Thor, Rand: Mladý muž z Emondovy Role, jenž je ta’veren. Kdysi ovčák. Nyní prohlášen za Draka Znovuzrozeného.

al’Thor, Tam: Sedlák a ovčák z Dvouříčí. Jako mladý muž odešel a stal se vojákem, vrátil se se ženou (Kari, nyní po smrti) a dítětem (Rand).

Alteima: Vznešená paní Tearu, ctižádostivá, má velké starosti kvůli zdraví svého manžela.

al’Vereová, Egwain (také Egwain z al’Vereů): Mladá žena z Emondovy Role. Nyní jedna z přijatých novicek.

Alviarin: Aes Sedai z bílého adžah.

amyrlinin stolec: (1.) Titul nejvyšší představené Aes Sedai. Doživotně ji volí věžová sněmovna, nejvyšší rada Aes Sedai, sestávající ze tří představených (zvaných přísedící, jako např. „přísedící za zelené adžah") každého ze sedmi adžah. Amyrlinin stolec je pro Aes Sedai, aspoň teoreticky, nejvyšší autoritou. Její hodnost se společensky rovná králi či královně. O něco méně uctivé oslovení je prostě amyrlin. (2.) Trůn, na němž sedává nejvyšší představená Aes Sedai.

Amys: Moudrá z Držby Chladné skály, která umí chodit ve snech. Aielanka z klanu Devět údolí Taardad Aielů. Manželka Rhuarka, sestra-žena Lian, jež je správkyní střechy Držby Chladné skály a sestra-matka Aviendky.

angrial: Pozůstatek z věku pověstí, který každému, kdo je schopen použít jedinou sílu, umožňuje zvládnout větší část síly, než je pro něj samotného bezpečné. Některé byly vyrobeny tak, aby je mohly používat ženy, jiné pro muže. Pověsti o angrialu, který by mohli používat jak muži, tak ženy, nebyly nikdy potvrzeny. O jejich výrobě již není nic známo. Zůstalo jich jen velice omezené množství. Viz též usměrňování; sa’angrial; ter’angrial.

Arad Doman: Stát na březích Arythského oceánu. V současné době rozerván občanskou válkou a zároveň boji proti těm, kteří se prohlásili za stoupence Draka Znovuzrozeného, a proti Tarabonu. Většina domanských kupců jsou ženy, a rčení „nechat muže obchodovat s Domany“ znamená dělat něco velice nemoudrého. Domanské ženy jsou vyhlášené – či spíše nechvalně známé – svou krásou, svůdností a pohoršujícím odíváním.

Artuš Jestřábí křídlo: Bájný král, Artuš Pendrag Tanreall. Vládl v letech 943-994 SR. Sjednotil všechny země západně od Páteře světa a několik zemí za Aielskou pustinou. Poslal dokonce svá vojska přes Arythský oceán (992 SR), ale spojení s nimi bylo přerušeno po jeho smrti, jež vyvolala stoletou válku. Ve znaku měl zlatého jestřába v letu. Viz též stoletá válka.

Atha’an Miere: Viz Mořský národ.

avendesora: Ve starém jazyce „strom života". Zmínky v mnoha příbězích a pověstech.

avendoraldera: Strom rostoucí ve městě Cairhienu, odnož avendesory. Tato odnož byla darem od Aielů v roce 566 NE i přesto, že se nedochoval žádný záznam, že mezi Aiely a avendesorou existuje nějaké spojení. Viz též aielská válka.

Aviendha: Žena z klanu Hořká voda Taardad Aielů.

Aybara, Perrin: Mladý muž z Emondovy Role, dříve kovářský tovaryš. Je ta’veren. Viz též ta’veren.

Ba’alzamon: V jazyce trolloků: „Srdce Temnoty". Většina lidí, chybně, předpokládá, že je to trollocké jméno pro Temného. Viz též Temný; trolloci.

Bain: Žena z klanu Černá skála Shaarad Aielů. Děva oštěpu.

Bair: Moudrá z klanu Haido Shaarad Aielů. Chodí ve snech.

bělokabátníci: Viz děti Světla.

Berelain sur Pendrag: První z Mayene, požehnaná Světlem, obránkyně Vln, nejvyšší paní rodu Paeron. Překrásná a velice svéhlavá mladá žena, zkušená vladařka. Vždycky dostane, po čem zatouží, bez ohledu na cenu, a vždycky drží slovo. Viz Mayene.

bezduší: Viz šedí muži.

Bornhald, Dain: Kapitán dětí Světla.

Byar, Jaret: Důstojník dětí Světla.

cadin’sor: Oděv aielských válečníků. Kabátec a spodky v hnědých a šedých odstínech, které splývají se skalami nebo stíny, doplněné měkkými, po kolena vysokými botami přivazovanými tkanicemi. Ve starém jazyce „pracovní oděv".

Caemlyn: Hlavní město Andoru.

Cairhien: Stát u Páteře světa a jeho hlavní město. Město bylo za aielské války vypáleno a vydrancováno, podobně jako mnoho jiných měst a vesnic. Sedláci následně opouštěli statky poblíž Páteře světa, takže bylo nezbytné dovážet velké množství obilí. Zavraždění krále Galldriana (998 NE) vyústilo v občanskou válku mezi rody o následnictví na Slunečním trůnu, kdy byla přerušena dodávka obilí a nastal hladomor. Na vlajce Cairhienu je v modrém poli vycházející zlaté slunce.

Callandor: Meč, jenž není mečem, Meč, jehož se nelze dotknout. Křišťálový meč držený v Tearském Kameni. Velice silný sa’angrial, jejž může používat muž. Jeho vynesení z komnaty zvané Srdce Kamene bylo, spolu s pádem Tearského Kamene, jedním z nejdůležitějších znamení příchodu Draka Znovuzrozeného a toho, že se blíží Tarmon Gai’don. Viz též Drak Znovuzrozený; sa’angrial; Tearský Kámen.

Carridin, Jaichim: Inkvizitor ruky Světla, vyšší důstojník dětí Světla.

