Oheň z nebes

Robert Jordan

S jeho příchodem znovu zaplanou děsivé ohně. Hory shoří a země bude spálená. Lidský příliv vyrazí na útěk a čas se bude krátit. Hradba bude proražena a pozdvižen šátek na rozloučenou. Za obzorem se rozzuří bouře a oheň z nebes očistí zemi. Bez zničení není vykoupení, není naděje na této straně smrti.

Zlomek z Dračích proroctví,

které údajně přeložila

N'Delia Basolain

První Děva a Šermířka Raidhen z Hol Cuchone

kolem 400 PR

Prolog

Padají první jiskry

Elaida do Avriny a’Roihan nepřítomně hladila dlouhou sedmipruhou štólu, kterou měla na ramenou, štólu amyrlinina stolce, sedíc za širokým psacím stolem. Mnozí by ji na první pohled považovali za krasavici, avšak druhý pohled odhaloval, že vážnost její bezvěké tváře Aes Sedai není jen okamžitá záležitost. Dnes to však bylo něco víc; v tmavých očích jí svítil hněv. Pokud by si toho tedy někdo všiml.

Ženy, rozesazené na stoličkách před sebou, téměř neposlouchala. Návštěvnice měly šaty nejrůznějších barev, od bílé po nejtmavší červenou, z hedvábí i sukna – podle vkusu každé ženy – přesto však všechny až na jednu měly své formální šátky s vyšitým bílým plamenem Tar Valonu na zádech, s barevnými třásněmi oznamujícími jejich adžah, jako by seděly na setkání věžové sněmovny. Probíraly zprávy a řeči týkající se událostí ve světě, snažily se oddělit fakta od smyšlenek, snažily se rozhodnout, co by měla Věž učinit, ale na ženu za stolem se téměř nepodívaly, na ženu, již přísahaly ve všem poslechnout. Elaida jim nedokázala věnovat celou pozornost. Ony nevěděly, co je skutečně důležité. Nebo spíš, věděly to a bály se o tom mluvit.

„V Shienaru se očividně něco děje.“ To byla Danelle, štíhlá, často zdánlivě ztracená ve snech, jediná hnědá sestra mezi přítomnými. Zelené a žluté měly také jen po jedné zástupkyni, a žádné ze tří jmenovaných adžah z toho nemělo radost. Nebyla tu však jediná modrá sestra. Teď měla Danelle ve velkých modrých očích zamyšlený výraz, jako kdyby hleděla do svého nitra. Na tváři měla šmouhu od inkoustu, o níž zřejmě nevěděla, a tmavě šedé vlněné šaty měla pomačkané. „Povídá se o šarvátkách. Ne s trolloky nebo Aiely, i když výpady přes Niamhské průsmyky zřejmě zesílily. Ale mezi Shienaranci. Na Hraniční státy je to neobvyklé. Oni jen zřídka bojují proti sobě.“

„Jestli hodlají začít občanskou válku, tak si na to vskutku vybrali pravou chvíli,“ utrousila chladně Alviarin. Vysoká a štíhlá, celá v bílém hedvábí, byla jediná bez šátku. Štóla kronikářky na jejích ramenou byla také bílá, aby bylo zřejmé, že byla povýšena z bílého adžah. Ne z červeného, bývalého adžah Elaidy, jak vyžadovala tradice. Bílé sestry byly vždycky chladné. „Trolloci jako by zmizeli. Celá Morna vypadá natolik klidně, že by ji uhlídali dva sedláci a novicka.“

Teslyn se kostnatými prsty probrala papíry, jež měla v klíně, i když se na ně ani nepodívala. Jedna ze čtyř přítomných červených sester – červených bylo víc než z kteréhokoliv jiného adžah – a Elaidě se skoro blížila svou vážností, i když ji by nikdo nikdy za krasavici nepovažoval. „Možná by bylo lepší, kdyby tam nebyl takovej klid,“ řekla Teslyn se silným illianským přízvukem. „Dnes ráno jsem dostala zprávu, že vrchní generál Saldeie má vojsko na pochodu. Ne směrem k Morně, ale opačným směrem. Na jihovýchod. Kdyby to nevypadalo, že Morna spí, nikdy by to neudělal.“

„Takže zpráva o Mazrimu Taimovi prosákla.“ Alviarin klidně mohla probírat počasí nebo cenu koberců, místo možné pohromy. Na chycení Taima vynaložily velké úsilí, a stejně tolik na zamaskování jeho útěku. Věži by asi moc neprospělo, kdyby se svět dozvěděl, že nedokážou udržet falešného Draka, když už ho jednou lapily. „A zdá se, že královna Tenobie nebo Davram Bashere, nebo oba, si myslí, že se nám nedá věřit, že to s ním vyřídíme znovu.“

Při zmínce o Taimovi nastalo mrtvé ticho. Ten muž mohl usměrňovat – byl zrovna na cestě do Tar Valonu, kde měl být zkrocen, navěky odříznut od jediné síly, když byl osvobozen – to jim však jazyky nezkroutilo. Kdysi byla existence muže, jenž může usměrňovat jedinou sílu, tou nejodpornější věcí. Lovit takové muže byl hlavní důvod existence červených, a každé adžah pomáhalo, seč mohlo. Teď se však většina žen na druhé straně stolu vrtěla na stoličkách a odmítala se podívat druhým do očí, protože rozmluva o Taimovi je přiváděla příliš blízko k dalšímu tématu, o němž nechtěly hovořit nahlas. Dokonce i Elaida cítila, jak jí do hrdla stoupá žluč.

Alviarin však zřejmě žádný odpor necítila. Malou chvilku jí cukalo v koutku úst, což mohl být úsměv nebo grimasa. „Zdvojnásobím úsilí na lapení Taima. A navrhuji, aby byla vypravena některá sestra jako rádkyně pro Tenobii. Měla by být schopná zvládat umíněný odpor, s nímž ta mladá žena vyrukuje.“

Ostatní se honem honem snažily vyplnit ticho.

Jolin si na útlých ramenou upravila šátek se zelenými třásněmi, i když to vypadalo trochu nuceně. „Ano. Ona vedle sebe potřebuje Aes Sedai. Osobu, která dokáže zvládnout toho Bashereho. Má na Tenobii příliš velký vliv. Musí stáhnout své vojsko zpátky tam, kde ho bude možné použít, až se Morna probudí.“ Nad šátkem byl vidět příliš velký kus poprsí a světle zelené hedvábí bylo příliš přiléhavé, příliš jí lnulo k tělu.. a na Elaidin vkus se příliš usmívala. Zvláště na muže. Zelené to dělaly vždycky.

„Poslední, co potřebujeme, je další vojsko na pochodu,“ pospíšila si Shemerin, žlutá sestra. Trochu obtloustlá žena, již se nějak nikdy nedařil ten zdánlivý klid Aes Sedai. Kolem očí měla často napětí, a zvláště v poslední době.

„A taky někoho do Shienaru,“ dodávala Javindhra, další červená. Přes hladké líce byl její hranatý obličej dost tvrdý, aby s ním mohla zatloukat hřebíky. Hlas měla drsný. „Tyhle potíže v Hraničních státech se mi nelíbí. Poslední, co potřebujeme, je Shienar natolik oslabený, že by trolloci dokázali prorazit.“

„Možná.“ Alviarin kývla a zvážila to. „Ale v Shienaru máme agentky – červené, tím jsem si jistá, a snad i jiné? –“ Čtyři červené sestry upjatě, váhavě kývly. Byly samy. „– které nás můžou varovat, kdyby se ty malé šarvátky změnily v něco většího, s čím bychom si musely dělat starosti.“

Bylo veřejným tajemstvím, že všechna adžah kromě bílého, jež bylo tolik oddáno logice a filozofii, měla v každém státě různý počet pozorovatelek a špehů, i když síť žlutých byla považována za dosti ubohou. Od těch, co nemohou usměrňovat, se totiž žluté nemohly dozvědět nic o nemocech či léčení. Některé sestry měly své soukromé vyzvědačky, ačkoliv ty se hlídaly snad lépe než agentky celého adžah. Modré měly nejrozsáhlejší síť, jak celé adžah, tak jednotlivé sestry.

„Co se Tenobie a Davrama Bashereho týče,“ pokračovala Alviarin, „souhlasí všechny, že to s nimi musejí vyřídit sestry?“ Skoro nepočkala, až všechny kývnou. „Dobrá. Vyřízeno. Memara to zvládne skvěle. Ona si od Tenobie nenechá líbit žádné hlouposti, a přitom jí nikdy neukáže vodítko. Takže. Má někdo čerstvé zprávy z Arad Domanu nebo Tarabonu? Jestli tam něco rychle nepodnikneme, možná zjistíme, že Pedron Niall a bělokabátníci vládnou od Bandar Ebanu po Stínové pobřeží. Evanellein, máš něco?“ Arad Doman a Tarabon se zmítaly v občanských válkách i v horších problémech. Nebyl tam ani náznak pořádku. Elaidu překvapilo, že se o tom Alviarin zmínila.

„Jenom řeči,“ odpověděla šedá sestra. Její hedvábné šaty, ladící s třásněmi na šátku, měly skvělý střih a hluboký výstřih. Elaidu mnohokrát napadlo, že by se ta žena hodila spíš k zeleným, jak se pořád stará o to, jak vypadá. „Skoro každý z těch nebohých zemí uprchl, včetně těch, které by nám mohly poslat nějaké zprávy. Panarcha Amathera zřejmě zmizela a zdá se, že do toho byly snad zapleteny Aes Sedai...“

Elaida sevřela ruku na štóle. Její výraz se v nejmenším nezměnil, ale v očích jí zaplálo. Záležitost se saldejským vojskem byla vyřízena. Aspoň že Memara byla červená. To bylo překvapení. Ale ony se jí ani nezeptaly na její názor. Bylo to vyřízeno. Ani ta znepokojivá možnost, že ve zmizení panarchy byly zapleteny Aes Sedai – jestli to nebyla další z tisíce nepravděpodobných historek, které sem proudily od západního pobřeží – nemohla odvést její mysl od tohoto problému. Od Arythského oceánu k Páteři světa byly roztroušeny Aes Sedai, a přinejmenším modré byly schopné všeho. Nebyly tomu ani dva měsíce, kdy všechny tyto ženy klečely a přísahaly jí věrnost jako vtělení Bílé věže, a teď činí rozhodnutí, aniž by se aspoň podívaly jejím směrem.

Amyrlinina pracovna byla v jednom z nižších poschodí Bílé věže, a přesto byla tato místnost srdcem Věže stejně jistě jako sama Věž, v barvě vybělené kosti, byla srdcem velkého ostrovního města Tar Valonu v kolébce řeky Erinin. A Tar Valon byl, nebo měl být, srdcem světa. Tato místnost promlouvala o moci, jíž vládla dlouhá řada žen, které v pracovně sídlily. Podlaha byla z leštěného krevele z pohoří Oparů, vysoký krb ze zlatého kandorského mramoru a stěny obložené světlým, zvláštně pruhovaným dřevem, do něhož byly před víc než tisíci lety vyřezáni neznámí ptáci a zvířata úžasných tvarů. Vysoké lomené oblouky oken, vedoucích na balkon, z něhož byla vidět soukromá amyrlinina zahrada, byly lemovány kamenem třpytícím se jako perly, což byl jediný kámen, o němž bylo známo, že byl vyloven z bezejmenného města, které pohltilo Bouřlivé moře během Rozbití světa. Z komnaty dýchala moc, odraz amyrlin, na jejichž zavolání tancovaly trůny již skoro tři tisíce let. A ony se jí dokonce ani nezeptaly na její názor.

Stávalo se to příliš často, tohle přezírání. Horší však bylo – a asi nejtrpčí ze všeho – že uzmuly její pravomoci, aniž by na to vůbec pomyslely. Věděly, jak získala štólu, věděly, že si ji na ramena položila s jejich pomocí. Ona sama si toho byla vědoma až příliš. Ale ony si troufaly moc. Brzy přijde chvíle něco s tím podniknout. Zatím však ještě ne.

Sama vtiskla místnosti vlastní stopu, jak nejvíc to šlo. Byl tu její psací stůl s ozdobně vyřezávanými trojicemi propojených kroužků a těžké křeslo, které vyzvedalo slonovinou vykládaný plamen Tar Valonu vysoko nad její tmavé vlasy jako velkou sněhobílou slzu. Na stole byly pečlivě stejně daleko jedna od druhé rozestaveny tři altaranské lakové krabičky, v jedné z nich pak spočívala její nejlepší sbírka vyřezávaných miniatur. U stěny stála na prostém podstavci bílá váza s rudými růžemi, které plnily místnost sladkou vůní. Od chvíle, co byla zvolena, nezapršelo, ale s pomocí jediné síly byly něžné květy vždycky dostupné. Elaida měla vždy ráda květiny. Bylo snadné je prořezat a donutit, aby rostly k dokonalosti.

Visely tu dva obrazy, když seděla, stačilo zvednout hlavu, aby na ně viděla. Ostatní se pohledu na ně vyhýbaly. Ze všech Aes Sedai, které kdy do Elaidiny pracovny vstoupily, se na ně letmo podívala jediná Alviarin.

„Jsou nějaké nové zprávy o Elain?“ zeptala se Andaya ostýchavě. Droboučká, ptáčku podobná ženuška, navenek pokorná i přes rysy Aes Sedai, druhá z přítomných šedých sester, na první pohled nevypadala jako dobrá vyjednavačka, ale ve skutečnosti byla nejlepší. V jejím hlase byly stále slabé stopy tarabonského nářečí. „Nebo o Galadovi? Jestli Morgasa zjistí, že jsme ztratily jejího nevlastního syna, mohla by se začít víc vyptávat na to, kde se nalézá její dcera, ne? A jestli zjistí, že jsme ztratily dědičku, Andor by nám mohl být uzavřen stejně jako Amadicie.“

Několik žen zavrtělo hlavou – žádné nové zprávy nebyly. Ozvala se Javindhra. „V královském paláci je jedna červená sestra. Je čerstvě povýšená, takže se může lehce vydávat za někoho jiného.“ Chtěla tím říci, že ještě nezískala onu bezvěkost, která přicházela s dlouhým používáním jediné síly. Ten, kdo by se snažil uhodnout věk kterékoliv z žen v pracovně, by tápal v rozmezí dvaceti let, a v některých případech by se zmýlil dobře o čtyřicet. „Je ale dobře vycvičená, dost silná a dobrá pozorovatelka. Morgasa je nyní cele zaujatá prosazováním svých nároků na cairhienský trůn.“ Několik žen si poposedlo, a jako by si Javindhra uvědomila, že se dostává na nebezpečnou půdu, honem pokračovala. „A její nový milenec, urozený pán Gaebril, ji zřejmě zaměstnává i jinak.“ Ještě víc stiskla tenké rty. „Je tím mužem úplně posedlá.“

„On ji nutí soustředit se na Cairhien,“ prohlásila Alviarin. „Tam je situace skoro stejně špatná jako v Tarabonu a Arad Domanu, když všechny rody soupeří o Sluneční trůn a všude vládne hlad. Morgasa znovu nastolí pořádek, ale chvíli potrvá, než si trůn zabezpečí. Dokud to nevyřídí, nebude mít sílu dělat si starosti s jinými záležitostmi, dokonce ani s dědičkou ne. A já jsem zařídila, aby jí jedna z úřednic občas zaslala list. Ta žena umí dobře napodobit Elainin rukopis. Morgasu udržíme v klidu až do té doby, než ji zase budeme ovládat.“

„Aspoň že pořád máme v rukou jejího syna.“ Jolin se usmála.

„Gawyn je těžko v něčích rukou,“ namítla ostře Teslyn. „Ti jeho molodci se perou s bělokabátníky na obou březích řeky. Jedná o své vůli stejně často jako podle našich příkazů.“

„Brzy ho zvládneme,“ řekla Alviarin. Elaidě ten její neustálý chlad a sebeovládání začínaly jít na nervy.

„Když už tedy mluvíme o bělokabátnících,“ přisadila si Danelle, „zdá se, že Pedron Niall vede tajné jednání, a snaží se přesvědčit Altaru a Murandy, aby odstoupily území Illianu, a tak zabránily radě devíti, aby do jednoho nebo obou států poslala illianské vojsko.“

Bezpečně na pevné půdě ženy na drahé straně stolu brebentily dál a snažily se rozhodnout, zda vyjednávání velícího kapitána může dětem Světla získat příliš velký vliv. Možná by mělo být přerušeno, aby se do toho mohla vložit Věž a nahradit ho.

Elaida zkřivila rty. Věž byla ve svých dějinách z nutnosti často opatrná – bálo se jí příliš mnoho lidí, příliš mnoho lidí jí nedůvěřovalo – ale ještě nikdy se nikoho ani ničeho nebála. Teď však ano.

Elaida zvedla zrak k obrazům. Jeden se skládal ze tří deskových portrétů Bonwhin, poslední červené, jež byla povýšena na amyrlinin stolec, před tisíci lety, a která byla důvodem, proč od té doby žádná červená nezískala štólu. Až do Elaidy. Bonwhin, vysoká a pyšná, řídící Aes Sedai, když se snažily manipulovat s Artušem Jestřábí křídlo. Bonwhin, vzdorná, na bílých hradbách Tar Valonu obleženého vojsky Jestřábího křídla. A Bonwhin, klečící a ponížená, před věžovou sněmovnou, když jí odebíraly štólu a hůl za to, že téměř zničila Bílou věž.

Mnoho Aes Sedai se divilo, proč Elaida vyzvedla tento triptych ze skladiště, kde ležel pokrytý prachem. I když se o tom žádná nezmínila nahlas, ona přesto zaslechla, co si šeptají. Nechápaly, jak je nutné si neustále připomínat, jaká je cena za neúspěch.

Druhý obraz byl již moderní, na napjatém plátně – kopie náčrtku jednoho pouličního umělce z dalekého západu. Tento mezi Aes Sedai, které ho zahlédly, vyvolával ještě větší stísněnost. Dva muži bojující v mracích, zdánlivě na obloze, s blesky jako zbraněmi. Jeden měl ohnivý obličej. Druhý byl vysoký a mladý, s narudlými vlasy. A právě tento mladík vyvolával strach, dokonce i Elaida při pohledu na něj zatínala zuby. Nebyla si jista zda hněvem, nebo aby jí necvakaly. Ale strach bylo možné, a nutné, ovládnout. Ovládání bylo všechno.

„Takže jsme skončily,“ prohlásila Alviarin vstávajíc zcela klidně ze stoličky. Ostatní ji napodobily, upravujíce si suknice a šátky a chystajíce se k odchodu. „Za tři dny čekám –“

„Dovolila jsem vám snad odejít, dcery?“ To byla první slova, jež Elaida pronesla od chvíle, kdy je vyzvala, aby se posadily. Ony se na ni překvapeně podívaly. Překvapeně! Některé se vydaly zpátky k sedadlům, ale nijak uspěchaně. A ani slůvko omluvy. Elaida jim tohle chování nechávala procházet příliš dlouho. „Když už stojíte, zůstanete tak, než skončím.“ Chvíle zmatku, neboť některé si již sedaly, a ona pokračovala, zatímco se nejistě narovnávaly. „Neslyšela jsem ani slovo o pátrání po té ženě a jejích společnicích."

Nebylo třeba tu ženu, Elaidinu předchůdkyni, jmenovat. Věděly, koho má na mysli, a pro Elaidu bylo s každým dnem těžší si připomenout i jméno bývalé amyrlin. Všechny její současné problémy – všechny! – bylo možné naložit na hřbet té ženě.

„Je to těžké,“ pronesla klidně Alviarin, „protože jsme nechaly rozhlásit, že byla popravena.“ Ta ženská má místo krve led. Elaida se jí upřeně dívala do očí, než kronikářka opožděně dodala: „matko", ale znělo to klidně, téměř ledabyle.

Elaida přenesla pohled na ostatní a promluvila ocelovým hlasem. „Jolin, ty máš na starosti pátrání a vyšetřování jejího útěku. V obou případech slyším jen o těžkostech. Třeba ti denní pokání pomůže, abys byla pilnější, dcero. Napíšeš, co považuješ za vhodné, a dáš mi to. Pokud mi to bude připadat – nedostatečné, ztrojnásobím to.“

Jolin ten její stálý úsměv zmizel ze rtů uspokojivým způsobem. Otevřela ústa, ale pod Elaidiným upřeným pohledem je zase zavřela. Pak se hluboce poklonila. „Jak přikazuješ, matko.“ Ta slova byla napjatá, poddajnost vynucená, ale muselo to stačit. Prozatím.

„A co úsilí přivést zpět ty, co uprchly?“ Tentokrát mluvila Elaida ještě tvrdší tónem. Návrat Aes Sedai, které utekly, když byla ta žena odklizena, znamenalo návrat modrých do Věže. Elaida si nebyla jista, zda by některé modré mohla kdy důvěřovat. Ale nebyla si vlastně jista, zda by mohla důvěřovat kterékoliv z těch, co prchly, místo aby jásaly nad jejím zvolením. Avšak Věž musela být znovu scelena.

Na tuto záležitost dohlížela Javindhra. „Znovu tu jsou těžkosti.“ Tvářila se pořád stejně vážně, ale rychle si olízla rty, jak Elaidě přelétla přes obličej bouřková mračna. „Matko.“

Elaida potřásla hlavou. „Nechci slyšet o těžkostech, dcero. Zítra mi předložíš seznam všeho, cos vykonala, včetně toho, co bylo podniknuto, aby se svět nedozvěděl nic o nějakém rozkolu ve Věži.“ To bylo nesmírně důležité. Byla tu nová amyrlin, ale svět musel vidět Věž jednotnou a silnou jako vždy. „Nemáš-li dost času na práci, kterou jsem ti zadala, možná by ses měla vzdát svého místa červené zástupkyně ve sněmovně. Musím to zvážit.“

„To nebude nutné, matko,“ pospíšila si s ujištěním žena s tvrdou tváří. „Tu zprávu budeš mít zítra. Jsem si jistá, že se brzy začnou vracet.“

Elaida si tak jistá nebyla, ať už po tom jakkoliv toužila – Věž musí být silná. Musí! – ale prozatím dosáhla svého. Kromě Alviarin se všechny tvářily zamyšleně a ustaraně. Byla-li Elaida schopná tvrdě zakročit proti člence svého bývalého adžah a být ještě tvrdší na zelenou, která s ní byla od prvního dne, možná udělaly chybu, když se k ní chovaly jako k obřadní soše, nošené při procesích. Sice ji na amyrlinin stolec uvedly ony, ale ona teď byla amyrlin. Pár podobných příkladů v příštích dnech by jim to mělo vštípit natrvalo. Bude-li to nutné, nechá každou z přítomných žen činit pokání, dokud nebudou žebrat o milost.

„V Cairhienu jsou tairenští vojáci stejně jako andorští,“ pokračovala Elaida nevšímajíc si odvrácených pohledů. „Tairenské vojáky poslal muž, který dobyl Tearský Kámen." – Shemerin pevně stiskla baculaté ruce a Teslyn sebou trhla. Jedině Alviarin se dál tvářila nevzrušeně jako zamrzlý rybník. Elaida pak napřáhla ruku a ukázala na obraz, kde spolu dva muži bojovali s meči. „Podívejte se na to. Podívejte se! Nebo vás nechám všechny do jedné drhnout podlahy! Jestli nemáte páteř, abyste se podívaly na obyčejný obraz, jak můžete mít odvahu čelit tomu, co přijde? Zbabělci Věži nejsou k ničemu!“

Ženy pomalu zvedly oči a nervózně přešlapovaly jako malé holčičky a ne jako Aes Sedai. Jedině Alviarin se prostě jenom podívala, a jedině ona vypadala, že se jí to v nejmenším nedotklo. Shemerin lomila rukama a v očích se jí objevily slzy. Se Shemerin se bude muset něco podniknout.

„Rand al’Thor. Muž, který může usměrňovat.“ Ta slova z Elaidiných úst vycházela jako rány bičem. Jí samotné se z nich svíral žaludek, až se bála, že začne zvracet. Nicméně se jí podařilo udržet bezvýrazný obličej. Mluvila dál, vyrážela ta slova ze sebe jako kameny z praku. „Muž odsouzený k zešílení, který způsobí s pomocí jediné síly nesmírné hrůzy, než zemře. A víc než to. Arad Doman a Tarabon a všechno mezi nimi je v troskách a bouří se kvůli němu. Jestli už mu nemůžeme jistě přičíst i válku a hladomor v Cairhienu, určitě urychlí větší válku mezi Tearem a Andorem, když Věž potřebuje mír! V Ghealdanu o něm nějaký šílený Shienaranec káže davům, které jsou příliš velké, aby je Alliandrovo vojsko dokázalo zvládnout. Je to největší nebezpečí, kterému kdy Věž čelila, největší hrozba, které kdy čelil svět, a vy se ani nedokážete přimět o něm mluvit? Nedokážete se podívat na jeho obrázek?“

Odpovědí jí bylo pouze ticho. Všechny až na Alviarin vypadaly, jako by jim zamrzl jazyk. Většinou civěly na mladého muže na obrázku jako ptáci hypnotizovaní hadem.

„Rand al’Thor.“ To jméno chutnalo trpce na jazyku. Kdysi měla tohoto mladého muže, tak nevinně vypadajícího, na dosah ruky. A ona nepoznala, co je zač. Její předchůdkyně to věděla – věděla to, Světlo ví jak dlouho, a nechala ho běhat volně. Ta žena jí toho před svým útěkem hodně prozradila, při tvrdém výslechu řekla hodně věcí, jimž Elaida nedokázala uvěřit – jestli jsou Zaprodanci opravdu volní, mohlo by být vše ztraceno – ale na některé otázky se jí podařilo vyhnout odpovědi. A pak utekla, než mohla být znovu předvedena k výslechu. Ta žena a Moirain. Ta žena a modrá to všechno věděly. Elaida je hodlala obě dostat zpátky do Věže. Pak jí prozradí i poslední drobítek toho, co vědí. Na kolenou budou prosit o smrt, než s nimi skoncuje.

Přinutila se mluvit dál, i když se jí ta slova vzpříčila v hrdle. „Rand al’Thor je Drak Znovuzrozený, dcery.“ Shemerin se podlomila kolena a ona se zvysoka posadila na podlahu. Některé další zřejmě měly také nepříliš pevné klouby. Elaida po nich opovržlivě šlehla pohledem. „O tom není pochyb. On je tím, o němž hovoří proroctví. Temný se pomalu osvobozuje ze své věznice, blíží se Poslední bitva a Drak Znovuzrozený se mu musí postavit, jinak svět skončí v plamenech a zkáze trvajících tak dlouho, jak se bude kolo času otáčet. A on si běhá volně, dcery. Nevíme, kde je. Známe tucet míst, kde není. Již není v Tearu. Není ani tady ve Věži, bezpečně odstíněný, jak by tomu mělo být. On na svět přinese vichřici, a my to musíme zastavit, jestli máme mít nějakou naději na přežití Tarmon Gai’donu. Musíme ho mít v ruce a dohlédnout na to, aby bojoval v Poslední bitvě. Nebo si některá z vás myslí, že půjde dobrovolně na předpovězenou smrt, jen aby zachránil svět? Muž, který již musí být ostatně šílený? Musíme ho ovládat!“

„Matko,“ začala Alviarin s tím svým nervydrásajícím klidem, ale Elaida ji pokynem ruky umlčela.

„Dostat do rukou Randa al’Thora je mnohem důležitější než šarvátky v Shienaru nebo to, jestli v Morně panuje klid, je to dokonce mnohem důležitější než najít Elain a Galada, mnohem důležitější než Mazrim Taim. Vy ho najdete. Najdete! Až vás příště uvidím, každá z vás mi podrobně vypoví, co podnikla, aby tomu tak bylo. Teď smíte odejít, dcery.“

Vlna nejistých pukrlat, tiché mumlání „Jak přikazuješ, matko,“ a málem utekly. Jolin pomáhala vrávorající Shemerin na nohy. Žlutá sestra bude skvělý další odstrašující příklad. Bude jich pár potřeba, aby zase nesklouzly zpátky, a tahle žena byla příliš slabá, v této radě vůbec neměla co dělat. Ovšem, tato rada stejně nebude smět pokračovat moc dlouho. Sněmovna bude poslouchat, co říká, a skákat podle toho.

Všechny až na Alviarin odešly.

Dlouho poté, co se dveře za ostatními zavřely, si dvě ženy hleděly do očí. Alviarin byla první, úplně první, kdo vyslechl a souhlasil s obviněními proti Elaidině předchůdkyni. A Alviarin moc dobře věděla, proč štólu kronikářky nosí ona, a ne některá z červených. Červené adžah Elaidu podporovaly jednomyslně, ne však bílé, a bez oddané podpory bílých by mnoho dalších nemuselo přijít k rozumu, v kterémžto případě by byla Elaida v kobce, místo aby seděla na amyrlinině stolci. To v případě, že by zbytky její hlavy nezdobily kůl, aby si měli krkavci s čím hrát. Alviarin nebude tak snadné zastrašit jako ostatní. Pokud ji bude vůbec možné zastrašit. Z Alviarinina neuhýbavého pohledu bylo znepokojivě jasně cítit, že Elaidu považuje za sobě rovnou.

Zaklepání na dveře znělo v panujícím tichu obzvláště hlasitě.

„Dále!“ štěkla Elaida.

Jedna z přijatých, štíhlá, bledá dívka, váhavě vstoupila do pracovny a okamžitě předvedla pukrle tak hluboké, až kolem ní její bílé šaty se sedmi barevnými pruhy na lemu vytvořily na podlaze široké jezírko. Z toho, jak třeštila modré oči a neustále je upírala na podlahu, bylo jasné, že pochytila náladu odcházejících žen. Tam, kde se Aes Sedai třásly, byly přijaté novicky ve velikém nebezpečí. „M-matko, je tu mistr F-fain. Říkal, ž-že ho přijmeš i v tu-tuto hodinu.“ Dívka se v podřepu zakymácela a málem strachy upadla.

„Tak ho pošli dál, děvče, místo abys ho nechávala čekat,“ zavrčela Elaida, ale kdyby ho dívka nebyla nechala čekat venku, Elaida by z ní stáhla kůži. Hněv, který potlačovala před Alviarin – určitě si nemyslela, že se ho neodvažuje dát najevo – ten hněv teď přetekl. „A jestli nezvládneš ani plynulou mluvu, třeba pro tebe bude kuchyně lepší místo než amyrlinin předpokoj. Nuže? Uděláš, co se ti řekne? Pohyb, děvče! A vyřiď správkyni novicek, že se musíš naučit poslechnout hbitě!“

Dívka vykvíkla cosi, co snad mohla být správná odpověď, a vyrazila pryč.

Elaida se s námahou ovládla. Nezajímalo ji, jestli Silviana, nová správkyně novicek, tu dívku ztluče k nepoznání nebo jí udělá kázání. Novicky, ty mladší i přijaté, viděla pouze tehdy, když se jí vnutily, a zajímaly ji ještě méně. Pokornou a na kolenou chtěla vidět Alviarin.

Teď ale Fain. Poklepala si prstem na rty. Kostnatý mužík s velkým nosem, který se teprve včera objevil ve Věži ve špinavých, kdysi skvělých šatech, jež mu byly příliš velké, byl střídavě nadutý a hned se zase krčil, a žádal o přijetí u amyrlin. – Kromě těch, co sloužili ve Věži, sem muži přicházeli jedině v případě naprosté nutnosti, a žádný nežádal o rozmluvu s amyrlin. Hlupák, jistým způsobem, nebo se za méněcenného vydával. Tvrdil, že je z Lugardu v Murandy, ale mluvil s různými přízvuky a občas plynně přešel z jednoho do druhého uprostřed věty. Přesto by jí mohl být jistým způsobem užitečný.

Alviarin se na ni stále dívala, tak ledově vyrovnaná, v očích jen náznak otázek, které musela ohledně Faina mít. Elaidě ztvrdly rysy. Téměř sáhla po saidaru, ženské polovici pravého zdroje, aby tu ženu naučila, kde je její místo, s pomocí síly. Ale tak to udělat nemohla. Alviarin by se jí mohla vzepřít, a rvát se jako děvečka od krav ve stáji nebyl způsob, jak by měla amyrlin prosazovat svoji autoritu. Přesto se Alviarin naučí jí podřizovat stejně jistě, jako se to naučí i ostatní. Prvním krokem bude nechat Alviarin tápat ohledně mistra Faina, nebo jak se vlastně ve skutečnosti jmenoval.

Když pak Padan Fain vstupoval do amyrlininy pracovny, pustil z hlavy vyplašenou přijatou novicku. Byla příliš vyzáblá a on je měl rád jako ptáčky zmítající se v dlani, navíc měl na práci důležitější věci. Mnul si ruce a přiměřeně hluboko a přiměřeně pokorně sklonil hlavu, ale ty dvě, jež ho očekávaly, si jeho přítomnosti zprvu snad ani nevšimly, jak upíraly oči jedna na druhou. Jen tak tak že nenatáhl ruku, aby napětí mezi nimi uvolnil. Napětí a rozkol se proplétaly celou Bílou věží. Moc dobře. Napětí lze v případě potřeby zvýšit a rozkolu využít.

Překvapilo ho, že na amyrlinině stolci našel Elaidu. Bylo to lepší, než doufal. – Doslechl se, že v mnoha věcech není tak pevná jako žena, která nosila štólu před ní. Tvrdší ano, taky krutější, ale též křehčí. Nejspíš bude těžší ji ohnout podle svého, ale snazší zlomit. Bude-li něco z toho nutné. Nicméně jedna Aes Sedai, dokonce i jedna amyrlin, pro něj byla stejná jako ostatní. Hlupačky. Pravda, nebezpečné hlupačky, ale občas užitečné důvěřivky.

Konečně si uvědomily, že tu je. Amyrlin se lehce zamračila, že se nechala překvapit, a kronikářčin výraz se vůbec nezměnil. „Již smíš odejít, dcero,“ pronesla Elaida pevně – a maličko zdůraznila „již". No ano. Napětí, praskliny v moci. Praskliny, kam lze zasadit semínka. Fain se vzpamatoval právě včas, aby se nezačal hihňat.

Alviarin zaváhala, než předvedla nejmenší možné pukrle. Jak se nesla z místnosti, přelétla Faina očima. Pohled měla bezvýrazný, ale přece znepokojující. Fain se nepřítomně schoulil a na obranu nahrbil ramena. Horní ret se mu chvěl, jak málem zavrčel na její štíhlá záda. Na okamžik měl dojem, jenom na chviličku, že toho o něm ví až příliš mnoho, avšak nedokázal říci proč. Její chladná tvář a chladné oči se nikdy neměnily. V takových chvílích je chtěl změnit. Strach. Bolest. Prosby. Málem se při tom pomyšlení zasmál. Nemělo to samozřejmě smysl. Nemohla nic vědět. Trpělivost, a může to vyřídit s ní i s jejíma neměnnýma očima.

Věž měla hezky pod zámkem věci, které stály za trochu trpělivosti. Byl tu Valerský roh, přeslavný roh vyrobený k tomu, aby povolal mrtvé hrdiny z hrobu k boji v Poslední bitvě. O tom nevěděla dokonce ani většina Aes Sedai, ale on věděl, jak takové věci vyčenichat. A byla tu ta dýka. I tam, kde stál, cítil, jak ho přitahuje. Mohl na ni ukázat. Patřila jemu, byla jeho součástí, kterou ukradly a odnesly tyhle Aes Sedai. Až tu dýku získá, nahradí tím tolik ztraceného. Nebyl si jistý jak, ale byl si jistý, že tomu tak bude. Pro ztracený Aridhol. Bylo příliš nebezpečné vracet se znovu do Aridholu, neboť hrozilo, že by tam mohl zůstat znovu lapen. Zachvěl se. Tak dlouho být lapený. Už ne.

Ovšem, Aridhol už městu nikdo neříkal, teď to byl Shadar Logoth. Místo, kde číhá Stín. Příhodné jméno. Tolik se toho změnilo. Dokonce i on sám. Padan Fain. Mordeth. Ordeith. Někdy si sám nebyl jist, které z těch jmen je skutečně jeho, kým skutečně je. Jedna věc však byla jistá. Nebyl tím, za koho jej většina lidí pokládala. Ti, kteří si mysleli, že ho dobře znají, se šeredně mýlili. Nyní byl přetvořen. Síla sama o sobě, vymykající se moci ostatních. Ale nakonec to zjistí všichni.

Náhle si s trhnutím uvědomil, že amyrlin něco řekla. Zapátral v paměti a našel to. „Ano, matko, ten kabát se mi moc líbí.“ Přejel rukou po černém sametu, aby předvedl, jak mu připadá skvělý, jako by záleželo na oděvu. „To je moc dobrej kabát. Srdečně ti děkuju, matko.“ Byl připraven vytrpět i víc její snahy ho uklidnit, byl připraven dokonce pokleknout a políbit jí prsten, ale ona šla tentokrát přímo k jádru věci.

„Pověz mi víc o tom, co víš o Randu al’Thorovi, mistře Faine."

Fain zalétl pohledem přímo k obrazu dvou bojujících mužů, a jak se na něj podíval, narovnala se mu páteř. Al’Thorův portrét ho přitahoval skoro tolik, jako by ho přitahoval živý muž, a do žil mu ten pohled vlil vztek a nenávist. Kvůli tomuto mladému muži vytrpěl tolik bolesti, že si to ani nešlo zapamatovat, bolesti, na niž si sám zakazoval vzpomenout, a utrpení bylo mnohem horší než bolest. Kvůli al’Thorovi ho zlomili a přetvořili. Jistě, to přetvoření mu poskytlo prostředky k pomstě, ale to bylo nepodstatné. Kromě touhy zničit al’Thora všechno ostatní potemnělo.

Když se obrátil zpět k amyrlin, neuvědomil si, že má stejné velitelské způsoby jako ona, takže se jí podíval do očí. „Rand al’Thor je mazaný a úskočný, nezáleží mu na nikom a na ničem kromě vlastní moci.“ Hloupá ženská. „On nikdy neudělá, co od něj čekáš.“ Ale jestli dokáže dostat al’Thora do rukou... „Je těžké ho vést – velice těžké – ale já myslím, že se to dá zvládnout. Nejdřív musíš na provázek uvázat někoho z těch mála, kterým věří...“ Jestli mu dá al’Thora, mohl by ji nechat naživu, až odejde, i když je Aes Sedai.

Rozvalený v pozlaceném křesle jen ve spodní košili, jednu nohu ve vysoké holínce nedbale přehozenou přes lenoch, Rahvin se usmál na ženu stojící před krbem, když opakovala, co jí řekl. Velké hnědé oči měla lehce skelnaté. Byla mladá a hezká, dokonce i v prostých šedých vlněných šatech, které měla kvůli přestrojení, ale to ho na ní nezajímalo.

Do místnosti vysokými okny nezavál ani náznak vánku. Ženě se při řeči řinul z pórů pot a perlil se i na hubeném obličeji druhého muže v místnosti. Přes skvělý kabátec z červeného hedvábí, celý vyšívaný zlatem, tu stál ztuhle jako sluha, což jistým způsobem byl, i když o své vlastní vůli, na rozdíl od ženy. Ovšem, pro tuto chvíli byl hluchý a slepý.

Rahvin zvládal prameny ducha, které kolem obou spletl, s úžasnou jemností. Nebylo nutné zničit cenného sluhu.

Rahvin se samozřejmě nepotil. Nedovolil, aby se ho letní žár dotkl. Byl to vysoký muž, velký, tmavý a hezký i přes bílé vlasy na spáncích. Tato žena se dala nátlakem ovládat bez nejmenších obtíží.

Tvář mu zkřivilo opovržení. S některými lidmi to tak bylo. Pár – velice málo – lidí mělo natolik silnou osobnost, že jejich mysl pátrala, byť nevědomky, po škvírách, skrze něž by mohli vyklouznout. Bylo jeho smůlou, že někoho takového pořád trošku potřeboval. Ta žena se dala zvládnout, ale stále se snažila uniknout, aniž by věděla, že je v pasti. Nakonec ji už samozřejmě nebude potřebovat. Bude se muset rozhodnout, zda ji pošle pryč, nebo se jí zbaví trvaleji. V obou případech spočívalo jisté nebezpečí. Nic, co by ho mohlo ohrozit, to rozhodně nikoliv, ale on byl opatrný muž – a puntičkář. Malá nebezpečí měla ve zvyku se zvětšovat, pokud si jich člověk nevšímal, a on rizika vždycky zvažoval s jistou dávkou opatrnosti. Zabít ji, nebo si ji nechat?

Žena přestala mluvit a to ho vytrhlo ze zamyšlení. „Až odsud odejdeš,“ řekl jí, „nebudeš si z této návštěvy nic pamatovat. Zapamatuješ si pouze to, že ses šla jako obvykle ráno projít.“ Žena kývla, dychtila ho poslechnout, a on zlehka rozvázal pramínky ducha, takže se krátce poté, co vyjde na ulici, zcela vypaří z její mysli. Používal-li se nátlak opakovaně, daná osoba se pak podvolovala snáz, i když nátlak nepoužil přímo, ale pokud ano, vždycky hrozilo nebezpečí, že si toho dotyčný všimne.

Když toto vyřídil, uvolnil i Elegarovu mysl. Urozený pán Elegar. Menší šlechtic, ale věrný svým přísahám. Nervózně si olízl tenké rty a mrkl na ženu, načež před Rahvinem okamžitě poklekl. Přátelé Temného – tak teď byli nazývání temní druzi – začali zjišťovat, jak pevně budou muset dodržovat své přísahy, když teď byli Rahvin a ostatní osvobozeni.

„Odveď ji zadem na ulici,“ vyzval ho Rahvin, „a nechej ji tam. Nikdo ji nesmí uvidět.“

„Stane se, jak přikazuješ, ó mistře,“ řekl Elegar a vkleče se uklonil. Vstal, zacouval, uklonil se a vytáhl ženu za sebou. Ta ho samozřejmě poslušně následovala, oči měla stále zamlžené. Elegar se jí nebude na nic ptát. Věděl toho dost, aby si byl dobře vědom, že některé věci ani nechce vědět.

„Jedna z tvých krasavic na večírek?“ ozval se za Rahvinem ženský hlas, když se vyřezávané dveře zavřely. „Teď si je oblékáš takhle?“

Rahvin ihned chňapl po saidínu, naplnil se jedinou silou a špína ležící na mužské polovici pravého zdroje se svezla po ochraně, již mu poskytovala jeho pouta a přísahy, které jej svazovaly s tím, co znal jako větší sílu, než bylo Světlo, než byl i sám Stvořitel.

Uprostřed komnaty se na rudozlatém koberci objevil průchod, otvor do prostoru ležícího někde daleko. Rahvin kratičce zahlédl komnatu lemovanou sněhobílými hedvábnými závěsy, než brána zmizela, a před ním stála žena oděná v bílém, s pásem setkaným ze stříbra. Lehoučké zasvrbění, jako by ho něco zastudilo na kůži, bylo vše, co mu prozradilo, že ta žena usměrňovala. Byla vysoká a štíhlá, stejně spanilá, jako on byl švarný, tmavé oči měla jako bezedné tůně a vlasy, ozdobené stříbrnými hvězdami a půlměsíci, jí spadaly v dokonalých černých vlnách až na ramena. Většině mužů by touhou po ní vyschlo v ústech.

„Co to má znamenat, že se sem tak připlížíš, Lanfear?“ chtěl vědět Rahvin. Sílu nepouštěl a raději si připravil několik ošklivých překvapení pro případ, že by je potřeboval. „Když se mnou chceš mluvit, pošli kurýra a dohodneme se, kdy a kde. A jestli vůbec.“

Lanfear se usmála tím svým sladkým proradným úsměvem. „Tys byl vždycky prase, Rahvine, ale málokdy ses choval jako hlupec. Ta žena je Aes Sedai. Co když ji začnou postrádat? Posíláš také heroldy, aby oznámili, kde jsi?“

„Usměrňuje?“ ohrnul pysky Rahvin. „Není dost silná, aby mohla ven bez dohlížitelky. Nazývají necvičená děcka Aes Sedai, když polovina toho, co vědí, jsou triky, které se naučily samy, a druhá půlka jsou jenom oškrabky z povrchu.“

„Budeš pořád tak spokojený, až tě tahle necvičená děcka strčí do kruhu třinácti?“ Chladný posměch v jejím hlase ho popíchl, ale on to nedal najevo.

„Dávám si pozor, Lanfear. A není to moje ‚kráska na hraní', jak jim říkáš, spíš tady špehuje pro Věž. Takže teď jim hlásí přesně to, co chci, aby jim prozradila, a dělá to velice ochotně. Ty, kdo ve Věži slouží Vyvoleným, mi rovnou řekly, kde ji najít.“ Brzy přijde den, kdy svět odvrhne jméno Zaprodanci a poklekne před Vyvolenými. Bylo to přislíbeno velice dávno. „Proč jsi sem přišla, Lanfear? Určitě ne na pomoc bezbranné ženě.“

Lanfear jen pokrčila rameny. „Co se mě týče, můžeš si hrát se svými hračkami, jak se ti zachce. Nejsi zrovna pohostinný, Rahvine, takže mi odpustíš, když...“ Z nočního stolku u Rahvinovy postele se zvedl stříbrný džbánek a naklonil se, aby nalil tmavé víno do pozlacené číše. Když se džbánek postavil zpátky, číše vplula Lanfear do ruky. Rahvin samozřejmě nepocítil nic, jen slabounké brnění, neviděl ji splétat žádná vlákna. Tohle nikdy neměl rád. Že ona vidí stejně tolik z jeho přaden, rovnováhu sil vyvažovalo jen maličko.

„Proč?“ zeptal se znovu.

Lanfear klidně usrkla vína, než odpověděla. „Protože se vyhýbáš nám ostatním, pár Vyvolených se tu zastaví. Přišla jsem první, abys věděl, že to není útok.“

„Ostatní? To je nějaký tvůj plán? K čemu já potřebuji pletichy někoho jiného?“ Náhle se zasmál, hlubokým zvučným smíchem. „Takže to není útok, co? Tys nikdy nebyla pro otevřený útok, že ne? Možná nejsi tak špatná jako Moghedien, ale vždycky jsi dávala přednost křídlům a zadním řadám. Tentokrát ti však budu věřit natolik, abych si tě vyposlechl. Dokud tě budu mít na očích.“ Kdo by důvěřoval Lanfear, stojící za jeho zády, by si úplně zasloužil nůž, který se mu mohl docela dobře v zádech ocitnout. Tedy, ne že by byla příliš důvěryhodná, i když byla pod dohledem. Její nálady byly přinejlepším nevyzpytatelné. „Kdo ještě má být součástí tohohle plánu?“

Tentokrát se mu dostalo jasnějšího varování – byla to mužská práce – když se otevřel další průchod, za nímž byli vidět mramorové oblouky vedoucí až na rozlehlé kamenné lodžie a křičící racci kroužící po bezmračné modré obloze. Nakonec se objevil muž, prošel otvorem, a ten se za ním zavřel.

Sammael byl pevně stavěný muž, vypadal větší, než ve skutečnosti byl, měl rychlý, čilý krok a prudkou povahu. S modrýma očima, zlatými vlasy a úhledně zastřiženou hranatou bradkou by byl považován za nadprůměrně hezkého, kdyby nebylo šikmé jizvy, jako by ho někdo přetáhl přes obličej doruda rozpáleným pohrabáčem, jež se mu táhla od okraje vlasů po bradu. Mohl si ji tenkrát nechat odstranit, před všemi těmi dlouhými lety, ale rozhodl se tak neučinit.

Spojen se saidínem stejně pevně jako Rahvin – takhle z blízka to Rahvin nejasně viděl – si Sammael druhého muže ostražitě prohlížel. „Čekal jsem služebné a tanečnice, Rahvine. To už tě tahle zábava po všech těch letech konečně unavila?“ Lanfear se tiše zasmála do svého vína.

„Mluvil tu někdo o zábavě?“

Rahvin si otevření třetího průchodu ani nevšiml. Za tímto byla vidět rozlehlá komnata plná nádržek a kanelovaných sloupků, téměř nazí akrobaté a ještě méně odění sloužící. Mezi účinkujícími se dosti rušivě vyjímal podivný hubený stařík v pomačkaném kabátci, jenž tu seděl. Dva sloužící v tenoučkých kouscích látky, která skoro nestála za zmínku, muž se skvěle vypracovanými svaly s podnosem z tepaného zlata a nádherná, smyslná žena nejistě nalévající víno z karafy z broušeného skla do ladícího poháru na podnose, následovali nově příchozí, než se otvor ztratil.

V každé jiné společnosti krom Lanfear by byla Graendal považována za oslnivě krásnou ženu, svěží a dobře vyvinutou. Šat měla ze zeleného hedvábí s hlubokým výstřihem. V dlouhých vlasech barvy slunce měla rubín velikosti slepičího vejce. Vedle Lanfear však byla jen kyprá a hezká. Pokud jí nevyhnutelné srovnání nějak vadilo, její pobavený úsměv to rozhodně neprozrazoval.

Když mávla rukou plnou prstenů někam za sebe, její zlaté náramky zachřestily. Služebná jí rychle s podlézavým úsměvem, který se zračil i na sluhově tváři, podstrčila pohár. Graendal si jich nevšímala. „Takže,“ pravila rozverně. „Skoro polovina přeživších Vyvolených na jednom místě. A nikdo se nepokouší nikoho zabít. Kdo by to čekal před návratem Velikého pána Temnoty? Izmaelovi se nějakou dobu dařilo zabránit nám, abychom si šli po krku, ale tohle...“

„To vždycky mluvíš tak volně před svými sluhy?“ zavrčel znechuceně Sammael.

Graendal zamrkala a ohlédla se na dvojici, jako by na ně zcela zapomněla. „Oni nebudou bez dovolení mluvit. Vzývají mě. Že ano?“ Oba sluhové padli na kolena a téměř blekotali, jak ji nesmírně milují. Bylo to skutečné. Oni ji opravdu milovali. – Teď. Graendal se po chvíli lehce zamračila a sluhové ztuhli s ústy otevřenými uprostřed slova. „Budou pokračovat. Ale teď nám nebudou překážet, že ne?“

Rahvin zavrtěl hlavou a napadlo ho, kdo to asi je, nebo byl. Tělesná krása u Graendaliných sluhů nedostačovala. Museli mít také moc či vysoké postavení. Bývalý urozený pán jako dveřník, dáma jí připravovala lázeň. To bylo podle Graendalina vkusu. Dopřávat si byla jedna věc, ale ona vyloženě plýtvala. Tahle dvojice mohla být užitečná, pokud by se s ní správně zacházelo, Graendal však používala takovou úroveň nátlaku, že se nejspíš nehodili na nic víc než jako ozdoba. Ta žena rozhodně nezvládala jemnůstky.

„Mám čekat víc, Lanfear?“ zavrčel. „Přesvědčila jsi Demandreda, aby na sebe přestal pohlížet skoro jako na dědice Velikého pána?"

„Pochybuji, že je na tohle dost nadutý,“ opáčila mírně Lanfear. „Sám vidí, kam to dovedlo Izmaela. A to je ten důvod. Důvod, který nanesla Graendal. Kdysi nás bylo třináct nesmrtelných. Nyní jsou čtyři mrtví a jeden nás zradil. My čtyři jsme jediní, kteří se dnes sejdou, a bohatě to stačí.“

„Jsi si jistá, že Asmodean přešel na druhou stranu?“ chtěl vědět Sammael. „Nikdy předtím neměl dost odvahy to zkusit. Kde asi našel kuráž připojit se k prohrané věci?“

Lanfear se pobaveně pousmála. – „Měl odvahu nachystat léčku, o které si myslel, že ho vynese nad nás nad všechny. A když si mohl vybrat buď smrt, nebo ztracený případ, sebral tu trošičku kuráže, co mu zbyla, a vybral si.“

„A vsadím se, že mu to ani moc dlouho netrvalo.“ Díky jizvě vypadal Sammaelův opovržlivý úsměšek ještě kousavěji. „Když jsi mu byla dost blízko, že tohle všechno víš, tak proč jsi ho nechala naživu? Mohla jsi ho zabít dřív, než poznal, že tam jsi."

„Já nezabíjím tak rychle jako ty. Je to konečné, nedá se to vrátit, a obvykle existují jiné, výnosnější způsoby. Kromě toho, řečeno slovy, kterým bys rozuměl, nechtěla jsem začít frontální útok proti silnějšímu nepříteli.“

„Je vážně tak silný?“ zeptal se Rahvin tiše. „Tenhle Rand al’Thor. Dokázal by tě přemoci, tváří v tvář?“ Ne že by to nedokázal sám, kdyby přišlo na věc, nebo Sammael, i když Graendal by se pravděpodobně spojila s Lanfear, kdyby to některý z mužů zkusil. Co se toho týkalo, obě ženy byly nejspíš přeplněné jedinou sílou a připravené zaútočit při prvním náznaku podezření na kteréhokoliv z mužů. Nebo na sebe navzájem. Ale tenhle sedláček. Necvičený ovčák! Necvičený, pokud ho teď nezkoušel učit Asmodean.

„Je to znovuzrozený Luis Therin Telamon,“ podotkla Lanfear stejně mírně, „a Luis Therin byl stejně silný jako kdokoliv z nás.“ Sammael si nepřítomně zamnul jizvu na obličeji. Právě Luis Therin Telamon mu ji způsobil. Před třemi tisíci lety, i víc, dávno před Rozbitím světa, než byl Veliký pán uvězněn, tolik se toho událo, ale Sammael nikdy nezapomněl.

„No,“ přisadila si Graendal, „dostali jsme se konečně k tomu, co jsme sem přišli probrat?“

Rahvin sebou znepokojeně trhl. Oba sloužící byli stále přimražení – nebo spíš znovu. Sammael si mumlal do vousů.

„Jestli je tenhle Rand al’Thor opravdu znovuzrozený Luis Therin Telamon,“ pokračovala Graendal a posadila se muži na záda, jak tu klečel na všech čtyřech, „tak mě překvapuje, že ses ho nepokusila dostat do postele, Lanfear. Nebo by to nebylo tak snadné? Vzpomínám si, že Luis Therin vodil za nos tebe, a ne obráceně. Vždycky s přehledem utišil ty tvoje směšné výbuchy hněvu. Posílal si tě, tak říkajíc, pro víno.“ Své víno položila na podnos, který ztuhle držela nevidoucí klečící žena. „Byla jsi jím tak posedlá, že by ses mu položila k nohám, kdyby řekl ‚kobereček'.“

Lanfear se na chvíli zaleskly oči, než se zase ovládla. „Možná je Luis Therin znovuzrozený, ale není to Luis Therin sám.“

„Jak to víš?“ zeptala se Graendal s úsměvem, jako by to všechno byl žert. „Je docela dobře možné, jak mnozí věří, že se všichni rodí pořád znovu, jak se kolo otáčí, ale zatím jsem nečetla nic o tom, že by se něco takového skutečně stalo. Konkrétní muž znovuzrozený podle věštby. Kdo ví, co je zač?“

Lanfear se přezíravě ošklíbla. „Pozorně ho sleduji. Vypadá, že není víc než ovčák, pořád hodně naivní.“ Opovržení přešlo ve vážnost. „Ale teď má Asmodeana, i když je to slabý spojenec. A dokonce i před Asmodeanem zemřeli čtyři z Vyvolených, když se mu postavili."

„Ať prořeže suché větve,“ zavrčel drsně Sammael. Spletl vlákna vzduchu, přitáhl si po koberci křeslo a rozvalil se do něj s nohama zkříženýma v kotnících a jednou rukou přehozenou přes nízké vyřezávané opěradlo. Každý, kdo by uvěřil, že je uvolněný, by byl hlupák. Sammael vždycky rád své nepřátele zmátl natolik, aby si mysleli, že ho dokážou překvapit a přemoci. „V Den návratu zbyde víc na nás. Nebo si myslíš, že by mohl Tarmon Gai’don vyhrát, Lanfear? I kdyby Asmodeanovi narovnal páteř, tentokrát nemá stovku rytířů. A ať s Asmodeanem nebo sám, Veliký pán ho zhasne jako rozbitou lampu."

Pohled, který na něj vrhla Lanfear, přetékal opovržením. „Kolik z nás bude naživu, až bude Veliký pán konečně osvobozen? Čtyři už jsou pryč. Půjde příště po tobě, Sammaeli? Nemuselo by se ti to líbit. Kdybys ho porazil, mohl by ses konečně zbavit té jizvy. Ale já zapomněla. Kolikrát jsi mu čelil za války síly? Zvítězil jsi někdy? Nemůžu si vzpomenout.“ Bez přestávky se obrátila ke Graendal. „Nebo bys to mohla být ty. Z nějakého důvodu nerad ubližuje ženám, ale ty bys nedostala stejnou volbu jako Asmodean. Nemůžeš ho naučit nic, co by ho nemohl naučit kámen. Pokud by se nerozhodl nechat si tě jako domácího mazlíčka. To by pro tebe byla změna, viď? Místo toho, aby sis vybírala, který z těch tvých krasavců tě potěší nejvíc, by ses mohla naučit potěšit jiného.“

Graendal zkřivila tvář a Rahvin se připravil zaštítit se proti čemukoliv, co by ty dvě ženy mohly po sobě vrhnout, a při pouhém náznaku odřivousu byl hotov cestovat. Poté vycítil, jak Sammael sbírá sílu, vycítil v tom rozdíl – Sammael by to nazval získat taktickou výhodu – sklonil se a popadl druhého muže za ruku. Sammael ho rozhněvaně setřásl, ale vhodná chvíle pominula. Obě ženy se teď dívaly na ně, ne na sebe navzájem. Žádná nemohla vědět, co se málem přihodilo, ale mezi Rahvinem a Sammaelem se cosi událo, a ženám teď oči plály podezřením.