Cauthon, Abell: Sedlák z Dvouříčí, otec Mata Cauthona. Žena: Natti. Dcery: Eldrin a Bodewhin, zvaná Bode.

Cauthon, Mat: Mladý muž z Emondovy Role v Dvouříčí, který je ta’veren. Celé jméno: Matrim Cauthon.

Chaendaer: Hora v Aielské pustině nad údolím Rhuideanu. Viz též Aielská pustina; Rhuidean.

Chiad: Žena z klanu Kamenná řeka Goshien Aielů, který vede krevní mstu proti Shaaradům. Děva oštěpu.

Congarová, Daisa: Žena z Dvouříčí, nyní vědma v Emondově Roli. Manžel: Wit.

Couladin: Ctižádostivý muž klanu Domai Shaido Aielů. Jeho válečným společenstvem je Seia Doon, Černé oči.

cuendillar: Nezničitelná substance vytvořená během věku pověstí. Každou známou sílu použitou k jeho rozbití je schopen pohltit a tím zesílit. Jiný název pro srdečník.

Čas šílenství: Léta poté, kdy protiútok Temného pošpinil veškerou mužskou polovici pravého zdroje a kdy všichni muži Aes Sedai zešíleli a rozbili svět. Přesná doba trvání tohoto období není známa, nicméně se má za to, že trvala téměř sto let. Úplně skončil se smrtí posledního muže Aes Sedai. Viz též stovka rytířů; pravý zdroj; jediná síla.

damane: Ve starém jazyce doslova „uvázané". Seanchanský výraz pro ženy, které mohou usměrňovat a které jsou, podle jejich názoru, ovládány pomocí a’damu. Po celém Seanchanu jsou každý rok mladé ženy zkoušeny, dokud nedosáhnou věku, kdy by se tato jejich vrozená schopnost sama projevila. Stejně jako mladí muži, u nichž je nalezena schopnost usměrňovat (kteří jsou popraveni), jsou damane vyškrtnuty z rodinných záznamů a odstraněny z občanských svitků, takže vlastně přestanou existovat jako lidé. Ženy, které mohou usměrňovat, ale ještě z nich nebyly vytvořeny damane, se nazývají marath’damane, doslova „ty, které je nutné uvázat". Viz též a’dam; Seanchané; sul’dam.

Damodred, urozený pán Galadedrid: Nevlastní bratr Elain a Gawyna, všichni měli stejného otce, Taringaila Damodreda. Ve znaku má svislý okřídlený stříbrný meč.

Dcera noci: Viz Lanfear.

dědička: Titul následnice andorského trůnu. Královnina nejstarší dcera nastupuje po své matce na trůn. Nemá-li královna dceru, přechází trůn na královninu nejbližší pokrevnou příbuznou.

děti Světla: Společenství držící se přísné, asketické víry, odhodlané porazit Temného a zničit jeho temné druhy. Založeno během stoleté války Lothairem Mantelarem na obranu víry před rostoucím počtem temných druhů, během války se vyvinulo v plně vojenskou organizaci, jejíž členové jsou naprosto nesmlouvaví v otázkách víry a jsou přesvědčeni, že pouze oni znají pravdu a právo. Aes Sedai a všechny, kdož je podporují, považují za temné druhy. Neuctivě se jim přezdívá bělokabátníci. Ve znaku mají ve stříbrném poli zlatý sluneční kotouč. Viz těž Tazatelé.

din Jubai Divoké větry, Coine: Žena z národa Atha’an Miere, Mořského národa. Velitelka plavby fregaty Tanečník na vlnách. Sestra Jorin.

din Jubai Bílé křídlo, Jorin: Žena z národa Atha’an Miere, Mořského národa. Hledačka větru fregaty Tanečník na vlnách. Sestra Coine.

Domon, Bayle: Námořní kapitán, narozen v Illianu, kdysi zajatec Seanchanů, nyní úspěšný pašerák do a mezi válkou rozervanými Tarabonem a Arad Domanem. Občas sbírá starožitnosti a vždy platí své dluhy.

divoženka: Žena, která se naučí usměrňovat jedinou sílu sama a přežije krizi, což dokáže pouze jedna ze čtyř. Takové ženy se obvykle obrní a odmítají si uvědomit, co dělají, ale když se podaří tyto přehrady rozbít, stávají se divoženky jedněmi z nejmocnějších usměrňovatelek. Termín se často používá jako urážka.

Dračí proroctví: Velmi málo známá, zřídkakdy zmiňovaná proroctví, o nichž pojednává Karaethonský cyklus, předpovídají, že Temný bude opět osvobozen, aby se mohl dotknout světa. A že Luis Therin Telamon, Drak, Ten, kdo rozbil svět, se znovu zrodí, aby mohl vybojovat Tarmon Gai’don, Poslední bitvu proti Stínu. Drak Znovuzrozený, praví se v proroctvích, zachrání svět – a rozbije ho znovu. Viz též Drak.

Drak: Jméno, pod nímž byl znám Luis Therin Telamon za války Stínu. Během šílenství, které postihlo muže Aes Sedai, Luis Therin zabil každou žijící osobu, jíž v žilách kolovala jeho krev, stejně jako všechny, které miloval, a tak si získal jméno Rodovrah. Viz též Drak Znovuzrozený; Dračí proroctví.

Drak, falešný: Občas se někteří muži prohlašují za Draka Znovuzrozeného a občas některý z nich získá dost následovníků, aby k jeho likvidaci muselo nastoupit celé vojsko. Někteří dokonce začali války, které zachvátily mnoho států. Během staletí to většinou byli muži neschopní usměrňovat jedinou sílu, ale několik jich to dokázalo. Nicméně všichni buď zmizeli, nebo byli lapeni či zabiti, aniž by naplnili proroctví týkající se znovuzrození Draka. Těmto mužům se říká falešní Draci. Mezi těmi, kteří jedinou sílu usměrňovat dokázali, byli nejsilnější Raolin Zhoubce Temného (335-36 PR), Jurian Kamenný luk (asi 1300-1308 PR), Davian (SR 351), Guair Amalasan (SR 939-43) a Logain (997 NE). Viz též Drak Znovuzrozený; válka Druhého Draka.