„Chci slyšet, co nám chce Lanfear říci.“ Rahvin se sice na Sammaela nepodíval, ale bylo to míněno pro něj. „Musí toho být víc než tenhle přihlouplý pokus nás zastrašit.“ Sammael trhl hlavou, snad to mělo být kývnutí na souhlas nebo jen podráždění. Bude to muset stačit.

„Oh, je toho víc, i když trocha strachu nemůže uškodit.“ Lanfear se v tmavých očích stále zračila nedůvěra, ale hlas měla jasný jako voda v jezeře. „Izmael se ho snažil ovládnout a neuspěl, nakonec se ho snažil zabít a neuspěl, ale Izmael se ho snažil zastrašit, a zastrašování na Randa al’Thora prostě nezabírá.“

„Izmael byl více než z poloviny šílený,“ zamručel Sammael, „a míň než z poloviny člověkem.“

„Tak tohle jsme?“ Graendal zvedla obočí. „Jenom lidé? Určitě jsme něco víc. Tohle je člověk." – Prstem pohladila ženu klečící vedle ní po tváři. „Musí se vytvořit nové slovo, aby to popsalo nás.“

„Ať už jsme cokoliv,“ vložila se jí do řeči Lanfear, „můžeme uspět tam, kde Izmael zklamal.“ Lehce se předkláněla, jako by jim svá slova chtěla vnutit. Lanfear jen zřídkakdy dávala najevo napětí. Tak proč teď?

„Proč jen my čtyři?“ zeptal se Rahvin. Ostatní proč budou muset počkat.

„A proč víc?“ opáčila Lanfear. „Když v Den návratu dokážeme předvést pokořeného Draka Znovuzrozeného před Velikého pána Temnoty, proč se dělit o pocty – a odměnu – s jinými, když to není nutné? A třeba ho bude možné použít k – jak jsi to říkal, Sammaeli? – prořezání suchých větví.“

Takové odpovědi Rahvin rozuměl. Ne že by jí věřil, to rozhodně nikoliv, nebo někomu z ostatních přítomných, ale rozuměl ctižádosti. Vyvolení mezi sebou kuli pikle kvůli postavení až do dne, kdy je Luis Therin uvěznil, když uzavřel věznici Velikého pána, a začali znovu v den, kdy byli osvobozeni. Jen si potřeboval být jist, že Lanfeařin úklad nenaruší jeho vlastní plány. „Mluv dál,“ vyzval ji.

„Tak za prvé, snaží se ho ovládnout někdo jiný. Možná ho i zabít. Podezírám Moghedien nebo Demandreda. Moghedien se vždy snažila pracovat ze stínů, a Demandred Luise Therina vždycky nenáviděl.“ Sammael se usmál, nebo se možná ušklíbl, ale jeho nenávist bledla ve srovnání s Demandredovou, i když k ní měl lepší důvody.

„Jak víš, že to není jeden z nás?“ zeptala se hbitě Graendal.

Lanfear v úsměvu předvedla stejně tolik zubů jako druhá žena, a stejně tolik tepla. „Protože vy tři jste se rozhodli vyhrabat si pro sebe noru a zabezpečit si moc, zatímco se ti ostatní tlučou mezi sebou. A z jiných důvodů. Říkala jsem, že Randa al’Thora pozorně sleduji.“

Byla to pravda, co o nich říkala. Rahvin sám dával přednost diplomacii a manipulacím před otevřeným střetem, i když by před ním necouvl, kdyby to bylo potřebné. Sammaelovým způsobem vždy bylo vojsko a dobývání. K Luisi Therinovi, i když se znovuzrodil jen jako ubohý ovčák, by se nepřiblížil, pokud by si nebyl jist vítězstvím. Graendal také dávala přednost dobývání, i když její způsob nezahrnoval vojáky. Přes všechen svůj zájem o hračky dělala vždy pouze jeden dobře zabezpečený tah najednou. Otevřeně, to ano, tedy tak, jak tento pojem chápali Vyvolení, ale nikdy při každém kroku nepostoupila příliš daleko.

„Víte, že ho dokážu sledovat, aniž by si toho všiml,“ pokračovala Lanfear, „ale vy ostatní se od něj musíte držet dál, jinak riskujete, že vás objeví. Musíme ho přitáhnout zpátky...“

Graendal se se zájmem předklonila a Sammael začal při řeči přikyvovat. Rahvin si svůj soud zatím nechával pro sebe. Mohlo by to docela dobře fungovat. A jestli ne... Jestli ne, viděl několik způsobů, jak události upravit ke své výhodě. Tohle by opravdu mohlo fungovat docela dobře.

1

Rozdmýchávání jisker

Kolo času se otáčí a věky přicházejí a odcházejí, zanechávajíce po sobě vzpomínky, které se mění v pověsti. Pověsti vyblednou v mýty, a když věk, který je zrodil, znovu přijde, i ty mýty jsou dávno zapomenuty. V jednom věku, nazývaném některými třetím, věkem, který teprve přijde, věkem dávno minulým, se ve velkém lese, zvaném Brémský les, zvedl vítr. Ten vítr nebyl začátek. Otáčení kola času nemá ani začátků, ani konců. Ale byl to aspoň nějaký začátek.

Od severovýchodu dul ten vítr, suchý, pod sluncem, které připomínalo hroudu roztaveného zlata. Na zemi dole již dlouhé týdny nespadla ani kapka deště a žár pozdního léta s každým dnem sílil víc a víc. Na některých stromech se už předčasně objevovaly hnědé listy, a tam, kde protékaly menší bystřiny, se teď na slunci pekly jen holé kameny. Na volném prostranství, odkud vymizela tráva a v půdě se kořínky držely jen řídké, pokroucené keříky, začal vítr odkrývat dávno zasypané kameny. Byly ošlehané vichry a omyté vodou a žádné lidské oko by v nich nerozpoznalo pozůstatky města, jež bylo až na jméno v příbězích zcela zapomenuto.

Než se vítr dostal k hranici Andoru, objevily se roztroušené vesnice a pole, na nichž ustaraní sedláci obraceli vyprahlé brázdy. Než vítr navál prach do dlouhé ulice osady zvané Korské Prameny, les dávno zřídl v houštiny. Prameny však letos v létě začaly vysychat. V horku leželo několik psů a funělo a kolem se honili dva hošíci jen ve spodcích a poháněli vycpaný prasečí měchýř. Nikde se nic jiného nehýbalo, jen vítr a prach a vrzající znamení nade dveřmi zájezdního hostince z červených cihel, s doškovou střechou, jaké měly i ostatní domy v ulici. Měl dvě poschodí a byl nejvyšším a největším stavením v Korských Pramenech, úhledně uspořádaném městečku. Osedlaní koně, uvázaní před hostincem, jen občas mávli ocasem. Na vyřezávaném znamení hostince stálo U spravedlivé královny.

Mrkajíc kvůli prachu Min tiskla oko k prasklině v hrubé zdi přístavku. Jen tak tak rozeznávala rameno vojáka stojícího na stráži před přístavkem, ale ona věnovala pozornost cele hostinci o kus dál. Přála si, aby jeho jméno nebylo tak hrozivě příhodné. Jejich soudce, místní šlechtic, očividně dorazil už před nějakou chvílí, ale ona ho nezahlédla. Nepochybně poslouchal sedláka, který je obvinil. Admer Nem, spolu se svými bratry, bratranci a všemi jejich ženami, dával přednost okamžitému oběšení, než se tu náhodou objevil pánův družiník. Min napadlo, jaký je asi trest za vypálení stodoly i s dojnicemi uvnitř. Byla to, samozřejmě, nehoda, ale ona si nemyslela, že se to bude počítat, když všechno začalo nepovoleným vstupem.

Logain se ve zmatku dostal pryč, opustil je – opravdu, Světlo ho spal! – a ona nevěděla, má-li se radovat nebo ne. To on srazil Nema, když je těsně před úsvitem objevili, a sedlákova lucerna pak odlétla do slámy. Pokud něčí, tak to byla jeho vina. Jenže on měl občas potíže dávat si pozor na to, co říká. Třeba je dobře, že je pryč.

Otočila se, opřela se o zeď a otřela si z čela pot, i když jí okamžitě vyrazil znovu. V přístřešku bylo dusno, ale její dvě společnice si toho zřejmě nevšimly. Siuan ležela na zádech ve svých tmavých vlněných jezdeckých šatech, podobných těm, co měla i Min, zírala na střechu přístřešku a nepřítomně si stéblem slámy poklepávala na bradu. Leana s měděnou pletí, útlá jako vrba a vysoká jako většina mužů, seděla se zkříženýma nohama ve své světlé košili a s jehlou a nití pracovala na šatech. Směly si ponechat sedlové brašny poté, co je prohledali kvůli mečům, sekerám a jiným věcem, které by jim mohly pomoci uniknout.

„Jaký je v Andoru trest za vypálení stodoly?“ zeptala se Min.

„Jestli budeme mít štěstí,“ opáčila Siuan, aniž se ohlédla, „mrskání na vesnickém náměstí. Jestli ne, tak to bude bičování.“

„Světlo!“ vydechla Min. „Jak tomu můžeš říkat štěstí?“

Siuan se obrátila na bok a opřela se o loket. Byla to statná žena, téměř krásná, rozhodně víc než jen hezká, a vypadala pouze o pár let starší než Min, ale v pronikavých modrých očích měla velitelský pohled, který rozhodně nepatřil mladé ženě čekající ve venkovském přístřešku na soud. Občas byla Siuan stejně špatná jako Logain a zapomínala se. Snad byla i horší. „Když mrskání skončí, je to vyřízeno, a my si můžeme jít po svých. Ztratíme tak míň času než při kterémkoliv jiném trestu, co mě napadá. Rozhodně méně než při oběšení. I když z toho, co si pamatuji o andorském právu, tak by k tomuhle dojít nemělo.“

Min se chvíli zalykala smíchem. Mohla udělat tohle nebo brečet. „Čas? S tím, jak postupujeme, nemáme nic než čas. Přísahám, že jsme prolezli každou díru odsud až k Tar Valonu a nenašli jsme nic. Ani náznak, ani špitnutí. Podle mě žádný shromáždění není. A teď jdem pěšky. Jestli jsem dobře slyšela, tak s sebou vzal Logain koně. Jsme bez koní a zavřený ve stáji, kde čekáme Světlo ví nač!“

„Dávej si pozor na jazyk,“ šeptla ostře Siuan a významně se podívala na hrubé dveře se stráží na druhé straně. „Takovéhle plácání tě dostane do sítě místo ryby.“

Min se zamračila, částečně proto, že ji začínala unavovat Siuanina tairenská rybářská pořekadla, a částečně proto, že druhá žena měla pravdu. Prozatím předběhli nepříjemné zprávy – nebezpečné bylo příhodnější slovo než nepříjemné – ale některé zprávy dokážou přeskočit i sto mil za den. Siuan cestovala pod jménem Mara, Leana jako Amaena a Logain nakonec přijal jméno Dalyn, když ho Siuan přesvědčila, že Guair je pěkně hloupá volba. Min si sice pořád myslela, že by její jméno nikdo nepoznal, ale Siuan trvala na tom, že si má říkat Serenla. Dokonce ani Logain neznal jejich pravá jména.

Skutečná potíž ale byla, že se Siuan nehodlala vzdát. Týdny naprostého neúspěchu, a nyní tohle, a každá zmínka o cestě do Tearu, což by bylo jedině rozumné, vyvolalo bouři, na jakou se nevzmohl dokonce ani Logain. Čím déle hledali, aniž nalezli to, po čem Siuan pátrala, tím vzteklejší byla. Ne že by předtím nedokázala pouhou vůlí štípat kamení. Min byla dost moudrá, aby si tuhle myšlenku nechala pro sebe.

Leana konečně dokončila práci na šatech, přetáhla si je přes hlavu a dala ruce za záda, aby si mohla pozapínat knoflíčky. Min nechápala, proč se tak obtěžuje. Ona sama veškeré šití z duše nenáviděla. Výstřih teď byl o něco níž, takže byl Leaně vidět kousek ňader, a také jí lépe padly kolem boků. Ale k čemu to bylo? Nikdo ji v tomhle rozpáleném přístřešku o taneček nepožádá.

Leana zalovila v Mininých sedlových brašnách a vytáhla malou dřevěnou krabičku s barvičkami, pudříky a vymyšlenostmi, které Min vnutila Laras, než se dívka vydala na cestu. Min to pořád chtěla zahodit, ale nějak se k tomu nikdy nedostala. Zevnitř bylo na odklápěcím víku připevněno malé zrcátko a Leana ve chvíli pracovala na svém obličeji s pomocí štětečků ze zaječích chlupů. Ještě nikdy o tyhle věci neprojevila sebemenší zájem. Teď ji zřejmě otrávilo, že je tu jen kartáč z černého dřeva a malý slonovinový hřeben do vlasů. Dokonce si cosi mumlala, že si nemůže nahřát želízka! Od té doby, co se vydali na Siuaninu pátrací výpravu, jí tmavé vlasy značně povyrostly, ale stále jí nedosahovaly ani k ramenům.

Min ji chvíli pozorovala a zeptala se: „Co máš za lubem, Le –Amaeno?“ Pohledu na Siuan se vyhnula. Mohla si dávat pozor na jazyk. To jen že navrch k nadcházejícímu soudnímu přelíčení tu byly tak nacpané a pekly se zaživa. Věšení nebo veřejné mrskání. To je tedy výběr! „Rozhodla ses dát na koketování?“ Bylo to míněno jako žert – Leana byla samá výkonnost a práce – něco, co by odlehčilo napětí, ale druhá žena ji překvapila.

„Ano,“ odtušila rázně Leana, vykulila oči do zrcátka a cosi si prováděla s řasami. „A jestli se mi to podaří u toho správného muže, třeba si nebudeme muset lámat hlavu s mrskáním ani s ničím jiným. Přinejmenším bych nám mohla vyjednat lehčí trest.“

Min, se zdviženou rukou, jak si chtěla znovu otřít obličej, zalapala po dechu – bylo to, jako by sůva oznámila, že se stane kolibříkem – ale Siuan se jen posadila a zadívala se na Leanu s vyrovnaným: „Jak tě to napadlo?“

Kdyby Siuan upřela takový pohled na ni, Min by se jí určitě přiznala i k věcem, na něž dávno zapomněla. Když se na vás Siuan takhle soustředila, najednou jste začaly dělat pukrlata a skákat, jak ona pískala, dřív než jste si to vůbec uvědomily. Dokonce i Logain to dělal, tedy většinou. Tedy až na ta pukrlata.

Leana si klidně přejela štětečkem lícní kosti a výsledek zkoumala v zrcátku. Na Siuan sice mrkla jedním okem, ale přes to, co uviděla, odpověděla stejným strohým tónem, jaký používala vždy. „Moje matka byla obchodnice, víš, hlavně s kožešinami a řezivem. Jednou jsem ji viděla, jak nějakému saldejskému šlechtici tak zamotala hlavu, že jí vydal celoroční výtěžek stavebního dříví za polovinu toho, co chtěl, a navíc pochybuji, že si uvědomil, co se stalo, dokud nebyl skoro doma. Pokud vůbec. Později jí poslal náramek s měsíčním kamenem. Domanské ženy si nezaslouží tu pověst, co mají – většinou je to práce škrobených sucharů, co to někde zaslechli – avšak něco jsme si vysloužily po právu. Máma s tetami mě to samozřejmě učily stejně jako sestry a sestřenice.“

Podívala se na sebe, potřásla hlavou a s povzdechem se vrátila k práci. „Ale naneštěstí jsem byla ve čtrnácti tak vysoká jako teď. Samá ruka a noha, jako hříbě, které vyrostlo moc rychle. A chvíli poté, co jsem dokázala přejít místnost, abych dvakrát neklopýtla, jsem zjistila –“ zhluboka se nadechla „– zjistila jsem, že mě život povede po jiné cestě, než je obchodování. A to je teď taky pryč. Už je čas, abych využila to, co jsem se před všemi těmi lety naučila. Za daných okolností mě nenapadá lepší čas ani místo.“

Siuan ji ještě chvíli bystře pozorovala. „To není ten důvod. Ne celý důvod. Tak ven s tím.“

Leana hodila štěteček do krabičky a zuřivě vyletěla. „Celý důvod? Neznám celý důvod. Jenom vím, že potřebuji vrátit něco ze svého života – něco, co je pryč. Ty sama jsi mi říkala, že je to naše jediná naděje na přežití. Mně však pomsta nestačí. Vím, že tvoje snažení je nutné a možná dokonce i správné, ale Světlo mi pomoz, pro mě ani to není dost. Nemůžu se do toho zapojit tak jako ty. Možná jsem na to přišla moc pozdě. Zůstanu s tebou, ale není to dost.“

Hněv se vytratil, když se jala zavírat kelímky a fióly a vracet je zpátky do krabičky, i když při tom používala větší sílu, než bylo zcela nezbytné. Kolem ní se vznášela velice slabá vůně růží. „Vím, že koketování není něco, co vyplní tu prázdnotu, ale stačí to, aby to zaplnilo chvíli zahálení. Možná když budu tím, čím jsem se narodila, bude to stačit. Prostě to nevím. Není to nový nápad. Vždycky jsem chtěla být jako máma a tety. Když jsem dospěla, občas jsem o tom snila."

Leana se zatvářila zamyšleně a poslední kousky šly do krabičky jemněji. „Myslím, že jsem měla pocit, že se maskuji za někoho jiného, nosila jsem masku, až se mi stala druhou přirozeností. Bylo třeba vykonat důležitou práci, důležitější, než je obchodování, a než jsem si uvědomila, že jsem se i tak mohla vydat po jiné cestě, měla jsem tu masku nasazenou příliš pevně, abych ji mohla jenom tak sundat. No, teď je to vyřízeno, a maska padá. Před týdnem jsem dokonce uvažovala, že si začnu s Logainem, jen tak ze cviku. Ale vyšla jsem ze cviku, a myslím, že on je muž, který vyslechne víc slibů, než jsi ochotna mu dát, a pak čeká, že je vyplníš.“ Náhle se jí na rtech objevil úsměv. „Moje máma vždycky říkala, že jestli k tomu dojde, tak ses ošklivě přepočítala. Pokud už z toho nemůžeš vycouvat, musíš buď zapomenout na důstojnost a utéct, nebo zaplatit a považovat to za lekci.“ Úsměv získal na rozpustilosti. „Teta Resara říkala, že máš zaplatit a užít si to.“

Min mohla jenom vrtět hlavou. Bylo to, jako by se Leana změnila v naprosto jinou ženu. Takhle mluvit o...! Dokonce i když to jenom poslouchala, nemohla skoro uvěřit vlastním uším. Když na to přišlo, Leana opravdu vypadala jinak. Přes všechnu tu práci se štětci neměla na obličeji ani stopu barvy nebo pudru tak, aby to Min viděla, a přesto vypadaly její rty plnější, lícní kosti výraznější a oči větší. Vždycky to byla hezká žena, ale teď byla její krása pětinásobná.

Siuan však ještě neskončila. „A jestli bude tenhle venkovský šlechtic jako Logain?“ zeptala se docela mírně. „Co budeš dělat pak?"

Leana se na kolenou narovnala a ztěžka polkla, než odpověděla, ale hlas měla dokonale vyrovnaný. „Vzhledem k možnostem, co bych si tak asi mohla vybrat?“

Žádná nemrkla a ticho se natahovalo.

Než mohla Siuan odpovědět – pokud to vůbec hodlala udělat, a Min by to moc ráda slyšela – na druhé straně dveří zachřestil řetěz a zámek.

Druhé dvě ženy pomalu vstaly a klidně zvedly své sedlové brašny, ale Min vyskočila a zatoužila mít u sebe svůj nůž. Je hloupé toužit po něčem takovém, říkala si. Jen by mě to dostalo do ještě větších potíží. Nejsem žádná zatracená hrdinka v příběhu. I kdybych na toho strážného skočila –

Dveře se otevřely a otvor zaplnil muž v dlouhé kožené kazajce natažené přes košili. Tohle nebyl chlapík, kterého by měla přepadat mladá žena, i kdyby měla nůž. Možná dokonce ani se sekerou ne. Široký se na něj docela hodilo, a silný. Těch pár vlasů, co mu na hlavě zbývaly, bylo skoro bílých, ale vypadal tvrdý jako starý dubový pařez. „Je čas, holky, abyste se dostavily před našeho pána,“ řekl drsně. „Půjdete, nebo vás musím vytáhnout jako pytle zrní? Půjdete tak nebo tak, ale radši bych se s várna v tomhle horku nevláčel.“

Min se zadívala za něj a spatřila tam čekat dva další muže, šedovlasé, ale stejně tvrdé, i když ne tak velké.

„Půjdeme,“ sdělila mu suše Siuan.

„Dobrá. Tak pojďte. Ven. Urozený pán Gareth nerad čeká.“

I když slíbily, že půjdou, jakmile vyšly na špinavou ulici, muži je pevně uchopili za paže. Plešatějící stařík popadl Min, jako by jeho ruka byla okovem. Tolik k pokusu o útěk, pomyslela si Min trpce. Napadlo ji, že ho kopne do kotníku, aby zjistila, jestli třeba nepovolí stisk, ale on vypadal tak pevný, že by si nejspíš vysloužila jen bolavý palec a to, že by ji zbytek cesty odvlekl za límec.

Leana vypadala ztracená v myšlenkách. Volnou rukou lehce mávala a pohybovala rty, jako by si v duchu přeříkávala, co chce říci, ale neustále vrtěla hlavou a začínala znovu a znovu. Siuan také zkoumala vlastní nitro, ale mnohem otevřeněji se mračila a dokonce si hryzala ret. Siuan nikdy nedala najevo takové znepokojení. V celku ty dvě neudělaly nic, co by Min aspoň trochu uklidnilo.

Šenk U spravedlivé královny měl trámový strop a jeho vzhled Min také nepotěšil. Admer Nem s dlouhými splihlými vlasy a zažloutlou modřinou a oteklým okem stál na jedné straně s půltuctem stejně rozložitých bratrů, se svými bratranci a jejich ženami a všichni byli v nejlepších kabátech a zástěrách. Sedláci si tři vězeňkyně prohlíželi se směsí hněvu a uspokojení, z čehož Min pokleslo srdce. Pokud něco, tak se jejich ženy mračily ještě víc, čišela z nich čirá nenávist. Kolem ostatních stěn stáli vesničané dobře v šesti řadách, všichni v pracovních šatech, jak byli vyrušeni. Kovář měl stále koženou zástěru a hodně žen mělo vyhrnuté rukávy a ruce od mouky. V místnosti to šumělo, jak si mezi sebou špitali, starší stejně jako pár dětí, a oči upírali na trojici žen stejně lačně jako Nemovi. Min měla dojem, že tohle musí být největší vzrušení, jaké kdy v Korských Pramenech zažili. Jednou viděla dav se stejnou náladou – při popravě.

Stoly byly odstraněny, jen před velkým cihlovým krbem jeden stál. Za ním pak seděl zavalitý muž s drsným, ale upřímným obličejem a hustými, prošedivělými vlasy, v dobře střiženém kabátci z tmavozeleného hedvábí. Ruce měl sepjaté na stole před sebou. Vedle stolu stála štíhlá žena zhruba stejného věku v šedých šatech z jemného sukna s vyšitými bílými kvítky kolem výstřihu. Min usoudila, že to bude místní pán a jeho paní. Venkovská šlechta o něco lépe zpravená o tom, co se děje ve světě, než jejich nájemci a pachtýři.

Stráže je přistrčily před pánův stůl a připojily se k divákům. Dopředu vystoupila žena v šedém a mumlání davu utichlo.

„Všichni dávejte pozor a nastražte uši,“ ohlásila žena, „protože dnes bude urozený pán Gareth Bryne udělovat spravedlnost. Vězeňkyně, jste povolány před soud urozeného pána Brynea.“ Takže ne paní urozeného pána, ale nějaká úřednice. Gareth Bryne? Na toho si Min vzpomínala, býval hlavním kapitánem královniny gardy v Caemlynu. Byl-li to ten samý muž. Ohlédla se na Siuan, ale ta upírala oči na široká prkna podlahy před svýma nohama. Ať to byl, kdo chtěl, tenhle Bryne vypadal unaveně.

„Jste obviněny,“ pokračovala žena v šedém, „z neoprávněného vstupu v noci na cizí pozemek, ze žhářství a zničení budovy a jejího obsahu, zabití cenného dobytka, útoku na osobu Admera Nema a zcizení váčku, jenž prý obsahoval zlato a stříbro. Je známo, že útok a krádež byla práce vašeho společníka, jenž unikl, ale vy tři jste před zákonem stejně vinny.“

Odmlčela se, aby její proslov správně zapadl, a Min si vyměnila lítostivý pohled s Leanou. Logain prostě musel přidat k celé té kaši ještě i krádež. Teď už byl nejspíš v půlce cesty do Murandy, jestli ne dál.

Po chvíli žena začala znovu. „Vaši žalobci jsou tu, aby vám čelili.“ Ukázala na shluk Nemů. „Admere Neme, podej své svědectví.“

Statný muž se protáhl kupředu se směsí vlastní důležitosti a rozpaků – popotahoval se za kabátec, kde mu břich napínal dřevěné knoflíky, a rukama si prohrabával řídnoucí vlasy, které mu neustále padaly do čela. „Jak jsem říkal, urozený pane Garethe, bylo to takhle...“

Vydal celkem poctivý popis toho, jak je objevil na seníku a nařídil jim odejít, i když Logaina vylíčil dobře o stopu vyššího a jedinou ránu pěstí pozměnil na pěstní souboj, v němž rány přijaté zdatně opětoval. Spadla lucerna, seník vzplál a zbytek rodiny se z domu vyhrnul do předjitřního světla. Vězeňkyně byly jaty, stodola shořela do základů a pak byla objevena ztráta váčku z domu. Vynechal však tu část, jak kolem projížděl družiník urozeného pána Brynea, kdy někteří členové rodiny přinášeli z domu provazy a obhlíželi tři větve.

Když znovu začal líčit „boj" – tentokrát zřejmě vyhrával – Bryne ho uťal. „To bude stačit, mistře Neme. Smíš odejít.“

Místo toho se k němu připojila jedna z Nemových žen s kulatým obličejem, asi ve věku, aby to mohla být Admerova manželka. Obličej měla kulatý, ale měkká nebyla. Byla kulatá jako rendlík či říční oblázek. A byla celá rudá, i když to nebylo jen hněvem. „Pěkně tyhle husy zřež, urozenej pane Garethe, slyšíš? Zpráskej je a cestou do Jornhillu je posaď na dřevěnýho osla!“

„Nikdo tě nepovolal ke svědectví, Maigan,“ zarazila ji ostře žena v šedém. „Toto je soud, ne petiční slyšení. Ty s Admerem odstupte. Hned.“ Poslechli, Admer maličko hbitěji než Maigan. Šedě oděná žena se obrátila k Min a jejím společnicím. „Chcete-li připojit svědectví na obranu či s polehčujícími okolnostmi, smíte tak učinit nyní.“ V jejím hlase nebyl ani náznak soucitu, vlastně ani ničeho jiného.

Min čekala, že promluví Siuan – vždy se ujímala vedení, mluvila za všechny – ale Siuan se nepohnula, ani nezvedla oči. Místo toho ke stolu přistoupila Leana s očima upřenýma na muže za ním.

Záda měla rovná jako vždycky, ale její obvyklá chůze – půvabně rázná, ale přesto rázná – se změnila, jako by se vznášela jen s náznakem vlnivého pohupování. Její boky a ňadra byly jaksi zřejmější. Ne že by se nějak předváděla, prostě způsob, jakým se pohybovala, vás jen přiměl si všimnout. „Můj pane, jsme tři bezmocné ženy, uprchlice před bouřemi, které se zmítají světem.“ Její obvykle řízná mluva byla pryč, nahradilo ji sametově hebké laskání. V tmavých očích měla světlo, takovou kouřmou výzvu. „Bez groše a ztracené, skryly jsme se ve stodole pantáty Nema. Byla to chyba, já vím, ale v noci jsme se bály.“ Menší gesto, polozdvižené ruce dlaněmi směrem k Bryneovi, a působila na okamžik naprosto bezmocně. Ale jen na okamžik. „Ten muž, Dalyn, pro nás byl cizí, opravdu, muž, který nám nabídl ochranu. V těchto dnech musejí mít ženy ochránce, můj pane, ale bojím se, že jsme si nezvolily nejvhodněji.“ Rozšířené oči a prosebný pohled naznačily, že by pro ně on byl lepší. „Byl to opravdu on, kdo napadl pantátu Nema, můj pane. My bychom byly uprchly nebo si nocleh odpracovaly.“ Obešla stůl, půvabně poklekla vedle Bryneovy židle, jemně mu položila prsty na zápěstí a vzhlédla mu do očí. Hlas se jí zachvěl, ale lehoučký úsměv bohatě stačil, aby se každému muži prudce rozbušilo srdce. Ten hlas – navrhoval. „Můj pane, jsme vinny nějakým menším zločinem, ale ne tolik, jak naznačuje obžaloba. Vydáváme se ti na milost. Prosím, můj pane, slituj se nad námi a ochraňuj nás.“

Dlouhou chvíli se jí Bryne díval do očí. Pak si drsně odkašlal, odsunul židli, vstal a přešel na druhý konec stolu. Vesničané a sedláci se začali vrtět, muži si odkašlávali, jako to učinil jejich pán, a ženy si tiše mumlaly. Bryne se zastavil před Min. „Jak se jmenuješ, děvče?“

„Min, můj pane.“ Zachytila tlumené zavrčení od Siuan a spěšně dodala. „Serenla Min. Každý mi říká Serenla, můj pane.“

„Tvoje matka musela mít předtuchu,“ zabručel s úsměvem. Nebyl první, kdo na její jméno takhle zareagoval. „Chceš nám něco sdělit, Serenlo?“

„Jenom že mě to moc mrzí, můj pane, a vážně to nebyla naše chyba. Všechno to udělal Dalyn. Prosím o slitování, můj pane.“ Vedle Leaniny prosby to působilo chabě – vedle Leanina vystoupení by všechno vypadalo bezvýznamně – ale tohle bylo to nejlepší, na co se zmohla. V ústech měla sucho, jaké panovalo venku na ulici. Co když se je rozhodne pověsit?

Bryne kývl a přešel k Siuan, jež stále studovala podlahu. Uchopil její bradu do dlaní a zvedl jí hlavu, aby jí viděl do očí. „A jak se jmenuješ ty, děvče?“

Siuan si s trhnutím uvolnila hlavu a ustoupila o krok zpátky. „Mara, můj pane,“ zašeptala. „Mara Tomanes.“

Min tiše zasténala. Siuan byla jasně vyděšená, a přesto na muže zároveň hleděla vzdorně. Min zpola čekala, že Bryneovi nařídí, aby je okamžitě nechal jít. Ten se jí zeptal, zda chce něco dodat, a ona to opět nejistým šeptem popřela, ale celou dobu se na něj dívala, jako by tu velela sama. Možná dokázala ovládat svůj jazyk, ale určitě ne oči.

Po chvíli se Bryne odvrátil. „Zaujmi místo vedle svých přítelkyň, děvče,“ přikázal Leaně, když se vrátil ke své židli. Ta se k nim připojila s výrazem otevřeného neštěstí a také s něčím, co by Min u každého jiného nazvala lehkým vzdorem.

„Učinil jsem rozhodnutí,“ ohlásil Bryne celé místnosti. „Zločiny jsou vážné a nic, co jsem tu vyslechl, nezmění fakta. Když se tři muži vkradou do domu jiného muže, aby mu sebrali svícny, a jeden z nich napadne majitele, všichni tři jsou vinni stejně. Napadenému se musí dostat náhrady. Mistře Neme, dám ti tolik, aby to stačilo na postavení nové stodoly, a cenu šesti dojnic.“ Sedlákovi se rozjasnily oči, dokud Bryne nedodal: „Caralin ti peníze vydá, až bude spokojena s cenami. Jak jsem slyšel, některé dojnice přestávaly dojit.“ Štíhlá žena v šedém spokojeně kývla. „Za tu bouli na hlavě tě odměním stříbrnou markou. Nestěžuj si,“ promluvil pevně, když Nem otevřel ústa. „Maigan ti způsobila mnohem horší kvůli přílišnému pití." – Diváci jeho poznámku přivítali bouří smíchu, kterou vůbec neutišily Nemovy zahanbené a rozhněvané pohledy, a spíš je ještě povzbudil pohled, který se stisknutými rty věnovala manželovi Maigan. „Také ti nahradím ten ukradený váček. Hned jak se Caralin ujistí, kolik v něm skutečně bylo.“ Nem a jeho žena vypadali stejně rozzlobeně, ale jazyky drželi za zuby. Bylo jasné, že jim dá, co bude považovat za vhodné. Min opět pocítila naději.

Bryne se opřel o lokty a obrátil pozornost k Min a druhým dvěma ženám. Z jeho pomalé řeči se jí stáhl žaludek. „Vy tři budete pracovat pro mě za běžnou mzdu za úkoly, kterými vás pověřím, dokud obnos, jejž jsem za vás musel vydat, nebude splacen. Nemyslete si, že jsem shovívavý. Když mi složíte přísahu, která mne uspokojí, nenechám vás hlídat a můžete pracovat na mém panství. Pokud ne, znamená to pole, kde budete každou chvíli pod dohledem. Mzda je na polích nižší, ale je to vaše rozhodnutí.“

Min v duchu zoufale pátrala po nejslabší přísaze, která by ho mohla uspokojit. Velice nerada rušila své slovo za jakýchkoliv okolností, ale hodlala zmizet, jakmile se jí k tomu naskytne příležitost, a nechtěla mít na svědomí příliš těžký hřích křivopřísežnictví.

Leana zřejmě hledala také, ale Siuan jen maličko zaváhala, než poklekla a položila si ruce na srdce. Oči upírala na Brynea a výzva v nich ani maličko nepohasla. „Na Světlo a na svou naději na spasení a znovuzrození přísahám, že ti budu sloužit, jak si budeš přát, tak dlouho, jak si budeš přát, jinak ať ode mne Stvořitel navěky odvrátí svou tvář a temnota ať pohltí moji duši.“ Tato slova pronášela zadýchaným šeptem, ale způsobila naprosté ticho. Neexistovala vážnější přísaha, jen ty, které žena skládala, měla-li se stát Aes Sedai, a hůl přísahy ji k nim zavazovala stejně jistě, jako by to byla součást jejího těla.

Leana na Siuan zůstala hledět. Ale pak také padla na kolena. „Na Světlo a na svou naději na spasení a znovuzrození...“

Min se zoufale propadala do bahna a pátrala po nějaké cestě ven. Složit menší přísahu by zcela znamenalo práci na poli, kdy ji bude někdo neustále hlídat, ale tahle přísaha... Podle toho, co ji učili, porušit ji znamenalo skoro tolik jako vražda, možná víc. Jenže žádná cesta ven nebyla. Buď bude přísahat, nebo jí hrozí kdo ví kolik let dřiny na poli přes den a být zamčená v noci. Klesla vedle druhých dvou žen a vykoktala ta slova, ale uvnitř vyla. Siuan, ty krávo pitomá! Do čeho jsi mě to dostala teď? Nemůžu tady zůstat! Musím jít za Randem! Ó, Světlo, pomoz!

„No,“ vydechl Bryne, když pronesla poslední slovo, „tohle jsem nečekal. Ale stačí to. Caralin, odvedla bys někam mistra Nema a zjistila, o kolik si myslí, že přišel? A zařídila přepravu těchto žen na zámek. Za daných okolností myslím nebudou stráže nutné."

Štíhlá žena se na něho znepokojeně podívala, ale zakrátko již všechny popoháněla ven. Admer Nem a jeho mužští příbuzní se jí drželi nablízku, a Nem se tvářil zvlášť hrabivě. Nemovic ženy nevypadaly o moc méně lačně, ale přesto si vyšetřily pár zvlášť tvrdých pohledů pro Min a druhé dvě ženy, které, zatímco se místnost vyprazdňovala, zůstaly klečet. Min nevěřila, že by ji nohy dokázaly udržet ve stoje. Hlavou se jí neustále honily stejné věty. Ó, Siuan, proč? Nemůžu tady zůstat. Nemůžu!

„Měli jsme tu pár uprchlíků,“ řekl Bryne, když poslední vesničané odešli. Zaklonil se v židli a pozorně si je prohlížel. „Ale nikdy nebyli tak zvláštní jako vy tři. Domanka. Tairenka?“ Siuan krátce kývla. S Leanou vstaly a štíhlá žena s měděnou pletí si půvabně oprašovala kolena. Siuan jenom stála. Min se podařilo taky zvednout, ale kolena se jí podlamovala. „A ty, Serenlo.“ Znovu se mu při tom jméně objevil na rtech prchavý úsměv. „Pokud jsem dobře poznal tvůj přízvuk, tak jsi odněkud ze západního Andoru.“

„Z Baerlonu,“ zamumlala Min a příliš pozdě se kousla do jazyka. Někdo mohl vědět, že Min je z Baerlonu.

„Neslyšel jsem o ničem na západě, co by nutilo lidi utíkat,“ naznačil Bryne otázku. Když Min mlčela, nenutil ji do odpovědi. –„Až si odpracujete svůj dluh, rád si vás ponechám ve službě. Život dokáže být tvrdý k těm, kdož ztratili domov, a dokonce i lůžko komorné je lepší než spát pod keřem.“

„Děkuji ti, můj pane,“ řekla Leana se zájmem a předvedla tak půvabné pukrle, že dokonce i v hrubých jezdeckých šatech vypadalo jako taneční figura. Min se s těžkým srdcem připojila, ale nevěřila svým kolenům natolik, aby udělala pukrle. Siuan tam jen stála, dívala se na něj a neřekla ani ň.

„Škoda, že váš společník odvedl koně. Čtyři koně by váš dluh trochu umenšili.“

„Byl to cizinec a darebák,“ sdělila mu Leana hlasem vhodným pro mnohem důvěrnější rozhovor. „Já jsem třeba ráda, že můžu vyměnit jeho ochranu za tvoji, můj pane.“

Bryne si ji prohlížel – podle Min oceňujícím pohledem – ale řekl jen: „Na zámku aspoň budete v bezpečí před Nemy.“

Na to žádná odpověď nebyla. Min usoudila, že drhnout podlahy na Bryneově zámku nebude jiné než drhnout podlahy na Nemově statku. Jak se z toho dostanu? Světlo, jak?

Ticho se natahovalo, jen Bryne bubnoval prsty do stolu. Min si mohla myslet, že neví, co má říci dál, jenomže to podle jejího názoru rozhodně nebyl muž, který by se kdy nechal vyvést z míry. Spíš byl podrážděný, že mu pouze Leana prokazuje nějakou vděčnost. Říkala si, že z jeho pohledu by jejich trest mohl být mnohem horší. Třeba Leaniny žhavé pohledy a uklidňující tón jistým způsobem zapracovaly, ale Min zjistila, že si přeje, aby ta ženská zůstala stejná jako bývala. Být pověšena za zápěstí na návsi by bylo lepší než tohle.

Konečně se vrátila Caralin a cosi si mumlala. Když Bryneovi podávala zprávu, mluvila pichlavě. „Potrvá celé dny, než z těchhle Nemů dostanu přímou odpověď, urozený pane Garethe. Admer by chtěl pět nových stodol a padesát krav, kdybych ho nechala. Myslím si, že nějaký váček skutečně existoval, ale ohledně toho, kolik v něm bylo...“ Potřásla hlavou a povzdechla si. „Nakonec to zjistím. Joni může vzít děvčata na zámek, jestli jsi s nimi skončil.“

„Odveď je pryč, Caralin,“ řekl Bryne vstávaje. „Až je pošleš pryč, připoj se ke mně v cihelně.“ Znovu mluvil vyčerpaně. „Thad Haren říká, že potřebuje víc vody, jestli má dál vyrábět cihly, a jenom Světlo ví, kde ji pro něj najdu.“ Vyšel ze šenku, jako by na trojici žen, jež právě přísahaly, že mu budou sloužit, zcela zapomněl.

Joni, jak se ukázalo, byl onen rozložitý, plešatějící muž, který pro ně přišel do přístřešku, a nyní na ně čekal před hostincem vedle vozíku s vysokými koly, překrytého plachtou napjatou na obručích, s hubeným hnědákem mezi ojemi. Kolem postávalo pár vesničanů, aby se podívali, jak odjíždějí, ale většina se zřejmě vrátila domů, pryč z panujícího vedra. Gareth Bryne už byl daleko v zaprášené ulici.

„Joni vás bezpečně doprovodí do zámku,“ řekla Caralin. „Dělejte, co se vám řekne, a nebudete mít nijak těžký život.“ Chvíli je zvažovala a tmavé oči měla skoro stejně pronikavé jako Siuan. Pak si pro sebe kývla, jako by ji něco uspokojilo, a odspěchala za Brynem.

Joni jim vzadu přidržel plachtu, ale vylézt a najít si místo k sezení na dně vozíku je nechal bez pomoci. Byla tu nejvíc hrst slámy a těžká plachta zadržovala horko uvnitř. Joni neřekl ani slovo. Vozík se zakolébal, když muž šplhal na kozlík, skrytý před nimi plachtou. Min ho zaslechla, jak mlaská na koně, a vozík poskočil kupředu. Kola trochu vrzala a nadskakovala ve vyjetých kolejích.

V plachtě byla vzadu škvíra právě tak velká, aby Min viděla, jak se vesnice zmenšuje a mizí a místo ní se objevují houštiny a oplocená pole. Byla příliš ohromená, aby dokázala promluvit. Siuanina velká věc skončí drhnutím hrnců a podlah. Nikdy té ženě neměla pomáhat, neměla s ní zůstat. Při první příležitosti měla vyrazit do Tearu.

„No,“ promluvila náhle Leana, „nakonec to nevyšlo tak špatně.“ Zase mluvila rázně jako obvykle, ale v hlase se jí ozýval náznak vzrušení – vzrušení! – a do tváří jí vystoupila červeň. „Mohlo to být lepší, ale chce to cvik.“ Její smích zněl skoro jako zahihňání. „Nikdy jsem si neuvědomila, jaká je to legrace. Když jsem cítila, jak mi buší srdce...“ Natáhla ruku tak, jak ji předtím položila Bryneovi na zápěstí. „Nejspíš jsem se ještě nikdy necítila tak živá, tak vnímavá. Teta Resara říkávala, že muži jsou větší zábava než cokoli, ale dodneška jsem to nikdy nechápala.“

Min se držela, jak se s ní vůz kymácel, a jen valila oči. „Ty ses zbláznila,“ prohlásila nakonec. „Na kolik let jsme se to zařekly? Na dva? Pět? A ty nejspíš doufáš, že je Gareth Bryne stráví tím, že tě bude houpat na koleně! No, já doufám, že tě přes to koleno přehne. Každej den!“ Leanin překvapený výraz Min v nejmenším neuklidnil. Copak čekala, že to Min vezme stejně klidně jako ona? Ale na Leanu se Min doopravdy nehněvala. Otočila se a zlobně se zamračila na Siuan. „A ty! Když se rozhodneš vzdát, tak neuděláš nic malýho. Prostě se vzdáš jako jehně na porážce. Proč sis vybrala tuhle přísahu? Světlo, proč?“

„Protože,“ odpověděla Siuan, „to byla ta jediná přísaha, s níž jsem si byla jistá, že neurčí lidi, aby nás dnem i nocí hlídali, zámek nezámek.“ Ležela zpola natažená na hrubých prknech vozíku a hovořila, jako by to byla ta nejzřejmější věc na světě. A Leana s ní zřejmě souhlasila.

„Ty ji chceš porušit,“ řekla Min po chvíli mlčení. Dostala to ze sebe šeptem, jak byla zděšená, ale i tak se ustaraně podívala na těžký plachtový závěs, jenž zakrýval Joniho. Určitě to nemohl slyšet.

„Hodlám udělat, co musím,“ prohlásila Siuan pevně, ale stejně tiše. „Za dva tři dny, až si budu jistá, že nás zvlášť nesledují, odejdeme. Bojím se, že budeme muset ukrást koně, protože naši jsou pryč. Bryne musí mít dobré stáje. Bude mi to líto.“ A Leana tam jen tak seděla, jako kočka se smetanou na fouskách. Musela si to uvědomit hned na začátku. Proto s přísahou neváhala.

„Tobě bude líto, že ukradneš koně?“ ujišťovala se Min ochraptěle. „Ty chceš porušit přísahu, kterou by kromě temnejch druhů každej dodržel, a tebe mrzí krádež koní? Nemůžu tomu uvěřit. Já žádnou z vás vůbec neznám.“

„Ty chceš opravdu zůstat a drhnout hrnce,“ zeptala se Leana hlasem stejně tichým, „když je tam venku Rand s tvým srdcem v kapse?“

Min se mlčky mračila. Přála si, aby ty dvě nikdy nezjistily, že je do Randa al’Thora zamilovaná. Občas si přála, aby to sama nikdy nezjistila. Muž, který skoro nevěděl, že žije, takový muž. To, co byl, jí již nepřipadalo tak důležité jako to, že se na ni nikdy nepodíval dvakrát, ale obojí do sebe vlastně zapadalo. Chtěla říci, že svou přísahu dodrží, že na Randa zapomene na tak dlouho, než si odpracuje dluh. Jenže nedokázala otevřít ústa. Ať shoří! Kdybych ho nikdy nepotkala, nebyla bych teď v takové šlamastyce!

Když ticho, přerušované pouze pravidelným vrzáním kol a tichým dusotem koňských kopyt, trvalo už příliš dlouho a Min začalo vadit, promluvila Siuan. „Chci udělat to, co jsem odpřísáhla. Až dokončím to, co musím udělat nejdřív. Nepřísahala jsem, že mu budu sloužit hned. Dala jsem si pozor, abych to ani nenaznačila, mluvila jsem přesně. Je to jemnůstka, já vím, a Gareth Bryne to nemusí ocenit, ale pořád je to pravda.“

Min ohromeně podklesla a nechala se nadhazovat pomalým kodrcáním vozíku. „Ty chceš utýct hned teď a pak se vrátit za pár let a vydat se Bryneovi? Ten chlap prodá tvou kůži jircháři. Naše kůže.“ Teprve když to řekla, uvědomila si, že Siuanino řešení přijala. Utéci, pak se vrátit a... To nemůžu! Miluju Randa. A on by si ani nevšiml, kdyby mě Gareth Bryne přinutil pracovat ve svých kuchyních po zbytek mého života!

„To není někdo, komu by měl člověk zkřížit cestu, s tím souhlasím,“ povzdechla si Siuan. „Už jsem se s ním jednou setkala. Dneska jsem byla strachy bez sebe, že by mohl poznat můj hlas. Tvář se může změnit, ale hlas ne.“ Udiveně se dotkla tváře, jako to občas dělávala, aniž si to zřejmě uvědomovala. „Tváře se mění,“ mumlala. Pak promluvila pevnějším tónem. „Už jsem zaplatila vysokou cenu za to, co jsem musela udělat, a za tohle zaplatím taky. Nakonec. Když se můžeš buď utopit, nebo jet na žralokovi, vsedneš na žraloka a doufáš v nejlepší. To je všechno, Serenlo.“

„Být služka je hodně daleko od toho, co bych si pro sebe do budoucnosti vybrala,“ ozvala se Leana, „ale je to v budoucnosti, a kdo ví, co se může stát předtím? Až příliš dobře si vzpomínám, jak jsem si myslela, že nemám žádnou budoucnost.“ Na rtech se jí objevil lehký úsměv, oči měla zasněně přimhouřené a její hlas dostal sametový nádech. „Kromě toho si nemyslím, že by naše kůže prodával. Dejte mi pár let cviku a pak pár minut s urozeným pánem Garethem Brynem, a on nás přivítá s otevřenou náručí a uloží ve svých nejlepších komnatách. Zahrne nás hedvábím a nabídne nám kočár na cestu, kam budeme chtít jet.“

Min ji nechala jejím představám. Občas měla dojem, že druhé dvě ženy žijí v nějakém snovém světě. Napadlo ji ale něco jiného. Maličkost, ale začínala ji rozčilovat. „Ehm, Maro, pověz mi něco. Všimla jsem si, že se lidi usmívají, když mě oslovuješ tím jménem. Serenla. Udělal to i Bryne a říkal cosi o tom, že máma musela mít předtuchu. Proč?“

„Ve starém jazyce,“ odtušila Siuan, „to znamená ‚umíněná dcera'. Když jsme se poprvé setkaly, byla v tobě jistá umíněnost. Tak míli široká a míli hluboká.“ Siuan řekla tohle! Siuan, ta nejumíněnější žena na celém světě! A teď se ještě křenila od ucha k uchu. „Ovšem, vypadá to, že ti to prospívá. V příští vesnici bys mohla použít Chalinda. To znamená ‚milé děvče'. Nebo třeba –“

Vozík náhle poskočil víc než předtím a pak nabral rychlost, jako by kůň nacválal. Poskakujíce jako zrno oddělované na sítu od plev, tři ženy se na sebe ohromeně zadívaly. Pak se Siuan narovnala a rozhrnula plachtu zakrývající kozlík. Joni byl pryč. Siuan se vrhla na dřevěné sedadlo, popadla opratě a zatáhla, čímž koně na místě zastavila. Min rozhrnula zadní plachtu a rozhlížela se kolem.

Silnice tu vedla houštinou, spíš menším lesíkem, kde rostly duby, jilmy, borovice a kaliny. Prach z jejich krátkého úprku teprve sedal i na Joniho, který tu ležel na kraji udusané prašné silnice asi šedesát kroků za nimi.

Min pudově seskočila a rozběhla se zpět. Poklekla k velkému muži. Ještě dýchal, ale oči měl zavřené a krvácející šrám na spánku se zvedal v purpurovou bouli.

Leana Min odstrčila a jistými prsty sáhla Jonimu na hlavu. „Bude žít,“ řekla stroze. „Nic není zlomeného, ale až se probere, pár dní ho bude pěkně bolet hlava.“ Sedla si na paty, sepjala ruce a zatvářila se smutně. „Stejně pro něj nemůžu nic udělat. Ať shořím, slíbila jsem si, že už kvůli tomu nebudu brečet.“

„Otázka –“ Min polkla a začala znovu. „Otázka je, jestli ho naložíme na vozík a odvezeme do zámku nebo – odejdeme?“ Světlo, nejsem o nic lepší než Siuan!

„Mohly bychom ho dovézt na další statek,“ navrhovala pomalu Leana.

Došla k nim Siuan vedouc koně tak, jako by se bála, že ji zvíře kousne. Podívala se na muže na zemi a zamračila se. „Z vozu by nikdy nemohl takhle spadnout. Nevidím tu nikde kořen ani kámen, co by to mohly způsobit.“ Začala se rozhlížet mezi stromy kolem nich a z lesíka vyjel muž na vysokém černém hřebci, vedoucí tři klisny, jednu kosmatou a o dvě dlaně menší než ostatní.

Byl to vysoký muž v modrém hedvábném kabátci, s mečem u boku a kudrnatými vlasy po ramena, jež měl dosti široká. I přes stopy toho, že k němu byl život hodně tvrdý, byl hezký takovým tím tmavým způsobem. A byl to ten poslední muž, kterého by Min čekala, že tu uvidí.

„Tohle je tvoje práce?“ vyptávala se ho hned Siuan.

Logain se usmál, když přitáhl otěže vedle vozíku, i když v tom úsměvu nebylo žádné veselí. „Prak je užitečná věc, Maro. Máte štěstí, že jsem tady. Čekal jsem, že se z vesnice hned tak nedostanete a že se pak budete jenom belhat. Vypadá to, že byl místní pán shovívavý.“ Náhle mu tvář ještě víc potemněla a hlas měl tvrdý jako kámen. „Myslely jste si, že vás nechám napospas osudu? Možná jsem měl. Něco jsi mi slíbila, Maro. Chci pomstu, kterou jsi slibovala. Následoval jsem vás při tom pátrání až na půl cesty k Bouřlivému moři, i když mi nechcete říct, co vlastně hledáte. Neptal jsem se, jak mi chceš dát, cos mi slíbila. Ale tohle ti teď řeknu. Začíná ti docházet čas. Dokonči své pátrání rychle a splň své sliby, nebo vás nechám, abyste si hledaly vlastní cestu. Rychle zjistíte, že většina vesničanů má jen málo soucitu s cizinci bez měďáku. Tři hezké ženy samy? Jen pohled na tohle,“ dotkl se meče u boku, „vás zachránil víckrát, než vůbec tušíte. Najdi, co hledáš, brzy, Maro.“

Na začátku jejich cesty nebyl tak nafoukaný. Tehdy byl pokorně vděčný za jejich pomoc – tedy tak pokorný, jak to jen muž jako Logain dokázal. Vypadalo to, že díky času – a nedostatku výsledků – se jeho vděčnost vytrácí.

Siuan před ním pohledem neuhnula. „Doufám v to,“ řekla pevně. „Ale jestli chceš odejít, tak tu nechej naše koně a běž! Jestli nechceš veslovat, tak vypadni ze člunu a plav si sám! Uvidíme, jak daleko se se svou pomstou dostaneš sám.“

Logain sevřel velké ruce na otěžích, až Min docela dobře slyšela, jak mu lupe v kloubech. Třásl se, jak se snažil udržet city na uzdě. „Ještě chvíli zůstanu, Maro,“ prohlásil nakonec. „Ještě chvilku.“

Na okamžik mu kolem hlavy, pouze pro Mininy oči, zaplála aura, zářící zlatá a modrá koruna. Siuan a Leana samozřejmě neviděly nic, i když věděly, co Min dokáže. Občas kolem lidí vídávala věci – říkala tomu vidění – obrazy či auru. Někdy věděla, co znamenají. Že se tato žena vdá. Tamten muž zemře. Maličkosti či velké věci, veselé či smutné, ale nikdy netušila ani náznak či důvod k tomu kdo, kde ani kdy. Aes Sedai a strážci kolem sebe vždycky měli auru, většina ostatních lidí téměř nikdy. Ne vždy bylo příjemné to vědět.

Logainovu auru už viděla dřív a věděla, co znamená. Nadcházející slávu. Ale pro něj, ze všech mužů, to rozhodně vůbec nedávalo smysl. Jeho kůň, meč i kabátec pocházeli ze hry v kostky, i když si Min nebyla jistá, jak poctivá ta hra byla. Nic jiného neměl, a také žádné vyhlídky, kromě Siuaniných slibů, a jak by je mohla Siuan splnit? Prostě to nedávalo smysl.

Logainovi se vrátila dobrá nálada tak rychle, jako zmizela. Z opasku vytáhl naditý, hrubě tkaný váček a zamával jim jím před očima. „Získal jsem trochu peněz. Chvíli nebudeme muset spát ve stodolách.“

„Slyšely jsme o tom,“ zavrčela suše Siuan. „Asi jsem od tebe neměla čekat nic lepšího.“

„Ber to jako příspěvek na své pátrání.“ Siuan natáhla ruku, ale on si s lehce posměšným úsměvem přivázal váček zase k opasku. „Nechci, aby sis pošpinila raku ukradenými penězi, Maro. Kromě toho, takhle si třeba můžu být jistější, že neutečete vy a neopustíte mě.“ Siuan se tvářila, že by dokázala překousnout hřebík vejpůl, avšak neřekla nic. Logain se postavil ve třmenech a zadíval se po silnici směrem ke Korským Pramenům. „Blíží se sem stádo ovcí a dva kluci. Musíme vyrazit. Ti tu zprávu roznesou tak rychle, jak rychle dokážou utíkat.“ Znovu se posadil a shlédl na Joniho, který tu stále ležel v bezvědomí. „A seženou pomoc tomuhle chlápkovi. Myslím, že jsem ho nezasáhl moc tvrdě, aby mu to nějak vážně ublížilo.“

Min potřásla hlavou. Ten chlap ji neustále překvapoval. Nikdy by ji nenapadlo, že muži, jemuž právě nakřápl hlavu, věnuje druhou myšlenku.

Siuan a Leana nemarnily čas, hned se šplhaly do vysokých sedel, Leana na grošovanou bělku, kterou pojmenovala Sněženka, Siuan na Belu, tu malou a kosmatou. Siuan se nahoru škrábala s mnohem většími obtížemi než Leana. Rozhodně nebyla žádná jezdkyně. Po týdnech v sedle s Belou stále zacházela jako s ohnivým válečným hřebcem. Leana vedla Sněženku s lehkostí. Min věděla, že je někde mezi těmi dvěma. Vyšplhala na Růženku, svou kaštanku, s mnohem větším půvabem než Siuan a mnohem menším než Leana.

„Myslíš, že po nás půjde?“ zeptala se Min, když klusem vyrazili k jihu, pryč od Korských Pramenů. Mínila svou otázku pro Siuan, ale odpověděl jí Logain.

„Ten místní pán? Podle mne vás nepovažuje za dost důležité. Jistě, může někoho poslat, a určitě rozešle váš popis. Pojedeme, jak nejdál to půjde, než zastavíme, a zítra zase.“ Zřejmě se ujímal vedení.

„My nejsme dost důležité,“ řekla Siuan a neohrabaně nadskakovala v sedle. Možná měla obavy z Bely, ale pohled, který vrhla Logainovi na záda, jasně říkal, že si svou autoritu nenechá upírat dlouho.

Min pro sebe doufala, že je Bryne bude považovat za naprosto nedůležité. Nejspíš i považoval. Pokud nikdy nezjistí jejich pravá jména. Logain pobídl hřebce do rychlejšího kroku a Min totéž udělala s Růženkou, aby s ním udržela krok, a začala uvažovat o tom, co je čeká, a ne o tom, co se stalo.

Gareth Bryne si zastrčil kožené rukavice za opasek s mečem a z psacího stolu zvedl sametový klobouk s ohrnutou krempou. Ten klobouk byl podle poslední caemlynské módy. Caralin na to dohlížela. Jeho móda nezajímala, ale ona si myslela, že by se měl oblékat podle svého postavení, takže mu každé ráno nachystala hedvábí a aksamit.

Když si dával klobouk s vysokou střechou na hlavu, zahlédl v jednom z oken pracovny svůj nejasný odraz. Hodilo se, že byl tak rozvlněný a slabý. Ať mhouřil oči jak chtěl, šedý klobouk a šedý hedvábný kabátec s vyšitými stříbrnými spirálami na rukávcích a límci ani zdaleka nepřipomínaly přílbu a zbroj, na něž byl zvyklý. To už skončilo. A tohle... Tohle je prostě něco, co vyplní prázdný čas. To je všechno.

„Opravdu chceš tohle udělat, urozený pane Garethe?“

Obrátil se od okna ke Caralin, stojící u svého psacího stolu naproti jeho. Na stole se jí hromadily účetní knihy panství. Vedla jeho panství po celá ta léta, co byl pryč, a nepochybně to zvládala mnohem lépe, než by to kdy dokázal on.

„Kdybys je byl poslal pracovat pro Admera Nema, jak vyžaduje zákon,“ pokračovala Caralin, „tohle by tě vůbec nemuselo zajímat.“

„Ale já to neudělal,“ řekl jí. „A neudělal bych to, ani kdybych to mohl zopakovat. Víš stejně dobře jako já, že Nem a chlapi z jeho rodiny by se ta děvčata snažili dnem i nocí zahnat do rohu. A Maigan a ostatní ženské by jim ze života udělaly Jámu smrti, tedy pokud by všechny tři náhodou nespadly do studny a neutopily se.“

„Ani Maigan by nepoužila studnu,“ podotkla suše Caralin, „ne při tom, jaké je poslední dobou počasí. Přesto chápu, co tím myslíš, urozený pane Garethe. Ale ony mají náskok většinu dne a noc a mohly utéci libovolným směrem. Když o nich pošleš zprávu, brzy je najdeš. Jestli je možné je najít.“

„Thad je dokáže najít.“ Thadovi bylo přes sedmdesát, ale stále dokázal vystopovat včerejší vítr na kamení a v měsíčním světle, a ještě moc rád předá svou cihelnu synovi.

„Když myslíš, urozený pane Garethe.“ Caralin s Thadem moc nevycházela. „No, až je přivedete zpátky, v každém případě je využiju v domě.“

Něco v jejím hlase, přes to, jak byl lhostejný, zbystřilo Bryneovu pozornost. Náznak uspokojení. Prakticky od toho dne, kdy přijel domů, mu Caralin začala představovat celé zástupy hezkých komorných i děveček, které byly všechny ochotné, ba dychtivé, pomoci urozenému pánovi zapomenout na jeho bídu. „Jsou to křivopřísežnice, Caralin. Bojím se, že to pro ně znamená pole.“

Když popuzeně stiskla rty, potvrdilo to jeho podezření, ale žena dál mluvila nedbalým tónem. „Ty druhé dvě možná, urozený pane Garethe, ale poslat na pole to domanské děvče by bylo plýtvání. Velmi by se hodila jako posluha u stolu. Je to nesmírně hezká mladá žena. Ale samozřejmě se stane, jak si přeješ.“

Tak to byla dívka, kterou Caralin vybrala. Nesmírně hezká mladá žena, to určitě. I když se maličko lišila od domanských žen, s nimiž se zatím setkal. Kratičké zaváhání tady, maličko rychlejší támhle. Skoro jako by teprve teď poprvé zkoušela své umění. To bylo samozřejmě nemožné. Domanské ženy cvičily své dcery, jak si omotat muže kolem prstu, téměř od kolébky. Ne že by to nefungovalo, tolik Bryne připouštěl. Kdyby mu ji Caralin podstrčila mezi děvečkami... Nesmírně hezká.

Tak proč se mu před očima neobjevoval její obličej? Proč pořád myslel na dvé modrých očí? Vyzývala ho, jako by si přála, aby měla meč, vystrašená, ale odmítající se svému strachu poddat. Mara Tomanes. Byl si jist, že ona své slovo dodrží i bez přísah. „Přivedu ji zpět,“ zamumlal si pro sebe. „Zjistím, proč porušila přísahu.“

„Jak říkáš, můj pane,“ opáčila Caralin. „Myslela jsem, že by se hodila za komornou do tvé ložnice. Sela je už trochu stará, aby pořád běhala nahoru a dolů po schodech, aby ti sehnala všechno, co potřebuješ na noc.“

Bryne zamrkal. Cože? Aha. Ta domanská dívka. Zavrtěl hlavou nad Caralinou hloupostí. Ale choval se snad on méně hloupě? Byl tady pánem. Měl by tu zůstat a starat se o své lidi. Ale Caralin se o ně po všechna ta léta, co byl pryč, dokázala postarat lépe, než by to kdy uměl on. Znal tábory a vojáky a tažení a možná trochu to, jak manévrovat ve dvorních intrikách. Caralin měla pravdu. Měl by sundat meč a ten šaškovský klobouk a nechat Caralin, aby napsala jejich popis a...

Místo toho řekl: „Dávej dobrý pozor na Admera Nema a tu jeho rodinku. Pokusí se tě ošidit, co to jen půjde.“

„Jak říkáš, můj pane.“ Ta slova byla naprosto uctivá. Tón mu však říkal, aby šel učit svého dědečka stříhat ovce. Bryne s pochechtáváním vyšel ven.

Zámek byl vážně jen takový značně přerostlý statek, dvě neuspořádaná poschodí z cihel a kamene pod břidlicovou střechou, která byla upravována s každým pokolením z rodu Bryneů. Rod Bryneů vlastnil tuto půdu – či půda vlastnila jej – od té doby, kdy byl před tisíci lety Andor vyrván z trosek říše Artuše Jestřábí křídlo, a po celou tu dobu vysílal své syny, aby bojovali v andorských válkách. On už sice v žádných válkách bojovat nebude, ale pro rod Bryneů již bylo příliš pozdě. Bylo příliš mnoho válek, příliš mnoho bitev. On byl posledním výhonkem rodu. Neměl ženu, syna ani dceru. Linie s ním končila. Všechno musí jednou skončit. Kolo času se otáčí.

Na kameny dlážděném nádvoří před zámkem čekala u svých osedlaných koní dvacítka mužů. Většinou to byli muži s vlasy ještě šedivějšími, než měl Bryne, pokud vůbec měli vlasy. Všechno to byli zkušení vojáci, bývalí kaprálové, velitelé švadron a korouhevníci, kteří s ním sloužili někdy během jeho kariéry. Přímo vepředu, s obvazem kolem spánků, stál Joni Shagrin, jenž býval starším korouhevníkem u královniny gardy, i když Bryne s určitostí věděl, že jeho dcery pověřily své děti, aby ho udržely v posteli. Byl jedním z mála, kdo měl rodinu, ať tady, či jinde. Většina ostatních se rozhodla jít znovu sloužit pod Brynem, než by své penze propíjeli nad vzpomínkami, které by nechtěl slyšet nikdo krom jiného vysloužilého vojáka.

Všichni měli přes kabátce opasky s meči a pár jich drželo dlouhá ratiště kopí s ocelovými hroty, která do dnešního rána celá léta visela na zdi. Za každým sedlem byla přivázána stočená tlustá přikrývka a nadité sedlové brašny a taky rendlík nebo kotlík a plné měchy s vodou, jako by se chystali na vojenské tažení, místo na týdenní výlet, aby chytili trojici žen, které zapálily stodolu. Tady dostali možnost znovu si oživit staré časy, nebo to alespoň předstírat.

Napadlo ho, jestli i jej právě tohle vyhnalo ven. Rozhodně byl příliš starý, aby se vydával na honbu za hezkýma očima patřícíma ženě dost mladé, aby mohla být jeho dcerou. Možná i vnučkou. Tak velký blázen nejsem, řekl si pevně. Caralin tu věci zvládne lépe, když se jí nebudu plést do cesty.

Dubovou alejí, vedoucí na silnici, se přiřítil vyzáblý kaštanový valach a jezdec sjel ze sedla dřív, než se zvíře úplně zastavilo. Muž sice klopýtl, ale podařilo se mu položit si pěst na srdce ve správném zasalutování. Barim Halle, jenž pod ním před lety sloužil jako starší kaprál, byl tuhý a šlachovitý, s hlavou jako kožovité vajíčko a bílým obočím, které se mu snažilo vynahradit nedostatek vlasů. „Tebe povolali zpátky do Caemlynu, můj hlavní kapitáne?“ funěl.

„Ne,“ odpověděl Bryne ostře. „Co tím myslíš, vrazit si sem, jako bys měl za patama cairhienskou kavalerii?“ Někteří z koní začali tančit, jak pochytili hnědákovu náladu.

„Nikdy jsem tolik neuháněl, leda jsme honili my je, můj pane.“ Barim se přestal křenit, jakmile si uvědomil, že se druhý muž nesměje. „No, můj pane, viděl jsem koně, a tak jsem si řek –“ Muž se znovu podíval Bryneovi do tváře a větu nedokončil. „No, vlastně mám taky ňáký zprávy. Byl jsem tuhle v Nových Brémách na návštěvě u sestry a zaslech jsem spoustu věcí.“

Nové Brémy byly starší než Andor – „staré“ Brémy byly zničeny za trollockých válek tisíc let před Artušem Jestřábí křídlo – a bylo to dobré místo, když se chtěl člověk dozvědět, co je nového. Středně velké pohraniční městečko kus na východ od jeho panství na silnici z Caemlynu do Tar Valonu. Dokonce i při současném Morgasině přístupu po této silnici kupci jezdili dost často. „No, tak ven s tím, člověče. Jestli máš nějaké novinky, tak oč jde?“

„Ehm, jenom jsem se snažil přijít na to, odkud začít, můj pane.“ Barin se nevědomky narovnal, jako by podával hlášení. „Nejdůležitější asi bude, že prej padl Tear. Aielani dobyli samotnej Kámen a Meče, jehož se nelze dotknout, se někdo určitě dotknul. Povídá se, že prej ho někdo tasil.“

„Tasil ho Aielan?“ ujišťoval se nevěřícně Bryne. Každý Aiel by raději zemřel, než by se dotkl meče. Za aielské války to sám viděl na vlastní oči. I když se povídalo, že Callandor vlastně vůbec není meč. Ať to znamenalo cokoliv.

„To neříkali, můj pane. Slyšel jsem taky jména. Ren něco, to bylo nejčastější. Ale mluvili o tom jako o něčem, co se doopravdy stalo, asi to nebude jenom drb. Všichni to tak jako kdyby, věděli najisto.“

Bryne svraštil obočí a zamračil se. Jestli to byla pravda, tak to bylo opravdu vážné. Pokud byl Callandor tasen, tak se Drak znovu zrodil. Podle proroctví to znamenalo, že se blíží Poslední bitva, že se osvobozuje Temný. Drak Znovuzrozený zachrání svět, tak se pravilo v proroctvích. A zničí ho. To samo o sobě byla zpráva natolik důležitá, aby Halla donutila vyrazit cvalem, když si to v hlavě konečně přebral.

Ale svraštělý chlapík ještě neskončil. „Taky sem dorazila zpráva z Tar Valonu, co je skoro taky tak velká, můj pane. Povídá se, že je nová amyrlin. Elaida, můj pane, co dělala rádkyni královně.“ Halle náhle zamrkal a spěšně pokračoval dál. Morgasa byla zakázané území, každý na panství to věděl, i když to Bryne nikdy neřekl nahlas. „Povídá se, že stará amyrlin, Siuan Sanche, byla utišená a popravená. A taky umřel Logain. Ten falešnej Drak, co ho vloni chytili a zkrotili. Mluví se o tom, jako kdyby to byla pravda, můj pane. Někteří tvrdí, že byli v Tar Valonu, když se to všecko semlelo.“

Tahle zpráva o Logainovi nebyla zvlášť důležitá, i když začal v Ghealdanu válku tím, že se prohlásil za Draka Znovuzrozeného. V posledních pár letech bylo falešných Draků několik. Avšak Logain mohl usměrňovat. To byl fakt. Dokud ho Aes Sedai nezkrotily, neodřízly ho od jediné síly, takže už nemohl usměrňovat dál. Povídalo se, že muži jako on, ať už falešní Draci, či ubožáci, které sebraly červené adžah, nikdy nežili dlouho. Prý přestali chtít žít dál.

Ale to se Siuan Sanche bylo nové. Setkal se s ní skoro před třemi lety. Byla to žena, která vyžadovala poslušnost a neudávala žádné důvody. Tuhá jako stará holínka, s jazykem jako pilník a povahou vzteklou jako medvědice s bolavým zubem. Bryne by čekal, že každou povýšeneckou uchvatitelku roztrhá na kusy holýma rukama. Utišení bylo stejné jako zkrocení u muže, ale mnohem vzácnější. Zvláště u amyrlin. Věž připouštěla, že pouze dvě amyrlin za tři tisíce let skončily stejně, i když nejspíš další dva tucty Aes Sedai zapřela. Avšak poprava navrch k utišení vypadala nadbytečná. Povídalo se, že ženy nepřežívaly utišení o nic lépe než muži zkrocení.

Ze všeho čišely potíže. Každý věděl, že Bílá věž má spojence, na provázcích že má přivázané trůny a mocné pány a paní. Když byla nová amyrlin povýšena tímto způsobem, někteří se určitě pokusí zjistit, jestli je Aes Sedai pořád sledují tak pozorně. A jakmile ten chlapík v Tearu udusí všechnu opozici – ne že by jí tam bylo moc, jestli opravdu dobyl Kámen – vytáhne buď proti Illianu, nebo Cairhienu. Otázkou však bylo, jak rychle se dokáže pohnout? Budou se síly sbírat proti němu, nebo pro něj? Musel být skutečným Drakem Znovuzrozeným, avšak rody půjdou jak za ním, tak proti němu, a prostý lid také. A jestli ještě kvůli Věži vypuknou nějaké žabomyší války –

„Starý blázne,“ zamumlal Bryne. Když si všiml, jak sebou Barim trhl, dodal: „Ty ne. Jiný starý blázen.“ Nic z toho už nebyla jeho záležitost. Musel se jenom rozhodnout, ke komu se připojí rod Bryneů, až nadejde čas. Ne že by na tom někomu záleželo, Bryneovi nebyli nikdy mocný rod, ani zvlášť velký.

„Ehm, můj pane?“ Barim se ohlédl na muže čekající u svých koní. „Myslíš, že bys mě moh potřebovat, můj pane?“

Aniž se vůbec zeptal kde nebo proč. Nebyl sám, koho prostý život na venkově nudil. „Dožeň nás, až si dáš do pořádku výstroj. Zatím zamíříme na jih po Čtverkrálské silnici.“ Barim zasalutoval a vrhl se pryč, táhna koně za sebou.

Bryne nasedl a jen mlčky mávl rukou dopředu a muži se za ním seřadili do dvojstupu, když zamířil dubovou alejí ze zámku. Bryne hodlal získat pár odpovědí. I kdyby měl tuhle Maru chytit za krk a zatřást s ní, on ty odpovědi dostane.

Vznešená paní Alteima se uvolnila, když se křídla brány andorského královského paláce rozevřela a její kočár vjel dovnitř. Nebyla si jista, zda se brána otevře. Rozhodně trvalo dost dlouho, než dovnitř zanesli zprávu, a ještě déle, než dostala odpověď. Její komorná, hubená dívka, kterou přijala tady v Caemlynu, kulila oči a málem na sedadle naproti ní nadskakovala vzrušením z toho, že opravdu vjíždějí do paláce.

Alteima s třesknutím otevřela krajkový vějíř a snažila se ochladit. Do poledne bylo stále daleko a vedro ještě zesílí. A to vždycky považovala Andor za chladný. Naposledy si spěšně znovu přeříkala, co hodlá vykládat. Byla to hezká žena – věděla přesně, jak hezká – s velkýma hnědýma očima, díky nimž ji někteří lidé mylně považovali za nevinnou, dokonce neškodnou osůbku. Alteima věděla, že není ani jedno, ale docela se jí hodilo, když tomu ostatní věřili. Zvláště tady a teď. Tento kočár ji stál téměř celý zbytek zlata, které se jí podařilo vzít s sebou, když prchala z Tearu. Jestli se měla znovu uvést, potřebovala mocné přátele, a v Andoru nebyl nikdo mocnější než žena, kterou sem přišla navštívit.

Kočár se zastavil u fontány na arkádami lemovaném nádvoří a sloužící v červenobílé livreji jí chvátal otevřít dvířka. Alteima se na nádvoří či na sloužícího skoro nepodívala. Cele se soustředila na schůzku, která ji čekala. Černé vlasy jí zpod těsně padnoucího, perličkami pošitého čepečku spadaly na záda, a další perly lemovaly maličké záhyby hedvábného roucha s vysokým límečkem, barvy mořské zeleně. Jednou se již s Morgasou setkala, kratičce, před pěti lety při státní návštěvě. Morgasa byla žena, z níž vyzařovala moc, byla odtažitá a důstojná, jak jen mohl člověk od královny očekávat, a také upjatá, tím andorským způsobem. Což znamenalo formální. Po městě kolovaly řeči, že má milence – zřejmě to nebyl všeobecně oblíbený muž – což se rozhodně tolik nehodilo. Ale z toho, nač se Alteima pamatovala, by měla obřadnost roucha – a vysoký límeček – Morgasu potěšit.

Jakmile stála Alteima střevíčky pevně na dlažebních kamenech, seskočila dolů komorná Cara a začala jí upravovat záhyby na šatech. Až Alteima prudce zavřela vějíř a pleskla ji přes zápěstí. Nádvoří se pro tohle vůbec nehodilo. Cara, takové hloupé jméno, uskočila, s raněným pohledem si tiskla zápěstí a do očí jí vhrkly slzy.

Alteima podrážděně stiskla rty. To děvče ani nevědělo, jak přijmout mírné napomenutí. Klamala sama sebe, to děvče prostě bude muset vyměnit. Byla příliš zřejmě necvičená. Ale urozená dáma potřebovala komornou, zvlášť když se chtěla odlišit od davu ostatních uprchlíků v Andoru. Viděla muže i ženy dřít se na slunci, dokonce žebrat v ulicích, a na sobě měli ještě zbytky cairhienského vznešeného šatu. Měla dojem, že jednoho či dva dokonce poznala. Třeba by mohla do služby přijmout někoho z nich. Kdo by mohl znát povinnosti komorné urozené dámy lépe než urozená dáma? Když už tyto ženy musely pracovat vlastníma rukama, měly by po takové možnosti skočit. Mohlo by být dokonce zábavné, mít bývalou „přítelkyni“ za komornou. Pro dnešek ale už bylo příliš pozdě. A necvičená komorná, místní dívka, prozrazovala trochu příliš jasně, že Alteima je na dně s penězi, sama jen krůček od těch žebraček.

Nasadila výraz ustarané laskavosti. „Ublížila jsem ti, Caro?“ zeptala se sladce. „Zůstaň tady u kočáru a pofoukej si to zápěstí. Někdo ti určitě přinese studenou vodu na napití.“ Přihlouplá vděčnost na dívčině tváři byla ohromující.

Muži v livrejích, velmi dobře vycvičení, stáli a hleděli do prázdna. Přesto se zpráva o Alteimině laskavosti rozšíří, pokud vznešená paní něco věděla o služebnictvu.

Objevil se před ní vysoký mladý muž v červeném kabátci s bílým límcem a vyleštěném kyrysu královniny gardy a s rukou na jílci meče se jí uklonil. „Jsem gardový poručík Tallanvor, vznešená paní. Půjdeš-li se mnou, doprovodím tě ke královně Morgase.“ Nabídl jí rámě, jež Alteima přijala, ale jinak si ho skoro neuvědomovala. Vojáci ji nezajímali, pokud to nebyli generálové a šlechtici.

Jak ji prováděl širokými chodbami zdánlivě plnými spěchajících mužů a žen v livrejích – dávali si samozřejmě pozor, aby jí nevstoupili do cesty – Alteima nenápadně zkoumala jemné nástěnné koberce, slonovinou vykládané truhlice a skříně, mísy a vázy z tepaného zlata či stříbra nebo tenkého porcelánu Mořského národa. Královský palác nestavěl na odiv tolik bohatství jako Tearský Kámen, ale Andor byl pořád bohatá země, možná dokonce tak bohatá jako Tear. Nějaký starší urozený pán by se hodil, urozený pán, jehož by ještě mladá žena, snad maličko bez ducha a nejistá, snadno zpracovala. Urozený pán s rozlehlým panstvím. To by bylo pro začátek, než si najde něco přesně tam, kudy v Andoru procházejí provázky moci. Pár slov, která před lety vyměnila s Morgasou, nebyla právě nejlepší úvod, ale ona měla to, co mocná královna musí chtít a potřebovat. Informace.

Konečně ji Tallanvor uvedl do velké komnaty s vysokým stropem pomalovaným ptáčky, obláčky i modrou oblohou, kde před krbem z leštěného bílého mramoru stála zdobně vyřezávaná a pozlacená křesílka. Kousek Alteiminy mysli si s pobavením všiml, že široký rudozlatý vázaný koberec je tairenská práce. Mladý muž poklekl. „Má královno,“ ohlásil náhle drsným hlasem, „jak jsi nařídila, přivádím ti vznešenou paní Alteimu z Tearu.“

Morgasa ho pokynem ruky propustila. „Vítej, Alteimo. Ráda tě zase vidím. Posaď se a promluvíme si.“

Alteima se vzmohla na pukrle a zamumlala poděkování, než usedla. V nitru se užírala závistí. Pamatovala si na Morgasu jako na krásnou ženu, ale zlatovlasá skutečnost jí prozradila, jak ta vzpomínka vybledla. Morgasa byla růže v plném květu, snadno zastínila každou květinu okolo. Alteima mladému vojákovi rozhodně nekladla za vinu, že cestou ven klopýtal. Byla zrovna ráda, že odešel, takže nebude cítit, jak si je dvě prohlíží a srovnává.

Ale byly tu i změny. Dost velké změny. Morgasa, z milosti Světla královna Andoru, obránkyně říše, ochránkyně lidu, hlava rodu Trakandů, tak odtažitá, důstojná a upjatá, teď na sobě měla měňavé bílé hedvábí, které odhalovalo tolik z jejího poprsí, že by se za to šenkýřka v Maule styděla. Roucho jí lnulo k bokům a stehnům tak těsně, že by to padlo tarabonské tanečnici. Ty klepy byly očividně pravdivé. Morgasa měla milence. A to, že se tolik změnila, bylo jasným důkazem, že se toho Gaebrila snaží potěšit, ne přimět jeho, aby potěšil ji. Z Morgasy stále vyzařovala moc a její přítomnost stále vyplňovala místnost, ale ty šaty obojí nějak umenšily.

Alteima byla dvojnásob ráda, že má vysoký límeček. Žena tolik zotročená nějakým mužem by mohla vybuchnout žárlivým vztekem při nejmenší provokaci, nebo i bez ní. Jestli se Alteima setká s Gaebrilem, zachová se k němu s tou největší možnou lhostejností, jak jen zdvořilost dovoluje. Dokonce i kdyby na ni jen padlo podezření, že myslí na to, jak Morgase přetáhnout milence, mohlo by ji dostat do rukou mistra ostrého meče, místo bohatého manžela s chatrným zdravím. Ona sama by udělala to samé.

Žena v červené a bílé livreji přinesla víno, vynikající murandské, a nalila ho do křišťálových číší, do nichž byl hluboko vyryt kráčející andorský lev. Když si Morgasa brala číši, Alteima si všimla jejího prstenu, zlatého hada požírajícího vlastní ocas. Prsten s Velkým hadem nosily některé ženy, které se cvičily v Bílé věži, jako i Morgasa, aniž by se samy staly plnoprávnými Aes Sedai. Byla to tisíciletá tradice, že se královny Andoru cvičily ve Věži. Ale každý měl na rtech povídačky, že se Morgasa s Tar Valonem rozešla, a kdyby chtěla, mohla by královna snadno vznítit pocity namířené proti Aes Sedai. Proč tedy pořád nosí ten prsten? Alteima si bude dávat pozor na jazyk, dokud nebude znát odpověď.

Žena v livreji odešla na druhý konec sálu, sice z doslechu, ale zůstala dost blízko, aby viděla, až bude potřeba víno dolít.

Morgasa se napila a řekla: „Je to dávno, co jsme se setkaly. Má se tvůj manžel dobře? Je tu v Caemlynu s tebou?“

Alteima rychle pozměnila plány. Nemyslela si, že Morgasa vůbec ví, že má nějakého manžela, ale vznešené paní to vždycky myslelo rychle. „Tedosian se měl dobře, když jsem ho viděla posledně.“ Světlo dej, ať umře brzy. Stejně ale mohla pokračovat. „Byl v jistém podezření, že sloužil tomu Randu al‘Thorovi, a to je nebezpečná propast, chceš-li stát zároveň na obou stranách. No, ten Rand al’Thor už nechal pověsit i pány, jako by to byli obyčejní zločinci."

„Rand al’Thor,“ přemítala tiše Morgasa. „Jednou jsem se s ním setkala. Nevypadal jako někdo, kdo se prohlásí za Draka Znovuzrozeného. Byl to vyděšený ovčáček, který se snažil nedávat najevo strach. Ale když se tak nad tím zamyslím, vypadal, že hledá nějakou – cestu ven.“ Obrátila pohled modrých očí dovnitř. „Elaida mě před ním varovala.“ Zřejmě si neuvědomila, že poslední slova pronesla nahlas.

„Elaida byla tehdy tvoje rádkyně?“ zeptala se opatrně Alteima. Věděla, že tomu tak bylo, a díky tomu bylo ještě těžší uvěřit řečem o rozkolu. Musela se dozvědět, jestli to je pravda. „Vyměnila jsi ji, když je teď amyrlin?“

Morgasa náhle prudce zaostřila pohled. „To tedy ne!“ Vzápětí jí hlas zase změkl. „Moje dcera, Elain, se cvičí ve Věži. Už byla povýšena mezi přijaté.“

Alteima zamávala vějířem a doufala, že jí na čele nevyrazil pot. Jestli Morgasa sama pořádně nevěděla, co ke Věži cítí, neexistovala pro Alteimu bezpečná půda. Její plány se třepotaly na pokraji srázu.

Potom je Morgasa zachránila, i Alteimu samu. „Říkáš, že tvůj manžel měl ohledně Randa al’Thora dvojaké úmysly. A ty?“

Alteima si málem oddechla úlevou. Morgasa se možná s tímhle Gaebrilem chovala jako nevychovaná holka ze statku, ale pořád měla zdravý rozum, když došlo na moc a možné ohrožení říše. „V Kameni jsem ho, samozřejmě, pozorně sledovala.“ To by mělo zasít semínko, pokud je vůbec bylo třeba sázet. „Může usměrňovat, a muže, který může usměrňovat, je vždycky třeba se bát. A přesto je to Drak Znovuzrozený. O tom není pochyb. Kámen padl, a když k tomu došlo, on třímal v ruce Callandor. Proroctví... Bojím se, že musím nechat rozhodnutí ohledně toho, jak naložit s Drakem Znovuzrozeným, na těch, kteří jsou moudřejší než já. Vím jen, že se bojím zůstat tam, kde vládne on. Dokonce ani vznešená paní Tearu se nemůže odvahou rovnat královně Andoru.“

Zlatovlasá žena se na ni zchytrale podívala, až se Alteima polekala, že to lichocení přehnala. Někteří lidé to neměli rádi tak otevřené. Ale Morgasa se jen opřela v křesle a upila vína. „Pověz mi o něm, o tom muži, který nás má zachránit a přitom nás zničit.“

Úspěch. Nebo aspoň jeho začátek. „Je to nebezpečný muž mimo jakoukoliv pochybnost, a v jediné síle je mocný. Lev taky vypadá líný, ospalý, dokud náhle nezaútočí. Potom je rychlý a silný. Rand al’Thor vypadá nevinně, ne však líně, a naivně, ne ospale, ale když zaútočí... Nemá vůbec žádnou úctu k osobě či postavení. Nepřeháněla jsem, když jsem říkala, že nechal pověsit i vznešené pány. Je to strůjce anarchie. V Tearu za jeho nových zákonů může být před soudce povolán dokonce i vznešený pán nebo paní, aby zaplatili pokutu i něco horšího, když je obviní třebas i poslední rolník nebo rybář. On...“

Držela se přísně pravdy tak, jak ji viděla ona. Když to bylo nutné, dokázala mluvit pravdu stejně rychle jako lež. Morgasa upíjela víno a poslouchala. Alteima si mohla myslet, že se jenom tak nedbale povaluje, až na to, že v jejích očích bylo jasně vidět, že pozorně vnímá každé slovo a ukládá si je do paměti. „Musíš pochopit,“ dokončila Alteima, „že jsem se jenom dotkla povrchu. Rand al’Thor a to, co napáchal v Tearu, je námět na celé hodiny.“

„Dostaneš je,“ prohlásila Morgasa a Alteima se v duchu usmála. Úspěch. „Je pravda,“ pokračovala královna, „že s sebou do Kamene přivedl Aiely?“

„Oh, ano. Veliké divochy s tvářemi polovinu času zakrytými, a dokonce i jejich ženy jsou připraveny tě zabít, stejně jako se na tebe podívat. Chodili za ním jako nějací pejsci, každého terorizovali a z Kamene sebrali, co se jim zalíbilo.“

„Myslela jsem, že to je jenom divoká povídačka,“ uvažovala Morgasa nahlas. „Za poslední rok se povídalo ledacos, ale z Pustiny nevyšli dobře dvacet let, ne od aielské války. Svět rozhodně nepotřebuje, aby na nás tenhle Rand al’Thor znovu přivedl Aiely.“ Znovu zaostřila zrak. „Říkala jsi, ‚chodili'. Oni odešli?“

Alteima kývla. „Těsně předtím, než jsem opustila Tear. A on odešel s nimi.“

„S nimi!“ vykřikla Morgasa. „Bála jsem se, že bude v Cairhienu, právě –“

„Ty máš hosta, Morgaso? Měli mi to říci, abych ji mohl přivítat.“

Do místnosti vstoupil velký muž, vysoký, ve zlatě vyšívaném kabátci z červeného hedvábí, který mu padl i přes široká ramena a klenutý hrudník. Alteima nepotřebovala vidět Morgasin rozzářený výraz, aby poznala urozeného pána Gaebrila. Sebejistota, s níž přerušil královnu, to udělala sama. Muž zvedl prst a služebná udělala pukrle a pak rychle odešla. Gaebril také nepožádal Morgasu o dovolení, zda smí z její přítomnosti služku propustit. Byl tmavý a hezký, neuvěřitelně hezký, s bílými křídly na spáncích.

Alteima pečlivě nasadila samozřejmý výraz a právě tak přívětivý úsměv, jenž se hodil pro postaršího strýčka, který nemá ani moc, ani peníze, ani vliv. Možná byl ohromný, ale i kdyby nepatřil k Morgase, nebyl to muž, s nímž by se pokoušela manipulovat, pokud by nezbytně nemusela. Aura moci, která se vznášela kolem něj, byla snad ještě silnější než ta kolem Morgasy.

Gaebril se zastavil u královny a velmi důvěrným způsobem jí položil ruku na obnažené rameno. Ta mu na ni málem položila tvář, ale on upřel oči na Alteimu. Vznešená paní byla zvyklá, že se na ni muži dívají, ale pod jeho pohledem znepokojeně poposedla. Byly příliš pronikavé, moc toho viděly.

„Ty jsi přišla z Tearu?“ Z jeho hlubokého hlasu ji zamrazilo, na kůži, dokonce i v kostech, jako by ji ponořil do ledové vody, ale zvláštní bylo, že se její chvilková nervozita rozplynula.

Odpověděla však Morgasa. Alteima nějak nemohla najít slova, když se na ni Gaebril takhle díval. „Toto je vznešená paní Alteima, Gaebrile. – Vyprávěla mi vše o tom Draku Znovuzrozeném. Byla v Tearském Kameni, když padl. Gaebrile, opravdu tam byli Aielové –“ Stisk jeho ruky ji umlčel. Morgase se tváří mihl podrážděný výraz, ale hned zmizel a nahradil ho zářivý úsměv.

Gaebril stále upíral oči na Alteimu a ji z toho znovu zamrazilo, až z toho tentokrát hlasitě zalapala po dechu. „Tolik mluvení tě muselo unavit, Morgaso,“ řekl, aniž se na královnu podíval. „Děláš toho tolik. Jdi do své ložnice a vyspi se. Jdi hned. Probudím tě, až si dost odpočineš.“

Morgasa okamžitě vstala a stále se na něj oddaně usmívala. Oči jako by měla lehce skelné. „Ano, jsem unavená. Půjdu si teď lehnout, Gaebrile.“

Vyplula z místnosti a na Alteimu se ani nepodívala, ta však stejně věnovala veškerou svou pozornost Gaebrilovi. Srdce jí začalo bušit rychleji a zrychlil se jí i dech. Byl to rozhodně ten nejhezčí muž, jakého kdy viděla. Nejúžasnější, nejsilnější, nejmocnější. – Hlavou se jí hrnuly poklony jako povodeň.

Gaebril Morgasině odchodu nevěnoval o nic větší pozornost než Alteima. Usadil se do křesla, které uvolnila královna, opřel se a natáhl před sebe nohy v holínkách. „Pověz mi, proč jsi vlastně přišla do Caemlynu, Alteimo.“ Znovu jí tělem projel mráz. „Naprostou pravdu, ale zkrať to. Podrobnosti mi můžeš povykládat později, jestli je budu chtít znát.“

Alteima vůbec nezaváhala. „Pokusila jsem se otrávit manžela a musela jsem utéct, než mohl Tedosian a ta běhna Estanda zabít mě, nebo něco horšího. Rand al’Thor je to chtěl nechat udělat jako odstrašující příklad.“ Když to říkala, přikrčila se. Ne proto, že to byla pravda, kterou pečlivě ukrývala, jako proto, že ho nejvíc ze všeho na světě chtěla potěšit, a bála se, že ji pošle pryč. Ale on chtěl pravdu. „Caemlyn jsem si vybrala, protože nesnáším Illian, a myslela jsem si, že Andor bude o trochu lepší, když je Cairhien skoro v troskách. V Caemlynu si můžu najít zámožného manžela nebo někoho, kdo mi bude dělat ochránce, když to bude potřeba, a použije svou moc k –“

Mávnutím ruky ji zarazil a zasmál se. „Zvrácená kočička, i když hezká. Možná dost hezká, abych si tě nechal, i když máš vyceněné zoubky a vytasené drápky.“ Náhle se zatvářil napjatě. „Pověz mi, co víš o Randu al’Thorovi, a zvláště o jeho přátelích, pokud nějaké má, o jeho společnících, o jeho spojencích.“

Pověděla mu to, mluvila, až jí vyschlo v ústech i v hrdle a začala chraptět a chrčet. Číši zvedla teprve, když jí řekl, aby se napila, a ona pak shltala víno a mluvila dál. Mohla ho potěšit. Mohla ho potěšit víc, než si Morgasa myslela.

Komorné pracující v Morgasině ložnici se začaly spěšně klanět, jak je překvapilo, že vidí královnu takhle dopoledne. Morgasa je pokynem ruky propustila z komnaty a stále v šatech si vlezla do postele. Chvíli tam jen tak ležela a civěla na pozlacené řezby na sloupcích u postele. Tady nebyli žádní lvi Andoru, ale růže. Kvůli Růžové koruně Andoru, ale růže se k ní stejně hodily víc než lvi.

Přestaň být umíněná, hubovala se, a pak ji napadlo proč. Řekla Gaebrilovi, že je unavená, a... Nebo to řekl on jí? Nemožné. Ona je královna Andoru a žádný muž jí neříká, co má dělat. Gareth. Proč si jenom vzpomněla na Garetha Brynea? Ten jí rozhodně nikdy neříkal, co má dělat. Hlavní kapitán královniny gardy poslouchal královnu, ne obráceně. Ale byl umíněný, schopný zapřít se, dokud nepřešla na jeho stranu. Proč na něj myslím? Přála bych si, aby tu byl. To je směšné. Poslala ho pryč, protože se jí postavil. Kvůli čemu, to už si příliš jasně nepamatovala, ale nebylo to důležité. On se jí postavil. Na city, které k němu chovala, si vzpomínala jen matně, jako by byl pryč celé roky. Přece to nemohlo být tak dlouho? Přestaň být umíněná!

Oči se jí zavřely a ona okamžitě usnula spánkem zneklidňovaným nepokojnými sny o tom, že utíká před něčím, co nevidí.

2

Rhuidean

Vysoko ve městě Rhuidean Rand al’Thor hleděl z velkého okna. Ať byla výplň z jakéhokoliv skla, to bylo již dávno pryč. Stíny dole se ostře skláněly k východu. V komnatě za ním hrála tiše bardova harfa. Pot se mu z obličeje odpařil ve chvíli, kdy se nějaký vytvořil. Červený hedvábný kabátec, na zádech propocený, měl otevřený v marné prosbě o trochu vánku, a tkanice na košili měl do půli hrudi rozvázané. Noc v Aielské pustině přinese jistě ledový mráz, ale za dne nebyl ani vítr studený.

Rukama se nad hlavou opíral o zárubeň z hlazeného kamene, a tak mu rukávy kabátce sklouzly k loktům a odhalily tak přední část postav, které měl ovinuté kolem předloktí. Hadovité tvory se zlatou hřívou, s očima jako slunce, zlatými a šarlatovými šupinami a nohama zakončenýma pěti zlatými drápy. Byli součástí jeho kůže, nebylo to tetování. Leskli se jako drahé kovy a leštěné drahokamy a v pozdně odpoledním slunci vypadali téměř živí.

Ti tvorové ho označovali lidem na této straně pohoří nazývaného buď Dračí stěna či Páteř světa jako Toho, jenž přichází s úsvitem. Stejně jako ho volavky na dlaních těm za Dračí stěnou, také podle proroctví, označovaly za Draka Znovuzrozeného. V obou případech mu bylo předpovězeno, že je sjednotí, zachrání – a pak zničí.

Byla to jména, jimž by se rád vyhnul, kdyby mohl, ale ta chvíle dávno minula, existovala-li vůbec, a on už na to nemyslel. A pokud ano, bylo to jen zřídka a s nádechem lítosti, kterou cítí muž, když si připomíná bláhové sny z dětství. Jako by nebyl svému dětství natolik blízko, že si pamatoval každou minutu. Místo toho se snažil myslet pouze na to, co musí udělat. Osud a povinnost ho držely na cestě jako jezdcovy otěže drží koně, ale lidé o něm často tvrdili, že je tvrdohlavý. Bylo nutné dorazit na konec cesty, ale kdyby se tam dalo dostat jinudy, možná by to nemusel být konec. Malá šance. Žádná šance, téměř jistě. Proroctví si žádalo jeho krev.

Dole pod ním se rozkládal Rhuidean spalovaný sluncem, které bylo stále nemilosrdné, i když klesalo ke strmým horám, pustým, téměř bez rostlinstva. Tahle drsná, rozlámaná země, kde lidé zabíjeli či umírali kvůli louži vody, kterou dokázali překročit jediným krokem, bylo poslední místo na zemi, kde by člověk hledal velké město. Jeho dávní stavitelé svou práci nikdy nedokončili. Po městě byly roztroušené nemožně vysoké budovy, stupňovité a skleněnými deskami obložené paláce, které občas končily po osmi či deseti poschodích bez střechy, jenom zubatými zdmi sahajícími do půlky dalšího nedostavěného poschodí. Věže se zvedaly ještě výš, ale v polovině případů končily stejně náhle a zubatě jako paláce. Dobrá čtvrtina velkých staveb s masivními sloupy a obrovskými okny z barevného skla ležela v troskách na širokých třídách se širokými pásy holé hlíny uprostřed, hlíny, v níž nikdy nerostly stromy, pro něž byly určeny. Nádherné kašny tu stály vyschlé, jako již stovky a stovky let. Všechna ta zbytečná dřina, a stavitelé nakonec zemřeli a práci nedokončili. A přesto si Rand občas pomyslel, že město bylo založeno jen proto, aby ho mohl dokončit.

Příliš pyšný, pomyslel si. Člověk by musel být přinejmenším napůl šílený, aby byl tolik pyšný. Nemohl si pomoci, aby se suše nepochechtával. – S muži a ženami, kteří sem tak dávno přišli, byly Aes Sedai, a ty znaly Karaethonský cyklus, Dračí proroctví. Nebo možná ta proroctví samy napsaly. Desetkrát příliš pyšný.

Přímo pod ním leželo rozlehlé náměstí, zpola zahalené natahujícími se stíny, poseté změtí soch a křišťálových křesel, zvláštností a podivných věcí z kovu, skla či kamene, věcí, které ani nedokázal pojmenovat, byly roztroušené, nasypané na hromadách, jako by je tu poházela bouře. Dokonce i stíny byly chladné jen ve srovnání se sluncem. Muži v hrubých šatech – ne Aielové – se potili, jak nakládali na povozy věci, které vybírala malá útlá žena v jasně modrých šatech, s rovnými zády a poletující z místa na místo, jako by na ni žár nepůsobil stejně jako na ostatní. Přesto měla kolem spánků uvázaný vlhký bílý šátek. Ona prostě nedovolila, aby na ní byl vidět účinek slunečních paprsků. Rand se byl ochoten vsadit, že se dokonce ani nepotí.

Předák dělníků byl tmavý objemný muž jménem Hadnan Kadere, údajně kupec, oblečený celý do krémového hedvábí, které měl dnes úplně propocené. Neustále si otíral čelo velkým kapesníkem a hulákal nadávky na muže – své vozky a stráže – ale skákal stejně rychle jako oni, aby vytáhl to, nač útlá žena ukázala, ať to bylo velké či malé. Aes Sedai nepotřebovala být velká, aby prosadila svou vůli, ale podle Randa by si Moirain vedla stejně dobře, kdyby se k Bílé věži nikdy ani nepřiblížila.

Dva muži se snažili pohnout něčím, co vypadalo jako podivně zkroucený rám dveří z krevele. Rohy nebyly správně pravé a oko mělo potíže sledovat rovné části. Rám stál vzpřímeně, volně se otáčel, ale odmítal se překotit bez ohledu na to, jak s ním cloumali. Pak jeden z mužů uklouzl a půlkou těla propadl do rámu. Rand se napjal. Chvíli se zdálo, že chlapík od pasu nahoru vůbec neexistuje. V záchvatu děsu divoce kopal nohama. Až nakonec Lan, vysoký muž oděný v matných odstínech zeleni, přistoupil k rámu a vytáhl muže za opasek ven. Lan byl Moirainin strážce a byl s ní nějakým způsobem, který Rand nechápal, spojený. Byl to tvrdý muž, který se pohyboval jako Aiel, jako lovící vlk. Meč u jeho pasu nevypadal jen jako jeho součást, on byl jeho součástí. Lan pustil dělníka na dláždění na zadek a nechal ho tam. Chlapíkův zděšený křik se slabě nesl až k Randovi, a jeho společník byl zřejmě připraven utéci. Několik Kadereho mužů, kteří byli dost blízko, aby to viděli, pokukovalo po sobě a odhadovalo své možnosti.

Moirain se mezi nimi objevila tak rychle, jako by k přemístění použila jedinou sílu, a klidně se pohybovala od jednoho muže k druhému. Podle jejího chování Rand téměř slyšel chladné, velitelské příkazy, vycházející z jejích úst. Aes Sedai si byla tak jistá, že ji poslechnou, že neuposlechnout by vypadalo hloupě. Zakrátko přemohla odpor, zadupala do země námitky a každého nahnala zpátky do práce. Dvojice u rámu brzy tahala a šoupala věci stejně jako předtím. I když pokaždé, když si muži mysleli, že se Moirain nedívá, vrhali po ní ustarané pohledy. Svým způsobem byla Aes Sedai ještě tvrdší než Lan.

Pokud bylo Randovi známo, všechny tyhle věci dole byly angrialy, sa’angrialy nebo ter’angrialy, vyrobené ještě před Rozbitím světa, aby zesilovaly jedinou sílu, nebo ji využívaly různými způsoby. Určitě byly vyrobeny s pomocí jediné síly, i když dokonce ani Aes Sedai dnes nevěděly, jak takové věci vytvořit. Rand tušil, jaké má využití ten zkroucený dveřní rám – byl to průchod do jiného světa – ale u ostatních předmětů neměl ani ponětí, k čemu slouží. Nikdo to nevěděl. Proto Moirain pracovala tak tvrdě, aby jich nechala do Věže odvézt tolik, kolik jen bude možné. Bylo pravděpodobné, že dokonce ani Bílá věž neměla ve svých sbírkách tolik předmětů jediné síly, kolik jich tu leželo na náměstí, přestože prý měla Věž mít největší sbírku na světě. Dokonce i tam znaly Aes Sedai použití jen u několika těchto věcí.

To, co bylo naloženo na vozech nebo naházeno na dláždění, Randa nezajímalo. On už si dole vzal, co potřeboval. Jistým způsobem si vzal víc, než vůbec chtěl.

Uprostřed náměstí, u spálených pozůstatků velkého stromu třicet sáhů vysokého, stál lesík vysokých skleněných sloupů, každý byl skoro tak vysoký jako strom a tak tenký, že ho jistě musela první vichřice srazit k zemi. Dokonce i když se kolem nich šířil stín, sloupy zachytávaly a odrážely sluneční světlo, jiskřily a třpytily se. Po bezpočet let aielští muži vstupovali mezi sloupy a vraceli se označení stejně jako Rand, avšak jen na jedné paži, označení za kmenové náčelníky. Aielské ženy do města přicházívaly také, na cestě, na níž se z nich stávaly moudré. Avšak nikdo jiný, a pokud ano, tak nezůstal naživu. Muž smí do Rhuideanu vstoupit jednou, žena dvakrát. Víckrát znamená smrt. Tak to říkaly moudré, a tehdy to byla pravda. Teď mohl do Rhuideanu vstoupit každý.

Ulicemi kráčely stovky Aielů a v budovách se jich zabydlovalo stále víc a víc. Každý den se na pásech hlíny v ulicích objevovaly další a další fazole, dýně a zemai, pracně zalévané vodou z hliněných džbánů, vytahované z nového jezera, které vyplňovalo jižní konec údolí, jediné takové vodní těleso v celé zemi. Tisíce se jich utábořily v okolních horách, dokonce i na samotném Chaendaeru, kam předtím lidé přicházeli pouze při obřadech, kdy do Rhuideanu najednou vysílali pouze jediného muže či ženu.

Ať přišel kamkoliv, přinášel s sebou Rand změnu a zkázu. Tentokrát přese všechno doufal, že ta změna byla k lepšímu. Ještě se to mohlo ukázat. Ohořelý strom se mu vysmíval. Avendesora, bájný strom života. V příbězích se nikdy neříkalo, kde roste, a Rand ho s překvapením našel zde. Moirain říkala, že je neustále živý, že znovu obrazí, ale zatím byla vidět jenom zčernalá kůra a holé větve.

Rand se s povzdechem odvrátil od okna do velké místnosti, i když ne největší v Rhuideanu, s vysokými okny po dvou stranách a klenutým stropem vyloženým fantastickou mozaikou zpodobňující okřídlené lidi a zvířata. Většina nábytku, která ve městě zůstala, již dávno zetlela i v tak suchém vzduchu, a většina toho, co zůstal, byla prolezlá červotoči a jinými breberkami. Nicméně na druhé straně místnosti stálo jakési křeslo s vysokým opěradlem, bylo pevné, zlacení na něm bylo téměř nedotčené, ale naprosto se nehodilo k širokému stolu s nohami a okraji desky bohatě pokrytými vyřezávanými květinami. Někdo dřevo leštil včelím voskem tak dlouho, až se přes svůj věk matně lesklo. Křeslo pro něj našli Aielové, i když nad takovými věcmi sami pouze vrtěli hlavami. V Pustině rostlo jen málo stromů, z nichž by bylo možné získat natolik rovné dřevo, aby se dalo vyrobit takové křeslo, a žádný, z něhož by šel udělat ten stůl.

To byl veškerý nábytek, jak o něm přemýšlel. Podlahu z tmavě červených dlaždic uprostřed pokrýval krásný vázaný hedvábný koberec z Illianu modré a zlaté barvy, kořist z nějaké dávné bitvy. Všude ležely poházené podušky z hedvábí jasných barev se střapci. Takové Aielové používali místo židlí, když prostě jen neseděli na patách, což jim připadalo stejně pohodlné, jako by si Rand lebedil v měkce čalouněném ušáku.

Na poduškách na koberci polehávalo šest mužů. Šest kmenových náčelníků, představitelů kmenů, které zatím Randa následovaly. Nebo lépe řečeno, následovaly Toho, který přichází s úsvitem. Ne vždycky dychtivě. Rand si myslel, že Rhuark, širokoplecí, modrooký muž se silně prošedivělými tmavorezavými vlasy, k němu snad chová jistou náklonnost, avšak ostatní nikoliv. Jen šest z dvanácti.

Nevšímaje si křesla se Rand se zkříženýma nohama posadil na zem čelem k Aielům. Mimo Rhuidean byla jediná křesla v Pustině křesla náčelníků, která náčelníci používali výhradně při třech příležitostech: když byli provoláváni náčelníci klanů, když přijímali rezignaci nepřítele nebo když vynášeli rozsudek. Posadit se před těmito muži do křesla by zcela jistě znamenalo, že hodlá provést něco z toho.

Muži na sobě měli cadin’sor, kabátce a spodky v odstínech šedé a hnědé, v nichž by splynuli se zemí, a vysoké měkké boty zašněrované ke kolenům. Dokonce i tady, při setkání s mužem, jehož prohlásili za Car’a’carna, náčelníka náčelníků, měl každý u pasu nůž s těžkou čepelí a jako široký šál kolem krku omotanou hnědošedou šufu. Pokud si kterýkoliv muž zakryl tvář černým závojem, jenž byl součástí každé šufy, byl připraven zabíjet. Tihle muži proti sobě bojovali v nekonečném koloběhu kmenových nájezdů, bitev a krevní msty. Teď ho pozorovali, čekali na něj, ale i na čekajícím Aielovi bylo vždy vidět, že je připraven se pohnout, náhle vyrazit proti nepříteli.

Bael, nejvyšší muž, jakého kdy Rand viděl, a Jheran, štíhlý jako čepel meče a rychlý jako blesk, leželi co nejdál od sebe tak, aby ještě byli na koberci. Mezi Baelovými Goshieny a Jheradovými Shaarady panovala krevní msta, kterou sice potlačili kvůli Tomu, jenž přichází s úsvitem, ale nezapomněli na ni. A možná také stále panoval rhuideanský mír, přes všechno, co se přihodilo. Nicméně uklidňující tóny harfy tvořily ostrý protiklad k tomu, jak si Bael a Jheran vytrvale odmítali pohlédnout do očí. Šest párů očí, modrých, zelených a šedých, v osmahlých tvářích. Vedle Aielů vypadali i orli krotce.

„Co musím udělat, abych k sobě připoutal Reyny?“ zeptal se Rand. „Byl sis jistý, že přijdou, Rhuarku.“

Náčelník Taardadů se na něj klidně podíval. Podle toho, jak se tvářil, mohl mít obličej klidně vytesaný z kamene. „Vyčkat. Jen to. Dhearik je přivede. Nakonec.“

Bělovlasý Han, ležící vedle Rhuarka, zkřivil poněkud rty, jako by si chtěl odplivnout. Jako obvykle měl na tváři jako z vydělané kůže zatrpklý výraz. „Dhearik docela dobře viděl, jak příliš mnoho mužů a Děv celé dny sedí a civí, a pak odhazují oštěpy. Oni je zahodili!“

„A utekli,“ dodal Bael tiše. „Sám jsem to viděl, mezi Goshieny, dokonce i z mého vlastního klanu utíkali. A tys to viděl taky, Hane, mezi Tomanelle. Všichni jsme to viděli. Nemyslím, že vědí, kam utíkají, jenom před čím utíkají.“

„Zbabělí hadi,“ štěkl Jheran. Světle hnědé vlasy měl silně prošedivělé. Mezi náčelníky aielských kmenů nebyl žádný mladík. „Jedovatý zmije, co se plazí pryč od vlastního stínu.“ Modrýma očima lehce mrkl na druhou stranu koberce, takže bylo jasné, že to myslel jako popis Goshienů jako celku, ne jenom těch, co zahodili oštěpy.

Bael se začal zvedat a ještě víc se zachmuřil, jestli to vůbec ještě bylo možné, ale muž vedle něj mu položil ruku na rameno, aby ho uklidnil. Bruan z Nakaů byl dost velký a silný, aby to stačilo na dva kováře, ale jeho klidná povaha byla na Aiela dost nezvyklá. „My všichni jsme viděli muže a Děvy utíkat.“ Mluvil skoro líně, i v šedých očích měl líný výraz, ale Rand věděl svoje. Dokonce i Rhuark považoval Bruana za smrtelně nebezpečného bojovníka a protřelého stratéga. Naštěstí dokonce ani Rhuark nestál za Randem odhodlaněji než Bruan. A Bruan přišel za Tím, jenž přichází s úsvitem. Randa al’Thora vůbec neznal. „Stejně jako ty, Jherane. Víš, jak těžké bylo čelit tomu, čemu museli čelit oni. Nemůžeš-li nazvat zbabělci ty, kteří zemřeli, protože se tomu nedokázali postavit, můžeš jimi nazvat ty, kteří ze stejného důvodu utekli?“

„Nikdy to neměli zjistit,“ zamumlal Han a mačkal modrý polštář s červenými střapci, jako by to bylo hrdlo nepřítele. „To bylo jen pro ty, kteří dokázali vstoupit do Rhuideanu a přežít.“

Neoslovil sice nikoho určitého, ale bylo to určeno pro Randovy uši. Byl to totiž Rand, kdo všem odhalil věci, které každý muž zjistil mezi skleněnými sloupy na náměstí, odhalil tolik, že náčelníci a moudré nemohli tazatele odbýt, když se jich ptali na zbytek. Pokud teď byl někde v Pustině Aiel, který neznal pravdu, tak s nikým nepromluvil dobře měsíc.

Většina Aielů pevně věřila v to, že jsou dědici slavných bojovníků, avšak pravdou, nesmírně vzdálenou od jejich představ, bylo, že začínali jako bezmocní běženci před Rozbitím světa. Tehdy byl běženec vlastně každý, kdo přežil, ale Aielové sebe nikdy neviděli bezmocné. Horší bylo, že jejich předkové byli vyznavači Cesty listu, odmítali konat jakékoliv násilí dokonce i tehdy, aby bránili vlastní životy. Aiel ve starém jazyce znamenalo „oddaný", a oni byli oddaní míru. Ti, již si dnes říkali Aielové, byli potomky těch, kteří porušili závazek nevýslovného počtu pokolení. Z této víry zůstal jen jediný zbyteček: každý Aiel by raději zemřel, než by vzal do ruky meč. Vždycky věřili, že je to součást jejich pýchy, jejich výlučnosti, kterou se liší od těch, co žili mimo Pustinu.

Rand slyšel Aiely říkat, že spáchali nějaký zločin, za nějž musejí žít v poničené Pustině. Teď věděli, co to bylo. Muži a ženy, kteří vybudovali Rhuidean a zemřeli tady – ti nazývaní Jenn Aielové, kmen, jenž není, o nichž se hovořilo jen zřídkakdy – byli těmi, kteří zůstali věrní Aes Sedai i po Rozbití světa. Je nesmírně těžké uvěřit tomu, že to, v co jste vždycky věřili, je lež.

„Muselo se jim to říct,“ prohlásil Rand. Měli právo to vědět. Člověk by neměl žít ve lži. Jejich vlastní proroctví pravilo, že je zničím. A já jsem jinak konat nemohl. Minulost byla minulostí a skončila. Teď by si měl dělat starosti kvůli budoucnosti. Někteří z těchto mužů jsou jako já a někteří mě nenávidí za to, že jsem se nenarodil mezi nimi, ale půjdou za mnou. Potřebuju je všechny. „A co Miagomové?"

Erim, ležící mezi Rhuarkem a Hanem, zavrtěl hlavou. Jeho kdysi jasně rusé vlasy teď byly napůl bílé, ale zelené oči měl bystré jako kterýkoliv mladík. Jeho velké a tvrdé ruce prozrazovaly, že má i silné paže. „Timolan neprozradí ani svým nohám, kam skočí, dokud není ve vzduchu.“

„Když byl Timolan ještě mladý náčelník,“ ozval se Jheran, „pokusil se sjednotit kmeny a neuspěl. Nebude se mu líbit, že nakonec přišel někdo, kdo uspěl tam, kde on nepochodil.“

„Přijde,“ řekl Rhuark. „Timolan nikdy nevěřil, že je Ten, jenž přichází s úsvitem. A Janwin přivede Shiandy. Ale budou vyčkávat. Nejdřív si musejí vyřídit své vnitřní záležitosti.“

„Musejí se srovnat s tím, že Ten, jenž přichází s úsvitem, je mokřiňan,“ štěkl Han. „Teda bez urážky, Car’a’carne.“ V jeho hlase nebyla ani stopa obřadnosti. Náčelník nebyl král, ani náčelník náčelníků. Přinejlepším byl první mezi rovnými.