Drak Znovuzrozený: Podle Dračích proroctví muž, který je znovu zrozeným Luisem Therinem Rodovrahem. Viz též Drak; Drak, falešný; Dračí proroctví.

država: Ogierská domovina. Velmi mnoho držav bylo od Rozbití světa opuštěno. Jsou nějakým způsobem, který již vůbec nikdo nezná, chráněny, takže v nich Aes Sedai nemohou usměrňovat jedinou sílu, dokonce ani vycítit existenci pravého zdroje. Pokusy ovládnout jedinou sílu z vnější strany državy nemají žádný vliv uvnitř hranic državy. Do državy žádný trollok nevstoupí, pokud není poháněn, a dokonce i myrddraal to udělá pouze v případě nejvyšší nouze, i to však pouze váhavě a s největším odporem. Dokonce ani temní druzi, pokud jsou Temnému skutečně oddáni, se v državě necítí vůbec dobře.

Elaida: Aes Sedai z červeného adžah, která kdysi radila královně Morgase z Andoru. Občas je schopná věštění.

Elain z rodu Trakandů: Dcera královny Morgasy, dědička andorského trůnu. Nyní jedna z přijatých novicek. Ve znaku má zlatou nepřepásanou lilii.

Estanda: Vznešená paní Tearu, která ráda získává všechno pomalu, ale zato zcela.

Faile: Ve starém jazyce to znamená „sokol". Jméno, které přijala Zarin Bashereová, mladá žena ze Saldeii.

Far Dareis Mai: Doslova „Děva oštěpu". Jedno z mnoha aielských válečných společenstev. Na rozdíl od ostatních do ní mohou vstoupit ženy a jenom ženy. Děva se nesmi vdát a zůstat nadále ve spolku, ani nesmí bojovat těhotná. Každé dítě, které se Děvě narodí, je dáno jiné ženě na vychování tak, aby se nikdo nedozvěděl, kdo je jeho matkou. („Nesmíš patřit žádnému muži, ani žádný muž nesmí patřit tobě, ani dítě. Oštěp je tvým milencem, tvým dítětem a tvým životem.") Viz též Aielové; Aielská válečná společenstva.

gaidin: Doslova „bratr bitvy". Titul používaný Aes Sedai pro strážce. Viz též strážce.

Galad: Viz Damodred, urozený pán Galadedrid.

Gaul: Aiel z klanu Imran Shaarad Aielů, kteří vedou krevní mstu proti Goshienům. Kamenný pes.

Gawyn z rodu Trakandů: Syn královny Morgasy, Elainin bratr, jenž se stane jejím prvním knížetem mečů, až Elain nastoupí na trůn. Ve znaku má stříbrného kance.

hledač pravdy: Policejní a špionážní organizace seanchanského císařského trůnu. I když je většina hledačů majetkem císařské rodiny, mají velkou moc. Dokonce i jeden z urozených může být zatčen, pokud nedokáže odpovědět na otázky, které mu hledač položí, či pokud nedokáže s hledačem plně spolupracovat. Míru spolupráce plně posoudí pouze hledač, odvolat rozsudek může jen císařovna.

Hraniční státy: Státy kolem Velké Morny: Saldeia, Arafel, Kandor a Shienar.

hra rodů: Jméno pro pletichaření, intrikánství a manipulování s lidmi kvůli získání výhod pro ten který rod. Velmi se při ní oceňuje delikátnost, kdy, ve snaze získat jedno, člověk zdánlivě usiluje o něco jiného, a když člověk dosáhne svého cíle s nejmenší možnou námahou. Také známa jako velká hra rodů a občas i pod svým jménem ve starém jazyce daes dae’mar.

hrůzopáni: Ti muži a ženy, kteří byli schopní usměrňovat jedinou sílu a přešli za trollockých válek na stranu Stínu, kde se stali veliteli trollockých vojů. Méně vzdělanými lidmi občas zaměňováni se Zaprodanci.

chození ve snech: Aielský výraz pro činnosti, kdy je žena schopna vstoupit do Tel’aran’rhiodu.

Illian: Velký přístav v Bouřlivém moři, hlavní město státu stejného jména.

jediná síla: Síla získávaná z pravého zdroje. Velká většina lidí je úplně neschopná se naučit jedinou sílu usměrňovat. Jen velice málo lidí je možné usměrňování naučit, a ještě méně se jich s touto schopností rodí. Těch pár se nemusí nic učit, mohou se dotknout pravého zdroje a usměrňovat sílu, ať už chtějí či nikoliv, snad si ani neuvědomují, co dělají. Tato vrozená schopnost se obvykle projeví při dospívání. Pokud ji dotyčného někdo nenaučí ovládat nebo se to nenaučí sám (což je nesmírně obtížné a uspěje pouze jeden ze čtyř lidí), potká ho jistá smrt. Od Času šílenství není žádný muž schopen usměrňovat sílu, aniž by nakonec úplně nezešílel, a to i když se sílu naučí ovládat, až nakonec zemře na zhoubnou chorobu, kdy trpící shnije zaživa – choroba je způsobena, stejně jako šílenství, tím, že Temný svým dotekem poskvrnil saidin. Pro ženu je smrt, která přichází při nezvládnutí síly, méně strašlivá, nicméně stejně zemře. Aes Sedai vyhledávají dívky s touto vrozenou schopností jak proto, aby jim zachránily život, tak proto, aby zvýšily počet členek Aes Sedai, a muže proto, aby zabránily oněm hrozným věcem, které sílou ve svém šílenství nevyhnutelně způsobují. Viz též Aes Sedai; usměrňování; Čas šílenství; pravý zdroj.

jednotky délky: 30 coulů = 9 dlaní = 1 krok; 2 kroky = 1 sáh; 1 000 sáhů = 1 míle; 4 míle = 1 legue.

jednotky hmotnosti: 10 uncí = 1 libra; 10 liber = 1 kámen; 10 kamenů = 1 centnýř; 10 centnýřů = 1 tuna.

kejklíř: Potulný vypravěč příběhů, hudebník, pěvec, akrobat a bavič. Poznají se podle zvláštního pláště s mnoha různobarevnými záplatami, většinou účinkuji po vsích a menších městech.