„Darynové a Codarrové podle mě taky nakonec přijdou,“ prohodil klidně Bruan. A rychle, jinak by ticho přerostlo v důvod k tanci oštěpů. První mezi rovnými, přinejlepším. „Ztratili kvůli bezútěšnosti víc než ostatní kmeny.“ Takhle začali Aielové nazývat dlouhé období, kdy člověk jen civěl, než se pokusil utéci před tím, že je Aiel. „Pro tuto chvíli Mandelain a Indirian mají starosti s tím, aby své kmeny udrželi pohromadě, a oba budou chtít Draky na tvých rukou vidět na vlastní oči, ale přijdou.“

Takže zbývalo probrat jen jediný kmen, ten, o němž se žádný z náčelníků nechtěl zmínit. „Jsou nějaké zprávy o Couladinovi a Shaidech?“ zeptal se Rand.

Odpovědělo mu ticho, narušované pouze měkkými čistými tóny harfy v pozadí. Každý muž čekal, až promluví někdo jiný, a všichni se začali tvářit tak, jak jenom mohl Aiel vyjádřit znepokojení. Jheran se mračil na svůj palec a Bruan si pohrával se stříbrným střapcem na svém zeleném polštáři. Dokonce i Rhuark si prohlížel koberec.

Do zaraženého ticha se půvabně vsunuli muži a ženy v bílém a každému muži nalili do tepané stříbrné číše víno a přinesli mu stříbrný talířek s olivami, v Pustině vzácnými, bílým ovčím sýrem a světlými, svraštělými oříšky, kterým Aielové říkali pecara. Aielové měli pod světlými kapucemi sklopené oči a nezvykle pokorný výraz.

Ať už byli chyceni v bitvě či při nájezdu, gai’šainové přísahali, že budou poslušně sloužit rok a den, nedotknou se přitom zbraně, nespáchají žádný násilný čin a na konci se vrátí ke svému kmeni a klanu, jako by se nic nestalo. Zvláštní odraz Cesty listu. Ji’e’toh, čest a povinnost, to vyžadovaly, a porušit ji’e’toh byla snad ta nejhorší věc, kterou mohl Aiel udělat. Možná ta úplně nejhorší. Bylo docela dobře možné, že někteří z těchto mužů a žen posluhují vlastnímu kmenovému náčelníku, ale žádný z nich by to nepřiznal ani mrknutím oka, dokud trvalo období gai’šain, ani kdyby to byla jeho vlastní dcera nebo syn.

Randa náhle napadlo, že tohle je možná ten pravý důvod, proč někteří Aielové nesli to, co jim vyjevil, tak těžce. Jim to muselo připadat, že jejich předkové přísahali být gai’šain ne jen pro sebe, ale i pro všechna následující pokolení. A tato pokolení – všechna až do dneška – porušila ji’e’toh tím, že se chytila oštěpu. Uvažovali někdy muži před ním tímto způsobem? Ji’e’toh byla velice vážná věc pro každého Aiela.

Gai’šainové v měkkých střevících odešli téměř neslyšně. Žádný z kmenových náčelníků se nedotkl ani vína, ani jídla.

„Je tu nějaká naděje, že se se mnou Couladin sejde?“ Rand ale věděl, že není. Jakmile zjistil, že Couladin nechává posly zaživa stáhnout z kůže, přestal okamžitě posílat žádosti o schůzku. Ale byl to způsob, jak přimět ostatní k řeči.

Han si odfrkl. „Jediné, co jsme od něj slyšeli, je, že chce nechat z kůže stáhnout tebe, až tě zase uvidí. Tobě to připadá jako ochota k řeči?“

„Můžu od něj Shaidy dostat?“

„Půjdou za ním,“ promluvil Rhuark. „Sice vůbec není kmenovým náčelníkem, ale oni tomu věří." – Couladin nikdy nevstoupil mezi skleněné sloupy. Možná dokonce pořád věřil, jak tvrdil, že všechno, co řekl Rand, je lež. „Tvrdí, že on je Car’a’carn, a tomu oni věří taky. Shaidské Děvy, které přišly, přišly kvůli svému společenstvu a proto, že Far Dareis Mai nesou tvou čest. Nikdo jiný to ale neudělá.“

„Když vyšleme zvědy, aby na ně dávali pozor,“ pravil Bruan, „Shaidové je zabijí, jestli to půjde – Couladin si dává práci a rozdmýchává různé krevní msty, podařilo se mu znovu začít tak půl tuctu problémů – ale zatím se nezdá, že by nás tu chtěl napadnout. Slyšel jsem, že prý tvrdí, že jsme pošpinili Rhuidean a že kdyby nás napadli tady, jenom by to zneuctění zhoršilo.“

Erim zavrčel a posunul se na podušce. „Chce tím říct, že je tu dost oštěpů, abychom pobili každého Shaida dvakrát, a ještě by pár bojovníků nemělo co na práci.“ Vsunul si do úst kousek bílého sýra a mumlal s plnou pusou. „Shaidové byli vždycky zbabělci a zloději.“

„Bezectní psi,“ řekli zároveň Bael a Jheran a pak se na sebe zamračili, jako by si oba mysleli, že ho ten druhý do něčeho navezl.

„Bezectní nebo ne,“ podotkl tiše Bruan, „Couladinovy zástupy rostou.“ Přesto, jak klidně mluvil, se zhluboka napil z číše, než pokračoval. „Všichni víte, o čem mluvím. Někteří z těch, co po čase bezútěšnosti utekli, své oštěpy neodhodili. Místo toho se připojili ke svým společenstvům u Shaidů."

„Žádný Tomanelle se ještě nikdy neodtrhl od kmene,“ vyštěkl Han.

Bruan se podíval přes Rhuarka a Erima na náčelníka Tomanelle a schválně řekl: „Stává se to u každého kmene.“ Bez čekání na další výzvu se položil do polštářů. „Nedá se tomu říkat odtržení od kmene. Připojují se ke svým společenstvům. Jako shaidské Děvy, které přišly pod svou střechu sem.“

Ozvalo se nějaké mručení, ale tentokrát se mu nikdo nevzepřel. Pravidla ovládající aielská válečná společenstva byla složitá a jistým způsobem byli jejich členové spojeni stejně pevně se společenstvem jako s vlastním kmenem. Například členové stejného společenstva proti sobě nebojovali, i když spolu jejich kmeny vedly krevní mstu. Někteří muži by se neoženili se ženou příliš úzce spřízněnou se členem svého společenstva, jako by se tím ona stávala jejich blízkou příbuznou. O způsobech Far Dareis Mai, Děv oštěpu, Rand ani nechtěl uvažovat.

„Musím vědět, co má Couladin v plánu,“ oznámil jim. Couladin byl jako býk se včelou v uchu. Mohl zaútočit libovolným směrem. Rand zaváhal. „Pošpinilo by to čest, kdybych vyslal lidi, aby se připojili ke společenstvům mezi Shaidy?“ Nemusel popisovat, co měl na mysli dál. Všichni ztuhli, jak tam tak leželi na polštářích, dokonce i Rhuark, a v očích měli tak studený výraz, že se v místnosti úplně ochladilo.

„Takhle špehovat –“ Erim kolem slova „špehovat“ zkřivil rty, jako by to slovo mělo odpornou pachuť – „by bylo jako špehovat ve vlastním klanu. Nikdo čestný by něco takového neudělal.“

Rand se raději neptal, zda by mohli najít někoho s trochu méně citlivou ctí. Aielové měli dost zvláštní smysl pro humor, často krutý, ale v některých záležitostech vůbec žádný.

Aby změnil předmět hovoru, se Rand zeptal: „Máte nějaké zprávy z druhé strany Dračí stěny?“ Odpověď znal. Takovéto zprávy se dokonce i mezi tolika Aiely, kolik se jich shromáždilo kolem Rhuideanu, šířily velice rychle.

„Nic, co by stálo za řeč,“ odvětil Rhuark. „Při všech těch potížích mezi zabijáky stromů přichází do Trojí země jenom málo formanů.“ To bylo aielské jméno pro Pustinu. Trest za jejich hřích, zkušební půda pro jejich odvahu, kovadlina, aby je vytvarovala. Zabijáci stromů říkali Aielové Cairhieňanům. „Nad Tearským Kamenem stále vlaje Dračí praporec. Tairenové se vydali na sever do Cairhienu, jak jsi přikázal, a rozdělují jídlo mezi zabijáky stromů. Nic víc.“

„Měl jsi nechat všechny zabijáky stromů umřít hlady,“ zamumlal Bael a Jheran s cvaknutím zavřel pusu. Rand tušil, že chtěl říci to stejné.

„Zabijáci stromů se nehodí k ničemu, než aby je člověk zabil nebo prodal jako zvířata ve Shaře,“ prohlásil ponuře Erim. To byly dvě věci, které Aielové prováděli lidem, kteří přišli do Pustiny nepozváni. Pouze kejklíři, formani a Cikáni měli zaručen bezpečný průchod, i když Aielové se Cikánům vyhýbali, jako by byli nakaženi morem. Shara bylo jméno pro země za Pustinou. Dokonce ani Aielové o ní moc nevěděli.

Koutkem oka zahlédl Rand dvě ženy, vyčkávavě stojící těsně za vysokým obloukem dveří. Někdo do otvoru zavěsil šňůry s navlečenými korálky, červenými a modrými, na místo chybějících dveří. Jedna z žen byla Moirain. Rand chvíli zvažoval, že je nechá čekat. Moirain měla na tváři zase ten protivně velitelský výraz a očividně čekala, že kvůli ní všechno přeruší. Jenže tady už nebylo nic dalšího k probírání a on z výrazu ostatních mužů poznal, že si nechtějí povídat. Ne tak brzy poté, co mluvili o bezútěšnosti a Shaidech.

S povzdechem tedy vstal a kmenoví náčelníci ho napodobili. Všichni až na Hana byli stejně vysocí jako on nebo vyšší. Tam, kde Rand vyrostl, by byl Han považován za průměrně vysokého, ba dokonce maličko nadprůměrně. Mezi Aiely byl brán jako prcek. „Víte, co je třeba udělat. Přivést ostatní kmeny a dávat pozor na Shaidy.“ Na chvíli se odmlčel a dodal: „Skončí to dobře. Pro Aiely tak dobře, jak jen to dokážu zařídit.“

„Proroctví říká, že nás zničíš,“ podotkl Han kysele, „a začal jsi docela dobře. Ale my za tebou přesto půjdeme. Až zmizí stíny,“ ocitoval, „až zmizí voda, do Stínu s vyceněnými zuby, vzdorně ječíce z posledních sil, plivnout Oslepiteli do oka o Posledním dnu.“ Oslepitel bylo jedno z aielských jmen pro Temného.

Randovi nezbývalo nic jiného, než správně odpovědět. Kdysi to neznal. „Na mou čest a Světlo, můj život bude dýkou pro Oslepitelovo srdce.“

„O Posledním dnu,“ dokončili Aielové, „do samotného Shayol Ghulu.“ Harfeník dál tiše hrál.

Náčelníci prošli kolem žen a Moirain sledovali s uctivým výrazem. Nedávali najevo žádný strach. Rand si přál, aby dokázal být taky tak sebejistý. Moirain pro něj měla v zásobě příliš mnoho plánů, příliš mnoho způsobů, jak tahat za provázky, o nichž ani nevěděl, že si je k němu přivázala.

Obě ženy vstoupily, jakmile náčelníci odešli, Moirain chladná a elegantní jako vždy. Malá hezká žena s rysy, k nimž by bez ohledu na tu aessedaiovskou bezvěkost stejně nedokázal přiřadit věk, odložila vlhkou, chladivou látku, kterou předtím měla na hlavě. Místo toho jí do čela z tmavých vlasů visel na zlatém řetízku malý modrý kamínek. Ale stejné by to bylo i tehdy, kdyby si látku ponechala. To, jak se královsky nosila, nemohlo nic umenšit. Obvykle vypadala dobře o čtvrt sáhu vyšší, než ve skutečnosti byla, a v očích měla sebevědomý a velitelský výraz.

Druhá žena byla vyšší, i když mu pořád nesahala ani k rameni, mladá a nikoliv bezvěká. Egwain, s níž vyrůstal. Nyní, až na ty velké tmavé oči, mohla klidně projít jako Aielanka, a to nejen kvůli osmahlé tváři a rukám. Měla na sobě aielskou sukni z hnědé vlny a volnou bílou jupku z rostlinných vláken zvaných algode. Algode bylo měkčí než ta nejjemněji spředená vlna. Bylo by to skvělé zboží, kdyby o tom někdy Aiely přesvědčil. Na ramenou měla Egwain šedou loktuši a složený šedý šátek kolem hlavy jí přidržoval tmavé vlasy, které jí spadaly pod ramena. Na rozdíl od většiny aielských žen, nosila jenom jeden náramek, ze slonoviny, vyřezávaný do podoby kruhu plamenů, a jediný náhrdelník ze zlatých a slonovinových korálků. A ještě jednu věc. Prsten s Velkým hadem na levé ruce.

Egwain studovala s některými moudrými – co přesně, to Rand nevěděl, i když víc než tušil, že to má něco společného se sny. Egwain a Aielanky měly pusy zavřené na sto západů – ale ona studovala také v Bílé věži. Byla jednou z přijatých novicek, měla se stát Aes Sedai. A přinejmenším tady a v Tearu se vydávala za hotovou Aes Sedai. Občas si z ní kvůli tomu utahoval. Ale ona jeho kousavé poznámky nebrala zrovna dobře.

„Vozy budou brzy připravené vyrazit do Tar Valonu,“ pravila Moirain. Hlas měla zpěvný a křišťálově jasný.

„Pošli s nimi silnou stráž,“ řekl Rand, „nebo by je Kadere nemusel dopravit tam, kam chceš.“ Znovu se otočil k oknu, chtěl se dívat ven a přemýšlet o Kaderem. „Mě nepotřebuješ, abych tě u toho držel za ruku nebo ti dal předem svolení.“

Náhle ho cosi uhodilo přes záda, jako silná ořešáková větev. Pouze to, jak mu naskočila husí kůže, což v tomto vedru nebylo moc pravděpodobné, mu prozradilo, že jedna z žen usměrňovala.

Prudce se k nim otočil, sáhl po saidínu a naplnil se jedinou silou. Měl díky tomu pocit, jako by žil plněji, jako by byl desetkrát, stokrát živější. Také ho naplnila špína Temného, smrt a hniloba, jako by se mu v ústech plazili červi. Ten proud hrozil, že ho strhne s sebou, zuřící záplava, s níž musel neustále bojovat. Už na to byl pomalu skoro zvyklý, a zároveň si na to nikdy nezvykne. Chtěl se držet sladkého saidínu navěky, a chtělo se mu zvracet. A celou dobu se ho ta povodeň snažila odřít až na kost a spálit mu kosti na popel.

Ta špína ho nakonec dožene k šílenství, pokud ho jediná síla dřív nezabije. Byl to závod mezi těmito dvěma možnostmi. Šílenství bylo osudem každého muže, který mohl od začátku Rozbití světa usměrňovat. Ode dne, kdy Luis Therin Telamon Drak a jeho stovka rytířů uzavřeli Temného věznici v Shayol Ghulu. Poslední zpětný zášleh při uzavírání pošpinil mužskou polovici pravého zdroje a muži, kteří dokázali usměrňovat, šílenci, kteří dokázali usměrňovat, rozervali svět na kusy.

Rand se naplnil jedinou silou... Ale nepoznal, která žena to udělala. Obě se na něj dívaly, že by se jim v ústech máslo nerozpustilo, a obě měly téměř shodně zvednuté obočí v pobavené otázce. Jedna nebo obě se mohly v té chvíli dotýkat ženské polovice pravého zdroje, a on by to nikdy nepoznal.

Ovšem, klacek přes záda, to nebyl Moirainin způsob. Ta si uměla najít jiné způsoby tělesných trestů, jemnější a obvykle nakonec mnohem bolestivější. Ale i když si byl jist, že to musela udělat Egwain, sám nepodnikl nic. Důkaz. Ta myšlenka sklouzla po vnějším povrchu prázdnoty, uvnitř níž se vznášel, a myšlenky a pocity, dokonce i hněv, byly daleko. Neudělám vůbec nic bez důkazu. Tentokrát se nenechám popohánět. Nebyla to ta Egwain, s níž vyrůstal. Od chvíle, co ji tam Moirain poslala, se stala součástí Věže. Zase ta Moirain. Vždycky Moirain. Občas zatoužil po tom, aby se dokázal Moirain zbavit. Jen občas?

Soustředil se na ni. „Co ode mě chceš?“ Vlastní hlas mu zněl jasně a studeně. Síla v něm zuřila. Egwain mu říkala, že když se žena dotýká saidaru, ženské polovice pravého zdroje, je to jako objetí. Pro muže to vždycky byla nelítostná válka. „A už nemluv o těch vozech, sestřičko. Obvykle zjistím, co hodláš udělat, dávno po tom, cos to udělala.“

Aes Sedai se na něj zamračila a nebylo divu. Jistě nebyla zvyklá, aby s ní někdo takhle mluvil, rozhodně ne muž, dokonce ani Drak Znovuzrozený ne. Rand sám neměl ponětí, odkud se ta „sestřička“ vzala. V poslední době mu občas slova nějak vskočila do hlavy. Možná se ho již začínalo zmocňovat šílenství. Někdy v noci ležel vzhůru až do časného rána a dělal si kvůli tomu značné starosti. Uvnitř prázdnoty mu to připadalo jako starosti někoho úplně jiného.

„Měli bychom si promluvit o samotě.“ Vrhla chladný pohled na harfeníka.

Jasin Natael, jak si tu říkal, ležel zpola natažený na poduškách u jedné ze dvou stěn bez oken a tiše se probíral strunami harfy, kterou měl opřenou o koleno. Harfa měla horní část rámu vyřezávanou a pozlacenou, aby připomínala tvory na Randových předloktích. Draci, tak je Aielové nazývali. Rand jenom tušil, kde Natael k té věci přišel. Byl to tmavovlasý muž, jenž by byl všude mimo Aielskou pustinu považován za dlouhána. Kabátec a spodky měl z tmavomodrého hedvábí, vhodné i pro královský dvůr, na límci a manžetách umně vyšívané zlatou nití, a přes panující vedro měl všechny knoflíky pozapínané a všechny tkanice pozavazované. Jemné šaty neladily s kejklířským pláštěm, který měl rozložený – vedle sebe. Ten plášť byl naprosto v pořádku, ale byl celý pokrytý stovkami záplat v téměř tolika barvách, a všechny byly přišité tak, aby se zatřepotaly i v tom nejslabším vánku, které označovaly venkovského baviče, žongléra a akrobata, hudebníka a vypravěče, putujícího ode vsi ke vsi. To rozhodně nebyl člověk, který by se oblékal do hedvábí. Tento muž byl dosti ješitný. Vypadal cele zaujat hudbou.

„Před Nataelem můžeš mluvit, o čem chceš,“ prohlásil Rand. „Je to koneckonců kejklíř Draka Znovuzrozeného.“ Bylo-li by ale opravdu důležité udržet záležitost v tajnosti, trvala by na svém a on by poslal Nataela pryč, i když byl dost nerad, pokud ho neměl na dohled.

Egwain si hlasitě odfrkla a upravila si loktuši na ramenou. „Jseš nafouknutej jako přezrálej meloun, Rande al’Thore.“ Řekla to jasně, jako konstatování faktu.

Vně prázdnoty bublal hněv. Ne kvůli tomu, co řekla. Měla ve zvyku ho stírat, už když byli děti, a obvykle nezáleželo na tom, jestli si to zasloužil, nebo ne. Ale v poslední době zřejmě začala pracovat společně s Moirain a snažila se ho vyvést z míry, aby ho Aes Sedai mohla zatlačit, kam chtěla. Když byli mladší, než zjistili, kdo je, si s Egwain mysleli, že se jednoho dne vezmou. A ona se teď spolčuje s Moirain proti němu.

S tvrdou tváří promluvil drsněji, než zamýšlel. „Řekni, co chceš, Moirain. Řekni mi to tady a teď, nebo to musí počkat, až si na tebe najdu čas. Mám moc práce.“ To byla otevřená lež. Většinu času trávil cvičením šermu s Lanem nebo boje s oštěpem s Rhuarkem nebo se od obou učil boj holýma rukama a nohama. Ale jestli už měl být dneska někdo zahnán do kouta, bude tam on zahánět ostatní. Natael mohl slyšet všechno. Skoro všechno. Pokud Rand věděl, kde pořád je.

Moirain a Egwain se obě hrozně mračily, ale skutečná Aes Sedai aspoň zřejmě pochopila, že dneska se Rand nikam zahnat nedá. Mrkla na Nataela, stiskla rty – ten muž pořád vypadal zabraný do hraní – a pak z váčku vytáhla cosi zabaleného do šedého hedvábí.

Rozbalila to a položila věc, která byla uvnitř, na stůl. Kotouč o velikosti lidské ruky, polovina byla černá jako smrt, druhá v té nejčistší běli, obě barvy se stýkaly ve vlnovce, tvoříce tak dvě spojené slzy. To byl symbol Aes Sedai před Rozbitím, ale ten kotouč byl něco víc. Bylo vyrobeno jen sedm takových, zámků od věznice Temného. Nebo spíš ohnisko pro jeden ze zámků. Moirain vytáhla nůž s jílcem omotaným stříbrným drátkem a jemně přejela hrotem po okraji kotouče. Odpadla tenoučká černá vločka.

Rand, dokonce i uvnitř prázdnoty, zalapal po dechu. Prázdnota sama se zachvěla a na okamžik hrozilo, že ho jediná síla přemůže. „Tohle je kopie? Je falešný?“

„Našla jsem ho dole na náměstí,“ řekla Moirain. „Je ale skutečný. Ten, který jsem přivezla z Tearu, je stejný.“ Mohla říkat, že by si k obědu dala hrachovou polévku. Egwain, na druhou stranu, tiskla loktuši, jako by jí byla zima.

Rand sám pocítil záchvěv strachu, pronikajícího pod povrch prázdnoty. Dalo mu práci saidín propustit, ale on se k tomu přece přinutil. Kdyby ztratil soustředění, jediná síla by ho mohla rovnou zničit, a on potřeboval věnovat všechnu pozornost projednávané záležitosti. Přesto, i s tou špínou, to byla ztráta.

Vločka ležící na stole byla holá nemožnost. Tyto kotouče byly vyrobeny z cuendillaru, srdečníku, a nic, co bylo vyrobeno z cuendillaru, nebylo možné rozbít dokonce ani s pomocí jediné síly.

Jakákoliv síla byla proti němu použita, jenom ho posílila. Výroba srdečníku byla ztracena během Rozbití světa, ale ty, které byly během věku pověstí vyrobeny, stále existovaly, dokonce i ta nejkřehčí váza, i kdyby ji Rozbití potopilo na dno oceánu či pohřbilo pod horu. Ovšem, tři ze sedmi kotoučů již byly rozbity, ale bylo na to potřeba mnohem víc než nůž.

Když se tak nad tím zamyslel, stejně nevěděl, jak byly ty tři rozbity. Jestli srdečník nemohla rozbít žádná síla kromě Stvořitele, tak tím by to mělo být jednou provždy vyřešeno.

„Jak?“ zeptal se a překvapilo ho, že má hlas stejně pevný, jako když byl obklopen prázdnotou.

„To nevím,“ odtušila Moirain, navenek stejně klidná. „Ale chápeš ten problém? Mohl by ho rozbít třebas i pád ze stolu. Jestli jsou ostatní, ať jsou kdekoliv, jako tenhle, čtyři lidé s kladivy by mohli znovu otevřít tu díru do věznice Temného. A kdo vůbec ví, jak účinné jsou v tomhle stavu?“

Rand to chápal. Ještě nejsem připravený. Nebyl si jist, zda bude vůbec kdy připraven, ale teď to tedy rozhodně nebylo. Egwain se tvářila, jako by se dívala na vlastní otevřený hrob.

Moirain znovu kotouč zabalila a vrátila ho do váčku. „Třeba mě něco napadne, než ho dovezu do Tar Valonu. Kdybychom věděli proč, třeba by se s tím dalo něco dělat.“

Randa pohltil obraz, jak se Temný znovu natahuje ze Shayol Ghulu a nakonec se znovu osvobozuje. Svět před jeho duchovníma očima pokrýval oheň a temnota, plameny, které vše pohlcují a nevydávají žádné světlo, černota pevná jako kámen stlačující vzduch. Maje plnou hlavu takových představ, chvíli mu trvalo, než k němu proniklo, co právě řekla Moirain. „Ty tam chceš jet sama?“ Měl pocit, že se na něj chce lepit jako lišejník na kámen. Nechtěl jsi právě tohle?

„Konečně,“ odpověděla Moirain tiše. „Konečně tě budu – muset přece jen opustit. Ať se stane, co se má stát.“ Rand měl dojem, že se zachvěla, ale bylo to tak rychlé, že si nebyl jist, není-li to jen jeho vlastní představivost, jenže vzápětí už byla zase sama sebou a cele se ovládala. „Musíš být připraven.“ Nepříjemně mu připomněla jeho vlastní pochybnosti. „Měli bychom si probrat tvé plány. Tady už moc dlouho zůstat nemůžeš. I kdyby Zaprodanci neplánovali, jak na tebe, jsou jistě někde tam venku a jejich moc sílí. Sebrat Aiely ti nebude k ničemu, jestli pak najdeš všechno na druhé straně Páteře světa v jejich rukou.“

Rand se uchechtl a opřel se zády o stůl. Takže to byla jen další lest. Kdyby ho znervóznilo, že odchází, třeba by byl ochotnější poslouchat, poddajnější jejímu vedení. Nemohla samozřejmě lhát, ne otevřeně. Jedna z těch slavných tří přísah se o to postarala. Neřici žádné slovo, které by nebyla pravda. Rand zjistil, že to ponechává manévrovací prostor velký jako mlat. Nakonec ho nechá samotného. Bezpochyby až bude mrtev.

„Ty si chceš probrat moje plány,“ prohodil poněkud suše. Z kapsy kabátce vytáhl fajfku s krátkou troubelí a kožený váček s tabákem, fajfku si nacpal a jenom krátce se dotkl saidínu, aby do tabáku usměrnil plamínek. „Proč? Jsou to moje plány.“ Pomalu zabafal a čekal. Egwainina zlobného mračení si nevšímal.

Výraz Aes Sedai se v nejmenším nezměnil, ale její velké tmavé oči jako by vzplály. „Co jsi udělal, když ses ode mě odmítl nechat vést?“ Hlas měla stejně chladný jako obličej, a přesto její slova připomínala práskání bičem. „Kamkoliv jsi šel, nechal jsi za sebou smrt, ničení a válku.“

„V Tearu ne,“ vyhrkl příliš rychle. A v obraně. Nesměl dovolit, aby ho nějak vyvedla z míry. Odhodlaně a schválně pomalu bafal z fajfky.

„Ne,“ připustila Moirain, „v Tearu ne. Jednou jsi měl za sebou stát, lid, a co jsi s tím udělal? Přivést do Tearu spravedlnost, to je chvályhodné. Zavést do Cairhienu řád, nakrmit hladové je správné. Jindy bych tě za to pochválila.“ Sama byla Cairhieňanka. „Ale nepomůže ti to vzhledem ke dni, kdy budeš stát v Tarmon Gai’donu.“ Cílevědomá žena, a chladná, když přišlo na cokoliv jiného, dokonce i na její rodnou zemi. Avšak neměl by být sám stejně cílevědomý?

„Co chceš, abych udělal? Uštval Zaprodance jednoho po druhém?“ Znovu se přinutil pomalu zatáhnout z fajfky. Dalo to práci. „Víš vůbec, kde jsou? No ano, Sammael je v Illianu – to víš – ale ostatní? Co když půjdu za Sammaelem, jak si přeješ ty, a najdu tam dva nebo tři nebo čtyři z nich? Nebo všech devět?“

„Ty by ses docela klidně mohl postavit třem nebo čtyřem, možná i všem devíti,“ prohlásila Moirain ledově, „kdybys nenechal Callandor v Tearu. Pravdou je, že utíkáš. Nemáš ve skutečnosti žádný plán, ne plán, který by tě připravil na Poslední bitvu. Utíkáš z místa na místo a doufáš, že všechno se nějak v dobré obrátí. Doufáš, neboť nevíš, co jiného dělat. Kdyby ses řídil mou radou, aspoň jednou –“ Rand ji uťal, prudce mávl fajfkou, a zlobného mračení obou žen si vůbec nevšímal.

„Já mám plán.“ Jestli to chtějí vědět, ať se to tedy dozvědí, a ať shoří, jestli na tom změní jediné slovíčko. „Nejdřív chci ukončit války a zabíjení, ať už jsem je začal nebo ne. Když už musejí lidé zabíjet, ať zabíjejí trolloky, ne sebe navzájem. V aielské válce přešly Dračí stěnu čtyři kmeny a celé dva roky bylo po jejich. Tihle Aielové vyloupili a spálili Cairhien a porazili každé vojsko, které proti nim poslali. Kdyby byli chtěli, mohli dobýt i Tar Valon. Věž by je kvůli těm vašim třem přísahám nedokázala zastavit.“ Nepoužít sílu jako zbraň kromě proti zplozencům Stínu nebo temným druhům nebo na obranu vlastního života, to byla další z přísah, které skládaly všechny Aes Sedai, a Aielové Věž samu neohrožovali. S Randem teď cloumal hněv. Že utíká a doufá? „To dokázaly čtyři kmeny. Co se stane, až jich přes Páteř světa převedu jedenáct?“ Bude to jedenáct, na připojení Shaidů byla jen malá naděje. „Než státy vůbec napadne, že by se měly sjednotit, bude příliš pozdě. Buď přijmou můj mír, nebo mě pohřbí v Can Breat.“ Harfa zazněla falešně a Natael se sklonil nad svým nástrojem a potřásal hlavou. Ve chvíli se opět ozvaly uklidňující tóny.

„Ani holub na báni se nenafukuje tolik jako ty,“ zamumlala Egwain a zkřížila ruce na prsou. „A kámen by nemohl být umanutější! Moirain se ti jenom snaží pomoct. Proč to nechápeš?“

Aes Sedai si uhladila hedvábné suknice, i když to vůbec nepotřebovaly. „Převést Aiely přes Dračí stěnu by mohlo být to nejhorší, co můžeš udělat.“ V jejím hlase se teď ozývalo napětí, buď z hněvu, nebo pocitu marnosti. Aspoň jí konečně začínalo docházet, že není žádná loutka. „Tentokrát amyrlinin stolec osloví vladaře každého státu, který ještě nějakého vladaře má, a předloží jim důkazy, že jsi Drak Znovuzrozený. Oni znají proroctví. Vědí, k čemu jsi byl zrozen. Jakmile se přesvědčí, kdo a co jsi, přijmou tě, protože budou muset. Blíží se poslední bitva a ty jsi jejich jediná naděje, jediná naděje lidstva.“

Rand se zasmál nahlas. Byl to trpký smích. Strčil si fajfku mezi zuby a se zkříženýma nohama se usadil na stole. Pohled upíral ně. „Takže si se Siuan Sanche pořád myslíte, že víte všechno na světě.“ Světlo dej, o něm všechno nevěděly, a nikdy to nezjistí. „Obě jste hloupé.“

„Chovej se aspoň poněkud slušně!“ zavrčela Egwain, ale Rand mluvil přes ni.

„Tairenští vznešení páni taky znají proroctví, a poznali i mě, jakmile uviděli Meč, jehož se nelze dotknout, v mé pěsti. Polovina z nich čekala, že jim přinesu slávu nebo moc nebo obojí. Druhá polovina by mi s potěšením vrazila nůž do zad a pokusila se zapomenout, že se Drak Znovuzrozený vůbec kdy objevil v Tearu. Takhle státy přivítají Draka Znovuzrozeného. Pokud je nejdřív nepřiškrtím, jak jsem to udělal s Taireny. Víš, proč jsem nechal Callandor v Tearu? Aby jim mě stále připomínal. Každý den vědí, že tu je, zaražený do Srdce Kamene, a vědí, že se pro něj vrátím. To jediné je ke mně poutá.“ To byl jeden z důvodů, proč nechal Meč, jehož se nelze dotknout, v Tearu. Na ten druhý raději vůbec nemyslel.

„Buď velmi opatrný,“ řekla Moirain po chvíli. Jen to, její hlas zněl jako zamrzlý klid. V jejích slovech se ozývalo vážné varování. Jednou ji slyšel téměř stejným tónem říkat, že by ho raději viděla mrtvého, než by dovolila, aby ho dostal Stín. Tvrdá žena.

Dlouhou dobu se na něj upřeně dívala a oči měla jako tmavé tůně, jež ho hrozily pohltit. Pak předvedla dokonalé pukrle. „S tvým dovolením, můj pane Draku, dohlédnu na to, aby mistr Kadere věděl, kde by měl pracovat zítra.“

V jejím chování či slovech nikdo nemohl spatřit nebo zaslechnout ani ten nejslabší výsměch, ale Rand ho cítil. Byla ochotná použít cokoliv, co by ho mohlo vyvést z rovnováhy, díky čemu by se cítil provinile, zahanbeně, nejistě nebo tak. Rand se za ní díval, dokud ji nezakryly chřestící korálky ve dveřích.

„Není nutný, aby ses takhle mračil, Rande al’Thore.“ Egwain mluvila tiše, oči měla rozzlobené. Loktuši držela, jako by ho s ní chtěla uškrtit. „Pán Drak, to určitě! Ať jsi cokoliv, jsi hrubej, nevychovanej pacholek! Nezabilo by tě, kdyby ses choval slušně!“

„Takže jsi to byla ty,“ vyštěkl, ale k jeho překvapení Egwain trošičku zavrtěla hlavou, než se vzpamatovala. Takže to nakonec byla Moirain. Jestli Aes Sedai dávala takhle jasně najevo vztek, něco ji muselo hrozně žrát. On, nepochybně. Snad by se měl omluvit. Asi by to neuškodilo, kdybych se choval slušně. I když nechápal, proč by se měl chovat zdvořile k Aes Sedai, která se ho mezitím snaží vodit na vodítku.

Ale jestli on myslel na to, že se zkusí chovat zdvořile, Egwain na něco podobného rozhodně ani nepomyslela. Kdyby byly žhavé uhlíky tmavě hnědé, vypadaly by přesně jako její oči. „Jsi zabedněnej trouba, Rande al’Thore, a já jsem Elain nikdy neměla říkat, že jsi pro ni dost dobrej. Ty nejsi dobrej ani pro lasici! Přestaň chodit s nosem nahoru. Pamatuju si, jak ses potíval, když ses snažil vymluvit z nějaký lumpárny, do který vás dostal Mat. Vzpomínám si, jak tě Nyneiva spráskala proutkem, až jsi vyl, a zbytek dne jsi musel sedět jenom na polštáři. Není to zas tak dávno. Měla bych říct Elain, aby na tebe zapomněla. Kdyby věděla jen polovinu toho, co se s tebou děje...“

Rand na ni civěl s otevřenými ústy, jak její tiráda pokračovala. Egwain byla nejvíc rozvzteklená od chvíle, co prošla korálkovým závěsem. Pak mu to došlo. To kvůli tomu, jak zavrtěla hlavou a tím mu prozradila, že to byla Moirain, kdo jej udeřil s pomocí jediné síly. Egwain velice tvrdě pracovala na tom, aby vše dělala správně. Když studovala na moudrou, nosila aielský oděv. Co Rand věděl, byla schopná dokonce přejmout aielské způsoby. To se jí podobalo. Ale zároveň celou dobu pracovala tvrdě na tom, aby byla správnou Aes Sedai, i když byla jenom jednou z přijatých novicek. Aes Sedai obvykle držely svůj vztek na uzdě, ale hlavně nikdy neprozrazovaly nic, co chtěly skrýt.

Iliena se nikdy nevztekala na mě, když se zlobila sama na sebe. Když už byla hrubá, bylo to proto, že... V té chvíli ztuhl. V životě nepotkal ženu jménem Iliena. Ale k tomu jménu si dokázal vybavit tvář, i když jen matně. Krásnou tvář, s pletí jako smetana a zlatými vlasy přesně toho odstínu, jaký měla Elain. Tohle muselo být to šílenství. Vzpomínat si na vymyšlenou ženu. Snad jednoho dne zjistí, že vede hovor s lidmi, kteří tu nejsou.

Egwain svůj proslov ukončila s ustaraným výrazem. „Jsi v pořádku, Rande?“ Hněv se jí z hlasu vytratil, jako by tam nikdy nebyl. „Něco není v pořádku? Neměla bych sehnat Moirain, aby –“

„Ne!“ vyjel na ni a ihned zmírnil tón. „Nedokáže léčit...“ Ani Aes Sedai nedokázala vyléčit šílenství. Žádná z nich nemohla vyléčit to, co jej trápilo. „Je Elain v pořádku?"

„Je v pořádku.“ Přes to, co předtím všechno řekla, ozýval se jí v hlase náznak soucitu. Víc Rand taky nečekal. Kromě toho, pokud věděl, tak když Elain odjížděla z Tearu, bylo všechno, co měla v plánu, záležitostí Aes Sedai, a jemu do toho nic nebylo. Tak mu to Egwain nejednou řekla a Moirain to zopakovala. Tři moudré, které mohly chodit ve snu, ty, u nichž Egwain studovala, mu poskytly ještě méně informací. Měly své vlastní důvody, aby ho neměly zrovna v lásce.

„Už musím taky jít,“ pokračovala Egwain a upravila si loktuši na ramenou. „Jsi unavenej.“ Lehce se zamračila a řekla: „Rande, co to znamená, být pohřbený v Can Breat?“

Už už se chtěl zeptat, o čem to, pro Světlo, mluví. Pak si vzpomněl, že to rčení použil sám. „Jenom něco, co jsem kdysi někde zaslechl,“ zalhal. Neměl nejmenší tušení, co to znamená, stejně jako nevěděl, odkud se to vzalo.

„Odpočiň si, Rande,“ řekla a mluvila, jako by byla o dvacet let starší, místo o dva roky mladší. „Slib mi, že to uděláš. Potřebuješ to.“ Rand kývl. Ona si ho chvíli prohlížela, jako by chtěla vypátrat pravdu, a pak vykročila ke dveřím.

Randova stříbrná číše s vínem se vznesla z koberce a připlula mu k ruce. Rand ji rychle sebral ze vzduchu těsně předtím, než se Egwain ohlédla přes rameno.

„Asi bych ti to neměla říkat,“ pronesla. „Elain mi tu zprávu nedala pro tebe, ale... Říkala, že tě miluje. Nejspíš to už víš, ale jestli ne, měl by sis to promyslet.“ S tím byla pryč, jen za ní zachřestily korálky.

Rand seskočil ze stolu a odhodil číši, až víno zacákalo dlaždičky, jak se vzteky bez sebe otočil k Jasinu Nataelovi.

3

Bledé stíny

Rand popadl saidín a usměrnil, spletl vlákna vzduchu takovým způsobem, že Nataela zvedl rovnou z polštářů. Pozlacená harfa se svalila na tmavočervené dlaždičky a muže to přitisklo ke stěně tak, že se od krku po kotníky nemohl hnout a špičky měl půl sáhu nad zemí. „Varoval jsem tě! Nikdy neusměrňuj, když je u toho někdo jiný. Nikdy!“

Natael tím svým zvláštním způsobem naklonil hlavu na stranu, jako by se snažil na Randa podívat koutkem oka, nebo se dívat tak, aby to nebylo znát. „Kdyby to zahlídla, myslela by si, že to jseš ty.“ Rozhodně to neznělo jako omluva, nebyly v tom rozpaky, ale ani výzva. Zřejmě si myslel, že předkládá rozumné vysvětlení. „Kromě toho jsi vypadal, že máš žízeň. Dvorní bard by měl pečovat o potřeby svýho pána.“ To byl jeden z těch malých klamů, kterými se obklopil. Byl-li Rand pán Drak, tak on musel být dvorní bard, ne jenom prostý kejklíř.

Rand se cítil znechucený sám sebou stejně, jako se hněval na druhého muže. Rozpletl tkanivo a nechal Nataela spadnout. Zacházet s ním hrubě bylo jako prát se s desetiletým klukem. Nemohl sice vidět štít, který druhému muži bránil dosáhnout na saidín – byla to ženská práce – ale věděl, že tam je. Pohnout s číší byl asi současný rozsah Nataelových schopností. Naštěstí byl štít skryt i před očima žen. Natael tomu říkal „převrácení", ale zřejmě to nedokázal blíž vysvětlit. „A kdyby si všimla, jak se tvářím, a pojala podezření? Byl jsem tou sklínkou stejně překvapený, jako kdyby ke mně přiletěla sama od sebe!“ Vrazil si zase fajfku do pusy a začal zuřivě bafat.

„Stejně by nic nevytušila.“ Druhý muž se zase usadil do polštářů, zvedl harfu a zadrnkal melodii, která zněla vskutku děsivě. „Jak by to mohlo někoho napadnout? Já tý situaci ani sám pořádně nevěřím.“ Pokud se v jeho hlase ozval byť jen náznak trpkosti, Rand ho nerozeznal.

Nebyl si zcela jist, že tomu věří sám, i když na tom dost tvrdě zapracoval. Muž před ním, Jasin Natael, měl jiné jméno. Asmodean.

Asmodean, nedbale drnkající na harfu, nevypadal jako jeden ze strašlivých Zaprodanců. Byl poměrně hezký. Rand tušil, že je pro ženy přitažlivý. Bylo opravdu zvláštní, že zlo často nemívalo žádné vnější známky. Jenže kejklíř byl jedním ze Zaprodanců, a jelikož se ho Rand snažil udržet naživu, skryl tuto skutečnost před Moirain i všemi ostatními. Potřeboval totiž učitele.

Jestli to, co platilo pro ženy, které Aes Sedai nazývaly divoženkami, platilo i pro muže, tak měl naději jen jedna ku třem, že přežije pokus naučit se zvládat jedinou sílu sám. Pokud by už nebral v úvahu šílenství. Jeho učitelem musel být muž. Moirain i jiné ženy mu dost často vykládaly, že pták nemůže naučit rybu létat, ani ryba ptáka plavat. Navíc jeho učitel musel být někdo zkušený, někdo, kdo už věděl všechno, co se potřeboval naučit. Když Aes Sedai zkrotily každého muže, který mohl usměrňovat, jakmile ho našly – a s každým rokem se takových mužů objevovalo stále méně – nezůstávalo mnoho možností. Muž, který by prostě zjistil, že může usměrňovat, by nevěděl o nic víc než Rand. Falešný Drak, který by mohl usměrňovat – kdyby Rand dokázal najít nějakého, kterého už Aes Sedai nechytily a nezkrotily – by se asi těžko vzdal vlastních snů o moci pro jiného, který by tvrdil, že je Drak Znovuzrozený. Co zůstalo, co k sobě Rand přilákal, byl jeden ze Zaprodanců.

Asmodean vybrnkával náhodné akordy a Rand se zatím usadil na polštáři proti němu. Bylo dobré nezapomínat, že ten muž se nezměnil, ne uvnitř, od toho dne před dávnými dobami, kdy odevzdal svou duši Stínu. To, co dělal teď, dělal pod nátlakem. Nepřešel ke Světlu. „Napadlo tě někdy vrátit se zpátky, Nataeli?“ Vždy si dával pozor na jméno. Stačilo vydechnout „Asmodean", a Moirain by si byla jista, že Rand přešel ke Stínu. Moirain a možná i další. Ani on, ani Asmodean by to nemuseli přežít.

Muži ztuhly ruce na strunách a obličej měl zachmuřený. „Vrátit se? Demandred, Rahvin, kterejkoliv z nich by mě teď na potkání zabil. Kdybych měl štěstí. Možná až na Lanfear, a jistě pochopíš, že to s ní nechci zkoušet. Semirhage by dokázala donutit balvan prosit o slitování a ještě jí poděkovat za smrt. A co se týče Velikého pána –“

„Temného,“ opravil ho Rand dost ostře přes troubel. Veliký pán Temnoty bylo jméno, které temní druzi používali pro Temného. Temní druzi a Zaprodanci.

Asmodean se kratičce uklonil na znamení, že se podvoluje. „Až se Temný osvobodí...“ Byla-li jeho tvář předtím bezvýrazná, nyní byla zachmuřená o to víc. „Stačí říct, že bych radši našel Semirhage a vydal se jí na milost a nemilost, než bych čelil – Temného trestu za zradu.“

„Tak to je dobře, že tu jsi, abys mě učil.“

Z harfy se vyřinula žalostná melodie hovořící o ztrátě a slzách. ,„Pochod smrti',“ mluvil Asmodean do hudby, „poslední věta Cyklu velkých vášní, kterou tři sta let před válkou síly složil –“

Rand ho přerušil. „Neučíš mě dobře."

„Tak dobře, jak se dá za daných okolností čekat. Teď dokážeš zachytit saidin, kdykoliv se ti zachce, a poznat jedno vlákno od druhého. Umíš se zaštítit a síla dělá to, co chceš ty.“ Přestal hrát a zamračil se, aniž se však podíval na Randa. „Myslíš, že Lanfear chtěla, abych tě naučil všemu? Kdyby chtěla tohle, byla by zůstala nablízku, aby nás mohla propojit. Chce tě živýho, Luisi Therine, ale zároveň hodlá zůstat silnější než ty.“

„Neříkej mi tak!“ štěkl Rand, ale Asmodean ho zřejmě neslyšel.

„Jestli jste si tohle naplánovali – chytit mě do pasti –“ Rand od Asmodeana vycítil vlnu síly, jako by Zaprodanec zkoušel štít, který kolem něj Lanfear spletla. Ženy, které mohly usměrňovat, vídaly kolem každé ženy, která objala saidar, záři a jasně usměrňování cítily, ale on kolem Asmodeana nikdy nic neviděl a cítil jen málo. „Jestli jste to upekli spolu, tak jsi dovolil, aby tě převezla ve víc věcech. Říkal jsem ti, že nejsem moc dobrej učitel, zvlášť bez toho spojení. Naplánovali jste to společně, že jo?“ Teď se na Randa podíval, sice úkosem, ale přesto naléhavě. „Kolik si toho pamatuješ? Totiž z toho, jak jsi byl Luis Therin. Ona tvrdila, že si nevzpomínáš vůbec na nic, avšak ona by klidně zalhala samotnýmu Vel – Temnému.“

„Tentokrát mluvila pravdu.“ Rand se pohodlně usadil mezi polštáři a usměrnil si k sobě jednu ze stříbrných číší, kterých se kmenoví náčelníci ani nedotkli. Dokonce i ten kratičký dotek saidínu byl radostný – a nechutný. A bylo těžké se jej vzdát. Nechtěl se bavit o Luisi Therinovi. Unavovalo ho, jak si lidé pořád mysleli, že je Luis Therin. Hlavička fajfky začínala sálat, jak prudce bafal, takže si vyndal fajfku z úst a zamával jí. „Jestli spojení s tebou pomůže, abys mě mohl líp učit, tak proč se nespojíme?“

Asmodean se na něj podíval, jako by se ho byl Rand zeptal, proč nejedí kameny, a pak zavrtěl hlavou. „Pořád zapomínám, kolik toho nevíš. My dva se spojit nemůžeme. Leda by nás propojila žena. Asi bys moh požádat Moirain nebo tu malou Egwain. Jedna z nich by měla být schopná na ten způsob přijít. Teda pokud ti nebude vadit, že zjistí, kdo jsem.“

„Nelži mi, Nataeli,“ zavrčel Rand. Dávno předtím, než se sešel s Nataelem, Rand zjistil, že usměrňování muže a ženy se liší stejně, jako se muži lišili od žen, ale jen málo z toho, co mu kejklíř říkal, bral za bernou minci. „Slyšel jsem, jak Egwain a ostatní mluví o tom, že Aes Sedai spojují své síly. Jestli to dokážou ony, tak proč ne ty a já?“

„Protože nemůžem.“ Asmodeanovi se do hlasu vloudilo jakési podráždění. „Jestli chceš vědět proč, zeptej se nějakýho filozofa. Proč neumí pes lítat? Třeba je to velký plán vzoru, aby se vyrovnalo to, že jsou muži silnější. My se bez nich spojit nemůžeme, ale ony bez nás ano. Teda až do počtu třinácti, což je jen malá útěcha. Pak už potřebují muže, když chtějí zvětšit kroužek.“

Rand si byl jist, že tentokrát ho přichytil při lži. Moirain říkala, že ve věku pověstí byli muži a ženy stejně silní, a ona nemohla lhát. Řekl tedy něco v tom smyslu a dodal: „Pět sil si je rovno.“

„Země, oheň, vzduch, voda a duch.“ Natael při každém slově zahrál akord. „Jsou si rovný, to je pravda, a je taky pravda, že co muž dokáže s jednou z nich, dokáže žena taky. Přinejmenším jistým způsobem. Ale to nemá nic společnýho s tím, že jsou muži silnější. To, čemu Moirain věří, že je pravda, říká jako pravdu, ať už to pravda je nebo ne. Jedna z tisíce slabostí jsou ty hloupý přísahy.“ Chvíli hrál něco, co opravdu znělo dost hloupě. „Některý ženy mají silnější ruce než některý chlapi, ale všeobecně platí, že je to obráceně. To stejný platí pro jedinou sílu a asi ve stejným poměru.“

Rand pomalu kývl. Dávalo to jistý smysl. Elain a Egwain byly považovány za jedny z nejsilnějších žen, které se dobře za tisíc i víc let cvičily ve Věži, ale on sám se s nimi jednou popasoval, a Elain později přiznala, že se cítila jako kotě, které chytil mastif.

Asmodean ale ještě neskončil. „Když se dvě ženy spojí, nezdvojnásobí tím svou sílu – spojení není jen prostý přidání dvou sil k sobě – ale když jsou dost silný, můžou se vyrovnat muži. A když se jich spojí třináct, tak se musíš mít pěkně napozoru. Třináct nejslabších žen, který skoro neumí usměrňovat, dokážou přemoct většinu mužů, když jsou spojený. Třináct nejslabších žen ve Věži by dokázalo přemoct i tebe a každýho muže, a ani by se u toho nezadýchaly. V Arad Domanu jsem narazil na jedno rčení: ‚Čím víc ženských je pohromadě, tím tišeji moudrej muž našlapuje.‘ Nebylo by od věci si tohle pamatovat.“

Rand se zachvěl a vzpomněl si na dobu, kdy byl mezi mnohem víc než třinácti Aes Sedai. Jistě, většina z nich neměla ani tušení, kdo je. Kdyby ano... Kdyby se Egwain a Moirain spojily... Nechtěl věřit, že by Egwain zašla tak daleko na cestě směrem k Věži a pryč od jejich přátelství. Ať už dělá cokoliv, dělá to celým srdcem, a teď se stává Aes Sedai. Stejně jako Elain.

Ani polovina vína v číši tu myšlenku nedokázala spláchnout. „Co mi ještě můžeš říct o Zaprodancích?“ Tuhle otázku už určitě položil aspoň stokrát, ale pokaždé doufal, že získá nějaký další střípek. Mnohem lepší než myslet na to, jak se Moirain a Egwain spojují k...

„Už jsem ti řekl vše, co vím.“ Asmodean si těžce povzdechl. „I v tom nejlepším případě jsme byli dost těžko dobří přátelé. Myslíš, že si něco nechávám pro sebe? Nevím, kde jsou ostatní, jestli chceš vědět tohle. Až na Sammaela, a to, že si jako království zabral Illian, jsi věděl už předtím, než jsem ti to řekl. Graendal byla nějakou dobu v Arad Domanu, ale podle mě už nejspíš odešla. Má moc ráda svý pohodlí. Moghedien asi je nebo byla taky na západě, ale Pavoučici nikdo nenajde, pokud to ona nechce. Rahvin má za svýho mazlíčka nějakou královnu, ale můžem se jenom dohadovat, který zemi za něj vládne. A to je všechno, co vím, co by ti mohlo pomoct je najít.“

Rand to všechno už slyšel dřív. Měl dojem, že slyšel všechno, co mu byl Asmodean o Zaprodancích ochoten říci, už aspoň padesátkrát. Tolikrát, až mu to připadalo, že vždycky ví, co mu ten muž řekne. O něčem z toho si skoro přál, aby to nikdy nezjistil – například to, co Semirhage připadá zábavné – a něco vůbec nedávalo smysl. Demandred přešel ke Stínu, protože záviděl Luisi Therinu Telamonovi? Rand si neuměl představit, že by někomu záviděl natolik, aby kvůli tomu byl ochoten vůbec něco podnikat, a tohle už rozhodně ne. Asmodean tvrdil, že to byla představa nesmrtelnosti, nekonečné věky hudby, co svedlo jej. Tvrdil, že byl předtím význačným skladatelem. Nesmysl. A přesto v té hromadě často mrazivých informacích mohl ležet klíč k přežití Tarmon Gai’donu. Ať už řekl Moirain cokoliv, Rand velmi dobře věděl, že se jim bude muset postavit tam, pokud ne předtím. Vyprázdnil číši a položil ji na dlaždičky. Víno nemohlo spláchnout fakta.

Zachřestily korálky a Rand se ohlédl přes rameno na vstupující gai’šainy, v bílém rouchu a mlčící. Někteří začali sbírat jídlo a pití, které jemu a náčelníkům předtím připravili, a další, muž, přinesl na stůl velký stříbrný podnos. Na něm byly zakryté mísy, stříbrný pohár a dva velké kameninové džbány se zelenými pruhy. V jednom bude víno a v druhém voda. Jiná gai’šainka přinesla pozlacenou lampu, již zapálenou, a postavila ji vedle podnosu. Za okny začínala obloha dostávat žlutorudou barvu slunce západu. V té kratičké chvíli mezi rozpáleným dnem a mrazivou nocí byl vzduch opravdu příjemný.

Když gai’šainové odešli, Rand vstal, ale hned neodešel. „Jakou mám podle tebe naději, až přijde Poslední bitva, Nataeli?“

Asmodean, jenž si právě přitahoval červenomodře pruhovanou pokrývku k ramenům, zaváhal a s hlavou nakloněnou na stranu, jako to dělal vždycky, k němu vzhlédl. „Našels... něco... na náměstí ten den, kdy jsme se tu setkali.“

„Zapomeň na to,“ vyjel Rand drsně. Byly to dvě věci, ne jedna. „A stejně jsem to zničil.“ Měl dojem, že Asmodeanovi trochu poklesla ramena.

„Pak tě – Temný – pohltí zaživa. A co se mě týče, já si otevřu žíly v tý chvíli, kdy zjistím, že je volnej. Jestli budu mít šanci. Rychlá smrt je lepší než to, co by mě jinak čekalo.“ Odhodil stranou pokrývku, posadil se a ponuře se zahleděl do prázdna. „Určitě lepší než se zbláznit. Teď jsem k tomu stejně náchylnej jako ty. Tys zlomil pouta, co mě chránila.“ V jeho hlase ale nebyla žádná hořkost. Jenom beznaděj.

„Co když existuje jiný způsob, jak se proti té špíně chránit?“ chtěl vědět Rand. „Co kdyby se dala nějak odstranit? I pak by ses chtěl pořád zabít?“

Asmodean se zasmál jedovatým smíchem. „Stín mě vem, ty si snad pomalu začínáš myslet, že jseš zatracenej Stvořitel! Jsme mrtví. Oba dva. Mrtví! To jseš tak zaslepenej pýchou, že to nevidíš? Nebo jenom tak zabedněnej, ty beznadějnej ovčáku?“

Rand se odmítl nechat zatáhnout do hádky. „Tak proč to teda neskončíš hned?“ zeptal se napjatým hlasem. Nebyl jsem tak zaslepený, abych si nevšiml, co máte s Lanfear za lubem. Nebyl jsem tak zabedněný, abych ji neoklamal a tebe nechytil do léčky. „Jestli není žádná naděje ani šance, ani ten nejmenší ždibíček... tak proč jsi ještě naživu?“

Asmodean se na něj pořád nepodíval a mnul si nos. „Jednou jsem viděl chlápka, jak visí z útesu,“ vykládal pomalu. „Okraj se mu drolil pod rukama a jediné, co bylo dost blízko, aby se toho mohl zachytit, byl trs trávy, jen pár dlouhejch stébel s kořínkama, co se jen tak tak držely kamene. Jediná naděje na to, že se vyšplhá nahoru. Tak se jí chytil.“ Náhle se zasmál, ale veselí v tom nebylo žádné. „Musel vědět, že ji vytrhne.“

„Zachránils ho?“ zeptal se Rand, ale Asmodean neodpověděl.

Rand se zadíval ke dveřím a za ním se znovu ozval „Pochod smrti".

Korálky na šňůrách za ním zachřestily a pět Děv, čekajících v široké prázdné chodbě vyložené světle modrými dlaždicemi, se plavně zvedlo z podřepu. Až na jednu to všechno byly vysoké ženy, i když na Aielanky to žádná zvláštní výška nebyla. Jejich vůdkyni Adelin chyběla dobře dlaň, aby se mu mohla dívat rovnou do očí. Výjimku tvořila ohnivá zrzka jménem Enaila, která nebyla o nic vyšší než Egwain, a na svou malou výšku byla nesmírně citlivá. Jako kmenoví náčelníci, i tyto ženy měly oči modré, zelené nebo šedé, a vlasy, světle hnědé, žluté či rusé, měly až na cop na temeni zastřižené na ježka. Na opasku jim naproti dlouhému noži visel plný toulec a na zádech nosily v pouzdrech luky z rohoviny. Každá měla tři čtyři krátké oštěpy s dlouhým hrotem a kulatý, hovězinou potažený puklíř. Aielské ženy, které neprahly po krbu a dětech, měly své vlastní válečné společenstvo, Far Dareis Mai, Děvy oštěpu.

Rand je pozdravil lehkou úklonou a ony se na oplátku usmály. Nebyl to aielský zvyk, přinejmenším ne tak, jak se Rand učil klanět. „Vidím tě, Adelin,“ pozdravil. „Kde je Joinda? Měl jsem dojem, že tu s tebou předtím byla. Je nemocná?“

„Vidím tě, Rande al’Thore,“ pozdravila Adelin. Její hodně světlé vlasy vypadaly ještě světlejší, neboť lemovaly opálený obličej s bílou jizvou na tváři. „Jistým způsobem ano. Celý den mluvila sama se sebou a asi před hodinou šla položit svatební věneček k nohám Garanovi z Jhirad Goshienů.“ Několik dalších žen potřásalo hlavami. Svatba znamenala vzdát se oštěpu. „Zítra je jeho poslední den jako jejího gai’šaina. Joinda je ze Shaaradů od Černých skal,“ dodala významně. Bylo to významné. Svatba s mužem či ženou, jatou jako gai’šain, byla celkem běžná, ale zřídka tehdy, vedly-li spolu kmeny krevní mstu, dokonce i krevní mstu dočasně přerušenou.

„Tahle nemoc se šíří,“ připojila Enaila. Hlas měla obvykle stejně ohnivý jako vlasy. „Od chvíle, co jsme vstoupily do Rhuideanu, každý den uvije svatební věneček jedna nebo dvě Děvy.“

Rand kývl a snažil se, aby to vypadalo, že s nimi soucítí. Byla to jeho chyba. Kdyby jim to řekl, nevěděl, kolik by jich ještě riskovalo zůstat v jeho blízkosti. Nejspíš všechny, čest by je udržela, a ony se nebály o nic víc než kmenoví náčelníci. Aspoň že to byly jenom svatby. Dokonce i Děvy by považovaly svatbu za lepší než věci, které zažili někteří ostatní. Možná by to považovaly za lepší. „Za chvilku jsem připravený jít,“ oznámil jim.

„Budeme trpělivě čekat,“ řekla Adelin. Těžko to ale byla trpělivost. Jak tu tak stály, všechny vypadaly, že jsou připraveny se okamžitě pohnout.

Opravdu mu trvalo jenom chviličku, než udělal, co chtěl. Spletl vlákna ducha a ohně kolem místnosti a zavázal je, aby držela sama. Dovnitř i ven mohl vstoupit každý kromě muže, který uměl usměrňovat. Pro něj – nebo Asmodeana – by projít dveřmi bylo jako projít stěnou pevného ohně. Tohle tkanivo – a taky to, že odstíněný Asmodean je příliš slabý, aby si dokázal usměrnit cestu skrz – objevil náhodou. Nikdo by se nedivil ničemu, co dělá kejklíř, ale kdyby snad bylo někomu něco divného, tak se Jasin Natael prostě rozhodl spát co nejdál od Aielů, jak se mu to v Rhuideanu jen dařilo. To byla volba, s niž přinejmenším vozkové a stráže Hadnana Kadereho soucítili. A takhle Rand věděl, kde v noci ten muž přesně je. Děvy se ho na nic neptaly.

Rand se otočil. Děvy ho následovaly. Rozestoupily se a byly ostražité, jako by přímo tady očekávaly útok. Asmodean stále hrál tu pohřební píseň.

S rozpaženýma rukama chodil Mat Cauthon po bílém roubení vyschlé kašny a zpíval mužům, kteří ho ve slábnoucím světle pozorovali.

„Budem víno pít, až bude pohár prázdný,

a líbat děvčata, aby byly krásný,

a házet kostkama, až bude jasný,

že budem tancovat se Stínovým Jakem. "

Vzduch byl po rozpáleném dni chladný a Mata napadlo, že si rozepne hezký kabátec ze zeleného hedvábí se zlatou výšivkou, ale z pití, kterému Aielové říkali oosquai, mu bzučelo v hlavě, jako by mu tam poletovaly obří mouchy, a myšlenky se mu nějak vytrácely. V zaprášené nádrži kašny stály tři ženské postavy z bílého kamene, šest sáhů vysoké a bez šatů. Každá měla zvednutou ruku a druhou držela na rameni nakloněný obrovský kamenný džbán, z něhož měla tryskat voda, ale jedné soše chyběla hlava a zdvižená ruka a další zbyla ze džbánu jen hromádka kamení.

„Protančíme celou noc, dokud svítí měsíček,

a na kolenou pohoupeme kupu panenek,

a pak si se mnou zajedeš jenom kousíček,

zatančit si se Stínovým Jakem. "

„To je moc pěkná písnička vo smrti,“ křikl jeden vozka s těžkým lugardským přízvukem. Kadereho muži se drželi v těsném hloučku stranou od Aielů kolem kašny. Byli to všechno tvrdí muži s tvrdými tvářemi, ale každý si byl jist, že by mu kterýkoliv Aiel klidně podřízl hrdlo, kdyby se na něj jen špatně podíval. Nebyli daleko od pravdy. „Moje babička vykládala o Stínovým Jakovi,“ pokračoval Lugarďan s velkýma ušima. „Není správný takhle zpívat o smrti.“

Mat přiopile zauvažoval nad písničkou, kterou si vyzpěvoval, a zašklebil se. „Tanec se Stínovým Jakem“ nikdo neslyšel od pádu Aldesharu. Mat v hlavě stále slyšel tu vzdornou píseň, když zlatí lvi podnikli poslední, marný útok na vojsko Artuše Jestřábí křídlo, které je obklíčilo. Aspoň že ji neblekotal ve starém jazyce. Nebyl zdaleka tak mimo sebe, jak vypadal, ale těch pohárků oosquai bylo vážně příliš mnoho. Ta šťáva vypadala a chutnala jako hnědá voda, ale když se dostala do hlavy, bylo to jako kopnutí od muly. Moirain mě ještě přibalí k těm věcem do Věže, jestli si nebudu dávat pozor. Aspoň by mě tím dostala z Pustiny a pryč od Randa. Možná byl opilejší, než si myslel, když to považoval za dobrý obchod. Přešel na „Dráteníka v kuchyni".

„Dráteník v kuchyni prácičku má.

Paňmáma nahůře si modrý šaty dá.

Tancuje ze schodků celá říčná,

a volá, oj dráteníku, můj dráteníku,

to všecko tu na správku čeká."

Někteří z Kadereho mužů se připojili k písni a Mat zatím dotančil k místu, kde začal. Aielové však nezpívali. Aielští muži zpívali pouze bitevní nápěvy nebo žalozpěvy za zabité, a taktéž Děvy, i když ty si občas mezi sebou zanotovaly.

Dva Aielani dřepěli na roubení kašny, ale nezdálo se, že by oosquai, který vypili, na ně měl nějaký větší účinek, jenom oči měli trošku skelnaté. Mat by se byl rád dostal zpět tam, kde byly světlé oči vzácností. Když vyrůstal, tak viděl pouze hnědé či černé, světlé oči měl v celém kraji jenom Rand.

Na velkých dlažebních kamenech, tam, kde nestáli diváci, leželo pár kousků dřeva – červotoči prožrané opěrky a nohy křesel. Vedle roubení pak ležel prázdný hrnec z červené kameniny, další, v němž ještě bylo oosquai, a stříbrný pohár. Hra spočívala v tom, že se člověk napil a pak se pokusil nožem zasáhnout do vzduchu vyhozený předmět. Žádný z Kadereho mužů a jenom pár Aielů si s ním bylo ochotno zahrát kostky, ne když vyhrával tak často, a karty nehráli. Vrhání nožem mělo být jiné, zvláště když se přidalo oosquai. Mat nevyhrával tak často jako v kostkách, ale v nádržce pod ním leželo na půl tuctu zlatých pohárů a dvě misky spolu s náramky a náhrdelníky s rubíny, měsíčními kameny a safíry, a také hrst mincí. Vedle výhry Mat položil klobouk s plochým dýnkem a podivný oštěp s černým ratištěm. Pár z vyhraných věcí bylo dokonce aielského původu, protože Aielové mnohem spíš platili něčím, co pocházelo z lupu, než penězi.

Když Mat přestal zpívat, Corman, jeden ze dvou Aielů na roubení, k němu vzhlédl. Přes nos se mu táhla bílá jizva. „S nožem jsi skoro tak dobrý jako s kostkama, Matrime Cauthone. Neukončíme to? Světla ubývá.“

„Světla je spousta.“ Mat zašilhal na oblohu. Tady dole, v údolí Rhuideanu, již vše pokrývaly bledé stíny, ale obloha byla pořád ještě dost světlá. „V tomhle světle by to dokázala i moje babička. Já bych to zvládl se zavázanejma očima.“

Jenrik, druhý dřepící Aiel, se dost pozorně rozhlédl po divácích. „Jsou tu ženy?“ Byl stavěný jako medvěd a považoval se za chytráka. „Takhle muž mluví jedině tehdy, když chce udělat dojem na ženy.“ Děvy rozptýlené v davu se smály stejně jako ostatní, možná víc.

„Myslíš, že to nedokážu?“ zamumlal Mat a strhl si z krku tmavý šátek, který nosil, aby zakryl jizvu po tom, jak ho kdysi oběsili. „Jen křikni ‚teď', až hodíš, Cormane.“ Spěšně si uvázal šátek přes oči a z rukávu vytáhl jeden ze svých nožů. Jediný hlasitější zvuk byl dech přihlížejících. Že nejsem opilý? Nasávám víc než šumařův fakan. Ale přesto náhle ucítil své štěstí, cítil ten příval, jako tehdy, když věděl, co mu padne, dřív než se kostky zastavily. To mu asi trochu pročistilo hlavu. „Házej!“ zabručel klidně.

„Teď,“ křikl Corman a Mat švihl rukou dozadu a dopředu.

V panujícím tichu byl náraz oceli do dřeva stejně hlasitý, jako když cíl zarachotil o dláždění.

Když si stahoval šátek zpátky na krk, nikdo neřekl ani slovo. Na volném prostranství ležel kousek opěradla křesla, ne větší než jeho dlaň, a uprostřed pevně vězela Matova čepel. Corman se zřejmě snažil vylepšit si šance. No, Mat se vlastně nezmínil, jak velký ten cíl má být. Náhle si Mat uvědomil, že ani neurčil sázku.

Konečně jeden z Kadereho mužů vykřikl: „Tohle je Temnýho štěstí!“

„Štěstí je kůň, na kterým se dá jezdit jako na každým jiným,“ řekl Mat spíš pro sebe. Nezáleželo na tom, odkud to přišlo. Ne že by věděl, odkud se jeho štěstí bere, jen se na tomto koni snažil jet, jak nejlépe dovedl.

Přesto, jak tiše mluvil, Jenrik se na něj zamračil. „Cos to říkal, Matrime Cauthone?“

Mat otevřel ústa, aby to zopakoval, a pak je zase zavřel, jak se mu v hlavě náhle jasně vynořila ta slova. Sene sovya caba’donde ain dovienya. Starý jazyk. „Nic,“ zamručel. „Jenom mluvím sám se sebou.“ Diváci se začali vytrácet. „Hádám, že už je vážně dost tma, aby se dalo pokračovat.“

Corman přišlápl kus dřeva, aby mohl vytáhnout nůž a vrátit ho Matovi. „Možná někdy jindy, Matrime Cauthone, jednou.“ To byl aielský způsob, jak říci „nikdy", když to nechtěli říci naplno.

Mat kývl a vrátil černou čepel zpátky do jedné z pochev v rukávu. Bylo to stejné, jako když hodil šest šestek třiadvacetkrát za sebou. Těžko jim to mohl dávat za vinu. Mít štěstí prostě nestačilo. S trochou závisti si všiml, že se žádný z obou Aielů ani trošičku nepotácí, když odcházeli za ostatními.

Mat si prohrábl vlasy a ztěžka se posadil na roubení kašny. Vzpomínky, které měl kdysi bez ladu a skladu roztroušené v hlavě jako rozinky v bábovce, mu teď splývaly s jeho vlastními. Jednou částí mysli věděl, že se před dvaceti lety narodil ve Dvouříčí, ale jasně si vzpomínal i na to, jak vedl boční útok, který zahnal trolloky u Maighande, jak tančí na Tarmandewinově dvoře, a na sto dalších věcí, možná tisíc. Většinou na bitvy. Na svou smrt si vzpomínal víckrát, než na to chtěl vůbec pomyslet. Mezi jednotlivými životy už nebyly žádné hranice, a pokud se nesoustředil, nedokázal odlišit vlastní vzpomínky od ostatních.

Sáhl za sebe, posadil si klobouk se širokou krempou na hlavu a přes kolena si položil ten podivný oštěp. Místo obvyklé hlavice měl něco, co vypadalo jako přes půl sáhu dlouhá čepel meče poznačená párem krkavců. Lan říkal, že ta čepel byla vyrobena s pomocí jediné síly během války Stínu. Strážce tvrdil, že nikdy nebude potřebovat nabrousit, ani se nikdy nezlomí. Mat si v duchu řekl, že zbrani nebude věřit, pokud nebude muset. Mohla vydržet tři tisíce let, ale on jediné síle zrovna moc nedůvěřoval. Na černém ratišti byl v kovu ještě tmavším než dřevo vyveden proložený nápis s krkavci na obou koncích. Byl ve starém jazyce, ale ten teď Mat samozřejmě dokázal přečíst.

Takto je smlouva zapsána, takto je dohoda uzavřena.

Myšlenka je šíp času, vzpomínka nikdy nevybledne.

Oč bylo požádáno, bylo poskytnuto. Cena je zaplacena.

O půl míle dál širokou ulicí bylo náměstí, které by ve většině měst bylo považováno za velké. Aielští obchodníci na noc odešli, avšak jejich stánky, ze stejného šedohnědého sukna, z něhož měli Aielové i obytné stany, zůstaly stát. Do Rhuideanu dorazily ze všech koutů Pustiny stovky kupců na ten největší jarmark, jaký kdy Aielové viděli, a s každým dnem přicházeli další. Kupci byli mezi prvními, kdo se ve městě skutečně usadil.

Na druhou stranu, k velkému náměstí, se Mat nechtěl ani podívat. Rozeznával obrysy Kadereho povozů, které čekaly, až na ně zítra naloží další věci. Odpoledne na jeden z nich vytáhli to, co vypadalo jako pokroucený krevelový rám od dveří. Moirain si dala zvlášť záležet, když dohlížela, aby byl pevně přivázán přesně tak, jak chtěla ona.

Netušil, co o něm ví – a nehodlal se ptát. Lepší, když Aes Sedai zapomene, že je Mat ještě naživu, i když to byla jen malá naděje – ale ať už věděla cokoliv, určitě nevěděla víc než Mat. Mat rámem prošel, hlupák hledající odpovědi. Místo s odpověďmi skončil s hlavou plnou vzpomínek jiných lidí. To, a mrtvý. Přitáhl si šátek ke krku. A získal ještě dvě věci. Stříbrný medailon s liščí hlavou, který nosil pod košilí, a zbraň, co měl přes kolena. Malá náhrada. Zlehka přejel prsty po nápisu. Vzpomínka nikdy nevybledne. Měli smysl pro humor, který se hodil i pro Aiely, ti lidé na druhé straně pokrouceného dveřního rámu.

„To dokážeš pokaždé?"

Mat trhl hlavou a zíral na Děvu, která se právě posadila vedle něj. Vysoká dokonce i na Aielanku, možná vyšší než on, vlasy měla jako spředené zlato a oči barvy čisté ranní oblohy. Byla starší než on, možná o deset let, ale to mu nikdy nevadilo. A navíc byla Far Dareis Mai.

„Jsem Melindhra,“ pokračovala, „z klanu Jumai. Ty to dokážeš pokaždé?“

Mat si uvědomil, že má na mysli jeho házení nožem. Udala svůj klan, ne kmen. A to Aielové nikdy nedělali. Leda... Musela být jednou z těch shaidských Děv, které se k Randovi připojily. Mat sice pořádně nerozuměl všem těm společenstvům, ale u Shaidů si až příliš dobře vzpomínal, jak do něj chtěli vrazit pár oštěpů. Couladin neměl rád nikoho, kdo byl ve spojení s Randem, a to, co nenáviděl Couladin, nenáviděli všichni Shaidové. Na druhou stranu Melindhra sem do Rhuideanu přišla. Děva. Ale usmívala se. V jejím úsměvu bylo pozvání.

„Většinou,“ odpověděl pravdivě. I když ho necítil, jeho štěstí trvalo. A když si ho uvědomoval, bylo dokonalé. Zachichotala se, pak se usmála víc, jako by si myslela, že se vychloubá. Ženy si zřejmě vždycky udělaly ohledně vašeho lhaní vlastní názor, aniž by hledaly důkazy. Na druhou stranu, když vás měly rády, buď jim na tom nezáleželo, nebo prostě považovaly i tu nejzřejmější lež za pravdu.

Děvy byly nebezpečné bez ohledu na kmen – vlastně každá žena byla nebezpečná, o tom se Mat přesvědčil na vlastní kůži – ale Melindhra se na něj rozhodně nedívala jen tak.

Zalovil mezi vyhranými věcmi a vytáhl náhrdelník se zlatými spirálami, kde uprostřed každé byl tmavomodrý safír, největší pak byl velký jako nehet na palci. Mat si vzpomínal na dobu – byly to jeho vlastní vzpomínky – kdy by se zapotil při pohledu i na ten nejmenší z nich.

„Krásně ladí s tvýma očima,“ řekl a položil jí těžký řetěz do dlaní. Sice nikdy neviděl žádnou Děvu nosit jakékoliv tretky, ale z vlastní zkušenosti věděl, že každá žena má ráda šperky. Zvláštní, květiny měly rády téměř stejně. Nerozuměl tomu, ale byl ochoten přiznat, že ženám rozumí ještě méně než svému štěstí nebo věcem, co se staly na druhé straně toho zkrouceného dveřního rámu.

„Moc hezká práce,“ řekla a zvedla šperk. „Přijímám tvou nabídku.“ Náhrdelník zmizel v jejím váčku, a ona se naklonila a posunula mu klobouk do týla. „Máš pěkné oči. Jako tmavé vyleštěné kočičí oko.“ Otočila se, vytáhla nohy na roubení nádržky, posadila se, rukama si objímajíc kolena, a napjatě ho sledovala. „Moje sestry oštěpu mi o tobě vyprávěly.“

Mat si stáhl klobouk do čela a ostražitě ji pozoroval zpod krempy. Co jí napovídaly? A jaká „nabídka"? Byl to jenom náhrdelník. Výzva z jejích očí zmizela. Nyní se tvářila jako kočka, když studuje myš. To byla ta potíž s Děvami oštěpu. Občas se dalo velice těžko poznat, jestli si s vámi chtějí zatancovat, políbit vás nebo vás zabít.

Ulice se vyprazdňovaly, stíny se prohlubovaly, ale Mat poznal Randův stín, jenž se natahoval přes ulici. Rand v zubech tiskl fajfku. Byl to jediný muž v Rhuideanu, který byl ochoten procházet se s hrstkou Far Dareis Mai. Pořád se kolem něj motají, pomyslel si Mat. Hlídají ho jako smečka vlčic a skáčou podle toho, jak on píská. Někteří by mu mohli aspoň tohle závidět. Mat ale ne. Aspoň většinou ne. Kdyby to byla tlupa dívek jako Isendra, tak...

„Omluv mě na chvilku,“ pravil Melindhře rychle. Opřel oštěp o nízkou zídku kolem kašny, přeskočil ji a už utíkal. V hlavě mu stále bzučelo, ale ne tak hlasitě jako předtím, a už se nepotácel. Kvůli svým výhrám si starosti nedělal. Aielové měli velmi jasné názory na to, co je dovoleno. Provést loupežný vpád byla jedna věc, krádež pak něco zcela jiného. Kadereho muži se naučili držet ruce ve svých kapsách poté, co byl jeden z nich přistižen při krádeži. Aielové ho ztloukli a pak ho svlékli úplně donaha a poslali ho pryč. Dovolili mu vzít si jeden měch s vodou, ale to rozhodně nestačilo, aby se dostal k Dračí stěně, i kdyby měl na sobě šaty. Teď by Kadereho muži ani nezvedli měďák, který by našli ležet na ulici.

„Rande?“ Druhý muž šel dál obklopen svou družinou. „Rande?“ Rand byl jen pár kroků od něj, ale ani nezpomalil. Některé Děvy se začaly ohlížet, ale Rand ne. Mata náhle zamrazilo, a nemělo to nic společného s nástupem noci. Navlhčil si rty a promluvil znovu, ale potichu. „Luisi Therine.“ A Rand se otočil. Mat si přál, aby to neudělal.

Nějakou dobu se na sebe v soumraku dívali. Mat váhal přijít blíž. Snažil se sám sobě namluvit, že je to kvůli Děvám. Adelin byla jednou z těch, které ho učily tu takzvanou hru Dívčina hubička, na kterou těžko kdy zapomene. A těžko ji bude hrát znovu, bude-li k tomu moci něco podotknout. A cítil Enailin pohled, jako byse mu do lebky zavrtával nebozez. Kdo by čekal, že nějaká žena vzplane, jako když do ohně nalejete oheň, jenom když jí řeknete, že je ta nejhezčí květinka, jakou jste kdy viděli?

A teď Rand. S Randem vyrůstal. Oni dva a Perrin, kovářský tovaryš, tenkrát v Emondově Roli, spolu lovili, rybařili a tábořili pod hvězdami v Pískopcích na okraji pohoří Oparů. Byli s Randem přátelé. Jenže teď to byl přítel, který vám klidně mohl nechtě rozbít hlavu. Perrin mohl být kvůli Randovi mrtev.

Přinutil se dojít k druhému muži blíž. Rand byl skoro o hlavu vyšší a ve večerním šeru vypadal ještě vytáhlejší. Vypadal rovněž chladnější, než býval. „Přemejšlel jsem, Rande.“ Mat si přál, aby nemluvil tak ochraptěle. Doufal, že Rand tentokrát na své pravé jméno odpoví. „Už jsem dlouho z domova.“

„To jsme oba,“ poznamenal Rand tiše. „Je to dlouho.“ Náhle se zasmál, ne hlasitě, ale skoro jako ten starý Rand. „Začíná ti chybět dojení tátových krav?“

Mat se zlehka poškrábal za ušima a trochu se zakřenil. „To ani ne.“ Jestli už nikdy neuvidí vnitřek stodoly, pořád to bude moc brzo. „Ale napadlo mě, že až Kadere odjede, mohl bych jet s nima.“

Rand mlčel. Když znovu promluvil, ten krátký záblesk veselí byl pryč. „Celou cestu do Tar Valonu?“

Teď bylo na Matovi, aby zaváhal. Nevydal by mě Moirain. Nebo ano? „Možná,“ prohodil lhostejně. „Nevím. Tam mě chce mít Moirain. Třeba se naskytne nějaká možnost, jak bych se mohl dostat zpátky do Dvouříči. Kouknout se, jestli je doma všecko v pořádku.“ Kouknout se, jestli je Perrin naživu. Kouknout se, jestli jsou naživu sestřičky a máma s tátou.

„Všichni děláme, co musíme, Mate. Většinou to není to, co chceme. Ale co musíme.“

Matovi to znělo jako omluva, jako by ho Rand žádal, aby to pochopil. Jenže on taky párkrát udělal, co musel. Nemůžu mu dávat za vinu Perrina, ne jenom jemu. Mě zatraceně nikdo nepřinutí chodit za Randem jako nějakej zatracenej pejsek! To ale také nebyla pravda. Byl k tomu nucen. A ne jenom Randem. „Ty mě – nebudeš chtít zadržet?“

„Nesnažím se ti vykládat, jestli máš nebo nemáš chodit, Mate,“ řekl Rand unaveně. „Kolo tká vzor, ne já, a kolo tká, jak si kolo přeje.“ Pro všechno na světě, mluvil jako zatracené Aes Sedai! Mat už se otočil, že odejde, když Rand dodal: „Nevěř Kaderemu, Mate. Jistým způsobem je to ten nejnebezpečnější muž, jakého jsi kdy potkal. Nevěř mu ani trošku, nebo skončíš s podříznutým krkem, a my dva nebudeme jediní, kdo toho bude litovat.“ Pak byl pryč, odcházel ulicí do houstnoucího šera s Děvami kolem jako plížícími se vlčicemi.

Mat se za ním díval. Věřit tomu kupci? Kaderemu bych nevěřil, ani kdyby byl zavázaný v pytli. Takže Rand netká vzor? Ale má k tomu blízko! Než vůbec přišli na to, že s nimi mají něco společného proroctví, zjistili, že Rand je ta’veren, jeden z těch vzácných jedinců, který místo aby byl volky nevolky vetkáván do vzoru, nutil vzor, aby se vytvarovával kolem něj. Mat o ta’veren věděl. Sám byl jedním z nich, i když ne tak silný jako Rand. Rand mohl občas ovlivnit životy jiných lidí, změnit jejich běh jen tím, že s nimi pobyl ve stejném městě. Perrin byl také ta’veren – nebo možná býval. Moirain si myslela, že to je důležité, když našla tři mladé muže, kteří vyrostli ve stejné vesnici, a všichni byli ta’veren. Chtěla je všechny zahrnout do svých plánů, ať byly jaké chtěly.

Měla to být úžasná věc. Všichni ta’veren, o kterých Mat dokázal něco zjistit, byli muži jako Artuš Jestřábí křídlo nebo ženy jako Mabrian en Shereed, o níž příběhy vyprávěly, že po Rozbití světa položila základy Smlouvy Deseti států. Ale v žádném z příběhů se nevyprávělo o tom, co se stane, když je jeden ta’veren blízko jiného, tak silného, jako byl Rand. Mat si připadal jako lístek ve víru.

Vedle něj se zastavila Melindhra a podala mu jeho oštěp a těžký, hrubě tkaný pytel, který cinkal. „Dala jsem ti tam ty výhry.“ Byla vyšší než on, o dobré dva couly. Ohlédla se za Randem. „Slyšela jsem, že jste s Randem al’Thorem skoro-bratři.“

„Jistým způsobem,“ odtušil suše.

„Na tom však nezáleží,“ prohlásila přezíravě a s rukama v bok si ho upřeně prohlížela. „Tys zaujal mou pozornost, Mate Cauthone, dřív, než jsi mi dal všimný dar. Ne že bych se kvůli tobě vzdala oštěpu, to ne, ale už před pár dny jsi mi padl do oka. Máš úsměv jako kluk, co se chystá provést nějakou neplechu. To se mi líbí. A ty tvoje oči.“ V ubývajícím světle se pomalu, široce usmála. – A hřejivě. „Líbí se mi tvoje oči."

Mat si narovnal klobouk, i když ho neměl nakřivo. Z pronásledovatele pronásledovaným, jen mrknutím oka. S Aielankami se to mohlo stát takhle. Zvláště s Děvami. „Znamená pro tebe něco dcera Devíti měsíců?“ Tuhle otázku ženám občas kladl. Špatná odpověď by ho dneska vyhnala z Rhuideanu, i kdyby se měl z Pustiny dostat pěšky.

„Nic,“ řekla. „Ale jsou věci, které bych v měsíčním světle dělala moc ráda.“ Položila mu ruku kolem ramen, sundala mu klobouk a začala mu špitat do ucha. Ve chvilce se Mat křenil víc než ona.

4

Soumrak

Se svým doprovodem Far Dareis Mai Rand přicházel k rhuideanské střeše Děv. Bílé schody, táhnoucí se po celé šířce vysoké budovy, kde každý stupeň byl krok dlouhý, vedly k silným kanelovaným sloupům deset sáhů vysokým, které v šeru vypadaly černé, ale za dne byly jasně modré. Vnější zdi budovy byly obloženy mozaikovým vzorem z polévaných bílých a modrých kachlí, tvořících na pohled nekonečné spirály. Na obrovském okně z barevných skel přímo nad sloupy byla vidět černovlasá žena tři sáhy vysoká, ve složitém modrém rouše, se zvednutou pravicí v gestu, které mohlo znamenat požehnání, či rozkaz zastavit. Tvář měla klidnou a zároveň vážnou. Ať to byl kdo chtěl, rozhodně to nebyla Aielanka, ne s tak světlou pletí a tmavýma očima. Možná to byla Aes Sedai. Rand si o podpatek vyklepal fajfku a strčil ji do kapsy kabátce, než vykročil do schodů.

Kromě gai’šainů pod střechu Děv nesměl vstoupit žádný muž, žádný muž v žádné držbě v celé Pustině. Náčelník i pokrevní příbuzný některé z Děv klidně mohl zemřít, kdyby se o to pokusil, i když ve skutečnosti by něco takového žádného Aielana ani ve snu nenapadlo. Úplně stejné to bylo ve všech společenstvech, dovnitř směli jen členové toho kterého společenstva a gai’šainové.

Dvě Děvy, stojící na stráži před vysokými bronzovými dveřmi, si prstovou řečí, kterou používaly Děvy, něco rychle sdělily a zadívaly se jeho směrem, jak se tak blížil sloupovím, a pak se na sebe zazubily. Rand by byl moc rád věděl, co si řekly. I v tak suché zemi, jako byla Pustina, se bronz po jisté době potáhl měděnkou, ale gai’šainové je vyleštily, až vypadaly jako nové. Teď byly otevřené dokořán, a dvojice strážkyň se Randovi nijak nesnažila bránit v cestě, když s Adelin a ostatními v patách procházel dovnitř.

Široké chodby s podlahou z bílých dlaždic a veliké místnosti uvnitř byly plné Děv, které posedávaly na barevných poduškách, povídaly si, ošetřovaly zbraně a hrály drápky či dámu nebo tisíc květin, což byla aielská hra, při níž se vytvářely vzory z plochých kamínků s vyřezanými snad stovkami různých znaků. Svým úkolům, čištění, posluhování, spravování a dolévání oleje do lamp nejrůznějších tvarů a velikostí, od kousků z prosté polévané kameniny přes uloupené pozlacené lampy po vysoké stojací lampy, které posbírali po městě, se tu věnovaly zástupy gai’šainů. Ve většině místností pokrývaly podlahu a stěny barevné běhouny a koberce jasných barev tolika vzorů a stylů, kolik bylo běhounů a koberců. Stěny a strop už tak byly pokryty mozaikou zobrazující lesy a řeky a oblohu, které v Pustině nikdy nikdo neviděl.

Mladé či staré, když ho Děvy zahlédly, téměř všechny se usmívaly a některé na něj důvěrně kývly či ho poplácaly po rameni. Jiné na něho volaly a ptaly se, jak se má, jestli jedl, zda by chtěl, aby mu gai’šainové přinesli víno nebo vodu. Rand odpovídal krátce, i když s úsměvem. Má se dobře a nemá hlad ani žízeň. Šel dál, a při řeči ani nezpomalil. Kdyby to udělal, nevyhnutelně by musel zastavit, a na to dnes večer neměl náladu.

Far Dareis Mai si jej jistým způsobem osvojily. Některé se k němu chovaly jako k synovi, jiné jako k bratrovi. Věk s tím však zřejmě neměl nic společného. Ženy s bílými vlasy si s ním mohly nad čajem povídat jako s bratrem, kdežto Děvy o necelý rok starší než on se ujišťovaly, že má správné šaty do vedra venku. Nedalo se tomu nijak vyhnout, ony to prostě dělaly a on nevěděl, jak by je mohl zastavit, leda by proti všem použil jedinou sílu.

Napadlo ho, že by zkusil přimět jiné společenstvo, aby mu opatřilo tělesnou stráž – třeba Shae’en M'taal, Kamenné psy, nebo Aethan Dor, Rudé štíty. Rhuark býval Rudým štítem, než se stal náčelníkem – jenže jaký důvod by mohl udat? Určitě ne pravdu. Pouhá představa, jak to vysvětluje Rhuarkovi a ostatním, ho zneklidňovala. S tím, jaký byl aielský humor, by si dokonce i zatrpklý starý Han polámal smíchy žebra. Vlastně libovolný důvod by byl nejspíš urážkou cti jedné každé Děvy do poslední. Aspoň že se k němu mateřsky chovaly zřídka jinde než pod střechou, kde to neviděl nikdo kromě nich a gai’šainů, kteří moc dobře věděli, že nemají mluvit o tom, co se tady děje. „Děvy,“ řekl kdysi, „ponesou mou čest.“ Všichni si to pamatovali a Děvy na to byly tak pyšné, jako by každé dal trůn. Ale jak se ukázalo, nosily ji způsobem, který si vybraly samy.

Adelin a ostatní čtyři ho opustily a připojily se ke svým kamarádkám, ale když po širokých bílých točitých schodech šplhal do vyšších poschodí, zdaleka nebyl sám. Skoro na každém kroku musel odpovídat na stejné otázky. Ne, nemá hlad. Ano, ví, že si na to vedro ještě nezvykl, a ne, nestrávil příliš mnoho času na slunci. Snášel to všechno trpělivě, ale když se dostal na druhé poschodí nad velkým oknem, vydechl si úlevou. Tady na širokých chodbách ani na schodech vedoucích výš nebyly žádné Děvy ani gai’šainové. Holé stěny a prázdné komnaty zdůrazňovaly nepřítomnost lidí, ale poté, co prošel spodními poschodími, byla samota požehnáním.

Jako ložnici používal komnatu bez oken poblíž středu budovy, jednu z těch mála, co nebyly tak obrovské, i když strop byl pořád dost vysoko, takže místnost byla stejně dlouhá jako vysoká. Rand neměl tušení, k jakému účelu místnost sloužila původně. Mozaika s liánami kolem malého krbu byla jedinou výzdobou. Řekl by, že to byl pokoj pro sluhu, ale pokoje sloužících obvykle nemívaly bronzem okované dveře, jakkoliv prosté, které teď zavřel. Gai’šainové vyleštili kov do matného lesku. Na modrých dlaždicích podlahy leželo poházeno pár polštářů se střapci na sezení a silná matrace na vrstvě vázaných koberců jasných barev na spaní. Na podlaze u „postele“ stál prostý modře polévaný džbán s vodou a tmavozelený hrníček. To bylo všechno, až na dvě stojací lampy se třemi svítidly, které již hořely, a půl sáhu vysokou hromádku knih v rohu. S poněkud unaveným povzdechem si ještě v botách a kabátci lehl na matraci. Ať se přeskládával jak chtěl, pořád to nebylo o moc měkčí, než kdyby ležel na holé podlaze.

Do místnosti pronikal noční chlad, ale Rand se nenamáhal zapálit sušený kravský trus v krbu. Mnohem raději čelil zimě než tomu smradu. Asmodean se mu snažil ukázat jednoduchý způsob, jak udržet pokoj vyhřátý. Jednoduchý, ale člověk neměl sílu jej provádět sám. Jedinkrát, když to Rand zkusil, se probudil uprostřed noci s lapáním po dechu a okraje koberců doutnaly, jak byla rozpálená podlaha. Víckrát to už nezkusil.

Vybral si k přebývání tuto budovu, protože byla celá a poblíž velkého náměstí. Vysoké stropy dávaly pocit chladu i v tom největším denním žáru a silné stěny zaháněly ten nejhorší noční mráz. Tehdy to samozřejmě nebyla střecha Děv. Jednou ráno se prostě vzbudil a zjistil, že tomu tak je. Děvy byly v každém pokoji v prvních dvou poschodích a u dveří stály jejich stráže. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že tuto budovu považují za střechu svého společenstva tady v Rhuideanu, a přesto čekají, že tu on zůstane dál. Ve skutečnosti byly připraveny přesunout střechu kamkoliv, kam by odešel. Proto se musel s kmenovými náčelníky scházet jinde. Podařilo se mu jedině přemluvit Děvy, aby souhlasily, že se budou držet dole a nebudou chodit na poschodí, kde spával. To bylo neustále zdrojem jejich žertů a pobavení. Dokonce ani Car’a’carn není král, připomínal si suše. Už dvakrát se musel přesunout výš, jak počet Děv stoupal. Nepřítomně se snažil vypočítat, kolik se jich ještě může přistěhovat, než bude muset spát na střeše.

To bylo lepší, než si připomínat, jak si nechal Moirain zalézt pod kůži. Nehodlal jí prozradit své plány do dne, kdy se Aielové pohnou. Aes Sedai přesně věděla, jak manipulovat s jeho city, jak ho rozzlobit tak, aby řekl víc, než chtěl. Nikdy jsem se tolik nerozčiloval. Proč je tak těžké se ovládat? No, ona nemohla udělat nic, aby ho zastavila. Rand si to aspoň nemyslel. Musel si prostě pamatovat, že si s ní má dávat pozor. Díky svým rostoucím schopnostem se k ní občas choval neopatrně, ale i když on byl mnohem mnohem silnější, ona toho pořád věděla víc než on i přesto, že ho Asmodean učil.

Jistým způsobem bylo méně důležité, když své plány prozradil Asmodeanovi, než vyjevit své záměry Aes Sedai. Pro Moirain jsem pořád jenom ovčák, kterého může použít k cílům Věže, ale pro Asmodeana jsem jediná větev, které se může držet v záplavě. Zvláštní představa, že nejspíš věří jednomu ze Zaprodanců víc, než mohl důvěřovat Moirain. Ne že by oběma mohl důvěřovat příliš. Asmodean. Jestli ho jeho spojení s Temným ochraňovalo před špínou na saidínu, tak musel existovat i jiný způsob, jak to udělat. Nebo jak ho očistit.

Potíž byla v tom, že než přešli na stranu Stínu, patřili Zaprodanci k nejsilnějším Aes Sedai ve věku pověstí, kdy věci, o nichž se teď Bílé věži ani nesnilo, bývaly zcela běžné. Jestli Asmodean žádný způsob neznal, tak nejspíš žádný ani neexistoval. Musí existovat. Musí tu něco být. Nebudu tu jenom tak sedět a čekat, až se zblázním a zemřu.

To byla čirá hloupost. Proroctví mu určilo schůzku v Shayol Ghulu. Kdy, to nevěděl. Ale po ní už si nebude muset dělat starosti s tím, že zešílí. Zachvěl se a napadlo ho, že by si přece jen měl rozvinout pokrývky.

Zaslechl z chodby tiché kroky a prudce se narovnal. Říkal jsem jim to! Jestli nemůžou...! Žena, která s náručí silných vlněných pokrývek otevřela dveře, nebyla z těch, jež by čekal.

Aviendha se zastavila hned za dveřmi a upřela na něj chladné, modrozelené oči. Byla to víc než jen hezká žena v jeho věku. Než se přednedávnem vzdala oštěpu, aby se mohla stát moudrou, bývala Děvou. Tmavší narudlé vlasy měla pořád kus nad rameny a složený hnědý šátek, aby jí vlasy nepadaly do čela, skoro nepotřebovala. S hnědou loktuší vypadala trochu neohrabaně a nabírané šedé sukně ji zjevně rozčilovaly.

Rand pocítil bodnutí žárlivosti, když spatřil stříbrný náhrdelník, jejž nosila, umnou řádku složitě vypracovaných koleček, každé jiné. Kdo jí ho dal? Sama by si ho nevybrala, nějak neměla šperky zrovna v lásce. Jediný její další šperk byl slonovinový náramek s růžičkami vyřezanými do nejmenších podrobností. Ten jí dal sám a nebyl si jist, zda mu to již odpustila. V každém případě od něj bylo hloupé na ni žárlit.

„Neviděl jsem tě už deset dní,“ poznamenal. „Myslel jsem, že mi tě moudré uvážou na ruku, jakmile zjistí, že jsem je vytlačil ze svých snů.“ Asmodeana dost pobavilo, že je to první věc, kterou se chtěl Rand naučit, a potom byl zoufalý kvůli tomu, jak dlouho mu trvalo, než se to naučil.

„Musím se sama učit, Rande al’Thore.“ Bude jednou z toho mála moudrých, které umějí usměrňovat. To bylo součástí jejího výcviku. „Nejsem jedna z těch vašich mokřinských žen, co postávají kolem, aby ses na ně mohl podívat, kdykoliv se ti zachce.“ Přesto, že znala Egwain, a vlastně taky Elain, měla podivně pokřivený názor na to, čemu říkala mokřinské ženy, a vlastně na mokřiňany jako celek. „Nepotěšilo je, cos udělal.“ Myslela tím Amys, Bair a Melain, tři snílky moudrých, které ji učily a snažily se ho hlídat. Aviendha smutně potřásla hlavou. „A zvlášť je nepotěšilo, že jsem ti prozradila, že chodí ve tvých snech.“

Rand na ni zazíral. „Tys jim to řekla? Ale tys mi přece nic neprozradila. Uhodl jsem to sám a nakonec bych k tomu došel stejně, i kdyby sis nenechala nic uklouznout. Aviendho, ony mi řekly, že ve svých snech dokážou mluvit s lidmi. Od toho už to byl jenom krůček."

„Ty bys chtěl, abych se znectila ještě víc?“ Hlas měla docela vyrovnaný, ale očima by dokázala zapálit oheň v krbu. „Neznectím se kvůli tobě ani kvůli žádnému jinému muži! Ukázala jsem ti stopu, kterou jsi mohl sledovat, a nebudu svou hanbu popírat. Měla jsem tě nechat zmrznout.“ S tím mu hodila pokrývky na hlavu.

Rand je stáhl a položil stranou na matraci, zatímco se snažil vymyslet, co by měl říci. Zase ji’e’toh. Ta žena byla plná trnů jako planá růže. Údajně měla za úkol učit ho aielským zvykům, ale Rand znal její skutečné pověření, měla ho špehovat pro moudré. Ať už Aielové spojovali se špehováním jakkoliv velkou hanbu, na moudré se to zřejmě nevztahovalo. Věděly, že to ví, ale zdálo se, že jim to hlavu nedělá, a dokud byly ochotné nechat věci tak, jak byly, byl on ochoten to nechat plavat taky. Například Aviendha nebyla příliš dobrý špeh. Skoro nikdy se nesnažila něco vyzvědět a její vlastní výbušná povaha jí překážela v tom, aby ho rozzlobila nebo ho donutila, aby se cítil provinile, jako to dělala Moirain. Navíc mu byla občas její společnost opravdu příjemná, když zapomněla vystrčit drápky. Aspoň věděl, koho Amys a ostatní poslaly, aby na něj dohlížel. Kdyby to nebyla ona, byl by to někdo jiný, a on by musel pořád přemýšlet kdo. Kromě toho si s ním nikdy nedávala pozor.

Mat, Egwain, dokonce i Moirain se na něj občas dívali očima, které viděly Draka Znovuzrozeného, nebo alespoň nebezpečného muže, jenž může usměrňovat. Kmenoví náčelníci a moudré viděli Toho, jenž přichází s úsvitem, muže, jemuž proroctví předpověděla, že Aiely zlomí jako suché větévky. Pokud se ho přímo nebáli, stejně s ním zacházeli jako s červenou zmijí, s níž museli žít. Ať už Aviendha viděla cokoliv, nikdy jí to nebránilo, aby byla kousavá, kdykoliv se k tomu rozhodla, což dělala většinu času.

Docela zvláštní uklidnění, ale ve srovnání s tím ostatním ho to stejně uklidňovalo. Chyběla mu. Dokonce natrhal květy z nějakých trnitých rostlin vyskytujících se v okolí Rhuideanu – prsty si rozpíchal do krve, než si uvědomil, že by mohl použít jedinou sílu – a poslal jí je, snad půltucetkrát. Děvy květiny odnesly osobně, místo aby poslaly gai’šainy. Ona mu samozřejmě nikdy ani nepoděkovala.

„Děkuju,“ řekl nakonec a sáhl na pokrývky. Vypadaly jako docela bezpečný námět. „V noci jich tady asi nemůžeš mít nikdy dost.“

„Enaila mě požádala, abych ti je donesla, když zjistila, že jsem tě sem přišla navštívit.“ Rty se jí zachvěly, jak se málem pobaveně usmála. „Hodně sester oštěpu si dělalo starosti, že by ti nemuselo být dost teplo. Jsem tady, abych se přesvědčila, že si na noc zapálíš oheň. Včera v noci jsi to neudělal.“

Rand cítil, jak mu rudnou tváře. Věděla to. No, musela to vědět, že? Ty zatracené Děvy jí už možná neříkaly úplně všechno, ale taky se před ní nenamáhaly něco skrývat. „Proč bys mě měla chodit navštěvovat?“

K jeho překvapení zkřížila ruce na prsou a dvakrát přešla pokojem, než se zastavila a zlobně se na něj zamračila. „Tohle nebyl všimný dar,“ obvinila ho a zamávala náramkem. „To jsi přiznal sám.“ Pravda, i když měl dojem, že by mu byla klidně schopná vrazit nůž mezi žebra, kdyby to neuznal. „Byl to prostě jenom hloupý dárek od muže, který neví a ani se nestará o to, co moje – co by si mohly sestry oštěpu pomyslet. No, tohle taky nemá žádný význam.“ Vytáhla cosi z váčku a hodila to na matraci vedle něj. „To ruší dluh mezi námi.“

Rand zvedl předmět, který mu hodila, a obrátil ho v dlaních. Přezka k opasku ve tvaru draka, dobrá zdobená ocel vykládaná zlatem. „Děkuju. Je to nádherné, Aviendho, a ty nemusíš splácet žádné dluhy.“

„Jestli to nevezmeš jako splátku dluhu,“ pravila dost pevně, „tak to zahoď. Najdu něco jiného, abych ti dluh splatila. Je to jenom tretka.“

„Těžko tretka. Tohle jsi musela nechat vyrobit.“

„Nemysli si, že to něco znamená, Rande al’Thore. Když jsem... se vzdala oštěpu, oštěpy, nůž –“ nepřítomně pohladila opasek, kde mívala zavěšený nůž s dlouhou čepelí – „dokonce i hroty šípů mi moudré sebraly a daly kováři, aby z toho vyrobil prosté dárky. Většinu jsem rozdala kamarádkám, ale moudré mě přinutily vyjmenovat tři muže a tři ženy, které nejvíc nenávidím, a nařídily mi, abych každému dala dar, který jsem vlastnoručně vyrobila ze svých zbraní. Bair říká, že to učí pokoře.“ S rovnými zády, zamračená, odsekávající každé slovo, vypadala a mluvila jako cokoliv, jen ne jako pokorná žena. „Tak si nemysli, že to něco znamená.“

„Nic to neznamená,“ řekl Rand a smutně kývl. Ne že by opravdu chtěl, aby to něco znamenalo, ale docela by ho potěšilo, kdyby si mohl myslet, že v něm začíná vidět přítele. Byla to naprostá hloupost, žárlit. Rád bych věděl, kdo jí to dal? „Aviendho? Já byl jeden z těch, které tolik nenávidíš?“

„Ano, Rande al’Thore.“ Náhle mluvila ochraptěle. Na chvíli se odvrátila, zavřela oči a otřásla se. „Nenávidím tě z celého srdce. Nenávidím. A vždycky budu.“

Nenamáhal se ptát proč. Jednou se jí zeptal, proč ho nemá ráda, a ona mu málem utrhla nos. Ale neřekla mu to. Tohle však bylo zřejmě víc než nechuť, na niž ostatně často zapomínala. „Jestli mě opravdu nenávidíš,“ řekl váhavě, „požádám moudré, aby mi jako učitelku poslaly někoho jiného.“

„Ne!“

„Ale jestli –“

„Ne!“ Pokud něco, bylo její odmítnutí tentokrát ještě ohnivější. Ruce si dala v bok a začala vysvětlovat, jako by mu chtěla každé slovo zarazit hluboko do srdce. „I kdyby mi moudré dovolily přestat, mám toh, závazek a povinnost ke své skoro-sestře Elain na tebe dohlížet. Ty patříš jí, Rande al’Thore. Jí a žádné jiné ženě. Pamatuj si to.“

Rand málem rozhodil rukama. Aspoň mu tentokrát nepopisovala, jak Elain vypadá bez šatů. Na některé aielské zvyky se zvykalo hůř než na jiné. Občas ho napadlo, jestli se s Elain na tom „dohlížení“ dohodly. Nemohl tomu uvěřit, avšak ženy, které nebyly Aielanky, byly často stejně divné. Víc než o tomhle uvažoval rovněž o tom, před kým ho Aviendha asi měla chránit. – Kromě Děv a moudrých se na něj aielské ženy dívaly, jako by byl z poloviny ztělesněné proroctví, a tudíž vůbec ne z masa a krve, a z poloviny, jako by byl odporný had, který se dostal mezi děti. Moudré byly skoro stejně hrozné jako Moirain, když přišlo na to, aby udělal, co chtějí ony, a na Děvy nechtěl raději ani pomyslet. Všechno ho to dohánělo k zuřivosti.

„Teď mě poslouchej. Párkrát jsem Elain políbil a myslím, že se jí to líbilo stejně jako mně, ale nejsem zaslíbený žádné ženě. Nejsem si ani jistý, že to ode mě ještě chce.“ V rozmezí několika hodin mu napsala dva dopisy. – V jednom ho nazývala nejdražším světlem svého srdce, než přešla k oslovení, z nichž mu zahořely uši, kdežto ve druhém mu vynadala do chladnokrevných ničemů, psala, že už ho nechce nikdy vidět, a pak ho strhala víc, než to kdy dokázala Aviendha. Ženy byly rozhodně zvláštní. „A stejně nemám čas uvažovat o ženách. Jediné, co mám v hlavě, je sjednocení Aielů, dokonce i Shaidů, když to půjde. Chci –“ Se zasténáním se odmlčel, neboť do místnosti se za cinkám šperků vevlnila poslední žena, kterou by čekal, se stříbrným podnosem a karafou s vínem z foukaného skla a dvěma stříbrnými pohárky.

Průsvitné červené hedvábí, které měla Isendra ovinuté kolem hlavy, nijak nezakrývalo bledou krásu jejího srdčitého obličeje. Dlouhé tmavé vlasy a tmavé oči nemohly patřit žádné Aielance. Plné, našpulené rty měla vyzývavě zvlněné – dokud nezahlédla Aviendhu. Pak se její úsměv vytratil do něčeho ošklivého. Kromě šálu měla na sobě ještě tucet či víc náhrdelníků ze zlata a slonoviny, některé se zasazenými perlami nebo leštěnými drahokamy. Obě zápěstí jí tížilo stejně tolik náramků a kolem kotníků měla snad ještě víc nákotníčků. To bylo všechno. Nic jiného na sobě neměla. Rand se přinutil upírat jí oči pouze na obličej, ale i tak ho začaly pálit tváře.

Aviendha vypadala jako bouřkový mrak připravený metat blesky a Isendra jako žena, která právě zjistila, že ji chtějí zaživa uvařit v kotli. Rand si přál, aby právě teď byl v Jámě smrti nebo kdekoliv jinde, jen ne tady. Přesto se zvedl. Bude mít větší autoritu, když se na ně bude dívat svrchu, a ne obráceně. „Aviendho,“ začal, ale ona si ho nevšímala.

„S tím tě někdo poslal?“ zeptala se studeně.

Isendra otevřela ústa a bylo na ní jasně vidět, že hodlá zalhat, ale pak polkla a špitla: „Ne.“

„Byla jsi před tímhle varována, sordo.“ Sorda byl druh krysy, podle Aielů zvlášť poťouchlé a naprosto k ničemu. Jejich maso tak páchlo, že je kočky jen málokdy sežraly, když už nějakou zabily. „Adelin si myslela, že tě to posledně poučilo.“

Isendra sebou trhla a zakymácela se, jako by chtěla omdlít.

Rand se sebral. „Aviendho, jestli ji sem někdo poslal nebo ne, na tom nezáleží. Mám trochu žízeň, a když už byla tak laskavá a přinesla mi víno, měl bych jí za to snad poděkovat.“ Aviendha se chladně podívala na dva pohárky a zvedla obočí. Rand se zhluboka nadechl. „Neměla by být trestaná jen za to, že mi donesla něco k pití.“ Dával si dobrý pozor, aby se sám na podnos nepodíval. „Polovina Děv pod střechou se musí ptát, jestli –“

„Děvy ji chytily, když kradla Děvám, Rande al’Thore.“ Aviendžin hlas byl ještě studenější, než když mluvila k druhé ženě. „Už tak ses do záležitostí Far Dareis Mai zapletl příliš hluboko, víc, než by ti měly dovolit. Dokonce ani Car’a’carn nemůže mařit spravedlnost. Do toho tobě nic není.“

Rand se zamračil – a nechal to být. Ať už jí Děvy provedly cokoliv, Isendra si to určitě zasloužila. Nejen kvůli tomuhle. Vstoupila do Pustiny s Hadnanem Kadere, ale Kadere ani nepípl, když ji Děvy chytily za to, že ukradla šperky, jež teď byly to jediné, co měla povoleno nosit. Rand jen s velkým úsilím zabránil tomu, aby ji poslaly do Shary svázanou jako kůzle nebo aby ji nahou vypravily k Dračí stěně s jedním měchem vody. Když ji viděl, jak prosí o slitování, když si uvědomila, co Děvy zamýšlejí, nemohl se držet stranou. Jednou zabil ženu, ženu, která chtěla zabít jej, ale ta vzpomínka ho pořád pálila. Nemyslel si, že to někdy dokáže znovu, i kdyby byl v sázce jeho život. Pěkná hloupost, když Zaprodankyně nejspíš prahnou po jeho krvi, i něčem víc, ale tak to bylo. A když sám nemohl zabít ženu, jak by mohl zůstat stranou, když měla nějaká žena zemřít? I kdyby si to zasloužila?

To byla ta potíž. V každé zemi západně od Dračí stěny by Isendra jistě skončila na šibenici nebo u katova špalku za to, co o ní věděl. O ní a o Kaderem a nejspíš většině kupcových mužů, pokud ne o všech. Byli to temní druzi. A on je nemohl odhalit. Oni ani netušili, že to ví.

Pokud by byl některý z nich odhalen jako temný druh... Isendra to snášela, jak nejlépe dokázala, protože i sloužit a muset chodit nahá bylo lepší než být svázaná na rukou a na nohou a ponechaná na slunci, ale jakmile by je dostala do rukou Moirain, žádný z nich by nesmlčel. Aes Sedai neměly s temnými druhy o nic větší slitování než ostatní. Ona by jim zakrátko rozvázala jazyky. A Asmodean také přibyl do Pustiny s kupeckými povozy. Pokud Kadere a ostatní věděli, tak to byl jen další temný druh, i když temný druh s velkou mocí. Nepochybně si mysleli, že přijal službu u Draka Znovuzrozeného proto, že k tomu měl rozkazy od někoho ještě výše postaveného. Aby si udržel svého učitele, aby Moirain zabránil zabít je oba, což by nejspíš udělala, jakmile by to zjistila, musel Rand jejich tajemství zachovat.

Naštěstí se nikdo neptal, proč Aielové kupce a jeho muže tak pečlivě hlídají. Moirain si myslela, že je to jen obvyklé podezíravé chování Aielů k cizincům v Pustině, ještě zesílené tím, že jsou v Rhuideanu. Musela použít všechnu svou výmluvnost, aby Aiely přesvědčila, že nechali Kadereho a jeho vozy přijet do města. Podezření bylo na místě. Rhuark a ostatní náčelníci by nejspíš postavili stráže, i kdyby je o to Rand nepožádal. A Kadere byl zřejmě docela spokojený, že nemá mezi žebry oštěp.

Rand neměl tušení, jak tuhle situaci vyřeší. Nebo jestli vůbec může. Byla to pěkná šlamastyka. V příbězích kejklířů bývali v takových kleštích jedině zloduši.

Jakmile si byla Aviendha jistá, že se do toho nebude dál plést, obrátila svou pozornost zpátky k druhé ženě. „Smíš tu to víno nechat."

Isendra půvabně poklekla a se zvláštním výrazem na tváři položila podnos vedle matrace. Randovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že se snaží na něj usmát tak, aby to Aielanka neviděla.

„A teď zaběhneš za první Děvou, kterou najdeš,“ pokračovala Aviendha, „a řekneš jí, cos udělala. Běž, sordo!“ Isendra s kvílením a lomením rukama za hlasitého chřestění různých šperků vyběhla z komnaty. Jakmile byla venku, Aviendha se prudce obrátila na Randa. „Ty patříš Elain! Nemáš právo snažit se svádět jiné ženy, a tuhle obzvlášť ne!“

„Tuhle?“ Rand zalapal po dechu. „Ty myslíš, že já –? Věř mi, Aviendho, i kdyby to byla poslední ženská na světě, pořád bych se od ní držel tak daleko, jak bych stačil utíkat.“

„To říkáš jen tak.“ Aviendha si odfrkla. „Sedmkrát ji zmrskali – sedmkrát! – za to, že se ti snažila vnutit do postele. Nebyla by takhle vytrvalá, kdyby se jí nedostalo povzbuzení. Čelí spravedlnosti Far Dareis Mai, a dokonce ani Car’a’carn do toho nemá co mluvit. Ber to jako dnešní lekci v našich zvycích. A pamatuj, že patříš mé skoro-sestře!“ Aniž by ho nechala něco k tomu říci, odkráčela s takovým výrazem, až Randa napadlo, že Isendra možná nepřežije, jestli ji Aviendha chytí.

Rand si dlouze vydechl, zvedl se a odnesl podnos s vínem do rohu místnosti. Nehodlal se napít ničeho, co mu přinesla Isendra.