Kočovný lid: Viz Tuatha’ani.

kolo času: Čas je kolo se sedmi paprsky, každý paprsek značí jeden věk. Jak se kolo otáčí, věky přicházejí a odcházejí, každý zanechá vzpomínky, které vyblednou do pověstí, pak do mýtů, a ve chvíli, kdy onen věk znovu nadejde, jsou již dávno zapomenuty i ty. Vzor věků je pokaždé, když daný věk nastane, trochu jiný a pokaždé projde velkou změnou, nicméně stále se jedná o stejný věk.

krajka věků: Jiné jméno pro vzor. Viz vzor věku.

krocení: Úkon prováděný Aes Sedai, kdy odříznou muže, který dokáže usměrňovat jedinou sílu. Toto je nezbytné, protože každý muž, který sílu dokáže usměrňovat, zešílí kvůli poskvrnění saidínu a ve svém šílenství pomocí síly napáchá zcela určitě strašlivé věci. Muž po zkrocení stále cítí pravý zdroj, ale nemůže se ho dotknout. Pokud dojde k nějakým duševním poruchám před zkrocením, jsou nyní díky zkrocení pod kontrolou, ale nejsou jím vyléčeny, je-li však zkrocení provedeno dostatečně brzy, je možné jím odvrátit smrt. Viz též jediná síla; utišování.

kronikářka: Mezi Aes Sedai druhá hodnost po amyrlinině stolci, funguje též jako sekretářka amyrlin. Volí ji doživotně věžová sněmovna, obvykle pochází ze stejného adžah jako amyrlin. Viz též amyrlinin stolec; adžah.

lán: Plošná míra, odpovídá 100 krát 100 krokům.

Lan; al’Lan Mandragoran: Strážce připoutaný k Moirain. Nekorunovaný král Malkieru, dai šan (pán bitvy) a poslední žijící malkierský šlechtic. Viz též strážce; Moirain; Malkier.

Lanfear: Ve starém jazyce „Dcera noci". Jedna ze Zaprodanců, pravděpodobně nejmocnější z nich hned po Izmaelovi. Na rozdíl od ostatních Zaprodanců si své jméno vybrala sama. Říká se, že byla zamilovaná do Luise Therina Telamona a že nenáviděla jeho manželku Ilienu. Viz též Zaprodanci; Drak.

Laras: Správkyně kuchyní v Bílé věži, centru moci Aes Sedai, v Tar Valonu. Žena s překvapivými znalostmi a šokující minulostí.

legue: Viz jednotky délky.

Leana: Aes Sedai z modrého adžah a kronikářka. Viz též adžah; kronikářka.

Liandrin: Aes Sedai původně z červeného adžah, z Tarabonu. Nyní je o ní známo, že patří k černému adžah.

Lini: Chůva urozené paní Elain a ještě předtím Elaininy matky Morgasy.

Loial, syn Arenta syna Halanova: Ogier z Državy Šangtai. Budoucí autor knihy o Draku Znovuzrozeném.

Logain: Muž, jenž se kdysi prohlásil za Draka Znovuzrozeného, nyní zkrocen a uvězněn v Bílé věži v Tar Valonu.

Luis Therin Telamon; Luis Therin Rodovrah: Viz Drak.

Malkier: Stát, kdysi jeden z Hraničních států, nyní pohlcen Mornou. Znakem Malkieru byl zlatý jeřáb v letu.

Manetheren: Jeden z deseti států, které vytvořily Druhou úmluvu, a také hlavní město tohoto státu. Jak město, tak stát byly úplně zničeny za trollockých válek. Viz též trollocké války.

Mayene: Městský stát v Bouřlivém moři, který své bohatství a nezávislost odvozuje z toho, že ví, kde nalézt bohatá hejna olejovek, které ekonomicky soupeří s olivovými háji Tearu, Illianu a Tarabonu. Olejovky a olivy dodávají téměř veškerý olej do lamp. Současnou vládkyní Mayene je Berelain, první z Mayene. Znakem Mayene je zlatý jestřáb v letu.

Melain: Moudrá z klanu Jhirad Goshien Aielů. Chodí ve snech.

Merillin, Tom: Ne zcela obyčejný kejklíř.

míle: Viz jednotky délky.

Min: Mladá žena, která má schopnost rozpoznat význam aury, kterou občas vidí kolem lidí.

Moirain: Aes Sedai z modrého adžah, původem z rodu Damodredů, i když nemá nástupnická práva na trůn. Byla vychována v královském paláci v Cairhienu.

Morgasa: Z milosti Světla královna andorská, obránkyně říše, ochránkyně lidu, hlava rodu Trakandů. Ve znaku má zlaté klíče. Znakem rodu Trakandů je stříbrný klenák.

Morna: Viz Velká Morna.

Mořský národ: Přesněji Atha’an Miere, Lidé moře. Obyvatelé ostrovů v Arythském oceánu a Bouřlivém moři, na těchto ostrovech tráví jen málo času a většinu života tráví na lodích. Většina zámořského obchodu se děje na lodích Mořského národa.

myrddraalové: Tvorové Temného, velitelé trolloků. Pokřivení potomci trolloků, u nichž se opět projevuje lidský materiál použitý při stvoření trolloků. Fyzicky se podobají lidem, jenom nemají oči, nicméně vidí ve dne i v noci jako orel. Mají určitou moc, jež vyvěrá z Temného, včetně schopnosti vyvolat pohledem ochromující strach a schopnosti zmizet všude tam, kde je nějaký stín. Jedna z jejich mála známých slabostí je, že jen váhavě překonávají vodní toky. V různých zemích jsou známi pod různými jmény, například půllidé, bezocí, stínomilové, číhači, přízraky a mizelci.

nadání: Schopnost používat jedinou sílu v daných oblastech. Nejznámější je samozřejmě léčení. Některé, jako cestování, schopnost přenést se z jednoho místa na druhé, aniž by dotyčný musel překonávat mezilehlý prostor, byly ztraceny. Jiné, jako třeba věštění (schopnost předpovídat budoucí události, ale všeobecně), se nyní objevuje nejméně často. Jiné nadání, dlouho považované za ztracené, je snění, jež mezi jiným zahrnuje i výklad snílkových snů k předpovídání budoucích událostí přesněji, než se děje u věštění. Někteří snílci mají schopnosti vstoupit do Tel’aran’rhiodu, světa snů, a říká se, že i do snů jiných lidí. Posledním známým snílkem byla Corianin Nedeal, která zemřela 526 NE, nyní je tu však další žena s touto schopností, o níž však ví jen málokdo.