Sedmkrát se ke mně snažila dostat? Musela zjistit, že se za ni přimluvil. Podle jejího způsobu uvažování to nepochybně znamenalo, že když byl ochoten tohle udělat kvůli zastřenému pohledu a úsměvu, co byl asi ochoten udělat pro víc? Zachvěl se při tom pomyšlení, stejně jako z rostoucího chladu v místnosti. To by měl v posteli mnohem raději štíra. Jestli se Děvám nepodaří ji přesvědčit, mohl by jí prozradit, co o ní ví. To by mělo ukončit všechny její plány.

Sfoukl lampy a stále v botách a plně oblečen si potmě vlezl na matraci a chvíli kolem sebe hmatal, až konečně našel pokrývky, které si přes sebe přetáhl. Bez ohně tušil, že do rána bude Aviendze opravdu vděčný. Nastavit ochrany z vláken ducha, které chránily jeho sny před vpádem, už bylo skoro automatické, ale když to dělal, tiše se pro sebe pochechtával. Mohl si zalézt do postele a pak s pomocí síly sfouknout lampy. Právě tyto prosté věci ho nikdy nenapadlo dělat s pomocí jediné síly.

Chvíli jen tak ležel a čekal, až teplo jeho těla vyhřeje pokrývky. Jak mohlo být to stejné místo tak rozpálené přes den a tak studené v noci, to nedokázal pochopit. Zasunul ruku pod kabátec a na boku nahmátl zpola zhojenou jizvu. Ta rána, ta, kterou ani Moirain nemohla pořádně vyléčit, bylo to, co ho nakonec zabije. Byl si tím jist. Jeho krev na kamenech Shayol Ghulu. Tak to stálo v proroctvích.

Ne dneska v noci. Dneska v noci na to nebudu myslet. Mám ještě trochu času. Ale jestli je teď možné proříznout zámky nožem, drží pořád dost pevně...? Ne. Ne dneska v noci.

Pod pokrývkami začalo být trochu tepleji a on se obrátil a marně se snažil najít pohodlnější polohu. Měl jsem se umýt, řekl si ospale. Egwain nejspíš teď byla v teplém potním stanu. Polovinu času, když jeden použil, snažila se s ním dovnitř dostat hrstka Děv – a málem se smíchy válely po zemi, když trval na tom, aby zůstaly venku. Už tak bylo dost špatné, že se musel svlékat a oblékat v páře.

Konečně přišel spánek a s ním bezpečně strážené sny, bezpečné před moudrými i všemi ostatními. Ale nestrážené před jeho vlastními myšlenkami. Neustále mu do nich vpadaly tři ženy. Isendra to nebyla, kromě jedné krátké noční můry, jež ho málem probudila. Střídavě se mu zdálo o Elain, Min a Aviendze, střídavě i dohromady. Jedině Elain se na něj kdy podívala jako na muže, ale všechny tři ho viděly jako to, kým byl, a ne čím byl. Kromě té noční můry byly všechny sny příjemné.

5

Mezi moudrými

Stojíc co nejblíž malému ohýnku uprostřed stanu se Egwain pořád třásla, když nalévala vodu z velké čajové konvice do hluboké mísy s modrými pruhy. Stáhla bočnice stanu, ale vrstvami barevných koberců na zemi dovnitř stále pronikal chlad a všechno teplo ohně jako by vyletovalo ven kouřovým otvorem uprostřed střechy stanu, takže dole zůstával jen zápach hořícího kravského trusu. Málem jí cvakaly zuby.

Pára, stoupající z vody, již začínala řídnout. Egwain na chvíli sáhla po saidaru a usměrnila pramínek ohně, aby vodu zase ohřála. Amys nebo Bair by se nejspíš vykoupaly ve studené vodě, i když ony vlastně používaly potní lázně. No tak nejsem tak tvrdá jako ony. Nevyrostla jsem v Pustině. Nemusím zmrznout k smrti a umývat se ve studené vodě, když nechci. Cítila se provinile, když kostkou levandulí navoněného mýdla, zakoupeného u Hadnana Kadereho, mydlila kousek látky. Moudré jí sice nikdy neřekly, aby dělala něco jiného, ale jí to přesto připadalo jako podvádění.

Propustila pravý zdroj a lítostivě si povzdechla. I když se třásla zimou, tiše se zasmála nad vlastní hloupostí. Ta nádhera, být naplněna jedinou silou, úžasným prouděním života a vnímáním, byla nebezpečná. Čím víc jste ze saidaru táhly, tím víc jste chtěly vytáhnout, a bez sebeovládání jste nakonec vytáhly víc a buď jste zemřely, nebo samy sebe utišily. A to rozhodně nebylo k smíchu.

To je jedna z tvých největších chyb, poučovala sama sebe odhodlaně. Vždycky chceš zvládnout víc, než bys měla. Měla ses umýt studenou vodou. To by tě naučilo sebeovládání. Jenže toho bylo tolik k učení, a občas jí připadalo, že i celý život je příliš krátký, aby se to naučila. Její učitelky byly pořád tak opatrné, ať už to byly moudré nebo Aes Sedai ve Věži. Bylo těžké držet se zpátky, když věděla, že je v mnoha směrech předčí. Dokážu víc, než si ony uvědomují.

Zasáhl ji závan mrazivého vzduchu a rozvířil po stanu kouř z ohně, a ženský hlas pravil: „Zlíbí-li se ti –“

Egwain nadskočila a pronikavě vyvřískla, než ze sebe dostala: „Zavři to!“ Musela se rukama chytit za ramena, aby přestala tancovat. „Jdi dovnitř nebo ven, ale zavři to!“ Všechna ta námaha, aby to tu ohřála, a teď měla od hlavy k patě husí kůži!

Bíle oděná žena se po kolenou vsunula do stanu a stáhla za sebou stanovou chlopeň. Oči měla sklopené a ruce poddajně složené. To stejné by byla udělala, i kdyby ji Egwain udeřila, místo aby na ni křičela. „Zlíbí-li se ti,“ zopakovala tiše, „moudré mě poslaly, abych tě přivedla do potního stanu.“

Egwain, jež si zrovna přála, aby se mohla postavit přímo do ohně, zasténala. Světlo spal Bair a její umíněnost! Kdyby nebylo bělovlasé moudré, byly by teď v pokojích ve městě, místo ve stanech na okraji města. Mohla jsem mít pokoj se skutečným ohništěm. A dveřmi. Byla ochotná se vsadit, že Rand nemusí snášet lidi, neustále se courající dovnitř, kdykoliv se jim zachce. Rand zatracený Drak al’Thor luskne prsty a Děvy skáčou jako služtičky. Sázím se, že mu našly i skutečnou postel, místo matrace na zemi. Byla si jistá, že mu každou noc připravují horkou koupel. Děvy mu nejspíš tahají do pokojů horkou vodu. Sázím se, že mu dokonce našly i měděnou koupací vanu.

Amys a dokonce i Melain byly ochotné na Egwaininy návrhy přistoupit, ale Bair si dupla, a ony se podvolily jako gai’šainky. Egwain usoudila, že když Rand přináší tolik změn, Bair se chce držet starých způsobů, jak jen to půjde, ale přála si, aby si ta žena vybrala něco jiného, v čem bude neústupná.

Na odmítnutí nebylo ani pomyšlení. Slíbila moudrým, že zapomene, že je Aes Sedai – což bylo snadné, protože jí nebyla – a udělá přesně to, co jí řeknou. To byla ta těžší část. Byla z Věže dost dlouho, aby se znovu stala vlastní paní. Ale Amys jí naprosto jasně řekla, že chození ve snu je nebezpečné, i když víte, co děláte, a pak vlastně mnohem nebezpečnější. Kdyby neposlechla v bdělém světě, nemohly by jí věřit, že poslechne ve snu, a tuto zodpovědnost na sebe nechtěly brát. A tak plnila úkoly spolu s Aviendhou, přijímala tresty, jak nejlépe zvládala, a skočila, kdykoliv Amys, Melain nebo Bair řekly žába. Obrazně řečeno. Žádná z nich žábu v životě neviděla. Ne že by ode mne chtěly něco víc, než abych jim přinesla čaj. Ne, dneska večer je řada na Aviendze.

Malou chvíli uvažovala o tom, že si natáhne punčochy, ale nakonec se jenom sehnula a nazula si boty. Pevné boty, vhodné do Pustiny. Docela se jí stýskalo po hedvábných střevíčcích, které nosívala v Tearu. „Jak se jmenuješ?“ zeptala se ve snaze být společenská.

„Cowinda,“ zazněla pokorná odpověď.

Egwain si povzdechla. Snažila se s gai’šainy spřátelit, ale oni nikdy neodpovídali. Sluhové byli jedna z věcí, na které si nikdy neměla možnost zvyknout, i když gai’šainové nebyli tak úplně sluhové. „Tys byla Děva?“

Rychlý ohnivý záblesk tmavomodrých očí jí prozradil, že se nezmýlila, ale žena oči zase rychle sklopila. „Jsem gai’šainka. Předtím a potom není teď, a jenom teď existuje.“

„Ale z kterého jsi klanu a kmene?“ Na tohle obvykle nebylo třeba se ptát ani gai’šainů.

„Sloužím moudré Melain z klanu Jhirad Goshien Aielů.“

Egwain, která se snažila vybrat si mezi dvěma plášti, mezi pevným, z hnědého sukna, a modrým, z prošívaného hedvábí, který si koupila od Kadereho – kupec vyprodával všechno, co měl na vozech, aby měl místo pro Moirainin náklad, a za slušné ceny – se zarazila a na ženu se zamračila. To nebyla správná odpověď. Slyšela tuhle bezútěšnost, která některé gai’šainy občas přemáhala. Když skončil jejich rok a den, prostě odmítli sundat bílý šat. „Kdy ti vyprší čas?“ zeptala se tedy Egwain.

Cowinda se přikrčila ještě víc, skoro se na kolenou choulila. „Jsem gai’šainka.“

„Ale kdy se budeš moct vrátit ke svýmu klanu, do vlastní držby?“

„Jsem gai’šainka,“ oznámila žena ochraptěle vázaným koberečkům před očima. „Jestli se ti ta odpověď nelíbí, potrestej mě, ale jinou odpověď ti dát nemůžu.“

„Nebuď labuť,“ napomenula ji Egwain ostře. „A narovnej se. Nejsi ropucha.“

Bíle oděná žena okamžitě poslechla, posadila se na paty a podřízeně čekala na další rozkaz. K tomu krátkému vzplanutí jako by nikdy nedošlo.

Egwain se zhluboka nadechla. Ta žena se se svou bezútěšností smířila. Byla to hloupost, ale nic, co Egwain řekne, to nemůže změnit. A stejně, už měla být na cestě do potního stanu, a ne se tu vybavovat s Cowindou.

Při vzpomínce na studený průvan zaváhala. Ledový závan způsobil, že dva velké bílé květy, spočívající v mělké misce, se zpola zavřely. Pocházely z rostliny zvané segade, s tučným, kožnatým stonkem bez listů, který se ježil trny. Ráno narazila na Aviendhu, která je držela v dlaních a dívala se na ně. Aielanka sebou trhla, když ji spatřila, a potom je vtiskla Egwain do rukou, řkouc, že je utrhla pro ni. Egwain usoudila, že v Aviendze zůstalo dost z Děvy, aby nechtěla přiznat, že se jí líbí květiny. I když občas zahlédla některou z Děv, jak má ve vlasech nebo na kabátci květinu.

Snažíš se to odložit, Egwain z al’Vereů. Teď se přestaň chovat jako hloupá husička! Jsi stejně bláznivá jako Cowinda. „Veď mě,“ nařídila ženě, a měla právě tak dost času přehodit si přes nahé tělo vlněný plášť, když Cowinda odhrnula stanovou chlopeň a vykročila do mrazivé noci.

Nad hlavou jim zářily hvězdy jako jiskřivé tečky v temnotě a měsíc ve třetí čtvrti byl jasný. Tábor moudrých tvořil shluk dvou tuctů nízkých hromádek necelých sto kroků od místa, kde jedna z rhuideanských dlážděných ulic náhle končila v tvrdém, rozpukaném jílu a kamení. V měsíčním světle město vypadalo jako prapodivné útesy a skaliska. Každý stan měl stažené chlopně a ve vzduchu se mísil kouř z hořících ohňů a vůně připravovaného jídla.

Ostatní moudré sem chodily skoro denně na schůzky, ale noci trávily u vlastních klanů. Některé teď dokonce přespávaly v Rhuideanu. Bair ovšem ne. Tohle bylo nejblíž, jak byla Bair ochotna k městu přijít. Kdyby tam nebyl Rand, bezpochyby by trvala na tom, aby se utábořily v horách.

Egwain si oběma rukama pevně přidržovala plášť a šla, jak nejrychleji dokázala. Pod okraj pláště zalézaly ledové chomáčky a zastudily pokaždé, když holýma nohama oděv rozhrnula. Cowinda simusela vykasat bílé roucho nad kolena, aby se udržela v čele. Egwain doprovod gai’šainky vlastně nepotřebovala, ale protože ji poslaly, aby ji přivedla, byla by zahanbena a možná uražena, kdyby jí Egwain nedovolila jít s sebou. Zatínajíc zuby, aby jí necvakaly, si Egwain přála, aby se ta žena rozběhla.

Potní stan vypadal jako každý jiný, nízký, široký, s chlopněmi staženými až k zemi, jen kouřový otvor byl uzavřen. Opodál dohořel oheň, takže zbyly jen žhavé uhlíky rozsypané na několika kamenech o velikosti lidské hlavy. Nebylo dost světla, aby byla pořádně vidět malá hromádka ve stínu vedle vchodu do stanu, ale Egwain věděla, že to jsou úhledně složené ženské šaty.

Zhluboka se nadechla mrazivého vzduchu, spěšně skopla boty, spustila na zem plášť a málem po hlavě se vrhla do stanu. Chvíle chladu, než se za ní zavřela stanová chlopeň, a pak ji obklopilo parné vedro a vymáčklo z ní pot, který jí na těle okamžitě vytvořil lesklou vrstvu, zatímco ona ještě lapala po dechu a třásla se.

Tři moudré, které ji učily chodit ve snu, seděly a bez zájmu se potily, vlhké vlasy jím visely až do pasu. Bair rozmlouvala s Melain, jejíž zelenooká a zlatovlasá krása tvořila dost ostrý protiklad k ošlehané tváři a chomáčkům dlouhých bílých vlasů starší ženy. Amys měla také bílé vlasy – nebo spíš tak světle plavé, že vypadaly jako bílé – ale staře nevypadala. Ona a Melain mohly usměrňovat – což dokázalo jen málo moudrých – a bylo na ní něco z bezvěkosti Aes Sedai. Moirain, vedle ostatních zdánlivě útlá a malá, také vypadala nevzrušeně, i když se jí po světlé pleti řinul pot a tmavé vlasy měla potem připlácnuté k hlavě, a majestátně odmítala vzít na vědomí, že na sobě nemá ani nitku. Moudré používaly tenké zakřivené kousky bronzu, nazývané staera, k tomu, aby ze sebe seškrábaly pot a celodenní špínu.

Aviendha, celá zpocená, dřepěla uprostřed stanu vedle velkého černého kotle s rozpálenými, začouzenými kameny a opatrně, za pomocí kleští přendala poslední kámen z malého kotlíku do velkého. Když skončila, našplíchala na kameny vodu z vědra, čímž vznikla další pára. Kdyby páry příliš ubylo, dostala by přinejmenším ostře vyhubováno. Až se příště moudré sejdou v potním stanu, bude řada na Egwain, aby se starala o kameny.

Egwain se opatrně posadila se zkříženýma nohama vedle Bair – místo vrstev koberců tu byla jen kamenitá půda, nepříjemně horká, hrbolatá a mokrá – a šokovaně si uvědomila, že Aviendha byla nedávno ztřískána proutkem. Když si Aielanka opatrně sedala na své místo vedle Egwain, činila tak s tváří stejně kamennou, jako byla půda ve stanu, přese všechno však sebou maličko trhla.

To bylo něco, co Egwain nečekala. Moudré vyžadovaly tvrdou disciplínu – dokonce tvrdší, než panovala ve Věži, což vyžadovalo nějakou dřinu – ale Aviendha pracovala na tom, aby se naučila usměrňovat, s pochmurným odhodláním. Nemohla chodit ve snu, ale rozhodně věnovala stejně tolik úsilí tomu, aby vstřebala každičkou kapku umění moudrých, jako kdy věnovala výuce v zacházení se zbraněmi jako Děva. Jistě, poté, co přiznala, že Randovi vyzradila, že moudré sledují jeho sny, nechaly ji tři dny strávit kopáním jako člověk hlubokých jam a jejich opětovným zasypáváním, ale to byl jeden z těch mála případů, kdy Aviendha překročila meze. Amys a druhé dvě ji často Egwain předhazovaly jako příklad pokorné poslušnosti a správného přístupu, až Egwain občas chtěla vřískat, i když byla Aviendha její kamarádka.

„Dala sis s příchodem na čas,“ podotkla Bair nevrle, když Egwain ještě nesměle hledala pohodlnější posezení. Hlas měla slabý a vetchý, ale také pevný jako železo. Dál si škrábala paže staerou.

„Mrzí mě to,“ řekla Egwain. Tak, to by mělo být dost pokorné.

Bair si odfrkla. „Za Dračí stěnou jsi Aes Sedai, ale tady jsi jenom žačka, a žačky se neopožďují. Když pošlu pro Aviendhu, nebo ji pro něco pošlu, tak utíká, i kdybych chtěla jenom špendlík. Rozhodně by ti neuškodilo, kdybys ji aspoň napodobovala.

Egwain, celá rudá, se pokusila dodat svému hlasu poddajnost. „Pokusím se, Bair.“ To bylo poprvé, kdy moudrá obě dívky srovnávala před ostatními. Egwain mrkla na Aviendhu a překvapilo ji, že se tváří zamyšleně. Občas si přála, aby její „skoro-sestra“ nebyla vždycky tak dobrým příkladem.

„To děvče se to naučí, Bair, nebo taky ne,“ řekla podrážděně Melain. „O pohotovosti ji můžeš poučovat později, jestli to bude ještě potřebovat.“ Byla sice jen o deset či dvanáct let starší než Aviendha, ale obvykle mluvila, jako by měla pod sukněmi bodlák. Možná seděla na ostrém kameni. Pokud ano, určitě by si nepřesedla. Očekávala by, že se pohne kámen. „Říkám ti znovu, Moirain Sedai, že Aielové půjdou za Tím, jenž přichází s úsvitem, ne za Bílou věží.“

Egwain očividně měla pochopit, o čem se tu mluví, během řeči.

„Je možné,“ prohlásila Amys vyrovnaným hlasem, „že Aielové budou znovu sloužit Aes Sedai, ale ten čas ještě nepřišel, Moirain Sedai.“ Na chvíli se přestala oškrábávat a klidně se na Aes Sedai zadívala.

Přijde to. Egwain si tím byla jistá, když teď Moirain poznala, že některé moudré mohou usměrňovat. Aes Sedai budou cestovat Pustinou, aby nalezly dívky, které je to možné naučit, a zcela jistě se taky pokusí odvést každou moudrou s touto schopností do Věže. Kdysi si dělala starosti, že moudré budou zastrašovány a pokořovány, odvlékány do Věže i proti své vůli. Aes Sedai nikdy nenechaly žádnou ženu, která mohla usměrňovat, běhat příliš dlouho volně mimo Věž. Už si ale starosti nedělala, i když moudré občas ano. Amys a Melain se silou vůle vyrovnaly snadno každé Aes Sedai, jak ostatně neustále dokazovaly s Moirain. A Bair by nejspíš dokázala přimět i Siuan Sanche, aby skákala skrz obruč, a Bair dokonce ani nemohla usměrňovat.

Co se toho týkalo, Bair ani nebyla moudrou s nejsilnější vůlí. Tato čest náležela ještě starší ženě, Sorilee z klanu Jarra Chareen Aielů. Moudrá z držby Shende uměla usměrňovat méně než většina novicek, ale na pochůzku si mohla poslat stejně snadno moudrou jako gai’šainku. A ony šly. Ne, nebyl důvod znepokojovat se kvůli tomu, že by někdo mohl zastrašovat moudré.

„Je pochopitelné, že chceš ochránit vaše země,“ připojila se Bair, „ale Rand al’Thor nás očividně nehodlá vést na trestnou výpravu. Nikomu, kdo se podvolí Tomu, jenž přichází s úsvitem, a Aielům, nebude ublíženo.“ Tak o tohle šlo. Ovšem.

„Mně nedělají starosti jenom životy nebo země.“ Moirain si královským gestem prstem otřela pot z čela, ale hlas měla skoro stejně stísněný jako Melain. „Jestli to dovolíte, bude to pohroma. Roky plánování teď mají přinést ovoce, a on to všechno hodlá zničit.“

„Plány Bílé věže,“ řekla Amys tak klidně, jako by souhlasila. „Ty plány s námi nemají nic společného. My, a ostatní moudré, musíme zvážit, co je správné pro Aiely. Dohlédneme na to, aby Aielové dělali to, co je nejlepší pro Aiely.“

Egwain napadlo, co by na to řekli kmenoví náčelníci. Jistě, často si stěžovali, že se moudré pletou do záležitostí, jež jim nepřináležejí, tak je to snad příliš nepřekvapí. Náčelníci všichni byli tvrdohlaví, avšak inteligentní muži, jenže Egwain tušila, že proti spojeným silám moudrých mají asi takovou šanci, jako vesnická rada u nich doma proti ženskému kroužku.

Tentokrát ale měla Moirain pravdu.

„Jestli Rand –“ začala Egwain, ale Bair ji ostře zarazila.

„Poslechneme si, co nám chceš říct, později, děvče. To, že znáš Randa al’Thora, je jistě cenné, ale teď mlč a poslouchej, dokud nebudeš vyzvána, abys promluvila. A přestaň se tvářit mrzutě, jinak ti podám jarmankový čaj.“

Egwain se zamračila. Úcta k Aes Sedai, i když to byla úcta mezi sobě rovnými, se nevztahovala na žačku, i když o ní věřily, že je Aes Sedai. Pro všechny případy však držela jazyk za zuby. Bair byla schopná ji poslat pro pytlíky s bylinami a nařídit jí, aby si ten neuvěřitelně hořký čaj uvařila sama. Neměl žádný léčivý účinek, moudré ho používaly proti mrzutosti a nevrlosti či čemukoliv, co se jim snad znelíbilo, což čaj léčil pouhou svou chutí. Aviendha ji na uklidněnou poplácala po rameni.

„Myslíš, že to pro Aiely taky nebude pohroma?“ Muselo být těžké mluvit chladně jako zimní potok, když jste se od hlavy k patě leskly sraženou párou a vlastním potem, ale Moirain to očividně žádné potíže nedělalo. „Bude to aielská válka znovu dokola. Budete zabíjet a pálit a loupit ve městech, zrovna jako jste to dělali předtím, dokud proti sobě neobrátíte každého muže i ženu do jednoho.“

„Pětina nám patří, Aes Sedai,“ prohlásila Melain a odhodila si dlouhé vlasy přes rameno, aby si mohla staerou očistit hladké rámě. I když měla vlasy splihlé párou, leskly se jí jako hedvábí. „Nebereme si víc dokonce ani od zabijáků stromů.“ Pohled, který vrhla na Moirain, byl příliš uhlazený, aby v něm nebyl skryt žádný význam. Věděly, že je Cairhieňanka. „Vaši králové a královny si berou stejně tolik na daních.“

„A až se státy obrátí proti vám?“ trvala stále na svém Moirain. „V aielské válce vás spojené státy zahnaly zpátky. To se může a určitě také stane zas, s velkými ztrátami na životech na obou stranách.“

„Nikdo z nás se nebojí smrti, Aes Sedai,“ sdělila jí Amys s mírným úsměvem, jako by něco vysvětlovala dítěti. „Život je sen, z něhož se všichni musíme probudit, než budeme moci snít znovu. Kromě toho, pod Janduinem překročily Dračí stěnu jen čtyři kmeny. Tady už jich je šest, a ty tvrdíš, že Rand al’Thor hodlá vzít všechny kmeny.“

„Rhuideanské proroctví říká, že nás zlomí.“ Jiskra v Melaininých zelených očích mohla patřit Moirain, nebo tam snad byla proto, že moudrá nebyla tak klidná, jak se tvářila. „Co záleží na tom, jestli to bude tady, nebo za Dračí stěnou?“

„Kvůli vám ztratí podporu každého státu západně od Dračí stěny,“ tvrdila Moirain. Vypadala klidná jako vždy, ale ostří v jejím hlase prozrazovalo, že by od minuty mohla žvýkat kamení. „On musí mít jejich podporu!“

„Má podporu aielského národa,“ řekla jí Bair tím křehkým, nepoddajným hlasem. Každé slovo zdůraznila mávnutím tenkou kovovou čepelkou. „Kmeny nikdy neměly stát, ale on z nás teď učiní jeden národ.“

„Nepomůžeme ti, abys ho od toho odvrátila, Moirain Sedai,“ dodala Amys stejně pevným hlasem.

„Nyní nás můžeš opustit, Aes Sedai, zlíbí-li se ti,“ řekla Bair. „Probraly jsme to, co sis přála prohovořit, stejně jako to, co jsme chtěly prohovořit my.“ Bylo to pronesenou zdvořile, ale přesto ji tím moudrá vlastně vyhodila ze stanu.

„Odejdu,“ opáčila Moirain, znovu samá chladná vyrovnanost. Mluvila, jako by to byl její nápad, její rozhodnutí. Touto dobou již byla zvyklá, že moudré neustále zdůrazňují, že nespadají pod pravomoc Věže. „Musím vyřídit jiné záležitosti.“

To musela být určitě pravda. Nejspíš to bylo něco, co se týkalo Randa. Egwain věděla, že se nemá ptát. Kdyby jí to Moirain chtěla říci, byla by jí to řekla, a pokud ne... Pokud ne, dostalo by se jí jen nějaké kluzké poznámky, jíž by se Aes Sedai opět vyhnula pravdě, nebo by jí Moirain prostě hrubě sdělila, že jí do toho nic není. Moirain věděla, že „Egwain Sedai ze zeleného adžah“ je podvod. Na veřejnosti tuto lež snášela, ale jinak dávala Egwain jasně najevo, kde je její pravé místo, kdykoliv se jí zlíbilo.

Jakmile Moirain odešla v závanu studeného vzduchu, promluvila Amys. „Aviendho, nalej čaj.“

Mladá Aielanka sebou překvapeně trhla a dvakrát otevřela ústa, než ze sebe vypravila: „Musím ho teprv uvařit.“ S tím po čtyřech vyběhla ze stanu. Druhý závan větru zvenčí rozvířil páru.

Moudré si vyměnily pohledy, které byly skoro stejně překvapené jako ten Aviendžin. Aviendha vždycky prováděla i ty nejtěžší úkoly dobře, i když ne vždycky s úsměvem. Něco jí muselo dělat velké starosti, když zapomněla na něco takového, jako uvařit čaj. Moudré vždycky chtěly čaj.

„Víc páry, holka,“ podotkla Melain.

Egwain si náhle uvědomila, že když je Aviendha pryč, platí to jí. Spěšně chrstla na kameny další vodu a usměrnila do kamenů a do kotle víc tepla, až slyšela, jak kameny praskají a kotlík sám žhnul jako hranice. Aielové možná byli zvyklí skákat z vedra, že se člověk málem vařil ve vlastní šťávě, do mrazu, ale ona ne. Vyvalila se hustá oblaka horké páry a zaplnila stan. Amys pochvalně kývla. S Melain mohly samozřejmě vidět záři saidaru, i když ona sama ne. Melain se jen dál škrábala staerou.

Egwain propustila pravý zdroj, znovu se posadila, naklonila se k Bair a špitla: „Udělala Aviendha něco špatně?“ Nevěděla, jak by se cítila Aviendha, ale neviděla žádný důvod, proč ji uvádět do rozpaků, byť by to bylo za jejími zády.

Bair žádné takové ohledy neměla. „Myslíš ty pruhy?“ opáčila normálním hlasem. „Přišla za mnou a řekla, že dneska dvakrát zalhala, i když nechtěla prozradit v čem a komu. Byla to samozřejmě její vlastní věc, pokud nezalhala moudré, ale ona tvrdila, že její čest vyžaduje, aby bylo splněno toh.“

„Ona tě požádala, abys...“ Egwain zalapala po dechu, ale větu nedokázala dokončit.

Bair kývla, jako by to vůbec nebylo neobvyklé. „Dala jsem jí pár navíc, že mě s tím otravovala. Kdyby se jednalo o ji, neměla by povinnosti ke mně. Kvůli tomu jejímu takzvanému lhaní by si nejspíš kromě Far Dareis Mai nikdo jiný hlavu nedělal. Děvy, dokonce i bývalé Děvy, jsou občas potrhlé jako muži.“ Amys se na ni vážně podívala, což bylo jasně vidět i v husté páře. Jako Aviendha, Amys také bývala Far Dareis Mai, než se dala k moudrým.

Egwain nikdy nepotkala Aiela, který by se kvůli ji’e’toh nechoval potrhle, tedy podle jejího názoru. Ale tohle! Aielové byli skoro stejně šílení jako blázni za Dračí stěnou.

Bair očividně pustila celou záležitost z hlavy. „V Trojí zemi je víc Ztracených, než se pamatuju,“ prohlásila k přítomným. Tak Aielové vždycky říkali Cikánům, Tuatha’anům.

„Prchají před potížemi za Dračí stěnou.“ Opovržení bylo v Melainině hlase zcela nepřehlédnutelné.

„Slyšela jsem,“ začala pomalu Amys, „že někteří z těch, kteří utekli po čase bezútěšnosti, se dali ke Ztraceným a požádali, aby je přijali.“ Následovalo dlouhé ticho. Všechny už věděly, že Tuatha’ani mají stejné předky jako ony, že se odtrhli, než Aielové překročili Páteř světa a vstoupili do Pustiny, ale to spíš jen zvýšilo jejich nechuť.

„On přináší změnu,“ zašeptala Melain drsně do páry.

„Myslela jsem, že se změnama, co přináší, jste se už smířily,“ podotkla Egwain a do hlasu se jí vkradl soucit. Muselo být velice těžké vědět, že celý váš život stojí na pokraji propasti. Zpola čekala, že jí některá z žen znovu řekne, aby držela jazyk za zuby, ale žádná to neudělala.

„Smířily,“ řekla Bair, jako by to slovo zkoušela. „Lepší by bylo říct, že to snášíme, jak nejlépe dokážeme.“

„On pozměňuje všechno.“ Amys mluvila ustaraně. „Rhuidean. Ztracení. Bezůtěšnost a vyslovení toho, co nemělo být vyřčeno.“ Moudré – vlastně všichni Aielové – měly pořád problémy o tom mluvit.

„Děvy se kolem něj shlukly, jako by za víc vděčily jemu než svým vlastním klanům,“ dodávala Bair. „Poprvé vůbec dovolily muži vstoupit pod střechu Děv.“ Amys se chvíli tvářila, jako by chtěla něco dodat, ale cokoliv věděla o vnitřních záležitostech Far Dareis Mai, nepodělila se o to s nikým než s těmi, které také bývaly Děvami oštěpu.

„Náčelníci už nám nenaslouchají tak jako dřív,“ zamumlala Melain. „Oh, naše rady si žádají jako vždycky – nestali se z nich úplní hlupáci – ale Bael už mi neprozradí, co řekl Randu al’Thorovi. Řekne, že se musím zeptat Randa al’Thora, a ten mi zase řekne, ať se zeptám Baela. S Car’a’carnem nic nenadělám, ale s Baelem... vždycky to býval umíněný chlap, co mě dokázal pěkně rozčílit, ale teď je to úplný vrchol. Občas mám chuť ho přetáhnout po hlavě holí.“ Amys a Bair se zachechtaly, jako by to byl mimořádně dobrý vtip. Nebo se třeba chtěly zasmát, aby na nějakou chvíli zapomněly na ty změny.

„S takovým mužem můžeš udělat jenom tři věci,“ chichotala se Bair. „Držet se od něj dál, zabít ho nebo si ho vzít za muže.“

Melain ztuhla a opálený obličej jí zrudl. Egwain měla chvíli dojem, že zlatovlasá moudrá vypustí slova rozpálenější, než byla její tvář. Pak kousavý závan ohlásil návrat Aviendhy, nesoucí tepaný stříbrný podnos se žlutě polévanou čajovou konvicí a jemnými šálečky ze zlatého porcelánu Mořského národa a kameninovou nádobkou s medem.

Když nalévala, otřásla se – nepochybně se venku ani nenamáhala něco přes sebe přehodit – a spěšně kolem podávala šálky a med. Sobě a Egwain samozřejmě nalila teprve tehdy, když jí Amys řekla, že smí.

„Víc páry,“ řekla Melain. Mrazivý vzduch jako by ji zchladil. Aviendha odložila svůj šálek nedotčený a po čtyřech dolezla pro naběračku, očividně se snažíc napravit své opomenutí s čajem.

„Egwain,“ začala Amys usrkávajíc čaj, „jak by Rand al’Thor vzal to, kdyby ho Aviendha požádala, aby mohla spát v jeho spací komnatě?“ Aviendha ztuhla s naběračkou v ruce.

„V jeho –?“ Egwain zalapala po dechu. „Něco takovýho po ní nemůžete žádat! To nesmíte!“

„Holka hloupá,“ zamumlala Bair. „Nežádáme ji, aby s ním sdílela pokrývky. Ale bude si to myslet, když ho požádá? Dovolí to vůbec? Muži jsou i v tom nejlepším případě zvláštní stvoření, a on nebyl vychován mezi námi, tudíž je o to zvláštnější.“

„Něco takovýho by si rozhodně nepomyslel,“ vyplivla Egwain, a pak pomaleji dodala, „teda podle mě by si to nemyslel. Ale není to správný. Prostě není!“

„Žádám vás, abyste toto po mně nevyžadovaly,“ řekla Aviendha mnohem pokornějším tónem, než by kdy Egwain uvěřila, že se na něj vzmůže. Trhanými pohyby cákala vodu na kameny a pára zase zhoustla. „Za poslední dny jsem se docela hodně naučila, když jsem nemusela trávit tolik času s ním. Neboť jste dovolily Egwain a Moirain Sedai, aby mě učily usměrňovat, učím se ještě rychleji. Ne že by mě učily lépe než vy, samozřejmě,“ dodala chvatně, „ale chci se učit.“

„I tak se budeš učit,“ prohlásila Melain. „Nebudeš s ním muset zůstávat pořád. Pokud se tomu budeš věnovat, tvoje výuka se příliš nezpomalí. Když spíš, tak stejně nestuduješ.“

„To nemůžu,“ mumlala Aviendha s hlavou skloněnou nad naběračkou. Hlasitěji a pevněji pak dodala: „Neudělám to.“ Zvedla hlavu a oči měla jako modrozelený oheň. „Nebudu tam, až si znovu do svých pokrývek zavolá tu protivnou a vlezlou Isendru.“

Egwain spadla brada. „Isendra!“ Viděla – a z celého srdce s tím nesouhlasila – jak ji Děvy nutily chodit nahou, ale tohle! „Nemůžeš myslet vážně, že by –“

„Mlčet!“ štěkla Bair, a znělo to jako prudké prásknutí bičem. Modrýma očima mohla v té chvíli osekávat kámen. „Obě! Obě jste ještě mladé, ale i Děvy by měly vědět, že muži se umějí chovat jako hlupáci, zvláště když nejsou svázáni se ženou, která by je vedla.“

„Jsem ráda,“ prohodila Amys suše, „když vidím, že už své city tak pevně neovládáš, Aviendho. Děvy jsou stejně hloupé jako muži, když na to přijde. Dobře se na to pamatuji a stále mě to uvádí do rozpaků. Povolit si city na chvíli zamlží úsudek, ale držet je stále pevně zpátky jej zamlžuje vždy. Jen si dej pozor, ať je nepouštíš příliš často, nebo tehdy, když je lepší dobře je ovládat.“

Melain se na rukou předklonila, až se zdálo, že pot, kanoucí z její tváře, musí padat do horkého kotle. „Znáš svůj osud, Aviendho. Staneš se moudrou, která bude jak silná, tak bude mít velké pravomoci, a ještě víc. Již v sobě tu sílu máš. Provedla tě první zkouškou a provede tě i touto.“

„Moje čest,“ začala Aviendha ochraptěle, ale polkla a nemohla pokračovat. Krčila se tam, choulila se kolem naběračky, jako by obsahovala čest, kterou chtěla chránit.

„Vzor nevidí ji’e’toh,“ řekla jí Bair, pokud vůbec, tak jen s náznakem soucitu. „Jen to, co se musí stát, a co se stane. Muži a Děvy se snaží vzpírat osudu, přestože je jasné, co vzor tká, i přes jejich námahu, ale ty již nejsi Far Dareis Mai. Musíš se naučit na osudu jezdit. Jenom když se poddáš vzoru, můžeš začít trochu ovládat běh svého vlastního života. Když budeš bojovat, vzor tě stejně přinutí, a ty zažiješ jen bídu tam, kde jsi místo toho mohla zažít uspokojení.“

Egwain to velice připomínalo to, co ji samotnou učily ohledně jediné síly. Než ovládnete saidar, musíte se mu nejdřív podvolit. Bojujte, a on se na vás vrhne, zahltí vás. Podvolte se a jemně ho veďte, a on udělá, co budete chtít. To však nevysvětlovalo, proč chtěly, aby Aviendha udělala něco takového. – Zeptala se na to a znovu dodala: „Není to správný.“

Místo odpovědi Amys pronesla: „Odmítne ji Rand al’Thor přijmout? Nemůžeme ho nutit.“ Bair a Melain se na Egwain dívaly stejně napjatě jako Amys.

Nehodlaly jí říci proč. Bylo snazší přinutit kámen promluvit než dostat něco z moudré proti její vůli. Aviendha si v mrzutém odevzdání upřeně prohlížela palce u nohou. Věděla, že moudré dosáhnou toho, co chtějí, tak nebo tak.

„Já nevím,“ odpověděla Egwain pomalu. „Neznám ho tak dobře jako dřív.“ Litovala toho, ale přihodilo se příliš mnoho věcí, tedy kromě toho, že si uvědomila, že ho miluje jen jako bratra. Její výcvik, ve Věži stejně jako tady, změnil věci stejně tolik jako to, že se on stal tím, čím byl teď. „Kdybyste mu daly dobrý důvod, tak možná. Myslím, že má Aviendhu rád.“ Mladá Aielanka si těžce povzdechla, aniž však zvedla zrak.

„Dobrý důvod,“ odfrkla si Bair. „Když jsem byla malá, každý muž by byl nesmírně šťastný, kdyby o něj nějaká mladá žena projevila takový zájem. Sám by jí zašel natrhat květiny na svatební věneček.“ Aviendha sebou trhla a na moudré se zamračila se stopou staré vznětlivosti. „No, přijdeme na důvod, který může přijmout dokonce i někdo, kdo byl vychován v mokřinách.“

„Je to ještě několik nocí, než se máme sejít v Tel’aran’rhiodu,“ řekla Amys. „Tentokrát s Nyneivou.“

„Ta se mohla hodně naučit,“ přisadila si Bair, „kdyby nebyla tak umíněná.“

„Do té doby máš noci volné,“ pravila Melain. „Totiž, leda by ses do Tel’aran’rhiodu vydala bez nás.“

Egwain tušila, co přijde. „Ovšemže ne,“ řekla jim. Bylo to jen trošičku. O maličko víc a ony by na to určitě přišly.

„Dokázalas najít buď Nyneiviny, nebo Elaininy sny?“ zeptala se Amys. Ledabyle, to tedy ano.

„Ne, Amys."

Najít něčí sny bylo mnohem těžší než vstoupit do Tel’aran’rhiodu, světa snů, zvláště když byl dotyčný hodně daleko. Bylo to snazší, čím blíž jste byli a čím bližší vám byla sledovaná osoba. Moudré pořád trvaly na tom, aby do Tel’aran’rhiodu nevstupovala přinejmenším s jednou z nich, ale sny někoho jiného mohly být svým způsobem skoro stejně nebezpečné. V Tel’aran’rhiodu ovládala sebe i věci okolo z velké míry sama, pokud se ovšem některá z moudrých nerozhodla převzít kontrolu. Události v Tel’aran’rhiodu ovládala Egwain stále víc a víc, ale pořád se žádné z moudrých, s dlouhou zkušeností, nemohla rovnat. Ale ve snu někoho jiného jste byli součástí jeho snu. Chtělo to hodně, abyste se nechovali tak, jak snílek chtěl, abyste nebyli takoví, jak vás snílek bral, a přesto to občas nefungovalo. Moudré byly velmi opatrné, když sledovaly Randovy sny, a nikdy do nich nevstoupily úplně. I tak trvaly na tom, aby se to Egwain naučila. Když už ji měly naučit chodit ve snu, hodlaly ji naučit všemu, co uměly.

Egwain se zrovna nezdráhala, ale když ji párkrát nechaly cvičit, na sobě a jednou na Rhuarkovi, byla to velmi poučná zkušenost. Moudré dokonale zvládaly své vlastní sny, takže to, co se tam dělo – aby jí ukázaly nebezpečí, jak tvrdily – bylo všechno jejich práce, ale skutečným šokem pro ni bylo, že ji Rhuark vidí jen jako malou holku, asi jako své mladší dcery. A její vlastní kontrola se zachvěla na jediný osudný okamžit. Pak nebyla o moc víc než dítě. Pořád se na toho muže nemohla podívat, aniž by si vzpomněla, jak dostala panenku, že tak pilně studuje. A že ji potěšil jak dárek, tak jeho pochvala. Musela přijít Amys a odvést ji, jak si tam tak spokojeně hrála. Že to věděla Amys, bylo již tak dost špatné, ale Egwain tušila, že aspoň něco si pamatuje i Rhuark.

„Musíš to zkoušet dál,“ řekla Amys. „Máš sílu se s nimi spojit, ať už jsou jak chtějí daleko. A neuškodí ti, když zjistíš, jak tě vidí ony.“

Tím si právě Egwain nebyla jistá. Elain byla kamarádka, ale Nyneiva bývala v Emondově Roli vědmou po většinu Egwainina dospívání. Tušila, že Nyneiviny sny by byly horší než Rhuarkovy.

„Dnes v noci budu spát mimo stany,“ pokračovala Amys. „Ne moc daleko. Měla bys mě snadno najít, jestli to zkusíš. Nebude-li se mi o tobě zdát, ráno si o tom promluvíme.“

Egwain potlačila zasténání. Amys ji zavedla do Rhuarkova snu – sama zůstala jen na chviličku, jen na tak dlouho, aby se ujistila, že ji Rhuark stále vidí nezměněnou, jako mladou ženu, kterou si vzal – a moudré s ní vždycky byly ve stejném stanu, když to zkoušela.

„No,“ prohlásila Bair a zamnula si ruce, „slyšely jsme, co jsme potřebovaly slyšet. Vy ostatní můžete zůstat, jestli chcete, ale připadám si už dost čistá, abych mohla jít do pokrývek. Nejsem tak mladá, jako vy ostatní.“ Mladá nebo ne, nejspíš by každou z nich uštvala a zbytek cesty donesla.

Jak se Bair zvedala, promluvila Melain a, což bylo na ni dost zvláštní – váhala. „Potřebuju... Musím tě požádat o pomoc, Bair. A tebe, Amys.“ Starší žena se znovu posadila a obě s Amys se na Melain vyčkávavě zadívaly. „Já... chci vás požádat, abyste za mě promluvily s Dorindhou.“ Poslední slova vyhrkla. Amys se široce usmála a Bair se nahlas zahihňala. Aviendha zřejmě také pochopila a překvapilo ji to, ale Egwain netušila, oč jde.

Pak se Bair zasmála: „Tys vždycky tvrdila, že manžela nepotřebuješ, ani nechceš. Já pochovala tři, a další by mi nevadil. Jsou moc užiteční, když je v noci zima.“

„Žena může změnit názor.“ Melain měla hlas dost pevný, ale zradil ji temný ruměnec na tvářích. „Já prostě nemůžu od Baela odejít a nemůžu ho dokonce ani zabít. Jestli mě Dorindha přijme jako sestru-ženu, upletu svatební věneček a položím ho Baelovi k nohám.“

„Co když na něj šlápne, místo aby ho přijal?“ chtěla vědět Bair. Amys se zvrátila dozadu, smála se a plácala se do stehen.

Egwain si nemyslela, že by to hrozilo, ne při tom, jak Aielové dodržovali své zvyky. Jestli se Dorindha rozhodne přijmout Melain za svou sestru-ženu, Bael do celé věci nebude mít moc co mluvit. Už ji vlastně ani nešokovalo, že muž může mít dvě ženy. Tedy ne úplně. Jiné země znamenají jiné zvyky, připomínala si pevně. Nikdy se neodvážila zeptat, ale velice dobře věděla, že mohou být i aielské ženy se dvěma manželi. Byli to velmi zvláštní lidé.

„Žádám vás, abyste v tomto jednaly jako moje první sestry. Myslím, že mě má Dorindha docela ráda.“

Jakmile Melain pronesla tato slova, veselí druhých žen se změnilo v cosi jiného. Stále se smály, ale teď ji objímaly a říkaly, jak jsou kvůli ní šťastné a jak si s Baelem povede skvěle. Přinejmenším Amys a Bair braly Dorindžin souhlas za předem daný. Všechny tři odcházely v objetí a stále se smály a hihňaly jako malé holčičky. Předtím ovšem neopomněly Egwain a Aviendze povědět, aby upravily stan.

„Egwain, může žena ve tvé zemi přijmout sestru-ženu?“ zeptala se Aviendha, když jakýmsi klackem stahovala chlopeň z kouřového otvoru.

Egwain si přála, aby právě tohle nechala až naposled. Horka ve stanu začalo okamžitě ubývat. „To já nevím,“ řekla a rychle sbírala šálky a misky s medem. Na podnos přidala také staery. „Ale nemyslím. Možná kdyby byly hodně dobré kamarádky,“ dodala spěšně. Nemělo smysl očerňovat aielské zvyky.

Aviendha jenom zavrčela a začala tahat za postranní chlopně.

Když se Egwain škrábala ven, zuby jí cvakaly stejně hlasitě, jako chřestily šálky a bronzové čepelky na podnose. Moudré se oblékaly pomalu, jako by to byla vlahá noc a ony ve spacích komnatách v některé držbě. Bíle oděná postava, přízračná v měsíčním světle, jí odebrala podnos, a Egwain začala spěšně hledat svůj plášť a boty. Nikde mezi zbylými kusy oděvu na zemi nebyly.

„Nechala jsem ti odnést věci do stanu,“ poznamenala Bair zavazujíc si tkanice na blůze. „Ještě je nebudeš potřebovat.“

Egwain pokleslo srdce. Poskakujíc na místě poplácávala se rukama v marné snaze udržet se v teple. Aspoň jí neřekly, aby přestala. Náhle si uvědomila, že bílá postava odnášející podnos byla příliš vysoká dokonce i na aielskou ženu. Zaťala zuby a zamračila se na moudré, kterým zřejmě bylo lhostejné, jestli při svém poskakování zmrzne. Aielankám možná nezáleželo na tom, jestli je nějaký muž zahlédne bez šatů, přinejmenším když to byl gai’šain, ale jí to rozhodně jedno nebylo!

Po chvíli se k nim připojila i Aviendha, a když ji tu viděla skákat, jen zůstala stát, aniž by se namáhala hledat vlastní šatstvo. Zima na ni na pohled neměla větší vliv než na moudré.

„Teď,“ pokračovala Bair upravujíc si loktuši na ramenou. „Ty, Aviendho, jsi nejen umíněná jako muž, ale nedokážeš si ani zapamatovat prostý úkol, který jsi dělala již mnohokrát. Ty, Egwain, jsi stejně umíněná, a navíc si pořád myslíš, že se můžeš zdržovat ve stanu, když tě zavoláme. Doufejme, že když padesátkrát oběhnete tábor, zmírní to vaši umíněnost, pročistí mysl a připomene, jak odpovídat na zavolání či provádět úkoly. Tak sebou hněte.“

Aviendha se beze slova rozběhla k okraji tábora a obratně se vyhýbala tmou zahaleným stanovým provazům. Egwain váhala jen chviličku, než ji následovala. Aielanka klusala dost pomalu, aby ji mohla dohonit. Noční vzduch mrazil a popraskaný ztvrdlý jíl pod nohama byl stejně studený, a navíc ji pukliny chytaly za prsty. Aviendha běžela s naprostou lehkostí.

Když dorazily k posledním stanům a zahnuly k jihu, Aviendha prohodila: „Víš, proč tolik studuju?“ Ani zima, ani tělesná námaha se jí v hlase nijak neprojevily.

Egwain se třásla tak silně, že skoro nemohla ani mluvit. „Ne. Proč?“

„Protože Bair a ostatní vždycky poukazují na tebe a říkají mi, jak snadno se učíš, jak ti nikdy nemusejí nic vysvětlovat dvakrát. Říkají, že bych měla být víc jako ty.“ Úkosem se na Egwain podívala a Egwain zjistila, že se při běhu také chichotá. „To je jen část. Věci, které se učím dělat...“ Aviendha zavrtěla hlavou a i v měsíčním světle byl zřejmý její údiv. „A samotná síla. Nikdy jsem se takhle necítila. Tak živá. Cítím tu nejslabší vůni, nejmenší záchvěv vzduchu.“

„Je nebezpečné se toho držet příliš dlouho nebo příliš silně,“ podotkla Egwain. Běh ji trošičku zahřál, i když se pořád chvílemi třásla. „Říkala jsem ti to a vím, že moudré ti to říkaly taky.“

Aviendha si jen odfrkla. „Myslíš, že bych se bodla do nohy oštěpem?“

Chvíli běžely mlčky.

„Opravdu Rand?“ ozvala se nakonec Egwain. Zima neměla nic společného s tím, jaké měla potíže ta slova ze sebe dostat. Vlastně se začala zase potit. „Totiž... s Isendrou?“ Nedokázala se přinutit, aby se vyjádřila jasněji.

Nakonec Aviendha pomalu pronesla: „Nemyslím, že by to udělal.“ Mluvila rozzlobeně. „Ale proč by riskovala bití, kdyby o ni neprojevil žádný zájem? Je to změkčilá mokřiňanka, která chce, aby muži chodili za ní. Viděla jsem, jak se na ni dívá, i když se to snažil zakrýt. Rád se na ni dívá.“

Egwain napadlo, jestli i ji její přítelkyně považuje za změkčilou mokřiňanku. Nejspíš ne, jinak by nebyly přítelkyněmi. Ale Aviendha si nikdy nedávala pozor na to, že by snad mohla někoho ranit. Asi by ji překvapilo, kdyby zjistila, že Egwain se vůbec může cítit ublížená.

„Díky tomu, jak ji Děvy nutí se oblíkat,“ připustila Egwain jaksi váhavě, „by se na ni podíval každý muž.“ Připomněla si, že je venku bez jediné nitky, klopýtla a málem upadla, jak se kolem sebe nervózně rozhlížela. Kam až dohlédla, byla noc pustá. Dokonce i moudré již byly ve svých stanech. V teple pod pokrývkami. Egwain se sice potila, ale kapky potu jako by zmrzly ve chvíli, kdy se objevily.

„On patří Elain,“ prohlásila Aviendha ohnivě.

„Připouštím, že vašim zvykům úplně nerozumím, ale naše nejsou stejné jako vaše. On není s Elain zasnoubený.“ Proč ho bráním? To jeho by měli zřezat! Ale poctivost ji přiměla mluvit dál. „Dokonce i vaši aielští muži mají právo říct ne, když se jich zeptáte.“

„Ty a ona jste skoro-sestry, jako jsme ty a já,“ namítla Aviendha a na chvíli zpomalila. „Copak jsi mě nežádala, abych ho pro ni hlídala? Copak nechceš, aby ho měla?“

„Ovšemže chci. Pokud on chce ji.“ To nebyla tak docela pravda. Chtěla, aby se Elain dostalo veškerého možného štěstí, jak už byla zamilovaná do Draka Znovuzrozeného, a zkusí všechno snad krom toho, aby Randa svázala na rukou a na nohou, aby zařídila, že Elain dostane, co chce. Vlastně možná zkusí úplně všechno, bude-li to třeba. Tím si přiznala ještě něco jiného. Aielské ženy byly mnohem otevřenější, než k čemu se kdy ona dokáže přimět. „Jinak by to nebylo správný.“

„On patří jí,“ prohlásila Aviendha umanutě.

Egwain si povzdechla. Aviendha prostě nechtěla pochopit jiné zvyky, než byly ty její. Aielanka byla stále šokována, že Elain nechce požádat Randa, aby si ji vzal, že tuto otázku vůbec může položit muž. „Jsem si jistá, že moudré zítra přijdou k rozumu. Nemůžou tě nutit spát v mužský ložnici.“

Druhá žena se na ni podívala s čirým úžasem. Na chvíli ji její půvab opustil a ona si na nerovné zemi ukopla palec. To přineslo několik kleteb, při nichž by Kadereho vozkové se zájmem nastražili uši – a Bair by sáhla po jarmance – ale běh nezpomalila. „Nechápu, proč tě to tak rozčiluje,“ podotkla, když doklela. „Při mnoha nájezdech jsem spala vedle muže, dokonce jsme se občas kvůli teplu dělili o pokrývky, když byla v noci zima, ale tobě vadí, že mám spát tři sáhy od něj. Je tohle taky nějaký váš zvyk? Všimla jsem si, že se nikdy nekoupeš v potním stanu s muži. Ty Randu al’Thorovi nevěříš? Nebo nevěříš mně?“ Ke konci jí hlas klesl do ustaraného šepotu.

„Ovšemže ti věřím,“ namítala Egwain ohnivě. „A jemu taky. To jenom...“ Odmlčela se, nebyvší si jistá, jak má pokračovat. Aielský smysl pro to, co bylo správné, byl občas přísnější než ten, s nímž vyrůstala, ale v jiných věcech by Aielové dokázali, že by i členky ženského kroužku u nich doma váhaly mezi tím, zda mají omdlít nebo sáhnout po silné holi. „Aviendho, jestli se to nějak týká tvé cti...“ Tohle byla ošidná půda. „Když to moudrým vysvětlíš, určitě tě nebudou nutit jednat proti tvé cti.“

„Není co vysvětlovat,“ opáčila druhá žena bezvýrazně.

„Vím, že tomu vašemu ji’e’toh moc nerozumím...“ začala Egwain a Aviendha se zasmála.

„Ty říkáš, že nerozumíš, Aes Sedai, ale přesto podle toho žiješ.“ Egwain litovala, že i Aviendze musí lhát – bylo těžké Aviendhu přimět, aby ji oslovovala prostě Egwain, a občas jí to uklouzlo – ale jestli to mělo vydržet, musela se té lži držet dál. „Ty jsi Aes Sedai, a dost silná, abys přemohla Amys i Melain dohromady,“ pokračovala Aviendha, „ale řekla jsi, že budeš poslouchat, a tak drhneš kotlíky, když řeknou drhni kotlíky, a běháš, když řeknou běhej. Možná neznáš ji’e’toh, ale řídíš se jím.“

Samozřejmě to nebylo úplně to stejné. Egwain skřípala zuby a dělala, co jí řekly, jen proto, že to byl jediný způsob, jak se naučit chození ve snu, a to se ona chtěla naučit, naučit se to všechno chtěla víc než co jiného. Vůbec si myslet, že by mohla žít podle toho hloupého ji’e’toh, byla prostě pitomost. Dělala, co musela, a jedině tehdy a proto, že to musela.

Vracely se k místu, odkud začaly. Když Egwain došlápla na pomyslnou čáru, poznamenala: „Tohle je první,“ a běžela dál temnotou, kde kromě Aviendhy nebylo nikoho vidět a nikdo by nemohl prozradit, ani kdyby se rovnou vrátila do stanu. Aviendha by to neřekla, ale Egwain ani na okamžik nenapadlo, aby se zastavila, než dokončí padesáté kolečko.

6

Průchody

Rand se probudil do naprosté temnoty a chvíli jen ležel pod pokrývkami a snažil se přijít na to, co ho probudilo. Muselo to něco být. A nebyl to sen. Učil v něm Aviendhu plavat v tůňce v Luhu doma ve Dvouříčí. Bylo to něco jiného. Pak to přišlo znovu, jako slabý závan ohavné nakažliviny, vkrádající se do místnosti pode dveřmi. Nebyl to vlastně zápach, spíš pocit něčeho nesprávného, ale tak to bylo cítit. Pach, jako něco mrtvého, co už týden leží ve stojaté vodě. Pak se to znovu vytratilo, ale tentokrát ne úplně.

Rand odhodil pokrývky, vstal a pak se zahalil saidínem. Uvnitř prázdnoty, naplněn jedinou silou, cítil, jak se jeho tělo chvěje, ale zima byla na nějakém jiném místě, než kde se nacházel on. Opatrně otevřel dveře a vyšel ven. – Oblouky oken po obou stranách chodby dovnitř vnikalo měsíční světlo. Po černočerné tmě v místnosti tu bylo světla skoro jako ve dne. Nic se nehýbalo, ale on cítil, jak se... něco... blíží. Něco zlého. Bylo to cítit jako špína, která jím burácela v proudu jediné síly.

Jednou rukou sáhl do kapsy a nahmátl malou sošku měchatého mužíčka držícího na kolenou meč. Angrial, s nímž mohl usměrnit víc jediné síly, než by dokázal bezpečně zvládnout bez pomoci. Myslel si, že to nebude nutné. Kdokoliv proti němu zaútočil, nevěděl, s čím teď má co do činění. Vůbec ho neměli nechat se probudit.