Niall, Pedron: Velící kapitán dětí Světla. Viz též děti Světla.

ogierové: Rasa nelidí, charakteristická značnou výškou (dva a půl sáhu je typická výška dospělého samce), širokým nosem připomínajícím čenich a dlouhýma ušima se štětičkami na koncích. Žijí v oblastech nazývaných državy. Když byli po Rozbití světa z těchto držav vytrženi (ogierové nazývají tuto dobu vyhnanstvím), mělo to za následek tak zvané toužení. Ogier, jenž je příliš dlouho mimo državu, onemocní a zemře. Jsou vyhlášenými kameníky, kteří po Rozbití vystavěli mnoho lidských měst, ale sami považují stavebnictví za něco, co se naučili během vyhnanství a zdaleka ne tak důležité jako péči o stromy v državách, zvláště nesmírně vysoké velké stromy. Své državy opouštějí zřídka, obvykle jen kvůli stavbě, a s lidmi se příliš nestýkají. Lidé o nich mnoho nevědí a hodně lidí věří, že ogierové jsou jen stvořeními z pověstí. I když jsou považováni za mírumilovné tvory, kteří se jen zřídka rozhněvají, v některých starých příbězích se vypráví, že za trollockých válek bojovali po boku lidí, a jsou zde líčeni jako neúprosní nepřátelé. Většinou si nesmírně váží znalostí a jejich knihy a příběhy často obsahují vědomosti pro lidstvo ztracené. Typický ogier se dožívá nejméně tři až čtyřikrát vyššího věku než člověk. Člen této nelidské rasy se nazývá ogier. Viz též Rozbití světa; država; stromový zpěvák.

Ordeith: Ve starém jazyce „pelyněk". Jméno přijaté mužem, jenž radí velícímu kapitánu dětí Světla.

Páteř světa: Vysoké pohoří jen s několika málo průsmyky, které odděluje Aielskou pustinu od západních zemí.

pět sil: Existuje pět pramenů jediné síly, pojmenovaných podle toho, co se s nimi dá ovládat – země, vzduch (občas nazývaný vítr), oheň, voda a duch – a jmenují se pět sil. Každý, kdo vládne jedinou silou, je nejsilnější při používání jednoho, možná dvou z nich, a méně silný při používání ostatních. Ve věku pověstí se duch mezi muži a ženami vyskytoval rovnoměrně, ale lepší ovládání země a (nebo) ohně se mnohem častěji vyskytovala u mužů, vody a (nebo) vzduchu zase u žen. I když existují výjimky, ale síly země a ohně začaly být nejčastěji považovány za mužské síly, zatímco síly vzduchu a vody za ženské. Všeobecně nejde za jednu schopnost považovat plamen Tar Valonu: Znak Tar Valonu, amyrlinina stolce a Aes Sedai. Stylizovaný obraz plamene. Bílá slza špičkou nahoru.

pravý zdroj: Hnací síla vesmíru, která otáčí kolem času. Je rozdělena na mužskou polovici (saidin) a ženskou polovici (saidar), které pracují zároveň společně i proti sobě. Pouze muž může čerpat ze saidínu a pouze žena ze saidaru. Na počátku Času šílenství byl saidin poskvrněn dotykem Temného. Viz též jediná síla.

přijaté novicky: Mladé ženy, které se cvičí na Aes Sedai, a již dosáhly jisté úrovně moci a prošly jistými zkouškami. Obvykle trvá pět až deset let, než je mladší novicka pozvednuta mezi přijaté. Přijaté jsou poněkud méně vázány pravidly než novicky a mohou si do jisté míry vybírat oblasti studia. Přijatá novicka má právo nosit prsten s Velkým hadem, ale pouze na prostředníku levé ruky. Když přijatá povýší mezi Aes Sedai, rozhodne se pro některé adžah, získá právo nosit šátek a může si prsten nasadit na kterýkoliv prst nebo ho v některých situacích dokonce sundat. Viz též Aes Sedai.

přísahy, tři: Přísahy, které skládají přijaté před povýšením na Aes Sedai. Pronášejí se, když adeptka drží hůl přísahy, což je ter’angrial, který zavazuje. Jsou to: 1. Neříci jediné slovo, které by nebylo pravda. 2. Nevyrobit zbraň, s níž by mohl jeden člověk zabít druhého. 3. Nikdy nepoužít jediné síly jako zbraně, pokud to nebude proti zplozencům Stínu, nebo v nejzazším případě při obraně života vlastního, života strážce či jiné Aes Sedai. Tyto přísahy se nevyžadovaly vždy, ale různé události před a během Rozbití vedly k tomu, že jsou nyní nezbytné. Druhá přísaha byla vlastně první přijatou jako reakce na válku síly. První přísahu, je-li dodržována do písmene, lze často pečlivým výběrem slov obejít. Má se za to, že druhé dvě přísahy jsou neporušitelné.

Rhuark: Aiel, náčelník kmene Taardad Aielů.

Rhuidean: Místo v Aielské pustině, kam musí vstoupit každý muž, jenž se chce stát kmenovým náčelníkem, a každá žena, která se chce stát moudrou. Muži smějí vstoupit pouze jedenkrát, ženy dvakrát. Výpravu do Rhuideanu přežije pouze jeden muž ze tří. Počet přeživších žen je značně vyšší u obou návštěv. Umístění Rhuideanu je Aiely přísně stráženým tajemstvím. Trestem, nařízeným pro Neaiela, který do údolí Rhuideanu vstoupí, je smrt, i když někteří z těch, kdo jsou u Aielů v milosti (jako třeba formani nebo kejklíři), mohou skončit pouze vysvlečení donaha, dostanou měch s vodou a je jim dovoleno pokusit se z Pustiny odejít.

Rozbití světa: Za Časů šílenství muži Aes Sedai, kteří zešíleli a ovládali jedinou sílu tak, že si to dnes nikdo ani neumí představit, změnili tvář světa. Způsobili hrozná zemětřesení, srovnali horské hřebeny, vyzvedli nová pohoří. Tam, kde byla moře, vyzvedli pevninu, a tam, kde bývala pevnina, zřídili oceán. Mnoho částí světa bylo naprosto vylidněno a ti, kteří přežili, byli roztroušeni jako prach ve větru. O této katastrofě se příběhy, pověsti a dějiny zmiňují jako o Rozbití světa. Viz též Čas šílenství; stovka rytířů.

sa’angrial: Kterýkoliv z mnoha předmětů, které umožňují usměrňovat mnohem větší díl jediné síly, než by jinak bylo bezpečné. Sa’angrial je podobný, ale mnohem, mnohem silnější než angrial. Množství jediné síly, které lze usměrnit pomocí sa’angrialu, ve srovnání s množstvím jediné síly, které lze usměrnit pomocí angrialu, odpovídá poměru mezi množstvím jediné síly, které lze usměrnit s angrialem, a množstvím, které lze usměrnit bez pomoci. Pozůstatek věku pověstí, o jeho výrobě již není nic známo. Zůstala jich pouze hrstka, mnohem méně než angrialu.

sáh: Viz jednotky délky.

saidar; saidín: Viz pravý zdroj.

Sandar, Juilin: Chytač zlodějů z Tearu.

Seana: Moudrá z klanu Černý útes Nakai Aielů. Chodí ve snech.

Seanchan: Země za Arythským oceánem, odkud přišli Seanchané.

Seanchané: Potomci vojáků, jež Artuš Jestřábí křídlo vyslal přes Arythský oceán. Věří, že každá žena, která je schopna usměrňovat, musí být pro bezpečnost ostatních ovládána, a každý muž, který dokáže usměrňovat, musí být ze stejného důvodu zabit.

Shayol Ghul: Hora ve Spálených zemích, místo věznice Temného.

Síň služebníků: Ve věku pověstí velká sněmovní síň Aes Sedai.

Siuan Sanche: Dcera tairenského rybáře. Podle tairenských zákonů byla posazena na loď do Tar Valonu ještě před druhým západem slunce od okamžiku, kdy byla objevena její schopnost usměrňovat. Původně z modrého adžah.

snílek: Viz nadání.

starý jazyk: Jazyk, jímž se hovořilo ve věku pověstí. – Obvykle se předpokládá, že se mu naučí všichni urozenci a vzdělanci, ale většina zná jen pár slov. Překlad je často složitý, neboť jazyk umožňuje mnoho maličko odlišných významů.

stoletá válka: Řada překrývajících se válek mezi neustále se měnícími spojenci, vyvolaná smrtí Artuše Jestřábí křídlo a následným bojem o jeho říši. Trvala od SR 994 do SR 1117. Válka vylidnila velké části země mezi Arythským oceánem a Aielskou pustinou, od Bouřlivého moře k Velké Morně. Ničení dosáhlo takových rozměrů, že se do současnosti dochovaly jen zlomky záznamů. Velká říše Artuše Jestřábí křídlo byla rozervána na kusy a na jejím místě se vytvořily současné státy. Viz též Jestřábí křídlo, Artuš.

stovka rytířů: Sto mužů Aes Sedai, ve věku pověstí jedněch z nejmocnějších lidí, kteří pod vedením Luise Therina Telamona provedli poslední útok, jímž byla ukončena válka Stínu a Temný byl opět uzavřen do vězení. Protiútok Temného poskvrnil saidín. Stovka rytířů zešílela a nastalo Rozbití světa. Viz též Čas šílenství; Rozbití světa; pravý zdroj; jediná síla.

strážce: Válečník ve spojení s Aes Sedai. Pouto je součástí jediné síly a díky ní válečník získává takové dary, jako je rychlé uzdravování, schopnost ujít velkou vzdálenost bez jídla, vody a odpočinku, a schopnost na dálku vycítit skvrnu Temného. Dokud strážce žije, Aes Sedai, s níž je spojen, ví, že je naživu, ať je jakkoliv daleko, a když zemře, pozná okamžik a způsob jeho smrti. Spojení jí neprozradí, jak daleko strážce je, ani kterým směrem. Zatímco většina adžah věří, že Aes Sedai smí k sobě mít připoutaného pouze jednoho strážce v dané chvíli, červené adžah se odmítají se strážci spojovat vůbec a zelené adžah věří, že Aes Sedai k sobě může připoutat tolik strážců, kolik se jí zlíbí. Z morálního hlediska musí strážce s poutem souhlasit, ale je známo, že spojení bylo provedeno i proti jeho vůli. Co z tohoto spojení získává Aes Sedai, je pečlivě uchovávaným tajemstvím. Viz též Aes Sedai.

šedý muž: Osoba (muž či žena), která se dobrovolně vzdala své duše, aby se mohla stát zabijákem ve službách Temného. Šedí muži vypadají velice obyčejně, takže si jich ostatní lidé nevšimnou, dokud není pozdě. Většina šedých mužů jsou vskutku muži, ale menší počet tvoří ženy.

Tarabon: Stát na břehu Arythského oceánu. Hlavní město: Tanchiko. Kdysi to byl významný obchodní stát, kromě jiného zdroj tkaných koberců, barev a rachejtlí pro ohňostroje, které vyráběl cech ohňostrůjců. Nyní rozerván občanskou válkou, stejně jako válkou vedenou zároveň proti Arad Domanu a lidem, kteří se přidali k Draku Znovuzrozenému.