Na chvíli zaváhal. Mohl se poprat s kýmkoliv, koho proti němu poslali, ale pořád si myslel, že je to pod jeho úroveň. Dole, kde stále spaly Děvy, bylo ticho. S trochou štěstí je ani neprobudí, tedy pokud neseběhne dolů, aby s tím bojoval v jejich středu. To by je určitě probudilo, a ony by jen nestály stranou a nedívaly se. Lan říkal, že byste si měli vybrat půdu, pokud to jde, a přinutit nepřítele, aby přišel za vámi.

S úsměvem se s dupotem rozběhl k nejbližšímu točitému schodišti a hnal se nahoru, až se dostal na nejvyšší poschodí. Nejvyšší podlaží budovy byla jediná velká komnata s mírně klenutým stropem a tenkými kanelovanými sloupy. Obloukovými okny beze skel proudila i do posledního koutku místnosti hotová záplava měsíčního světla. V prachu a písku na podlaze byly stále slabě vidět jeho stopy, jak sem jednou zašel, ale nic jiného. Bylo to dokonalé.

Došel doprostřed místnosti a postavil se na mozaiku zasazenou v podlaze. Byl to prastarý symbol Aes Sedai, deset kroků v průměru. Bylo to vhodné místo. „Pod tímto znamením bude dobývat.“ To o něm tvrdilo rhuideanské proroctví. Stál rozkročen nad dělící vlnovkou, s jednou nohou položenou na černé slze, jež se nyní nazývala Dračí špičák a užívala se k označení zla, druhou měl na bílé slze, nyní nazývané plamen Tar Valonu. Někteří lidé tvrdili, že značí Světlo. Vhodné místo k přivítání jejich útoku mezi Světlem a temnotou.

Odporný pocit sílil a ve vzduchu byla cítit hořící síra. Náhle se cosi pohnulo, postavy klouzaly od schodiště jako měsíční stíny, podél stěn místnosti. Pomalu se objevili tři černí psi, temnější než noc a velcí jako horští koníci. Oči jim zářily jako stříbro a ostražitě ho obcházeli. Díky síle slyšel tlukot jejich srdcí jako zvuk velkého bubnu. Ale neslyšel je dýchat. Možná nedýchali.

Usměrnil, a v rukou držel meč. Jeho lehce zakřivená, volavkami poznačená čepel jako by byla ukuta z ohně. Očekával myrddraala nebo něco horšího než bezokého, ale na psy, dokonce i na Stínem zplozené psy bude meč stačit. Ať je poslal kdokoliv, neznal ho. Lan říkal, že už téměř dosáhl úrovně mistra šermíře, a strážce chválou natolik šetřil, že si Rand myslel, že snad této úrovně již dosáhl.

Se zavrčením, jako když se kosti drtí na prach, se na něj psi vrhli ze tří stran, rychleji než cválající koně.

Rand se nepohnul, dokud nebyli téměř u něj. Pak vyplul. Byl jedno s mečem, pohyb následoval za pohybem, jako by tancoval. V okamžení figura zvaná Vítr točící se v horách přešla ve Vítr vanoucí přes zeď a plavně následovalo Otevírání vějíře. Velké černé hlavy odlétly od černých těl a sliny kapaly ze zubů jako z leštěné oceli, stále vyceněných, i když hlavy poskakovaly po podlaze. Rand sestoupil z mozaiky, když se tmavá těla zhroutila v třesoucí se, krvácející hromádky.

Rand, směje se sám pro sebe, meč propustil, i když si saidín podržel dál, zuřící sílu, sladkost i špínu. Po vnějším okraji prázdnoty sklouzlo opovržení. Psi. Zplozenci Stínu, zcela jistě, ale přesto... Smích mu odumřel na rtech.

Mrtví psi i jejich těla se začali pomalu roztékat, až z nich zbyly louže tekutého stínu, a pak se lehce zachvěly, jako by byly živé. Jejich krev, nacákaná na podlaze, se roztřásla. Náhle menší jezírka přejela po podlaze ve vazkých potůčcích a spojila se s většími, jež se zvedla z mozaiky a tyčila se stále výš, až tu znovu stáli tři obrovští černí psi, slintající a vrčící, jak přisedali na mohutné zadky.

Rand nevěděl, proč cítí překvapení, matné vně prázdnoty. Psi, ano, ale zplozenci Stínu. Kdokoliv je poslal, nebyl tak neopatrný, jak si myslel. Ale přesto ho stále neznali.

Místo aby znovu sáhl po meči, usměrnil tak, jak si pamatoval, že udělal kdysi dávno. Obrovští psi s vytím skočili a jemu z rukou vyletěly pruhy oslepujícího světla, jako roztavená ocel, jak tekutý oheň. Rand jimi máchl přes útočící tvory. Na okamžik se z nich staly podivné stíny, všechny barvy byly obrácené, a potom z nich zbyla jenom jiskřící zrnka prachu, rozpadající se na stále menší a menší zrníčka, až nezbylo vůbec nic.

Propustil tu věc, kterou vytvořil, s ponurým úsměvem. Do sítnice mu chvíli zůstal vypálen purpurový pruh světla.

Na druhé straně velké komnaty se jeden ze sloupů zřítil na dlaždice. Tam, kde proletěl ten světelný pruh – nebo co to bylo, protože to nebylo tak úplně světlo – zmizely ze sloupů úhledné kusy kamene. Rozšklebený oblouk protínal půlku stěny za nimi.

„Nekousl tě některý, nemáš na sobě jejich krev?“

Rand se při zvuku Moirainina hlasu prudce otočil. Jak byl pohlcen v tom, co udělal, neslyšel ji vycházet po schodech. Stála tam, oběma rukama si tiskla suknice a upřeně na něj hleděla. Tvář se jí ztrácela v měsíčních stínech. Musela ty věci vycítit stejně jako on, ale to, že se sem dostala tak rychle, znamenalo, že musela běžet.

„Děvy tě nechaly projít? Copak ses stala Far Dareis Mai, Moirain?“

„Zaručují mi jistá privilegia jako moudré,“ sdělila mu chvatně a její obvykle melodický hlas v sobě měl jakési netrpělivé skřípění. „Řekla jsem strážím, že s tebou musím naléhavě hovořit. Tak mi odpověz! Kousl tě některý z těch temných psů, máš na sobě jejich krev? Nebo jejich sliny?“

„Ne,“ odpověděl pomalu. Temní psi. To málo, co o nich věděl, pocházelo ze starých pohádek, těch, kterými na jihu strašívali děti. Někteří dospělí jim věřili také. „Proč by ti mělo kousnutí dělat starosti? Můžeš ho přece vyléčit. Znamená to, že se Temný osvobodil?“ Jak tak byl uzavřen v prázdnotě, dokonce i strach mu byl vzdálený.

V příbězích, které slyšel, se pravilo, že temní psi běhají za nocí v divoké štvanici se samotným Temným jako lovčím. Nezanechávají nejmenší otisky ani v té nejměkčí půdě, jen na kameni, a nezastaví se, dokud se jim oběť nepostaví a neporazí je nebo mezi ně a sebe nedostane proudící vodu. Křižovatky byly údajně zvlášť nebezpečným místem pro setkání s nimi, a také chvíle těsně po západu a před východem slunce.

„Ne, to ne, Rande.“ Zřejmě zase získala sebeovládání. Její hlas opět připomínal stříbrné zvonečky, klidné a chladné. „Je to jenom jiný druh zplozenců Stínu, něco, co nikdy nemělo být zplozeno. Ale jejich kousnutí je stejně smrtelné jako dýka v srdci, a nemyslím, že bych takovou ránu dokázala vyléčit předtím, než by tě zabila. Jejich krev, dokonce i jejich sliny jsou jedovaté. Kapka na kůži dokáže zabít, pomalu, a nakonec za velkých bolestí. Máš štěstí, že byli jenom tři. Pokud jsi jich nezabil víc, než jsem dorazila. Jejich smečky bývají obvykle větší, tak deset až dvanáct, aspoň tak to stojí na útržcích zbylých po válce Stínu.“

Větší smečky. Nebyl pro jednoho ze Zaprodanců v Rhuideanu jediným cílem...

„Musíme si promluvit o tom, čím jsi je zabil,“ začala Moirain, ale on už utíkal, jak nejrychleji dokázal, nevšímaje si jejího křiku, když se ptala, kam jde a proč.

Hnal se dolů po schodech, potemnělými chodbami, kde na něj z měsíčním světlem zalitých pokojů zděšeně hleděly ospalé Děvy. Proběhl předními dveřmi, kde stál neúnavný Lan se dvěma ženami na stráži. Strážce měl přes ramena přehozený měňavý plášť, takže částečně splýval s nocí.

„Kde je Moirain?“ zařval, když se Rand řítil kolem, ale Rand skákal po širokých schodech bera dva najednou, aniž odpověděl.

Když konečně dorazil k budově, kterou hledal, zpola zahojená rána na boku se mu sevřela jako pěst, ale v prázdnotě si bolest uvědomoval jen nejasně. Stála na samém okraji Rhuideanu, daleko od náměstí, a tak daleko od tábora, jejž Moirain sdílela s moudrými, jak jen bylo možné, abyste ještě zůstali ve městě. Horní poschodí se zřítila a hromada rumu ležela na popukané hlíně za dlážděným chodníkem. Celá zůstala jen dvě spodní poschodí. Bolest ho nutila schoulit se do klubíčka, ale on to odmítl a hnal se dál, jak nejrychleji dokázal.

Kdysi bývala velká komnata, obklopená kamennou galerií, vysoká, nyní byla ještě vyšší, otevírala se k noční obloze a světlá dlažba byla pokrytá úlomky popadaného kamení. Ve stínu pod galerií stáli na zadních tři temní psi a škrábali a kousali do bronzem okutých dveří, které se pod jejich útokem chvěly. Ve vzduchu bylo silně cítit pach hořící síry.

Rand si vzpomněl, co se stalo předtím, a tak se vrhl stranou, když usměrňoval, a pruh tekutého bílého ohně škrábl o dveře, jak ničil zplozence Stínu. Tentokrát se ho pokusil zmenšit, omezit zkázu jen na temné psy, ale v silné stěně na protějším konci komnaty se objevila díra. Snad nebyla skrz, pomyslel si Rand – v měsíčním světle se to dalo těžko poznat – ale stejně bude muset ovládání této zbraně zjemnit.

Bronzové kování na dveřích bylo poškrábané a částečně servané, jako by zuby a drápy temných psů byly skutečně z oceli. Řadou malých dírek prosvítalo světlo lamp. Na dlažebních kamenech byly otisky tlap, ale bylo jich překvapivě málo. Rand propustil saidín, našel místo, kde si nepořeže ruce, a zabušil na dveře. Bolest v boku náhle byla velmi skutečná a velmi silná. Rand se zhluboka nadechl a snažil se ji potlačit. „Mate? To jsem já, Rand! Otevři, Mate!“

Po chvíli se dveře na skulinku pootevřely a ven se vyřinulo víc světla. Škvírou pochybovačně vykoukl Mat a pak dveře otevřel víc a opřel se o ně, jako by uběhl deset mil s pytlem kamení na zádech. Až na stříbrný liščí medailon, který mu visel kolem krku, na němž bylo liščí oko rozděleno a ztmaveno do podoby starobylého symbolu Aes Sedai, byl Mat zcela nahý. Podle toho, co věděl, že Mat k Aes Sedai cítí, byl Rand překvapen, že tu věc již dávno neprodal. Dál v místnosti se vysoká zlatovlasá žena klidně halila do pokrývky. Děva, podle oštěpů a pukliře ležících u nohou postele.

Rand spěšně odvrátil oči a odkašlal si. „Jen jsem chtěl vědět, že jste všichni v pořádku.“

„Je nám dobře.“ Mat se znepokojeně rozhlížel po předpokoji. „Teď už ano. Tys to zabil nebo co? Nechci vědět, co to bylo, pokud je to pryč. Pro člověka je někdy zatraceně těžký, bejt tvým přítelem.“

Mat nebyl jen přítel. Byl také ta’veren a možná i klíč k vítězství v Tarmon Gai’donu. Kdokoliv, kdo chtěl zaútočit na Randa, měl také důvod zaútočit na Mata. Ale Mat se obojí snažil popřít. „Jsou pryč, Mate. Temní psi. Byli tři.“

„Říkal jsem ti, že to nechci vědět,“ zasténal Mat. „Teďka temní psi. Nemůžu říct, že by se kolem tebe nedělo pořád něco novýho. Člověk se nezačne nudit. Teda aspoň do dne, kdy umře. Kdybych nebyl na nohou, protože jsem si šel pro víno, když se ty dveře začaly otvírat...“ Rozechvěle se odmlčel a poškrábal se na zarudlém místě na pravé paži, přičemž si obhlížel poničené kování. „Víš, je legrační, jak si s tebou mysl hraje. Když jsem dělal, co jsem mohl, abych udržel tyhle dveře zavřený, byl bych přísahal, že jeden z nich vykousl do dřeva díru. Viděl jsem tu jeho zatracenou palici. A jeho zuby. Melindhřin oštěp ho ani neškrábl.“

Moirain tentokrát dorazila mnohem okázaleji, přiběhla se zdviženými suknicemi, lapala po dechu a zuřila. Lan jí byl v patách s mečem v ruce a kamenným obličejem připomínajícím bouřkový mrak, a hned za nimi se do ulice táhl dav Far Dareis Mai. Některé Děvy byly jen ve spodním prádle, ale jedna každá držela oštěpy připravené a kolem hlavy měla omotanou šufu, černý závoj zakrývající celý obličej kromě očí, a byla připravená zabíjet. Aspoň Moirain a Lan se tvářili, že se jim ulevilo, když ho tu uviděli klidně stát a rozmlouvat s Matem, přestože Aes Sedai také vypadala, jako by si s ním chtěla ostře promluvit. Díky závojům bylo těžké poznat, co si myslí Aielanky.

Mat hlasitě vyjekl, vrhl se zpátky do pokoje a začal si natahovat spodky. Poskakoval stále rychleji, jak se snažil dostat do spodků a zároveň se škrábat na paži. Zlatovlasá Děva to všechno sledovala se širokým úsměvem, jenž se každou chvíli mohl změnit v otevřený smích.

„Co se ti stalo s rukou?“ zeptal se Rand.

„Říkal jsem ti, že si mysl hraje,“ zabručel Mat, jenž se stále snažil zároveň škrábat i oblékat. „Když jsem si myslel, že se to zvíře prokousalo dveřma, myslel jsem, že mi pocintalo celou ruku, a teď to proklatě pálí jako oheň. Dokonce to vypadá jako spálenina.“

Rand otevřel ústa, ale Moirain už se protahovala kolem něj. Mat na ni vytřeštil oči a upadl, jak si zoufale natahoval spodky až nahoru, ale ona vedle něj klidně poklekla, nevšímajíc si jeho námitek, a chytila mu hlavu do dlaní. Rand už byl léčen i předtím, a viděl, jak se to dělá, ale místo toho, co čekal, se Mat jen lehce zachvěl a zvedl medailon za kožený řemínek, takže mu visel z ruky.

„Ta zatracená věc je najednou studenější než led,“ zamumlal. „Co to děláš, Moirain? Jestli chceš něco udělat, tak bys mi měla vyléčit to svědění, teď to cejtím po celý ruce.“ Pravou paži měl nyní zarudlou od zápěstí k rameni, a začala také vypadat otekle.

Moirain se na něj dívala s tím nejpřekvapenějším výrazem, jaký kdy u ní Rand viděl. Vlastně to možná bylo vůbec poprvé, co ji viděl tvářit se překvapeně. „Udělám,“ pravila pomalu. „Jestli je ten medailon studený, tak ho sundej.“

Mat se na ni zamračil, ale pak si konečně medailon stáhl přes hlavu a položil vedle sebe. Moirain ho znovu uchopila za hlavu a Mat vykřikl, jako by ho hlavou napřed strčila do ledové vody. Nohy se mu natáhly a tělo prohnulo dozadu. Oči upíral do prázdna a měl je doširoka otevřené. Když Moirain ruce odtáhla, sesul se na zem a zhluboka dýchal. Zarudnutí i otok byly pryč. Teprve napotřetí dokázal Mat promluvit. „Krev a popel! Musí to bejt pokaždý tak zatraceně hrozný? Bylo to jenom pitomý svrbění!“

„Dávej si přede mnou pozor na jazyk,“ varovala ho Moirain a vstala, „nebo najdu Nyneivu a svěřím tě do péče jí.“ Ale nedávala do toho všechno. Jako by mluvila ze spánku. Snažila se nedívat na liščí hlavu, kterou si Mat zatím opět pověsil na krk. „Musíš si odpočinout,“ řekla nepřítomně. „Zůstaň v posteli do zítřka, jestli budeš chtít.“

Děva v pokrývkách – Melindhra? – si klekla vedle Mata, objala ho kolem ramen a přes jeho hlavu se podívala na Moirain. „Dohlédnu na to, aby udělal, co říkáš, Aes Sedai.“ Náhle se zazubila a prohrábla mu vlasy. „Je to teď můj malý rošťáček.“ Podle toho, jak se Mat zatvářil zděšeně, bylo jasné, že sbírá síly, aby mohl utéci.

Rand si náhle uvědomil tiché, pobavené hihňání za sebou. Děvy, se šufami a závoji nyní staženými na ramena, se natlačily ke dveřím a nahlížely dovnitř.

„Nauč ho zpívat, sestro oštěpu,“ radila Adelin a ostatní Děvy se prohnuly smíchy.

Rand se k nim odhodlaně otočil. „Nechte ho trochu odpočinout. Copak si některé z vás nepotřebují vzít šaty?“ Váhavě ustupovaly, i když se stále snažily dohlédnout do pokoje, dokud ven nevyšla Moirain.

„Necháte nás, prosím?“ řekla Aes Sedai, když se za ní s prásknutím zavřely poničené dveře. S rozmrzele stisknutými rty se zpola ohlédla na dveře. „Musím si promluvit s Randem al’Thorem o samotě.“ Aielanky kývly a vydaly se ven, některé stále vtipkovaly o tom, jestli Melindhra – zřejmě byla z kmene Shaido, Randa napadlo, ví-li to Mat – naučí Mata zpívat. Ať už to znamenalo cokoliv.

Rand s rukou na nahé paži zastavil Adelin. Ostatní, které si toho také všimly, se zastavily, a tak jim Rand řekl všem: „Pokud neodejdete, když vám řeknu, tak co uděláte, až vás budu muset použít v bitvě?“ Dokáže-li tomu zabránit, nehodlal to samozřejmě udělat. Věděl, že jsou to zuřivé bojovnice, ale jeho vychovávali ve víře, že muž má v případě nutnosti zemřít před ženou. Logika to možná považovala za hloupost, zvláště když se jednalo o ženy, jako byly tyto, ale Rand to prostě tak cítil. Nicméně věděl, že něco takového nahlas říci nemůže. „Budete to považovat za vtip, nebo se rozhodnete vyrazit, až se vám zlíbí?“

Dívaly se na něj zděšeně, jako na někoho, kdo právě vyjevil, že nemá potuchy o těch nejzákladnějších věcech. „V tanci oštěpů,“ vysvětlovala mu Adelin, „půjdeme podle tvých příkazů, ale toto není tanec. Kromě toho jsi nám neřekl, abychom odešly.“

„Dokonce ani Car’a’carn není mokřinský král,“ dodala jedna šedovlasá Děva. Přes svůj věk šlachovitá a tvrdá, byla jediná, která měla kromě šufy i krátkou košilku. Randa to rčení začínalo unavovat.

Děvy se znovu daly do žertování a nechaly ho samotného s Moirain a Lanem. Strážce konečně vrátil meč do pochvy a vypadal stejně klidně jako vždycky. Což v měsíčním světle znamenalo, že byl nehybný a kamenný, samý ostrý úhel a rovná plocha, a zároveň jako by byl připraven se okamžitě pohnout, takže vedle něj vypadali Aielové mírní. Vlasy, na spáncích již prošedivělé, Lanovi z čela přidržovala spletená kožená šňůrka. Jeho pohled jako by pocházel od modrookého ostříže.

„Musím s tebou mluvit o –“ začala Moirain.

„Promluvit si můžem zítra,“ řekl Rand, čímž ji uťal. Lanovi ještě víc ztuhla tvář, pokud to vůbec bylo možné. Strážci mnohem víc chránili Aes Sedai, jejich postavení stejně jako osobu, než chránili sebe. Rand si Lana nevšímal. Bok ho stále bolel, ale podařilo se mu nehrbit se a stát vzpřímeně. Nehodlal Moirain ukázat ani tu nejmenší slabost. „Jestli si myslíš, že ti pomůžu sebrat Matovi tu liščí hlavu, tak si to znovu rozmysli.“ Ten medailon jí nějak zabránil usměrňovat. Nebo spíš zabránil, aby to usměrňování nějak ovlivnilo Mata, pokud se ho dotýkal. „Zaplatil za něj vysokou cenu, Moirain, a je jeho.“ Vzpomněl si, jak ho s pomocí jediné síly udeřila přes rameno, a suše dodal: „Možná se ho zeptám, jestli by mi ho nepůjčil.“ Odvrátil se od ní. Ještě tu byl někdo, koho musel zkontrolovat, i když to již v žádném případě nebylo naléhavé. Temní psi by touhle dobou již dokončili to, co zamýšleli.

„Prosím, Rande,“ řekla Moirain a otevřená prosba v jejím hlase ho na místě zastavila. Ještě nikdy od ní nic takového neslyšel.

Ten tón však zřejmě urazil Lana. „Myslel jsem, že se z tebe stal muž,“ prohodil strážce drsně. „Copak se takhle chová muž? Jednáš jako nadutý kluk.“ Lan s ním cvičil šerm – a Rand si dokonce myslel, že ho má rád – ale kdyby Moirain řekla jediné slovo, strážce by udělal, co by bylo v jeho silách, aby ho zabil.

„Nebudu s tebou věčně,“ pokračovala Moirain naléhavě. Rukama si tiskla suknice tak pevně, až se jí chvěly. „Při příštím útoku bych mohla zemřít. Mohla bych spadnout z koně a srazit si vaz nebo dostat do srdce šíp temného druha, a smrt se vyléčit nedá. Celý život jsem věnovala pátrání po tobě, abych tě našla a pomáhala ti. Ty pořád neznáš vlastní sílu. Nevíš ani polovinu toho, co dokážeš. Já – omlouvám se – co nejpokorněji za jakoukoliv urážku, kterou jsem se tě snad dotkla.“ Ta slova – slova, která by si nikdy nepomyslel, že od ní uslyší – z ní vycházela, jako by je tahal párem volů, ale přece je vyslovila. A ona nemohla lhát. „Dovol, ať ti pomůžu, pokud můžu, dokud můžu. Prosím.“

„Tobě se dá jenom těžko věřit, Moirain.“ Lana, přešlapujícího v měsíčním světle, si nevšímal. Pozornost cele věnoval Moirain. „Jednalas se mnou jako s loutkou, nutilas mě tancovat, jak se ti zlíbilo, ode dne, co jsme se potkali. Volný jsem byl jedině tehdy, když jsi byla daleko, nebo jsem si tě nevšímal. A i to je u tebe těžké.“

Její smích byl stejně stříbrný jako měsíc nad jejich hlavami, ale zabarvovala jej i hořkost. „Bylo to spíš jako zápasit s medvědem než tahat za provázky loutky. Chceš, abych ti složila přísahu, že se s tebou už nikdy nepokusím manipulovat? Udělám to.“ Její hlas získal tvrdost křišťálu. „Dokonce ti odpřísáhnu, že tě budu poslouchat jako jedna z Děv – jako jedna z gai’šainek, budeš-li si přát – ale musíš –“ Zhluboka se nadechla a začala znovu, mírněji. „Pokorně tě prosím, abys mi dovolil ti pomáhat.“

Lan na ni zíral a Rand měl dojem, že i jemu samému snad vylezou oči z důlků. „Přijmu tvou pomoc,“ pronesl nakonec pomalu. „A taky se ti omlouvám. Za to, jak jsem se k tobě choval hrubě.“ Měl pocit, že s ním stále manipuluje – když už byl hrubý, měl k tomu vždy dobrý důvod – ale ona nemohla lhát.

Napětí z ní viditelně vyprchalo. Přistoupila k němu blíž. „To, co jsi použil, abys zabil ty temné psy, se jmenuje odřivous. Pořád cítím jeho pozůstatky.“ On také, jako slábnoucí pach, který zbyde poté, co z pokoje odnesou koláč, či vzpomínka na něco, co právě odtáhli z dohledu. „Již dávno před Rozbitím světa bylo používání odřivousu zakázáno. Bílá věž nám dokonce zakazuje se to učit. Za války síly jej i Zaprodanci a spřísahanci Stínu používali jenom váhavě.“

„Zakázaný?“ ozval se zamračeně Rand. „Jednou jsem tě viděl, jak ho používáš.“ Nebyl si v bledém měsíčním světle jistý, ale měl dojem, že jí do tváří vystoupila červeň. Aspoň protentokrát byla z míry vyvedená ona.

„Občas je nezbytné udělat to, co je zakázáno.“ Jestli ji to rozčílilo, tak se to v jejím hlase nijak neprojevilo. „Je-li něco zničeno odřivousem, přestane to existovat předtím, než je to zničeno, jako vlákno, které odhoří od místa, kde se ho dotkl plamen. Čím větší je síla odřivousu, tím dál v čase to přestane existovat. Ten nejsilnější, na jaký se vzmůžu já, sebere ze vzoru jen pár vteřin. Ty jsi mnohem silnější. Mnohem silnější.“

„Ale jestli to neexistuje předtím, než to zničíš...“ Rand si prsty zmateně prohrábl vlasy.

„Začínáš vidět ty problémy, nebezpečí? Mat si vzpomíná, jak viděl jednoho z těch temných psů prohryznout dveře, ale teď tam žádná díra není. Kdyby ho byl poslintal tolik, jak si pamatuje, byl by býval mrtev dřív, než jsem se k němu dostala. Protože kam až jsi toho tvora zničil, ať udělal během té doby cokoliv, jako by se vůbec nestalo. Zůstanou jen vzpomínky těch, kteří to viděli nebo zažili. Jenom to, co udělal před tou dobou, je teď skutečné. Pár děr po zubech ve dveřích a kapka slin na Matově paži.“

„To mi připadá docela v pořádku,“ podotkl Rand. „Mat je díky tomu naživu.“

„Je to hrozné, Rande.“ Do hlasu se jí vloudil naléhavý podtón. „Proč si myslíš, že se ho báli používat i Zaprodanci? Pomysli, jaký vliv má na vzor odstranění jediného vlákna, jediného člověka, na hodiny či dny, které již byly utkány. Je to, jako kdybys částečně odstranil jediné vlákno z kusu látky. Zlomky rukopisů, které zbyly po válce Síly, říkají, že než si obě strany uvědomily nebezpečí, bylo odřivousem zničeno několik měst. Byly to statisíce vláken vytažených ze vzoru, zmizelých po dny, které již minuly. Cokoliv tito lidé udělali, pak již nebylo vykonáno, a ztratilo se i to, co následkem činů těchto lidí vykonali jiní. Vzpomínky zůstaly, ale činy ne. Vlny byly nevypočitatelné. Vzor sám se málem rozpletl. Mohlo dojít ke zničení všeho. Světa, času, samotného stvoření.“

Rand se zachvěl, a nemělo to nic společného s tím, že mu pod kabátec zalézala zima. „Nemůžu ti slíbit, že ho už nepoužiju, Moirain. Ty sama jsi říkala, že jsou chvíle, kdy je nutné udělat to, co je zakázané.“

„Nemyslela jsem, že bys to slíbil,“ pravila Aes Sedai chladně. Její podráždění mizelo, rovnováha byla nastolena. „Ale musíš být opatrný.“ Znovu se vrátila k „musíš". „Se sa’angrialem, jako je Callandor, bys odřivousem mohl zničit celé město. Vzor by mohl být poničen na celé roky. Kdo může říci, že vlny zůstanou soustředěné kolem tebe, i když jsi ta’veren, dokud se neusadí? Být ta’veren, a to tak silný, jako jsi ty, může být ten kousíček, díky němuž zvítězíš, dokonce i v Poslední bitvě.“

„Třeba to tak bude,“ pravil bezútěšně Rand. V jednom hrdinském příběhu za druhým hrdina říká, že buď zvítězí, nebo zemře. Zřejmě to nejlepší, v co může doufat, bylo, že zvítězí a zemře. „Musím někoho zkontrolovat,“ pokračoval tiše. „Uvidíme se ráno.“ Sebral jedinou sílu, život a smrt ve vířících vrstvách, a udělal ve vzduchu otvor vyšší, než byl sám, otvor do černoty, vedle níž měsíční světlo vypadalo jako jasný den. Průchod, tak tomu říkal Asmodean.

„Co to je?“ vydechla Moirain.

„Když jednou něco udělám, pamatuju si jak. Většinou.“ To nebyla odpověď, ale nastal čas vyzkoušet Moiraininy přísahy. Nemohla lhát, ale Aes Sedai si dokázaly najít díry i v kameni. „Dneska v noci necháš Mata na pokoji. A nepokusíš se mu sebrat ten medailon.“

„Ten patří do Věže ke studiu, Rande. Musí to být ter’angrial, ale zatím nebyl nalezen žádný, který –“

„Ať je to cokoliv,“ řekl pevně Rand, „je to jeho. Necháš mu to.“ Moirain malou chvíli vedla vnitřní boj, záda měla rovná a vysoko zvedla hlavu, jak na něj upírala zrak. Určitě nebyla zvyklá přijímat rozkazy od někoho jiného kromě Siuan Sanche, a Rand se byl ochoten vsadit, že i to nikdy neudělala bez povyku. – Nakonec kývla a dokonce naznačila pukrle. „Jak říkáš, Rande. Je to jeho. Prosím, buď opatrný, Rande. Naučit se něco takového, jako je odřivous, může znamenat sebevraždu, a smrt se nedá vyléčit.“ Tentokrát v tom žádný výsměch nebyl. „Takže ráno.“ Lan ji při odchodu následoval, a než odešel, vrhl po Randovi nečitelný výraz. Tento obrat ho určitě nepotěšil.

Rand prošel průchodem a ten zmizel.

Stál na kotouči, šest stop velké kopii starobylého symbolu Aes Sedai. Dokonce i jeho černá polovina vypadala světlejší proti nekonečné temnotě, která jej obklopovala ze všech stran, i nahoře a dole. Byl si jist, že kdyby z kotouče spadl, padal by věčně. Asmodean tvrdil, že k použití průchodu existuje i rychlejší metoda, nazývaná cestování, ale nedokázal ji Randa naučit, částečně kvůli tomu, jak tvrdil, že nemůže vytvořit průchod, když má na sobě Lanfeařin štít. V každém případě cestování vyžadovalo také znalost počátečního místa. Randovi připadalo logičtější, že byste měli také vědět, kam máte namířeno, ale Asmodean si zřejmě myslel, že je to jako ptát se, proč vzduch není voda. Byla vlastně spousta věcí, které Asmodean považoval za zaručené. Nicméně klouzání bylo rychlé až dost.

Jakmile se na něj postavil, kotouč zdánlivě poskočil o stopu a zastavil se a před Randem se objevil nový průchod. Bylo to dost rychlé, zvláště na kratší vzdálenosti. Rand vstoupil do chodby před pokojem, v němž byl Asmodean.

Měsíc svítící dovnitř okny na konci chodby byl jediným zdrojem světla. Asmodean měl lampu zhasnutou. Prameny, které Rand spletl, byly stále pevně na místě, stále pevně zavázané. Nic se nehýbalo, ale ve vzduchu byl přesto slabě cítit pach hořící síry.

Rand došel ke korálkovému závěsu a nahlédl vstupním otvorem. Komnata byla plná měsíčních stínů a jedním z nich byl Asmodean, zmítající se v pokrývkách. Zahalen v prázdnotě Rand slyšel, jak mu tluče srdce, cítil pot z jeho zneklidňujících snů. Rand začal prohlížel světle modré dlaždice podlahy a otisky v nich.

Naučil se stopovat jako chlapec, takže s jejich čtením neměl potíže. Byli tu tři nebo čtyři temní psi: Zřejmě jeden po druhém přišli ke vchodu a každý stoupl téměř přesně do stop toho před sebou. Zastavila je snad síť spletená kolem pokoje? Nebo je sem jenom poslali, aby se podívali a podali hlášení? Bylo to znepokojivé pomyšlení, že dokonce i Stínem zplození psi mají tolik inteligence. Ale oni zase myrddraalové používali krkavce a krysy jako špehy, i další zvířata úzce spojená se smrtí. Oči Stínu, tak je Aielové nazývali.

Usměrnil tenoučké pramínky země, vyhlazoval dlaždice a vytahoval prohlubně, až byl venku na prázdné, nocí zahalené ulici a sto kroků od vysoké budovy. Ráno každý uvidí, že stopy končí tady, ale nikdo nebude mít podezření, že se temní psi dostali někam poblíž Asmodeana. Temní psi nemohli mít žádný zájem o Jasina Nataela, kejklíře.

Každá Děva ve městě již byla touto dobou nejspíš vzhůru. Pod střechou Děv určitě nespala jediná z nich. Vytvořil další průchod na ulici, tmavší čerň proti černé noci, a nechal kotouč, aby ho zanesl do jeho pokoje. Napadlo ho, proč si asi vybral tento starobylý symbol – byla to jeho volba, byť podvědomá. Jindy to byl schod nebo kus podlahy. Temní psi odtekli z tohoto symbolu, než se znovu vytvarovali. Pod tímto znamením bude dobývat.

Stoje ve své ztemnělé ložnici usměrnil světlo do lamp, avšak saidin nepustil. Místo toho usměrnil znovu, opatrně, aby nespustil některou ze svých pastí, a kousek zdi zmizel a odhalil výklenek, který tam sám vysekal.

V maličké alkovně stály dvě sošky tři dlaně vysoké, postavy ve splývavých rouškách s poněkud vážnými tvářemi, držící v jedné zdvižené ruce křišťálovou kouli. Musel o nich Asmodeanovi zalhat.

Existovaly angrialy, jako třeba měchatý mužík, kterého měl v kapse kabátce, a sa’angrialy, jako byl i Callandor, jež zvyšovaly množství jediné síly, které bylo možné s jejich pomocí bezpečně usměrnit, o tolik, o kolik tuto schopnost zvyšovaly angrialy oproti usměrňování bez pomoci. Oboje byly velmi vzácné a Aes Sedai si jich vysoko cenily, i když rozpoznaly jen ty, které byly vyladěny na ženy a saidar. Tyto dvě figurky byly něco jiného, ne tak vzácného, ale stejně ceněného. Ter’angrial byl vyroben k využívání jediné síly, ne aby ji zesílil, ale aby ji využil určitým způsobem. Aes Sedai neznaly zamýšlený účel většiny ter’angrialů, které měly v Bílé věži. Některé používaly, přestože nevěděly, zda to, k čemu je používají, se aspoň blíží tomu, k čemu byly vyrobeny. Rand znal funkci těchto dvou.

Mužská postava ho mohla spojit s obrovskou kopií sebe samé, s nejsilnější mužským sa’angrialem, jaký kdy byl vyroben, i kdyby byl na druhé straně Arythského oceánu. Byl dokončen až poté, co byl Temný znovu uzavřen do své věznice – Jak tohle vůbec vím? – a skryt dřív, než ho mohl některý zešílevší muž Aes Sedai najít. Ženská postava dokázala to stejné pro ženu, spojila ji s ženským protějškem velké sochy, o níž Rand doufal, že je stále ještě téměř celá zasypaná v Cairhienu. S takovým množstvím síly... Moirain říkala, že smrt se nedá vyléčit.

Nechtěně, bez zavolání se vynořila vzpomínka na předposlední okamžik, kdy se odvážil uchopit Callandor, a za prázdnotou přepluly obrazy.

Tělo tmavovlasé dívky, velmi malé, ležící s rozhozenými údy a otevřenýma očima upřenýma na strop, s krví prosakující šaty na prsou, kde ji probodl trollok.

Síla jím proudila. Callandor plál a on byl jedinou silou. Usměrnil, zavedl prameny do těla děvčátka, pátral, zkoušel, hledal. Ona se s trhnutím zvedla na nohy, ruce a nohy měla nepřirozeně ztuhlé a pohyby trhané.

„Rande, tohle nemůžeš,“ křičela Moirain. „Tohle ne!“

Dýchat. Musela dýchat. Dívčina hruď se začala zvedat a klesat. Srdce. Muselo bít. Krev, již sražená a tmavá, se vyhnula z rány na prsou. Žij, Světlo tě spal! zavyl v duchu. Nechtěl jsem přijít pozdě. Její oči na něj zíraly, potažené mázdrou, bez ohledu na všechnu sílu v něm. Bez života. Po lících se mu volně řinuly slzy.

Drsně tu vzpomínku zahnal. Bolelo ho to dokonce i v prázdnotě. S takovým množstvím síly... S takovým množstvím síly se mu rozhodně nedá věřit. „Ty nejsi Stvořitel,“ řekla mu Moirain, když tam tak stál nad mrtvou holčičkou. Ale s tou mužskou figurkou, jen s polovinou její moci, kdysi pohnul horami. S mnohem menší silou, pouze s Callandorem, si byl jist, že dokáže obrátit otáčení kola času, že dokáže oživit mrtvé dítě. Nejenže byla jediná síla svůdná. I její moc ho sváděla. Měl zničit obě sošky. Místo toho však znovu spletl vlákna a nastavil pasti.

„Co to tam děláš?“ ozval se ženský hlas, když stěna vypadala zase celá.

Spěšně svázal prameny – a udělal uzel s jeho smrtonosnými překvapeními – vtáhl do sebe sílu a obrátil se.

Vedle Lanfear, v její běli a stříbře, by Elain, Min i Aviendha vypadaly obyčejně. Její tmavé oči stačily, aby se muž vzdal své duše. Při pohledu na ni se mu stáhl žaludek, až mu bylo na zvracení.

„Co chceš?“ zeptal se. Jednou odřízl Egwain a Elain od pravého zdroje, avšak nevzpomínal si, jak to udělal. Dokud se Lanfear mohla dotýkat pravého zdroje, měl větší šanci, že holou rukou chytí vítr, než že ji uvězní. Jeden záblesk odřivousu a... Nemohl to udělat. Byla jednou ze Zaprodanců, ale vzpomínka na hlavu jiné ženy, kutálející se po zemi, mu v tom zabránila.

„Máš dvě,“ pronesla Lanfear nakonec. „Měla jsem dojem, že jsem zahlédla... Jedna je žena, že?“ Její úsměv by dokázal muži zastavit srdce, a ještě by jí za to byl vděčný. „Začínáš zvažovat můj plán, že ano? S nimi, společně, by nám ostatní Vyvolení poklekli u nohou. Mohli bychom nahradit i samotného Velikého pána, vyzvat Stvořitele. My –“

„Tys byla vždycky ctižádostivá, Mierin.“ Vlastní hlas mu skřípal v uších. „Proč si myslíš, že jsem se od tebe odvrátil? Nebylo to kvůli Ilieně, ať už si myslíš cokoliv. Ve svém srdci jsem tě neměl dávno předtím, než jsem potkal ji. Ctižádost je ti vším. Síla je to jediné, co jsi kdy chtěla. Jsi hnusná!“

Lanfear na něj zírala, ruce si tiskla na břicho a oči měla ještě větší než obvykle. „Graendal říkala...“ začala poněkud slabým hlasem. Polkla a začala znovu. „Luisi Therine? Miluji tě, Luisi Therine. Vždycky jsem tě milovala, a vždycky budu. To víš. Musíš to vědět!“

Rand měl tvář jako kámen. Doufal, že to zakrylo jeho šok. Neměl nejmenší ponětí, odkud se v něm ta slova vzala, ale zřejmě si na ni opravdu vzpomínal. Matná vzpomínka, z dávného života. Já nejsem Luis Therin Telamon! „Já jsem Rand al’Thor!“ řekl drsně.

„Ovšemže jsi.“ S pohledem upřeným na něj pomalu přikývla. Chladná vyrovnanost se vrátila. „Ovšem. Asmodean ti vykládá o spoustě věcí, o válce síly a o mně. Lže. Tys mě miloval. Do té doby, než mi tě ta žlutovlasá coura Iliena ukradla.“ Na okamžik jí vztek změnil tvář v pokřivenou masku. Rand si nemyslel, že si to uvědomila. „Věděl jsi, že Asmodean odřízl vlastní matku? Teď tomu říkají utišení. Odřízl ji a nechal myrddraala, aby ji s křikem odvlekl. Copak dokážeš věřit takovému člověku?“

Rand se zasmál nahlas. „Po tom, co jsem ho chytil, jsi mi ho pomohla uvěznit, aby mě mohl učit. A teď říkáš, že mu nemůžu věřit?“

„K učení.“ Opovržlivě si odfrkla. „To udělá, protože ví, že jeho prospěch závisí na tobě. I kdyby se mu podařilo ostatní přesvědčit, že byl tvým zajatcem, oni by ho stejně roztrhali na kusy, a on to ví. Nejslabší pes ve smečce prostě končí takhle. Kromě toho občas sleduji jeho sny. Sní o tom, že porazíš Velikého pána a jeho vyzvedneš na místo po svém boku. Občas sní o mně.“ Její úsměv prozrazoval, že ji ty sny těší, ale Asmodeana zřejmě tolik ne. „Ale pokusí se tě proti mně obrátit.“

„Proč jsi tady?“ chtěl vědět Rand. Obrátit se proti ní? V té chvíli byla nepochybně plná jediné síly, připravená ho odstínit, kdyby ji jen napadlo, že si hodlá něco zkusit. Už to udělala dřív, s pokořující lehkostí.

„Líbíš se mi takový, jaký jsi. Nadutý a pyšný, plný vlastní síly.“

Kdysi říkala, že se jí líbí nejistý, že Luis Therin byl příliš pyšný. „Proč jsi tady?"

„Rahvin za tebou dnes v noci poslal temné psy,“ pronesla chladně a zřížila ruce na břiše. „Byla bych přišla dřív, abych ti pomohla, ale ještě jsem nemohla ostatním vyjevit, že jsem na tvé straně.“

Na jeho straně. Jedna ze Zaprodanců ho miluje, nebo spíš muže, jímž býval před třemi tisíci lety, a chce po něm jedině, aby odevzdal duši Stínu a vládl světu spolu s ní. Nebo aspoň o krok pod ní. To, a aby se pokusil nahradit jak Temného, tak Stvořitele. Copak je úplně šílená? Nebo je síla těch dvou obrovských sa’angrialů opravdu tak velká, jak tvrdí? Tohle byl ale směr, jímž se rozhodně nechtěl v myšlenkách ubírat.

„Proč by Rahvin útočil na mě? Asmodean říká, že si hledí vlastních zájmů, že bude stát stranou dokonce i v Poslední bitvě, pokud to jen trochu půjde, a bude čekat, až mě Temný zničí. Proč ne Sammael nebo Demandred? Asmodean tvrdí, že ti mě nenávidí.“ Ne mě. Nenávidí Luise Therina. Avšak pro Zaprodance to bylo to samé. Prosím, Světlo, jsem Rand al’Thor. Zahnal náhle se vynořivší vzpomínku na tuto ženu ve svém náručí, kdy oba byli mladí a teprve se učili, co všechno s jedinou silou dokážou. Jsem Rand al‘Thor! „Proč ne třeba Semirhage, nebo Moghedien, či Graen –?“

„Protože teď zasahuješ do jeho věcí.“ Zasmála se. „Copak nevíš, kde je? V Andoru, v samotném Caemlynu. Nevládne tam jedině kromě jména. Morgasa se na něj culí a tancuje před ním, ona a půl tuctu dalších.“ Znechuceně našpulila rty. „Nechává chlapy prohledávat města i venkov, aby pro něj nacházeli nové krásky.“

Na chvíli byl zcela ohromen. Elainina matka je v rukou jednoho ze Zaprodanců. A přesto se neodvážil ukázat zájem. Lanfear nejednou dala najevo žárlivost. Byla schopná Elain uštvat a zabít, kdyby ji jen napadlo, že k ní něco cítí. Co k ní cítím? Kromě toho po okraji prázdnoty sklouzla další vážná věc, studená a krutá ve své pravdě. Nepoběží, aby napadl Rahvina, i kdyby to, co Lanfear říkala, byla pravda. Odpusť mi, Elain, ale nemůžu. Navíc Lanfear mohla docela dobře lhát – neuronila by jedinou slzu pro kteréhokoliv ze Zaprodanců, jehož by zabil. Všichni jí v jejích plánech stáli v cestě – ale v každém případě skončil s tím, aby pořád reagoval na to, co udělali ostatní. Ať teď oni hezky reagují na něj, a zažijí stejné překvapení jako Lanfear a Asmodean.

„Copak si Rahvin myslí, že poběžím Morgase na pomoc?“ prohodil. „Viděl jsem ji jenom jednou v životě. Dvouříčí je na mapě součástí Andoru, ale královnina gardistu jsem tam v životě neviděl. Vlastně se tam neobjevili už pár pokolení. Řekni člověku z Dvouříčí, že Morgasa je jeho královna, a on si nejspíš řekne, že ses zbláznila.“

„Pochybuji, že Rahvin čeká, že bys běžel bránit svoji domovinu,“ utrousila Lanfear suše, „ale očekává, že budeš bránit vlastní zájmy. Hodlá Morgasu dosadit i na Sluneční trůn a používat ji jako loutku až do chvíle, kdy bude moci veřejně vystoupit. Do Cairhienu odchází každý den další a další andorští vojáci. A tys poslal tairenské vojáky na sever, aby sis v té zemi zabezpečil vlastní postavení. Není divu, že na tebe zaútočil, jakmile tě našel.“

Rand potřásl hlavou. Tak to vůbec nebylo, Taireny na sever poslal z úplně jiného důvodu, ale nečekal, že ho pochopí. Nebo že mu uvěří, kdyby jí to řekl. „Díky za varování.“ Zdvořilost k jedné ze Zaprodanců! Ovšem, nemohl dělat nic jiného, jen doufat, že aspoň něco z toho, co říkala, byla pravda. Dobrý důvod ji nezabíjet. Prozradí ti víc, než si myslí, když budeš pozorně naslouchat. Doufal, že je to jeho vlastní myšlenka, byť byla jak chtěla mrazivá a cynická.

„Strážíš přede mnou své sny.“

„Před každým.“ To byla prostá pravda, i když ona byla na seznamu skoro stejně vysoko jako moudré.

„Sny jsou moje. Ty a tvoje sny jsou moje obzvlášť.“ Tvář měla stále hladkou, ale hlas jí ztvrdl. „Dokážu prolomit tvoje ochrany. Nebude se ti to líbit.“

Aby jí předvedl svůj nezájem, posadil se se zkříženýma nohama a rukama na kolenou na matraci. Myslel si, že má tvář stejně tvrdou jako ona. V jeho nitru přibývala síla. Měl připraveny prameny vzduchu, aby ji mohl svázat, i prameny ducha. Z toho se splétal štít proti pravému zdroji. V duchu zoufale pátral po tom, jak to udělat, ale stejně si nemohl vzpomenout. Bez toho bylo všechno ostatní k ničemu. Mohla rozebrat nebo rozseknout všechno, co by upletl, i když to neviděla. Asmodean se ho ten trik snažil naučit, ale bylo těžké pokračovat, když neměli ženské předivo, aby měl Rand na čem cvičit.

Lanfear si ho rozrušeně prohlížela a lehká vráska kazila její krásu. „Prozkoumala jsem sny těch aielských žen. Těch takzvaných moudrých. Neumějí se moc dobře samy zaštítit. Mohla bych je vyděsit, až by se jim už nikdy nic nezdálo, a určitě by je nikdy nenapadlo, že by se cpaly do tvých snů.“

„Myslel jsem, že bys mi otevřeně nepomohla.“ Neodvážil se jí říci, aby nechala moudré na pokoji. Docela dobře by mohla něco provést, jen aby ho namíchla. Od začátku dávala jasně najevo, byť ne slovy, že mezi nimi dvěma hodlá mít navrch ona. „Neriskovala bys tím, že to některý z ostatních Zaprodanců zjistí? Nejsi jediná, kdo ví, jak někomu vlízt do snu.“

„Vyvolení,“ opravila ho nepřítomně. Chvíli si hryzala spodní ret. „Dívala jsem se taky do snů toho děvčete, Egwain. Kdysi jsem si myslela, že k ní něco cítíš. Víš, o kom sní ona? O Morgasiných synech, o tom vlastním i nevlastním. Častěji o tom vlastním, o Gawynovi.“ Usmála se a promluvila s hraným zděšením. „Nevěřil bys, že prosté venkovské děvče může mít takové sny.“

Rand si uvědomil, že zkouší jeho žárlivost. Skutečně si myslela, že své sny stráží, aby zakryl myšlenky na jinou ženu! „Děvy mě pořád hlídají,“ prohodil temně. „Jestli chceš vědět jak dobře, tak se podívej do Isendřiných snů.“

Na lících jí vyskočily rudé skvrny. Ovšem. Neměl vědět, oč se snaží. Po vnějšku prázdnoty se převalil zmatek. Nebo si snad myslela...? Isendra? Lanfear dobře věděla, že je temná družka. To Lanfear přivedla Kadereho a tu ženu do Pustiny. A podstrčila jí většinu šperků, z jejichž krádeže byla Isendra obviněna. Lanfeařina zášť byla krutá, i když šlo o maličkosti. Přesto, kdyby si myslela, že by ji mohl milovat, tak by nejspíš to, že je Isendra temná družka, nebylo v Lanfeařiných očích překážkou.

„Měl jsem je nechat, aby ji poslali pryč, pěšky na cestu k Dračí stěně,“ pokračoval lhostejně dál, „ale kdo ví, co by mohla vybreptnout, aby si zachránila kůži? Musím ji i Kadereho trochu chránit, abych ochránil Asmodeana.“

Barva jí z tváří ustoupila, ale když znovu otevřela ústa, ozvalo se zaklepání na dveře. Rand se vymrštil na nohy. Nikdo by Lanfear nepoznal, ale kdyby byla v jeho pokoji objevena žena, kterou žádná z Děv dole neviděla vcházet, začali by se lidé ptát, a on neměl žádné odpovědi.

Ale Lanfear už měla otevřený průchod, někam, kde všude viselo plno hedvábí a stříbra. „Pamatuj, že já jsem tvoje jediná naděje na přežití, lásko moje.“ Bylo to však proneseno hezky chladně.

„Kromě mne se ničeho bát nemusíš. Vedle mě můžeš vládnout – všemu co je a co bude.“ Nazdvihla sněhobílé suknice, prošla průchodem a ten se zavřel.

Zaklepání se ozvalo znovu, dřív než se přiměl propustit saidín a otevřít dveře.

Za něj se ode dveří zadívala Enaila a pravila: „Myslela jsem, že třeba Isendra...“ Vrhla po něm obviňující pohled. „Sestry oštěpu tě všude hledají. Nikdo tě neviděl se vracet.“ Potřásla hlavou a narovnala se. Vždy se snažila stát vzpřímená. „Náčelníci si přišli promluvit s Car’a’carnem,“ oznámila mu formálně. „Čekají dole.“

Jak se ukázalo, jelikož byli muži, čekali ve sloupovém portiku. Obloha byla stále tmavá, ale za horami na východě již bylo vidět náznak svítání. Jestli byli náčelníci nějak netrpěliví, když mezi nimi a vysokými dveřmi stály dvě Děvy, nebylo to v jejich zastíněných tvářích nijak vidět.

„Shaidové se pohnuli,“ vyštěkl Han hned, jak se Rand objevil. „A Reynové, Miagomové, Shiandové... Každý kmen!“

„Jdou ke Couladinovi, nebo ke mně?“ chtěl vědět Rand.

„Shaidové odcházejí k Jangaiskému průsmyku,“ řekl Rhuark. „U ostatních se to ještě nedá poznat. Ale jsou na pochodu s každým oštěpem, který nepotřebují k ochraně držeb, stád a drůbeže.“

Rand jenom kývl. Přes všechno odhodlání, že nikoho nenechá, aby mu diktoval, co má dělat, nyní tohle nadělení. Ať už hodlaly ostatní kmeny podniknout cokoliv, Couladin mínil přejít do Cairhienu. Tolik k jeho velkolepým plánům, jak světu vnutit mír, jestli Shaidové vyrabují Cairhien ještě víc, zatímco on bude sedět v Rhuideanu a čekat na ostatní kmeny.

„Tak vyrazíme k Jangai taky,“ řekl nakonec.

„Jestli chce přejít, tak ho nedoženeme,“ varoval Erim a Han kysele dodal: „Jestli se k němu připojí další, budeme natažení jako žížala na slunci.“

„Nebudu tady trčet, dokud to nezjistím,“ prohlásil Rand. „Jestli Couladina nechytím, chci být v Cairhienu hned za ním. Zvedněte oštěpy. Odcházíme po východu slunce, hned jak to půjde.“

Náčelníci se mu obřadně poklonili tím zvláštním aielským způsobem, s vystrčenou nohou a rukou nataženou dopředu, vyhraženým jen pro ty nejoficiálnější příležitosti, a odešli. Jen Han ještě něco řekl. „Do samotného Shayol Ghulu."

7

Odchod

Zívajíc v šedi časného rána se Egwain konečně vyškrábala na mlžně zbarvenou klisnu a pak musela rychle chytit otěže, jak se Rosa ošila. Na zvířeti nikdo nejezdil celé týdny. Aielové nejenže dávali přednost vlastním nohám, ale jízdě na koni se úplně vyhýbali, i když nákladní koně i muly používali. I kdyby tu bylo dost dřeva na stavbu vozů, terén Pustiny kolům zrovna neprospíval, jak ke své lítosti zjistil nejeden forman.

Egwain se na dlouhou cestu na západ ani trochu netěšila. Hory zatím zakrývaly slunce, ale jakmile sluneční kotouč vyleze nad hřebeny, žár bude s každou hodinou sílit. Egwain si ani nebyla jistá, jestli je aielský oděv k jízdě vhodný. Loktuše, již nosila přes hlavu, ji vždycky překvapila tím, jak dokázala ženě držet slunce od těla, ale v baňatých sukních bude mít holé nohy až po stehna, jestli si nedá pozor. – Stejné starosti jako cudnost jí dělaly puchýře. Slunce na jedné straně... Měsíc, kdy neseděla v sedle, by to neměl příliš ovlivnit. Aspoň v to doufala, jinak to bude velmi dlouhá cesta.

Když uklidnila Rosu, zjistila, že na ni upírá oči Amys, a podělila se s moudrou o úsměv. Všechno to včerejší běhání nebylo důvodem, proč byla dnes tak ospalá. Spíš jí to pomohlo lépe usnout. Včera v noci našla sny druhé ženy, a na oslavu v tom snu popíjely čaj v Držbě Chladné skály, časně zvečera, kdy si mezi rostlinami osázenými terasami hrály děti a, jak zapadalo slunce, do údolí vál vlahý vánek.

Ovšem, to by ještě nestačilo, aby ji to obralo o odpočinek, ale byla tak rozjásaná, když opustila Amysiny sny, že se nezastavila. Nemohla, ne tehdy, bez ohledu na to, co říkala Amys. Všude kolem ní byly sny, i když většinou neměla tušení, komu patří. Většinou, ne vždy. Melain snila o tom, že bude u prsu držet dítě a kojit je, a Bair o jednom ze svých mrtvých manželů v době, kdy byli oba mladí, s vlasy jako len. Egwain si dávala zvláštní pozor, aby se do nějakého takového snu nedostala. Moudré by vetřelce okamžitě poznaly, a ona se otřásla při pomyšlení, co by jí byly schopné provést, než by ji propustily.

Randovy sny byly samozřejmě výzvou, které nemohla odolat. Teď, když mohla poletovat ode snu ke snu, jak by to mohla nezkusit tam, kde moudré neuspěly? Jenže pokoušet se dostat do jeho snů bylo jako naběhnout si na neviditelnou kamennou stěnu. Věděla, že jeho sny leží na druhé straně, a byla si jistá, že by dokázala najít cestu skrz, avšak tady nebylo, o co se zapřít, na čem zapracovat. Stěna z ničeho. Byl to problém, na němž hodlala pracovat, dokud ho nevyřeší. Jakmile se jednou na něco upřela, dokázala být vytrvalá jako jezevec.

Všude kolem nich pracovali gai’šainové a nakládali věci z tábora moudrých na muly. Zanedlouho dokáže jen Aiel, nebo někdo stejně zběhlý ve stopování, určit, že na tomto plácku ztvrdlého jílu kdy stály stany. Ta stejná činnost se odehrávala na okolních horských svazích a zmatek pokračoval i ve městě. Ne každý půjde s sebou, ale na cestu vyrazí tisíce lidí. Aielové se tlačili v ulicích a až z velkého náměstí se táhla kolona povozů pantáty Kadereho. Vozy byly naložené tím, co Moirain vybrala, a tři bíle natřené vozy s vodou na konci kolony, tažené dvacetispřežím mul, připomínaly obrovské sudy na kolech. Kadereho vlastní vůz, v čele kolony, byl malý domek na kolečkách, se stupni vzadu a kovovým komínkem trčícím z ploché střechy. Obtloustlý kupec s dravčím nosem, dnes celý v hedvábí barvy slonoviny, mávl neuvěřitelně odrbaným kloboukem, když kolem něj Egwain projížděla, ale v tmavých, zešikmených očích se mu úsměv, jímž po ní bleskl, neobjevil.