Tarmon Gai’don: Poslední bitva. Viz též Dračí proroctví; Valerský roh.

ta’veren: Osoba, kolem níž kolo času splétá všechny okolní nitky osudu, dokonce snad VŠECHNA vlákna osudu, aby vytvořilo síť osudu. Viz též vzor věku.

tazatelé: Řád uvnitř dětí Světla. Jeho členové hodlají objevit pravdu polemikami a odhalováním Temných druhů. Obvykle při vyšetřování používají útrpné právo a obvykle zastávají názor, že pravdu již stejně znají, je jen třeba, aby se k ní oběť přiznala. Tazatelé si říkají ruka Světla, ruka, která vyhrabe pravdu, a občas jednají tak, jako by byli zcela odděleni od dětí a rady pomazaných, která dětem velí. Hlavou tazatelů je hlavní inkvizitor, jenž sedí v radě pomazaných. Ve znaku mají krvavě rudou pastýřskou hůl.

Tear: Stát na břehu Bouřlivého moře. Též hlavní město tohoto státu a velký mořský přístav. Zástavou Tearu jsou tři stříbrné půlměsíce na děleném červenozlatém poli. Viz též Tearský Kámen.

Tearský Kámen: Velká pevnost ve městě Tear, o níž se tvrdí, že byla postavena krátce po Rozbití světa, a to s použitím jediné síly. Bezpočtukrát byla obléhána, ale vždy bez úspěchu. O Kameni se dvakrát zmiňují Dračí proroctví. Jednou se v nich praví, že Kámen nepadne, dokud nepřijde lid Draka. Na jiném místě stojí, že Kámen nepadne, dokud Drak nesevře Meč, jehož se nelze dotknout, Callandor. Někteří lidé věří, že proroctví počítají s odporem vznešených pánů k jediné síle a s tairenských zákonem, který zakazuje usměrňování. Přes tento odpor je v Kameni uloženo značné množství angrialů a ter’angrialů, dokonce snad větší než vlastní Bílá věž. Tato sbírka byla podle některých nashromážděna, aby byla umenšena sláva vlastnictví Callandoru.

Telamon, Luis Therin: Viz Drak.

Tel’aran’rhiod: Ve starém jazyce „neviděný svět“ nebo „svět snů". Svět spatřovaný ve snech, o němž kdysi dávno lidé věřili, že proniká a obklopuje všechny možné světy. Na rozdíl od jiných snů, co se stane živým bytostem ve světě snů, je skutečné. Rána, utržená v tomto světě, zůstane i po probuzení, a ten, kdo tam zemře, se již neprobudí.

temní druzi: Ti, kdo vyznávají Temného a věří, že získají velikou moc a dostane se jim odměny, dokonce nesmrtelnosti, když ho osvobodí z vězení.

Temný: Nejobvyklejší jméno používané ve všech zemích pro Šej’tana. Zdroj zla a protiklad Stvořitele. Uvězněn Stvořitelem v okamžiku stvoření ve věznici v Shayol Ghulu. Pokus jej osvobodit z této věznice vyvolal válku Stínu, poskvrnění saidínu, Rozbití světa a konec věku pověstí.

Temný, pojmenování: Vyslovení pravého jména Temného (Šej’tan) přiláká jeho pozornost a nevyhnutelně přivolá přinejlepším neštěstí, přinejhorším pohromu. Z toho důvodu se používá mnoho eufemismů, mezi nimi Temný, Otec lží, Oslepitel, Pán hrobů, Noční pastýř, Zhouba srdce, Zhouba duše, Jedovatý jazyk, Děs, Spalovač trávy, Požírač listí a Prašivec. Temní druzi ho nazývají Veliký pán Temnoty. O tom, kdo na sebe očividně přivolal smůlu, se často říká: „pojmenoval Temného".

ter’angrial: Pozůstatek věku pověstí, který používá jedinou sílu. Na rozdíl od angrialů a sa’angrialů, každý ter’angrial byl vyroben k nějakému určitému účelu. Například jeden zaručuje, že přísahy, v něm složené, budou zavazující. Některé používají Aes Sedai, ale jejich původní účel je většinou neznámý. Některé zničí schopnost usměrňovat jedinou sílu v každé ženě, která by je použila.

Torean: Vznešený pán Tearu. Muž, jenž touží po něčem, co mu ani jeho nesmírné bohatství, ani jeho obličej nemohou získat.

trolloci: Stvoření Temného, vytvořená během války Stínu. Mohutní postavou, nesmírně zuřiví, jsou pokřivenými kříženci lidí a zvířat. Dělí se do jakýchsi kmenových tlup, z nichž nejvýznamnějšími jsou dha’bel, dhai’mon, ko’bal. Od přírody zlotřilí, zabíjejí pro pouhé potěšení ze zabíjení. Jsou nesmírně lstiví a nelze jim věřit, leda jsou-li k něčemu nuceni strachem.

trollocké války: Řada válek, první začala kolem roku 1000 PR, a trvaly více než tři sta let, během nichž trollocké hordy pustošily svět. Nakonec byli trolloci pobiti či zahnáni zpátky do Velké Morny, ale některé státy přestaly existovat a jiné byly téměř vylidněné. Všechny záznamy jsou pouze útržkovité.

Tuatha’ani: Toulavý lid, také známi jako Cikáni či Kočovný lid, žijící v jasně obarvených povozech a řídící se naprosto mírumilovnou filozofií, nazývanou Cesta listu. Věci, které Cikáni spraví, jsou často lepší než nové. Patří mezi pár lidí, kteří mohou překročit Aielskou pustinu bez toho, aby byli obtěžováni, protože Aielové se jim důsledně vyhýbají.

usměrňování: Řízení průtoku jediné síly. Viz též jediná síla.

utišování: Úkon prováděný Aes Sedai, kdy odříznou ženu, která může usměrňovat jedinou sílu, od pravého zdroje. Žena, která byla utišena, pořád pravý zdroj cítí, ale nemůže se ho dotknout. Provádí se jen zřídkakdy, takže novicky se musejí naučit jména a zločiny všech žen, na nichž kdy bylo provedeno. Oficiálně je utišení výsledkem soudu a odsouzení za zločin. Když k němu dojde náhodou, nazývá se to spálením. V praxi se však termín utišení používá v obou případech.

Valerský roh: Bájný předmět z cyklu pověstí Hledání rohu. Roh by měl být schopen povolat z hrobu mrtvé hrdiny zpět k boji se Stínem. Bylo svoláno nové Velké hledání valerského rohu a hledači složili přísahu hledačů v Illianu.

válka Druhého Draka: Válka vedená proti falešnému Draku Guairu Amalasanovi (939-43 SR). Během této války se vynořil mladý král jménem Artuš Tanreall Pendrag, později známý jako Artuš Jestřábí křídlo, a dosáhl ohromné moci.

válka síly: Viz válka Stínu.

válka Stínu: Též známa jako válka síly, zakončila věk pověstí. Začala krátce po pokusu osvobodit Temného a brzy se rozšířila po celém světě. Ve světě, kde byla dokonce zapomenuta i vzpomínka na válku, byla znovu objevena každičká stránka válčení, často pokřivená díky tomu, že se světa dotýkal Temný, a jediná síla byla používána jako zbraň. Válka skončila opětným uzavřením Temného do jeho věznice. Viz též stovka rytířů; Drak.

vědma: Na vesnici žena, kterou si do svého středu vybere ženský kroužek pro znalost takových věcí, jako je léčení a předpovídání počasí, jakož i pro zdravý rozum. Postavení značící velkou zodpovědnost a pravomoce, jak skutečné, tak mlčky předpokládané. Všeobecně stojí na roveň starostovi, ale v některých vesnicích stojí nad ním. Na rozdíl od starosty je volena na celý život a jen zcela výjimečně je vědma odvolána ze svého úřadu ještě před svou smrtí. Je téměř tradicí, že se sváří se starostou. Podle kraje může mít jiný titul, jako strážkyně, léčitelka, moudrá žena, učitelka nebo moudrá.

věk pověstí: Věk zakončený válkou Stínu a Rozbitím světa. Doba, kdy Aes Sedai prováděly zázraky, o nichž dnes pouze sní. Viz též kolo času; Rozbití světa; válka Stínu.

Velká Morna: Oblast na dalekém severu zcela ovládaná Temným. Prodlévají zde trolloci, myrddraalové a další tvorové náležející Stínu.

Veliký pán Temnoty: Jméno, kterým temní druzi oslovují Temného tvrdíce, že používání jeho pravého jména by bylo rouháním.

Velké hledání Valerského rohu: Cyklus příběhů soustředěných kolem pověstného pátrání po valerském rohu, odehrávajících se v letech mezi koncem trollockých válek a začátkem stoleté války. Je-li vyprávěn úplně celý, může vyprávění zabrat mnoho dní. Viz též Valerský roh.

Velký had: Symbol času a věčnosti, starý již v dobách, kdy začal věk pověstí, je tvořen hadem požírajícím vlastní ocas. Prsten ve tvaru Velkého hada dostávají ženy, které mají povýšit mezi přijaté novicky Aes Sedai.

Verin Mathwin: Aes Sedai z hnědého adžah.

vznešení páni Tearu: Jednají jako rada. Vznešení páni Tearu jsou vládci státu Tear, který nemá ani krále, ani královnu. Jejich počet není přesně dán a během let se měnil od dvaceti na pouhých šest. Neplést s pány země, což jsou níže postavení tairenští páni.

vzor věku: Kolo času splétá nitky lidských životů do vzoru věku, často nazývaný prostě jen vzor, jenž tvoří podstatu reality toho kterého věku. Viz též ta’veren.

Zaprodanci: Jméno dané třinácti nejsilnějším Aes Sedai z věku pověstí, kteří za války Stínu přešli na stranu Temného, bylať jim na oplátku přislíbena nesmrtelnost. Podle jak pověstí, tak útržků záznamů byli uvěznění spolu s Temným, když byla jeho věznice znovu uzavřena. Jejich jména se stále používají ke strašení dětí. Byli to Aginor, Asmodean, Balthamel, Be’lal, Demandred, Graendal, Izmael, Lanfear, Mesaana, Moghedien, Rahvin, Sammael a Semirhage.

Content

Stín se šíří
Robert Jordan

1 Sémě Stínu

2 Víry ve vzoru

3 Úvahy

4 Provázky

5 Tazatelky

6 Možnosti

7 Hra s ohněm

8 Tvrdé palice

9 Rozhodnutí

10 Kámen se drží

11 Co leží skryto

12 Tanchiko či Bílá věž

13 Klevety

14 Zvyky Mayene

15 Do rámu dveří

16 Loučení

17 Úskoky

18 Na Cesty

19 Tanečník na vlnách

20 Jak zvednout vítr

21 Do Srdce

22 Cesta z Kamene

23 Za Kamenem

24 Rhuidean

25 Cesta k oštěpu

26 Oddaní

27 Na Cestách

28 Cesta k věži Ghenjei

29 Návrat domů

30 Za dubem

31 Záruky

32 Otázky, které je třeba položit

33 Nové tkanivo ve vzoru

34 Ten, kdo přichází s úsvitem

35 Důkladné lekce

36 Svedení z cesty

37 Stojna Imre

38 Skryté tváře

39 Pohár vína

40 Lovec Trolloků

41 Mezi Tuatha’any

42 Chybějící lístek

43 Péče o živé

44 Zuřivá bouře

45 Cikánský meč

46 Závoje

47 Vidiny se projevují

48 Odmítnutá nabídka

49 Držba Chladné skály

50 Pasti

51 Odhalení v Tanchiku

52 Potřeba

53 Cena za odchod

54 Cesta do paláce

55 Do hlubiny

56 Zlatooký

57 Rozkol v Trojí zemi

58 Pasti Rhuideanu

Slovníček