Egwain ho mrazivě ignorovala. Jeho sny byly rozhodně temné a nepříjemné, pokud nebyly také oplzlé. Měli by mu strčit hlavu do sudu s jarmankovým čajem, řekla si v duchu ponuře.

Když se blížila ke střeše Děv, proplétala se mezi pobíhajícími gai’šainy a trpělivě postávajícími mulami. K jejímu překvapení jedna z žen, které nakládaly věci Děv, na sobě měla černé roucho, ne bílé. Podle velikosti to musela být žena a pod tíhou provazem převázaného rance na zádech se potácela. Jak Egwain prováděla Rosu kolem ní, sehnula se a nahlédla pod kapuci. Zahlédla Isendřinu strhanou tvář. Ženě po lících stékal pot. Byla ráda, že ji Děvy přestaly pouštět ven – nebo ji posílat ven – skoro nahou, ale připadalo jí zbytečně kruté, obléknout ji do černého. Jestli se již teď tolik potila, tak až udeří skutečné horko, ocitne se na pokraji smrti.

Přesto jí do věcí Far Dareis Mai nic nebylo. Aviendha jí to řekla sice jemně, ale jasně. Adelin a Enaila byly téměř hrubé, a šlachovitá bělovlasá Děva jménem Sulin jí skutečně vyhrožovala, že ji odvleče zpátky k moudrým za ucho. Přes úsilí přesvědčit Aviendhu, aby ji přestala oslovovat Aes Sedai, Egwain rozčílilo zjištění, že poté, co překročily hranici nejistoty, se k ní ostatní Děvy chovají prostě jenom jako k další žačce moudrých. No, vlastně ji ani nepustily za dveře své střechy, pokud netvrdila, že tam má pochůzku.

Rychlost, s níž prováděla Rosu davem, neměla nic společného s tím, že nevěděla, jak přijmout spravedlnost Far Dareis Mai, ani s tím, jak si s nepříjemným pocitem uvědomovala, že si ji Děvy prohlížejí, nepochybně připravené ji poučit, kdyby si snad myslely, že se hodlá do něčeho plést. Dokonce to ani nemělo skoro nic společného s tím, že Isendru neměla ráda. Nechtěla myslet na to, jak na okamžik zahlédla její sny, těsně předtím, než ji Cowinda přišla vzbudit. Byly to noční můry plné muk, věcí, které musela vytrpět a při jejichž spatření Egwain v hrůze prchla, a cosi temného a zlého se při pohledu na její útěk smálo. Nebylo divu, že Isendra vypadala ztrhaně. Egwain se probudila tak rychle, že Cowinda odskočila, právě když jí chtěla položit ruku na rameno.

Na ulici před střechou Děv stál Rand se šufou proti vycházejícímu slunci a v modrém hedvábném kabátci s tolika zlatými výšivkami, že by se hodil do zámku, i když ho měl do pasu rozepjatý. Na opasku měl novou přezku, umně vyrobenou do podoby Draka. Opravdu si toho o sobě začínal moc myslet, to bylo jasné. Postával vedle Jeade’ena, svého grošovaného hřebce, a mluvil s kmenovými náčelníky a několika aielskými kupci, kteří měli zůstat v Rhuideanu.

Jasin Natael, těsně za Randem, s harfou na zádech a otěžemi osedlané muly, kterou si koupil od pantáty Kadereho, v ruce, byl oblečen ještě vybraněji, stříbrné krumplování černou látku kabátce téměř zcela zakrývalo a z výstřihu a rukávů se mu řinuly záplavy bílého krajkoví. Dokonce i manžety vysokých bot měl u kolen zdobené stříbrem. Kejklířský plášť se záplatami celkový dojem kazil, ale kejklíři byli dost podivní lidé.

Kupci měli na sobě cadin’sory, a i když nože u pasu měli menší než ostatní válečníci, Egwain dobře věděla, že by zvládli i oštěp, kdyby museli. Měli v sobě přinejmenším díl, když už ne všechen, smrtonosného půvabu svých bratří, kteří nosili oštěp. Ženy obchodnice, ve volných bílých halenách z algode a dlouhých vlněných suknicích, se šátky a loktušemi, byly snáze odlišitelné. Až na Děvy a gai’šainky – a Aviendhu – aielské ženy nosily spoustu náramků a náhrdelníků ze zlata a slonoviny, stříbra a drahých kamenů, některé aielské výroby, jiné zakoupené v cizině a další naloupené v cizině. Ale mezi aielskými kupci nosily ženy dvakrát tolik šperků, pokud ne víc.

Egwain zachytila kousek z toho, co Rand říkal kupcům.

„... dejte ogierským kameníkům volnou ruku aspoň na těch, které postavili. Co půjde, udělejte sami. Nemá smysl snažit se znovu vytvořit minulost.“

Takže je posílal do državy pro ogiery, aby znovu postavili Rhuidean. To bylo dobře. Hodně budov v Tar Valonu stavěli ogierové, a tam, kde jim byla ponechána volnost, braly stavby dech.

Mat už seděl na svém valachovi, Okovi, klobouk se širokou krempou měl stažený hluboko do čela a patku svého zvláštního oštěpu měl opřenou o třmen. Jako obvykle vypadal jeho zelený kabátec s vysokým límcem, jako by v něm spal. Jeho snům se Egwain vyhnula. Jedna z Děv, velmi vysoká zlatovlasá žena, na Mata vrhla rozpustilý úsměv, který jej zřejmě uvedl do rozpaků. A taky by měl. Byla pro něj příliš stará. Egwain si odfrkla. Vím moc dobře, o čem se mu zdálo, děkuji mnohokrát! Jen vedle něj přitáhla otěže a hledala Aviendhu.

„Řekl jí, aby byla zticha, a ona byla,“ sdělil jí Mat, když Egwain zastavila Rosu. Kývl směrem k Moirain a Lanovi. Aes Sedai ve světle modrém hedvábí svírala otěže své bílé klisny a strážce v měňavém plášti držel svého velkého vraného válečného hřebce. Lan napjatě sledoval Moirain, bezvýrazný jako vždy, kdežto ona se zle mračila na Randa a zdálo se, že vybuchne netrpělivostí. „Začala mu vykládat, proč je tohle špatný – mně to připadalo, jako by to říkala už postý – a on řek: ‚Rozhodl jsem se, Moirain. Postav se támhle a buď zticha, dokud na tebe nebudu mít čas.‘ Jako by čekal, že udělá, co se jí řekne. A ona to udělala. To ti jde z uší pára?“

Pochechtával se tak potěšeně, tak pobaven vlastní chytrostí, že málem sáhla pro saidar a dala mu lekci přímo tady přede všemi. Místo toho si znovu odfrkla, dost hlasitě, aby mu bylo jasné, že to patřilo jemu, jeho chytrosti i jeho pobavení. Mat se na ni úkosem vážně podíval a zahihňal se znovu, což jí na náladě rozhodně nepřidalo.

Chvíli se ohromeně dívala na Moirain. Aes Sedai že udělala, co jí Rand řekl? Bez námitek? To bylo, jako kdyby poslechla jedna z moudrých, nebo o půlnoci vyšlo slunce. Egwain se samozřejmě doslechla o nočním útoku. Celé ráno mezi lidmi kolovaly zprávy o obrovských psech, kteří zanechávali stopy v kameni. Egwain nechápala, jak by to mohlo mít něco společného s tímhle, ale kromě novinek o Shaidech to byla jediná nová věc, o které věděla, a rozhodně nemohla být natolik důležitá, aby měla takové následky. Moirain jí nepochybně řekne, aby si hleděla svého, ale ať tak nebo tak, přijde na to. Neměla ráda, když něčemu nerozuměla.

Zahlédla Aviendhu, jež stála na spodním schodu před střechou Děv, a navedla Rosu kolem lidí téměř k Randovi. Aielanka na něj civěla stejně tvrdým pohledem jako Aes Sedai, ale jinak naprosto bez výrazu. Neustále obracela slonovinový náramek na zápěstí, očividně aniž by si to uvědomila. Ten náramek byl nějakým způsobem spojený s těžkostmi, které žena měla s Randem. Egwain to nechápala. Aviendha se o tom odmítala bavit, a někoho jiného se Egwain zeptat nemohla, aniž by tak neuvedla přítelkyni do rozpaků. Ona sama od Aviendhy dostala slonovinový náramek vyřezávaný do tvaru plamenů, aby uzavřely svazek skoro-sester. Egwain Aielance na oplátku věnovala stříbrný náhrdelník, který i teď měla Aviendha na sobě, o němž pantáta Kadere tvrdil, že je to kandorský vzor zvaný sněhové vločky. Musela požádat Moirain o nějaké peníze, ale připadalo jí to jako vhodný dar pro ženu, která nikdy neuvidí sníh. Tedy pokud nikdy neodejde z Pustiny. Byla jen malá naděje, že se sama vrátí do zimy. Ať už ten Aviendžin náramek znamenal cokoliv, Egwain si byla jistá, že to nakonec rozlouskne.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se. Jak se předkláněla v sedle s vysokou rozsochou, sukně se jí vyhrnuly, až byly vidět nohy, ale Egwain měla tolik starostí kvůli své přítelkyni, že si toho nevšimla.

Musela svou otázku ještě zopakovat, než sebou Aviendha trhla a zvedla k ní oči. „V pořádku? Ovšemže jsem v pořádku.“

„Dovol mi promluvit s moudrými, Aviendho. Určitě je přesvědčím, že nemůžou jen tak...“ Nedokázala to vyslovit, ne tady, kde to všichni v davu mohli slyšet.

„Tobě to pořád dělá starosti?“ Aviendha si upravila šedou loktuši a lehce potřásla hlavou. „Vaše zvyky jsou pro mě velmi zvláštní.“ Očima zabloudila zpátky k Randovi, jako by to byly železné piliny přitahované magnetem.

„Nemusíš se ho bát.“

„Já se nikoho nebojím,“ štěkla druhá žena a v očích jí vzplál modrozelený oheň. „Nechci, abychom se hádaly, Egwain, ale takové věci bys neměla říkat.“

Egwain si povzdechla. Přítelkyně nebo ne, Aviendha byla docela dobře schopná jí dát jednu za uši, kdyby ji Egwain dost urazila. V každém případě si nebyla jistá, zda by to Aviendha někdy přiznala. Její sen byl příliš bolestivý, aby se dal sledovat delší dobu. Nahá až na slonovinový náramek, jenž ji tížil, jako by vážil sto liber, Aviendha běžela, jak nejrychleji mohla, po rozpukané jílové pláni. A za ní se hnal Rand, obr dvakrát větší než ogier, na obrovitém Jeade’enovi, a pomalu, leč nevyhnutelně, ji doháněl.

Ale nemůžete své přítelkyni prostě oznámit, že víte, že lže. Egwain mírně zrudla. Zvláště ne, když byste jí pak museli prozradit, jak to víte. To by mi vážně dala jednu za uši. Už to nikdy neudělám. Hrabat se jiným lidem ve snech. Tedy aspoň v Aviendžiných snech se vrtat nebudu. Nebylo správné špehovat sny přítelkyně. Tedy, nebylo to tak úplně špehování, ale stejně...

Dav kolem Randa se začal rozcházet. Rand se hbitě vyhoupl do sedla a Natael ho okamžitě následoval. Jedna z obchodnic, žena se širokým obličejem a ohnivými vlasy s menším bohatstvím ve zlatých špercích, broušených drahokamech a vyřezávané slonovině, se ale pozdržela. „Car’a’carne, hodláš opustit Trojí zemi navždy? Mluvil jsi, jako by ses už nikdy neměl vrátit."

Ostatní se při těch slovech zastavili a otočili se zpátky. Ticho se šířilo na zvětšujících se vlnách mumlání, kdy lidé sdělovali svým sousedům, jak zněla otázka.

Rand chvíli rovněž mlčel a rozhlížel se po tvářích obrácených k němu. Nakonec řekl: „Doufám, že se vrátím, avšak kdo ví, co se přihodí? Kolo tká, jak si kolo přeje.“ Zaváhal, neboť všichni upírali oči jen na něj. „Ale zanechám vám něco, co vám mě bude připomínat,“ dodal a strčil ruku do kapsy kabátce.

Náhle poblíž střechy Děv vytryskla fontána, voda se pravidelně řinula z tlam obrovitánských plískavic stojících na ocasech. Za tím začala socha mladého muže s rohem pozvednutým k nebi chrlit vějíř vody a potom dvěma kamenným ženám ještě o kus dál začala vytékat voda z rukou. V ohromeném tichu se Aielové dívali, jak v rhuideanských kašnách opět proudí voda.

„Tohle jsem měl udělat už dávno.“ Rand nepochybně mumlal jen sám pro sebe, ale v nastalém tichu ho Egwain jasně slyšela. Šplouchání vody ve stovkách fontán bylo jediným dalším zvukem. Natael pokrčil rameny, jako by nic jiného ani nečekal.

Avšak Egwain zírala na Randa, ne na kašny. Muž, který může usměrňovat. Rand. Pořád je to Rand, i přes to všechno. Ale pokaždé, když ho viděla usměrňovat, bylo to, jako kdyby to znovu a znovu zjišťovala poprvé. Když vyrůstala, učili ji, že jedině Temného je třeba se obávat víc než muže, který může usměrňovat. Možná se ho Aviendha bojí právem.

Ale když se potom podívala dolů na Aviendhu, jí se ve tváři zračil otevřený údiv. Tolik vody Aielanku těšil, stejně jako nejlepší hedvábné šaty mohly rozradovat Egwain, nebo zahrada plná nádherných květin.

„Je čas vyrazit,“ ohlásil Rand a pobídl grošáka k západu. „Každý, kdo není připravený, nás bude muset dohonit.“ Natael ho těsně následoval na mule. Proč nechává Rand takového patolízala u sebe?

Kmenoví náčelníci začali ihned předávat rozkazy a ruch se zdesateronásobil. Děvy a Hledači vody vyrazili kupředu, a další Far Dareis Mai se shromáždily kolem Randa jako čestná stráž, přičemž náhodou rovněž obklopily Nataela. Aviendha kráčela vedle Jeade’ena, přímo vedle Randova třmene, a i v bachratých suknicích s hřebcem snadno udržela krok.

Egwain se zařadila vedle Mata za Randa a jeho doprovod a zamračila se. Její přítelkyně se zase tvářila tak odhodlaně, jako by musela strčit ruku do zmijího doupěte. Musím jí nějak pomoct. Jakmile se Egwain do něčeho jednou zakousla, nikdy se nevzdávala.

Moirain se pohodlně usadila v sedle a rukou v rukavičce poplácala Aldib po klenuté šíji, ale Randa hned nenásledovala. Hadnan Kadere vedl své vozy ulicí a sám kočíroval první z nich. Měla ho donutit, aby vyložil náklad i z tohoto vozu a naložil její věci, jako to udělal u ostatních. Ten člověk se jí, Aes Sedai, bál natolik, že by to byl udělal. Dveřní rám, ter’angrial, byl pevně přivázaný na voze za Kaderem a překrytý plachtou uvázanou tak natěsno, aby jím už nikdo nemohl náhodou proletět. Po obou stranách vozu šly dlouhé řady Aielů – Seia Doon, Černé oči.

Kadere se jí z kozlíku uklonil a zvedl klobouk, ale ona přejela pohledem řadu povozů až k velkému náměstí obklopujícímu les štíhlých skleněných sloupů, které již jiskřily v ranním světle. Byla by vzala všechno, co bylo na náměstí, kdyby mohla, a ne jenom ten zlomek, jejž se podařilo naložit na povozy. Některé předměty ale byly příliš velké. Jako tři kruhy z matného šedého kovu, každý dobře dva kroky v průměru, stojící na hraně a uprostřed spojené. Kolem nich bylo nataženo pletené kožené lano, aby každého varovalo, že sem nemá vstupovat bez svolení moudrých. Nikdo by to samozřejmě neudělal ani tak. Jedině kmenoví náčelníci a moudré chodili po tomto náměstí klidně. Jedině moudré se něčeho dotkly, a ony se rozhodně nikomu nesvěřovaly.

Po bezpočet let bylo druhou zkouškou pro aielské ženy, které se chtěly stát moudrými, vstoupit mezi jiskřící skleněné sloupy, kde pak viděly to, co muži. Přežilo to víc žen – Bair tvrdila, že je to proto, že jsou ženy tvrdší, Amys proto, že slabé ženy byly vyřazeny předtím, než se dostaly až sem – ale nebylo to jisté. Ty, jež přežily, nebyly poznačeny. Protože ženě stačilo přežít.

První zkouška, první vyřazování, než vůbec začal výcvik, bylo projít jedním z těchto tří kruhů. Zřejmě nezáleželo na tom kterým, nebo možná byla volba záležitostí osudu. Ten krok ji zdánlivě prováděl znovu a znovu celým životem, před ní se rozkládala její budoucnost, všechny možné budoucnosti založené na každém rozhodnuti, které mohla učinit do konce života. Smrt tu byla také jednou z možností. Některé ženy nedokázaly čelit budoucnosti o nic víc než jiné minulosti. Všechny možné budoucnosti byly ovšem pro jednu mysl příliš. Smíchaly se dohromady, věci, které se stanou, které se musejí stát, které by se mohly stát. Obvykle i to bylo skryto, dokud ona chvíle nenadešla. Ale ne vždy. Moirain těmi kruhy prošla.

Lžíce naděje a pohár zoufalství, pomyslela si Moirain.

„Nelíbí se mi, když tě vidím takhle,“ řekl Lan. Z Mandarbova hřbetu a při své výšce se na ni díval hodně svrchu. Kolem koutků očí měl znepokojené vějířky vrásek. U něj to znamenalo to, co zoufalé slzy u jiného muže.

Kolem jejich koní proudili z obou stran Aielové a gai’šainové s nákladními zvířaty. Moirain si s překvapením uvědomila, že kolem již projely Kadereho vozy s vodou. Netušila, že se na náměstí dívá tak dlouho.

„Jak takhle?“ zeptala se a obrátila klisnu, aby se mohla připojit k zástupu. Rand a jeho doprovod již opustili město.

„Ustaranou,“ řekl hrubě a na kamenné tváři nyní neměl žádný výraz. „Ustrašenou. Nikdy jsem tě neviděl se bát, dokonce ani tehdy ne, když se na nás vrhli trolloci a myrddraalové, dokonce ani tehdy ne, když ses dozvěděla, že Zaprodanci jsou volní a Sammaela máme téměř u nosu. Přichází konec?“

Moirain sebou trhla a okamžitě si přála, aby to nebyla udělala. Lan se díval přímo před sebe nad hlavu svého oře, ale tomu muži nikdy nic neuniklo. Občas měla dojem, že vidí i lístek, padající mu za zády. „Myslíš Tarmon Gai’don? To ví i tanagra v Seleisinu. Světlo chraň, dokud všechny zámky zůstanou neporušeny." – Ty dva, které měla, byly také na jednom z Kadereho povozů, každý zabalen sám v košíku vycpaném vlnou. Na jiném voze, než byl krevelový dveřní rám. O tom se pečlivě ujistila.

„Co jiného jsem mohl myslet?“ zeptal se pomalu a stále se na ni nepodíval, takže si Moirain přála, aby se byla raději kousla do jazyka. „Začínáš být – netrpělivá. Vzpomínám si, kdy jsi dokázala čekat celé týdny na malý útržek informace, jediné slovo, aniž bys hnula prstem, avšak teď –“ Tehdy se na ni konečně podíval těma svýma modrýma očima, které dokázaly nahnat strach většině žen. A rovněž většině mužů. „Přísaha, kterou jsi složila tomu chlapci, Moirain. Co tě to, pod Světlem, posedlo?“

„Pořád se ode mne víc a víc odtahuje, Lane, a já mu musím být nablízku. Potřebuje všechny rady, které mu mohu poskytnout, a udělám skoro cokoliv, snad až na to, že bych se s ním vyspala, abych to zařídila.“ Kruhy jí prozradily, že to by byla pohroma. Ne že by o tom kdy uvažovala – už pouhá tato představa ji děsila! – ale v kruzích to bylo něco, co by v budoucnosti mohla nebo měla zvážit. Bylo to nepochybně známkou jejího rostoucího zoufalství, a v kruzích viděla, že by to přineslo všeobecnou zkázu. Přála si, aby si pamatovala jak – ve všem, co se o Randu al’Thorovi dozvěděla, byl k němu nějaký klíč – ale v mysli jí zůstal jeden prostý fakt, totiž že hrozí kalamita.

„Třeba tvé pokoře napomůže, až ti řekne, abys mu donesla trepky a zapálila fajfku.“

Moirain na něj zírala. Mohl to být vtip? Pokud ano, tak nebyl zábavný. Moirain pokora nikdy příliš neseděla, za žádných okolností. Siuan tvrdila, že díky tomu, jak vyrůstala ve Slunečním paláci v Cairhienu, má pýchu hluboko v kostech, kde ji už ani neviděla – něco, co Moirain důrazně popírala – avšak přestože byla Siuan jen dcerou tairenského rybáře, dokázala se postavit čelem každé královně, a pýcha druhých pro ni znamenala protivení se jejím vlastním plánům.

Pokud se Lan pokoušel vtipkovat, jakkoliv špatně a pomýleně, tak se měnil. Téměř dvacet let ji následoval, zachránil jí život víckrát, než dokázala spočítat, a často se tím sám vystavoval velkému riziku. Svůj život vždycky bral jako maličkost, důležitý jen kvůli ní. Někteří tvrdili, že svádí smrt tak, jako ženich svádí nevěstu. Nikdy jí nepatřilo jeho srdce a ona nikdy necítila žárlivost k žádné ženě, která se mu vrhla k nohám. Již dávno tvrdil, že nemá srdce. Ale vloni je našel, našel je, když si ho jedna žena uvázala na provázek kolem krku.

On to samozřejmě popíral. Ne svou lásku k Nyneivě z al’Mearů, bývalé vědmě z Dvouříčí a nyní přijaté novičce v Bílé věži, ale že by ji kdy mohl získat. Tvrdil, že má jenom dvě věci, meč, který se nezlomí, a válku, která nikdy neskončí. Nevěstu by něčím takovým nikdy neobdaroval. Přinejmenším o tohle se Moirain postarala, i když on se to nedozví, dokud to nebude hotovo. Kdyby to věděl, nejspíš by se to pokusil změnit, jak už uměl být pěkně umíněný.

„Tahle vyprahlá země zřejmě vysušila i tvoji pokoru, al’Lane Mandragorane. Musím najít nějakou vodu, aby znovu vyrostla.“

„Moje pokora je nabroušena jako břitva,“ sdělil jí suše. „Ty ji nikdy nenecháš ztupit.“ Navhlčil bílý šátek vodou z kožené lahvice a mokrou látku jí podal. Moirain si jej bez poznámek uvázala kolem hlavy. Slunce již začínalo vycházet nad hory za nimi, žhnoucí koule roztaveného zlata.

Široký zástup se vinul vzhůru po holém úbočí Chaendaeru, jeho konec byl ještě v Rhuideanu a čelo již překonávalo hřeben a mířilo dolů na drsnou kopcovitou planinu, posetou skalními věžemi a pahorky s plochými vrcholky, některé s rudými či okrovými pruhy na šedém a hnědém podkladu. Vzduch byl tak čistý, že Moirain viděla na míle daleko i poté, co sjeli dolů z Chaendaeru. Kolem se zvedaly velké přírodní brány a všude drásaly oblohu zubaté hory. Půdu řídce porostlou nízkými trnitými keři a bezlistými pichlavými rostlinami občas protínaly suché žleby a údolí. Tu a tam se objevil i strom, pokřivený a zakrslý, obvykle také s trny. Slunce měnilo krajinu v pec. Byla to tvrdá země tvarující tvrdé lidi. Ale Lan nebyl jediný, kdo se měnil, nebo byl měněn. Moirain si přála, aby věděla, co Rand s Aiely nakonec udělá. Každého čekala dlouhá cesta.

8

Přes hranici

Přilepená na svém sedátku v zadní části poskakujícího vozu se Nyneiva jednou rukou držela dřevěných desek, druhou si přidržovala slamák a vyhlížela dozadu na divokou prašnou bouři ustupující do dáli. Široká krempa jí stínila tvář před ranním horkem, ale vítr, který zvedal rychle se pohybující vůz, byl dost silný, aby jí rval klobouk z hlavy i přes to, že ho měla tmavě červeným šátkem převázaný pod bradou. Kolem ubíhala travnatá pláň s nízkými pahorky, tu a tam s hájkem. Tráva byla v žáru pozdního léta tenká a zažloutlá. Prach zvedaný koly vozu jí poněkud zastíral výhled a navíc ji nutil ke kašli. Bílé obláčky na obloze lhaly. Od té doby, co před mnoha týdny opustili Tanchiko, nespadla ani kapka deště, a bylo tomu již dost dávno, co po široké silnici jezdily vozy, které ji udržovaly udusanou.

Po této nyní jakoby jednolité hnědé ploše zřejmě nikdo nejezdil, což bylo jen dobře. Už ji přestali zlobit bandité, kteří se je snažili zastavit teď, když již téměř unikli šílenství Tarabonu, a pokud se nezlobila, nedokázala vycítit pravý zdroj, natož usměrňovat. I když byla rozhněvaná, dost ji překvapilo, že dokázala zvednout takovou bouři. Jak se jednou bouře rozzuřila, plná jejího vzteku, získala vlastní život. Elain její rozměry překvapily také, i když to naštěstí nevyzradila Tomovi nebo Juilinovi. Ale ačkoliv její síla rostla – učitelky ve Věži říkaly, že tomu tak bude, a z nich by se žádná nemohla postavit některému ze Zaprodanců, jako to udělala Nyneiva – i tak měla stále dost omezení. Kdyby se byli objevili nějací bandité, byla by to s nimi musela vyřídit Elain sama, a to Nyneiva nechtěla dopustit. Předešlý hněv již byl pryč, ale ona zakládala na příští úrodu.

Neohrabaně přelezla přes plachtou převázaný náklad košů a sehnula se k jednomu ze sudů s vodou, přivázaných po stranách vozu spolu s truhlicemi plnými jejich věcí a zásob. Klobouk jí okamžitě slétl z hlavy, držel ho jen šátek. Prsty jen tak tak dosáhla na víko sudu, pokud by se nepustila provazu, který svírala druhou rukou, a při tom, jak povoz poskakoval po cestě, by nejspíš sletěla po hlavě dolů.

Juilin Sandar navedl svého hubeného hnědého valacha, na němž jezdil – Číhal bylo nemožné jméno, kterým svého koně obdařil – blíž k vozu a natáhl k ní ruku s lahvicí vody, jichž měl víc zavěšeno u sedla. Nyneiva se vděčně, byť ne půvabně, napila. Visela tam jako hrozen na větrem rozkývané révě a na předek slušných šedých šatů si vylila nejméně tolik vody, kolik jí dostala do hrdla.

Šaty, jež měla na sobě, odpovídaly postavení obchodnice, s vysokým límcem, jemně tkané a dobře střižené, ale pořád prosté. Ozdobný špendlík na prsou, malý kroužek tmavých granátů ve zlatě, byl na obchodnici možná příliš nákladný, ale byl to dar od panarchy Tarabonu, spolu s ostatními šperky, mnohem okázalejšími a dražšími, které byly skryty v přihrádce pod kozlíkem. Nyneiva špendlík nosila, aby si připomněla, že dokonce i ženy, které sedají na trůnech, občas potřebují popadnout za krk a zatřepat. Teď, když se setkala s Amatherou, cítila trochu víc sympatií k tomu, jak Věž manipuluje s králi a královnami.

Tušila, že Amathera je takto obdarovala jako úplatek, aby co nejdříve opustily Tanchiko. Ta žena jim byla ochotná koupit i loď, jen aby nezůstaly ani o hodinu déle, než bylo nezbytně nutné, ale nikdo nechtěl žádnou prodat. Těch pár plavidel, jež ještě zbývala v tanchickém přístavu a hodila se k něčemu víc než příbřežní plavbě, bylo přecpáno uprchlíky. Kromě toho, loď byla příliš zřejmá cesta, ta nejrychlejší, a černé adžah mohly ji a Elain po tom, co se stalo, vyhlížet. Elain a Nyneivu poslaly, aby chytily Aes Sedai, které byly temnými družkami, ne aby se jimi nechaly chytit do pasti. Proto povoz a dlouhá cesta zemí rozervanou občanskou válkou a anarchií. Nyneiva si však začínala přát, aby nebyla trvala na tom, že nepoužijí loď. Ne že by to někdy přiznala ostatním.

Když chtěla vrátit lahvici Juilinovi, ten jen mávl rukou. Tvrdý muž, jako vyřezaný z nějakého tmavého dřeva, na koni se necítil zrovna pohodlně. Nyneivě připadal směšný. Ne proto, že se v sedle rozhodně necítil dobře, ale kvůli tomu hloupému červenému tarabonskému klobouku, který nosil na ulízaných černých vlasech. Klobouk neměl krempu, vypadal jako vysoký kužel s plochým dýnkem. Příliš se nehodil k tmavému tairenskému kabátci, těsnému v pase a rozšiřujícímu se dolů. Nyneiva si nemyslela, že by se hodil vůbec k něčemu. Podle jejího názoru vypadal, jako kdyby měl na hlavě dort.

Zbytek cesty dopředu se neobratně škrábala s koženou lahvicí v ruce a s poletujícím kloboukem, a celou dobu tiše proklínala tairenského chytače zlodějů – Žádný lovec zlodějů, on ne! – Toma Merrilina – Nafoukaný kejklíř! – a Elain z rodu Trakandů, dědičku Andoru, jež by sama potřebovala popadnout za krk a zatřepat!

Chtěla vklouznout na kozlík mezi Toma a Elain, ale zlatovlasá dívka se ke kejklíři pevně tiskla a slamák jí visel na záda. Držela se toho bělovlasého starého blázna za ruku, jako by se bála, že spadne. Nyneiva, se stisknutými rty, se musela spokojit s Elaininou druhou stranou. Byla ráda, že má vlasy opět slušně spletené do copu, jako zápěstí silného a spadajícího jí až do pasu. Mohla se za něj zatahat, místo aby Elain klepla za ucho. To děvče bývalo poměrně rozumné, ale v Tanchiku jí zřejmě něco zatemnilo rozum.

„Už nás nesledují,“ oznámila Nyneiva a přitáhla si klobouk do čela. „Už můžeš s touhle věcí zpomalit, Tome.“ Mohla to zakřičet zezadu, nemusela se drápat přes koše, ale představa, jak tam nadskakuje a volá na ně, aby zpomalili, jí v tom zabránila. Velice nerada ze sebe dělala blázna, a ještě méně ráda byla, když ji při tom někdo viděl. „Dej si ten klobouk na hlavu,“ řekla Elain. „Ta tvoje světlá pleť slunko moc dlouho nesnese.“

Jak zpola očekávala, dívka její přátelskou radu ignorovala. „Kočíruješ tak nádherně,“ zapředla Elain, když Tom přitáhl opratě a zpomalil čtyřspřeží do kroku. „Pořád jsi je dokonale ovládal.“

Vysoký šlachovitý muž na ni shlédl a huňaté bílé obočí se mu chvělo, ale řekl jen: „Další společnost nás čeká vepředu, dítě.“ No, možná nebyl takový hlupák.

Nyneiva se podívala dopředu a spatřila, jak se k nim přes nízký hřeben blíží zástup jezdců ve sněhobílých pláštích. Bylo to asi půlsta jezdců v leštěné zbroji a zářících hrncových helmách, doprovázejících stejně tolik těžce naložených povozů. Děti Světla. Náhle si Nyneiva zřetelně uvědomila koženou šňůrku, která jí pod šaty visela kolem krku, a dva prsteny na ní zavěšené. Lanův těžký zlatý pečetní prsten, prsten králů ztraceného Malkieru, by pro bělokabátníky nic neznamenal, ale kdyby spatřili prsten s Velkým hadem...

Ženská hloupá! Nemůžou ho přece uvidět, leda by ses rozhodla svléknout!

Spěšně přelétla pohledem své společníky. Elain nemohla přestat být krásná, a teď pustila Toma a převazovala si zelený šátek, který měla přes klobouk, přičemž se chovala tak, že se to mnohem víc hodilo na trůn než na kupecký vůz, ale kromě toho, že její šaty byly modré, nijak se nelišily od Nyneiviných. Neměla na sobě jediný šperk. Tvrdila, že Amatheřiny dary jsou „křiklavé". Bude to stačit. Už jim to od Tanchika prošlo snad padesátkrát. Jen tak tak. Jenže tentokrát to bylo poprvé, co potkali bělokabátníky. Tom, v pevném hnědém suknu, mohl být jedním z tisíce pokřivených bělovlasých mužů, kteří řídili povozy. A Juilin byl Juilin. Věděl, jak se chovat, i když se tvářil, že by byl mnohem raději opěšalý, na zemi, s holí či lamačem mečů s drážkami, jejž nosil u pasu, než na koni.

Tom stočil spřežení na stranu silnice a zastavil, když od čela zástupu vyrazilo několik bělokabátníků. Nyneiva nasadila přívětivý úsměv. Doufala, že se nerozhodli, že potřebují další povoz.

„Světlo na vás sviť, kapitáne,“ řekla muži s úzkým obličejem, jenž byl očividně vůdcem, neboť jediný neměl kopí s ocelovým hrotem. Nyneiva neměla ponětí, jakou hodnost znamenají dva zlaté uzly na prsou pláště, těsně pod zlatým slunečním kotoučem, který měli všichni, ale podle jejích zkušeností muži přijímali každou lichotku. „Jsme moc rádi, že vás vidíme. O pár mil dál se nás pokusili oloupit banditi, ale jako zázrakem se objevila prašná bouře. Jen tak tak jsme uni –“

„Ty jsi obchodnice? V těchto časech z Tarabonu odjíždí jen málo kupců.“ Muž měl hlas stejně drsný jako obličej, a ten vypadal, jako by z něj vytáhli všechnu radost ještě předtím, než se vykulil z kolíbky. V tmavých zapadlých očích mu plálo podezření. Nyneiva nepochybovala, že i to je soustavné. „Míříte kam a s čím?“

„Vezu barvy, kapitáne.“ Dalo jí práci udržet si úsměv i pod tím neuhýbavým upřeným pohledem, a tak se jí ulevilo, když nakratičko přelétl pohledem k ostatním. Tom odváděl slušnou práci, jak se tvářil znuděně, jen další vozka, kterému zaplatí, ať už budou stát, nebo pojedou, a i když si Juilin nestrhl z hlavy ten směšný klobouk, jako by to byl udělal předtím, tvářil se jen mírně zaujatě, jako najatý muž, který nemá co skrývat. Když bělokabátníkův pohled padl na Elain, Nyneiva cítila, jak druhá žena ztuhla. „Tarabonská barviva. Nejlepší na světě. V Andoru za ně můžu dostat dobrou cenu.“

Na kapitánovo – nebo co vlastně byl – znamení jeden z ostatních bělokabátníků pobídl koně k zadní části vozu. Dýkou přeřízl provaz a s trhnutím odhrnul kus plachty, takže uvolnil tři nebo čtyři koše. „Jsou označené ‚Tanchiko', poručíku. Na tomhle stojí ‚karmín'. Chceš, abych jich pár otevřel?“

Nyneiva doufala, že bělokabátnický důstojník pochopil její úzkost správně. Aniž se na ni podívala, málem hmatatelně cítila, jak Elain touží po tom, vojáka vyplísnit za jeho chování, ale každý skutečný kupec by se bál vystavit své barvy živlům. „Jestli mi ukážeš ty, které chceš otevřít, kapitáne, ráda to udělám sama.“ Muž vůbec nereagoval, ani na lichotku, ani na nabídku spolupráce. „Ty košíky byly zapečetěný, aby do nich nemohl prach ani voda, víš. Když se víko rozbije, už ho nikdy nedokážu voskem utěsnit.“

Zatím k nim dojel i zbytek zástupu a v oblaku prachu je míjel. Vozkové byli hrubě odění nevýrazní muži, ale vojáci jeli škrobení a vzpřímení, a dlouhá kopí s ocelovými hlavicemi měli skloněná v přesně stejném úhlu. Dokonce i s tvářemi pokrytými potem a prachem vypadali jako tvrdí muži. Na Nyneivu a ostatní se podívali jen vozkové.

Bělokabátnický poručík si mávnutím ruky v plechové rukavici odehnal prach od obličeje a pak pokynem odvolal muže od vozu. Očima však nepřestával sledovat Nyneivu. „Ty přijíždíš z Tanchika?"

Nyneiva kývla, obrázek spolupráce a otevřenosti. „Ano, kapitáne. Z Tanchika.“

„Jaké máš zprávy z města? Slyšeli jsme nějaké řeči."

„Řeči, kapitáne? Když jsme odjížděli, pořádek tam zrovna nevládl. Město bylo plný uprchlíků a venkov povstalců a banditů. Obchod už skoro neexistuje.“ To byla pravda, čistá a prostá. „Proto za tyhle barvy dostanu zvlášť dobrou cenu. Myslím, že dost dlouho nebudou žádný tarabonský barvy k mání.“

„Mně jsou ukradení uprchlíci, obchod i barvy, obchodnice,“ prohlásil důstojník bezvýrazným tónem. „Byl Andrik ještě na trůně?"

„Ano, kapitáne.“ Očividně se povídalo, že někdo uchvátil Tanchiko a nahradil krále, a možná to někdo i udělal. Ale kdo – jeden ze vzbouřených šlechticů, kteří bojovali proti sobě stejně tvrdě jako proti Andrikovi, nebo Dračí spřísahanci, kteří se zaslíbili Draku Znovuzrozenému, aniž ho kdy spatřili? „Když jsme odjížděli, Andrik byl pořád králem a Amathera pořád panarchou.“

Jeho oči říkaly, že by mohla lhát. „Povídá se, že do toho byly zapletené tarvalonské čarodějnice. Viděli jste nějakou Aes Sedai, nebo jste o ní slyšeli?“

„Ne, kapitáne,“ odpověděla Nyneiva rychle. Prsten s Velkým hadem jako by ji pálil na kůži. Padesát bělokabátníků kousek od nich. Prašná bouře by tentokrát nepomohla, a navíc, i když se to snažila popřít, byla spíš vyděšená než rozzlobená. „Prostí kupci se s takovými nestýkají.“ Důstojník kývl a ona se odvážila připojit otázku. Cokoliv, aby změnila námět. „Pověz, prosím, kapitáne, už jsme se dostali do Amadicie?“

„Hranice je pět mil na východ,“ prohlásil bělokabátník. „Prozatím. První vesnice, do které dorazíte, bude Mardecin. Poslouchejte zákony a povede se vám dobře. Je tam posádka dětí Světla.“ Mluvil, jako by vojáci z posádky trávili všechen čas tím, že dohlížejí na to, aby se dodržoval zákon.

„Vy jste sem přišli posunout hranici?“ zeptala se náhle a chladně Elain. Nyneiva ji v té chvíli málem uškrtila.

Hluboko zapadlé podezíravé oči se přesunuly na Elain a Nyneiva chvatně pronesla: „Odpusť jí, můj pane kapitáne. Je to dcera mé nejstarší sestry. Myslí si, že se měla narodit urozenou paní, a navíc se nedokáže držet stranou od chlapců. Proto ji její matka poslala ke mně.“ Elainino rozhorlené zalapání po dechu bylo dokonalé. Nejspíš bylo zcela skutečné. Nyneiva tušila, že to o chlapcích dodávat nemusela, ale hodilo se to.

Bělokabátník na ně ještě chvíli civěl a pak řekl: „Pan velící kapitán posílá do Tarabonu jídlo. Jinak bychom měli tu tarabonskou chátru za hranicí, rozkradli by všechno, co by pokousali. Kráčejte ve Světle,“ dodal, než otočil koně a odcválal zpátky do čela kolony. Nebyla to ani rada, ani požehnání.

Tom pobídl spřežení do kroku hned, jak důstojník odjel, ale všichni seděli mlčky, jen kašlali, dokud nebyli hodně daleko od posledního vojáka a prach z druhých vozů se neusadil.

Nyneiva polkla trochu vody a podala lahvici s vodou Elain. „Cos tím myslela?“ chtěla vědět. „Nejsme v trůnním sále tvý máti, a ta by to stejně neschválila!“

Elain dopila vodu z láhve, než se uráčila odpovědět. „Ty ses div neplazila, Nyneivo.“ Posadila hlas výš v posměšné podlézavosti. „Jsem moc hodná a poslušná, kapitáne. Smím ti políbit boty, kapitáne?"

„Máme být obchodnice, ne královny v přestrojení!"

„Obchodnice ještě nemusejí být patolízalky! Měla jsi štěstí, že ho nenapadlo, že se snažíme něco schovat, chovat se tak podlézavě!"

„Ale taky se nekoukají svrchu na padesát bělokabátníků! Nebo si myslíš, že bychom je v případě potřeby všechny zvládly jedinou silou?"

„Proč jsi mu říkala, že se otáčím za chlapci? To vůbec nebylo nutné, Nyneivo!"

„Klidně bych mu byla řekla cokoliv, co by ho udrželo dál od nás! A ty –!"

„Držte obě zobák,“ štěkl náhle Tom, „než se vrátí, aby zjistili, která z vás vraždí tu druhou!"

Nyneiva se vskutku otočila na kozlíku, aby se ohlédla, než si uvědomila, že bělokabátníci jsou příliš daleko, aby něco zaslechli, i když křičely. No, snad byli. Nepomohlo, že Elain udělala úplně to stejné.

Nyneiva pevně uchopila cop a zlobně se zamračila na Toma, ale Elain se mu zase přitulila k ruce a málem zavrkala. „Máš pravdu, Tome. Mrzí mě, že jsem zvedla hlas.“ Juilin je sledoval koutkem oka a předstíral, že to nedělá, ale byl dost moudrý, aby držel svého koně dál a do ničeho se nezapletl.

Nyneiva pustila cop, než si ho vyrve i s kořínky, upravila si klobouk a posadila se zpříma s pohledem upřeným přes koně dopředu. Cokoliv do té holky vjelo, byl nejvyšší čas to z ní zase dostat.

Hranici mezi Tarabonem a Amadicií označovaly pouze vysoké kamenné pilíře po stranách silnice. Kromě nich na silnici nebyla ani noha. Kopce se pomalu zvedaly výš, ale jinak se krajina příliš nezměnila, rostla tu hnědá tráva a hájky, kde stromy měly jen pár zelených listů, tedy pokud to nebyly borovice, kaliny či jiné vždyzeleny. Na svazích kopců byly kamennými zídkami lemovaná políčka a kamenné domy s doškovými střechami, které však vypadaly opuštěné. Z komínů nestoupal kouř, na polích nikdo nepracoval, nikde se nepásla jediná ovce či kráva. Občas se na dvorku u cesty popelilo pár slepic, ale když se vůz přiblížil, okamžitě prchaly, neboť již zdivočely. I když tu byla bělokabátnická posádka, očividně nikdo nehodlal riskovat tak blízko u hranice, že se tu objeví tarabonští bandité.

Když z vrcholku kopce spatřili Mardecin, slunce ještě mělo dlouhou cestu k zenitu. Osada před nimi vypadala příliš velká, aby se jí dalo říkat vesnice, měla skoro míli na délku a obklopovala můstky překlenutý potůček protékající mezi dvěma vršky. Bylo tu stejně tolik doškových jako břidlicových střech, a v širokých ulicích panoval čilý ruch.

„Musíme koupit nějaký zásoby,“ prohlásila Nyneiva, „ale chci to vyřídit rychle. Do západu slunce můžeme ujet ještě hodnej kus cesty."

„Začínáme být unavený, Nyneivo,“ podotkl Tom. „Od prvního světla do posledního, každej den, už skoro měsíc. Jeden den odpočinku už v cestě do Tar Valonu nebude znamenat velkej rozdíl.“ Nemluvil však unaveně. Spíš se těšil na to, že si zahraje na harfu nebo na flétnu v některé taverně a nechá chlapy, aby mu kupovali víno.

Juilin konečně pobídl koně k vozu a připojil: „Mně by se taky hodil den na nohou. Nevím, jestli je horší tohle sedlo nebo kozlík.“

Myslím, že bychom si měli najít zájezdní hostinec,“ přisadila si Elain vzhlédnuvši od Toma. „Už mám dost toho spaní pod vozem, a ráda bych si poslechla nějaké tvé příběhy v šenku."

„Kupci s jedním vozem jsou jen o málo víc než formani,“ vyjela Nyneiva ostře. „Nemůžou si dovolit hostince ve městě, jako je tohle."

Nevěděla, jestli je to pravda či nikoliv, ale přesto, jak sama toužila po koupeli a čistých povlacích, nehodlala dovolit, aby té holce jen tak prošlo, že svůj návrh směrovala na Toma. Teprve když vypustila slova z úst, uvědomila si, že vlastně souhlasí s Tomem a Juilinem. Jeden den neuškodí. Do Tar Valonu je ještě dost dlouhá cesta.

Přála si, aby byla trvala na lodi. S rychlou lodí, brigou Mořského národa, se mohli dostat do Tearu za třetinu času, jejž jim zabrala cesta přes Tarabon, pokud by měli dobrý vítr, a se správnou hledačkou větru Atha’an Miere by to nebyl žádný problém. Vlastně by to byly docela dobře zvládly s Elain samy. Tairenové věděli, že jsou s Elain Randovy přítelkyně, a Nyneiva předpokládala, že ještě potí kýble potu ze strachu, že urazí Draka Znovuzrozeného. Ti by jim na cestu do Tar Valonu obstarali kočár i doprovod.

„Najdi nám místo k táboření,“ řekla tedy váhavě. Měla trvat na lodi. Touto dobou už mohli být v Tar Valonu.

9

Znamení

Nyneiva musela přiznat, že Tom s Juilinem vybrali společně dobré místo k táboření, v řídké houštině na východním svahu posetém suchým listím, asi míli od Mardecinu. Řídce rostoucí tupely a nějaké malé vrby s převislými větvemi zakrývaly povoz pohledům od silnice i města a kousek pod vrcholkem kopce vytékal z kamenné skalky na půldruhého kroku široký potůček, jenž však proudil korytem dvakrát širším. Pro jejich potřeby však bylo vody dost. Pod stromy bylo dokonce trochu chladněji a vál tu mírný, vítaný vánek.

Když muži napojili spřežení a spoutali koně tam, kde se mohli pást na svahu porostlém řídkou trávou, hodili si mincí, aby rozhodli, který vezme hubeného valacha na cestu do Mardecinu, aby nakoupil, co potřebují. Tom, jenž měl velice hbité prsty a byl zvyklý provádět různé kejkle, vždycky vyhrával, takže tentokrát házel Juilin.

Tom vyhrál stejně, a zatímco z Číhala sundával sedlo, Nyneiva se sklonila pod kozlík a nožem nazvedla prkno z podlážky. Kromě dvou malých pozlacených kazet se šperky od Amathery leželo ve výklenku několik naditých měšců s mincemi. Panarcha byla víc než velkorysá, když už tolik toužila vidět jim záda. Ostatní věci vypadaly ve srovnání s tímto obyčejně. Malá krabička z tmavého dřeva, vyleštěná, ale prostá a bez ozdob, a jelenicový váček ležící naplocho, takže bylo vidět, že je uvnitř nějaký kotouč. V krabičce byly dva ter’angrialy, které sebraly černým adžah, oba nějak spojené se sny, a ve váčku... To byl jejich největší úlovek z Tanchika. Jeden ze zámků od věznice Temného.

I když Nyneiva samozřejmě chtěla vědět, kam je chce Siuan Sanche poslat pronásledovat černé adžah teď, zámek byl hlavním důvodem, proč tolik pospíchala do Tar Valonu. Nyneiva vylovila několik mincí z naditého měšce a vyhýbala se tomu, aby se plochého váčku byť jen dotkla. Čím déle jí zůstával, tím víc ho chtěla předat amyrlin a zbavit se ho nadobro. Občas, když byla poblíž té věci, měla pocit, že cítí, jak se Temný snaží dostat ven.

Vyprovodila Toma s hrstí stříbra a vážně mu domluvila, aby nakoupil i nějaké ovoce a čerstvou zeleninu. Oběma mužům bylo podobné, že nakoupí pouze maso a fazole, když byly nákupy nechány jenom na nich. Při pohledu na Tomovo kulhání, když kejklíř odváděl koně k silnici, se Nyneiva zamračila. Bylo to staré zranění, teď už se s ním nedalo nic dělat, tak to aspoň tvrdila Moirain. To Nyneivu pálilo skoro stejně jako kulhání samo. Nedá se však nic dělat.

Když opustila Dvouříčí, bylo to proto, aby chránila mladé lidi ze své vesnice, které za noci odvlekla Aes Sedai. Do Věže šla ještě stále s nadějí, že je dokáže nějak ochránit, a navíc se ctižádostí, že srazí Moirain za to, co udělala. Od té doby se však svět změnil. Nebo jen možná viděla svět jinýma očima. Ne, já jsem se nezměnila. Jsem pořád stejná, jen všechno ostatní je jiné.

Teď měla plné ruce práce, aby ochránila sebe samu. Rand byl tím, čím byl, a nedalo se s tím nic dělat, a Egwain ochotně vykročila na svou cestu a nedovolila, aby ji něco nebo někdo zadržoval, i když by ta cesta vedla přes okraj útesu. A Mat se naučil nemyslet na nic jiného než na ženy, chození po hospodách a hazardní hry. Ke svému znechucení se dokonce přistihla, že občas souhlasí s Moirain. Aspoň že Perrin se vrátil domů, nebo to přinejmenším tvrdila Egwain, která to věděla z druhé ruky přes Randa. Třeba je Perrin v bezpečí.

Pronásledování černých adžah bylo dobré, správné a uspokojivé – a také děsivé, i když na tohle se snažila zapomenout. Je přece dospělá žena, ne malá holčička, která se musí schovávat za máminy sukně – a přesto to nebyl hlavní důvod, proč byla ochotná jít hlavou proti zdi a snažit se naučit používat jedinou sílu, když většinou nedokázala usměrňovat o nic víc než Tom. Tím důvodem bylo nadání zvané léčení. Jako vědmu v Emondově Roli ji uspokojovalo, když přiměla ženský kroužek, aby dělal, co chce ona – zvláště když většina členek byla asi ve věku její matky. Nebyla o mnoho starší než Elain a byla nejmladší dvouříčskou vědmou všech dob – a ještě víc ji uspokojovalo, když vesnická rada dělala, co měla, jak už byli muži umínění. Ale nejvíc ji vždycky uspokojovalo, když našla správné spojení bylin a vyléčila nějakou chorobu. Léčit s pomocí jediné síly... Dělala to, tápala a vyléčila i to, co by s ostatními schopnostmi nikdy nedokázala. Radost z léčení ji téměř doháněla k slzám. Byla odhodlaná jednou vyléčit Toma a dívat se, jak znovu tančí. Byla odhodlaná jednou dokonce vyléčit i tu ránu na Randově boku. Určitě neexistovalo nic, co by se nedalo vyléčit, ne, pokud je žena, vládnoucí jedinou silou, dostatečně odhodlaná.

Když se otočila k odcházejícímu Tomovi zády, všimla si, že si Elain nabrala vodu do vědra, jež obyčejně visívalo pod vozem, a klečí, aby si mohla umýt ruce a obličej. Přes ramena měla ručník, aby si nenamočila šaty. To bylo něco, co velmi toužila udělat sama. V panujícím vedru bylo příjemné občas se opláchnout studenou vodou z potoka. Dost často neměli jinou vodu než tu, kterou si vezli v sudech přivázaných na voze, a ta byla třeba k pití a vaření, a ne k mytí.

Juilin seděl zády ke kolu a vedle sebe měl opřenou jako palec silnou hůl ze světlého článkovaného dřeva. Hlavu měl skloněnou a ten hloupý klobouk nebezpečně přistrčený do očí, ale Nyneiva by si nevsadila na to, že by takhle dopoledne spal i muž. Byly věci, které Juilin ani Tom nevěděli, věci, které raději neměli vědět.

Tlustý koberec suchého listí tupel zašustil, když si sedala vedle Elain. „Myslíš, že Tanchiko opravdu padlo?“ Druhá žena si otírala obličej namydleným hadříkem a neodpověděla. Nyneiva to zkusila znovu. „Myslím, že ty ‚Aes Sedai', co o nich mluvil ten bělokabátník, jsme byly my.“

„Možná.“ Elain měla chladný hlas, zněl jako oznámení z trůnu. Na Nyneivu se ani nepodívala. „A třeba se zprávy o tom, co jsme udělaly, propletly s ostatními povídačkami. Tarabon by úplně klidně mohl mít nového krále i novou panarchu.“

Nyneiva se ovládla a také se jí podařilo nezatahat se za cop. Místo toho si rukama tiskla kolena. Snažíš se ji uklidnit. Dávej si pozor na jazyk. „S Amatherou byly potíže, ale nechci, aby se jí něco stalo. Ty ano?“

„Hezká ženská,“ ozval se Juilin, „zvlášť v těch šatech tarabonských služebných, s tím milým úsměvem. Myslel jsem, že –“ Všiml si, jak se na něj s Elain dívají, a rychle si zase stáhl klobouk do očí a znovu předstíral, že spí. Nyneiva si s Elain vyměnila pohled a poznala, že druhá žena si myslí to stejné, co ona. Muži.

„Cokoliv se s Amatherou stalo, Nyneivo, je to teď za námi.“ Elain mluvila normálnějším tónem. Také se začala umývat pomaleji. „Přeji jí jen dobré, ale hlavně doufám, že po nás nejdou černé adžah. Totiž že nás nesledují.“

Juilin se neklidně zavrtěl, aniž zvedl hlavu. Pořád se ještě nesmířil s tím, že černé Aes Sedai jsou skutečnost, a ne jen pouliční povídačka.

Měl by být rád, že neví, co my. Nyneiva musela přiznat, že tahle myšlenka není úplně logická, ale kdyby věděl, že jsou volní Zaprodanci, dokonce ani to Randovo hloupé nařízení, že na ni a na Elain má dávat pozor, by mu nezabránilo v útěku. Přesto byl občas užitečný. On i Tom. To Moirain jim přidělila Toma, a ten toho na obyčejného kejklíře o světě věděl docela dost.

„Kdyby po nás šly, tak by nás už chytily.“ To byla určitě pravda, vzhledem k obvykle šnečímu tempu jejich povozu. „S trochou štěstí ani nevědí, kdo jsme.“

Elain kývla, sice zachmuřeně, ale již to byla zase ta stará Elain, a začala si oplachovat obličej. Dokázala být skoro tak pevná jako Dvouříčanka. „Liandrin a většina jejích kamarádek z Tanchika určitě unikly. Nejspíš se odtamtud dostaly všechny. A pořád nevíme, kdo černým adžah dává rozkazy ve Věži. Jak by řekl Rand, pořád to musíme udělat, Nyneivo.“

Proti své vůli sebou Nyneiva trhla. Pravda, měly seznam jedenácti jmen, ale jakmile se vrátí zpátky do Věže, téměř každá Aes Sedai, s níž se dají do řeči, by mohla být černá adžah. Nebo kterákoliv žena, již potkají cestou. Vlastně každý, s nímž se potkají, by mohl být temným druhem, ale to nebylo vůbec to stejné, ani zdaleka ne.

„Víc než s černými adžah,“ pokračovala Elain, „si dělám starosti s Mo –“ Nyneiva jí rychle položila ruku na paži a lehce kývla hlavou směrem k Juilinovi. Elain si odkašlala a pokračovala, jako by se odmlčela kvůli tomu. „S mou máti. Nemá důvod mít tě ráda, Nyneivo. Právě naopak.“

„Ta je odsud daleko.“ Nyneiva byla ráda, že se jí nechvěje hlas. Nemluvily tu o Elainině matce, ale o Zaprodankyni, kterou porazila. Opravdu doufala, že Moghedien je daleko odsud. Hodně daleko.

„Ale co když ne?"

„Je,“ prohlásila pevně Nyneiva, ale přesto znepokojeně pokrčila rameny. Vzpomínala si dobře na ponížení, jehož se jí z rukou Moghedien dostalo, a po ničem netoužila víc, než se s tou ženou opět setkat a opět ji porazit, tentokrát nadobro. Jenomže co kdyby ji Moghedien překvapila, zaútočila, až nebude dost rozzlobená, aby dokázala usměrňovat? To stejné samozřejmě platilo pro všechny Zaprodance, vlastně i pro černé sestry, ale po svém zmateném ústupu v Tanchiku měla Moghedien důvod nenávidět ji osobně. Nebylo to zrovna příjemné pomyšlení, že jedna ze Zaprodanců zná vaše jméno a nejspíš chce vaši hlavu. To je zbabělé, napomenula se ostře. Ty nejsi a nebudeš zbabělec! To ale nezabránilo tomu, aby ji nezasvrbělo mezi lopatkami pokaždé, když si na Moghedien vzpomněla, jako by jí ta žena upírala zrak na záda.

„Myslím, že z toho, jak se pořád ohlížím přes rameno, jestli neuvidím nějaké bandity, začínám být pěkně nervózní,“ poznamenala Elain ledabyle a otírala si obličej ručníkem. „No, teď se mi občas zdá, že mě někdo pozoruje.“

Nyneiva sebou trhla, neboť to znělo jako ozvěna jejích vlastních myšlenek, ale pak si uvědomila, že na slovo „sen“ položila Elain lehký důraz. Nemínila jakýkoliv sen, ale Tel’aran’rhiod. Další věc, o níž muži nevěděli. Nyneiva měla stejný pocit, ale ve světě snů na sobě cítila neviditelné oči až příliš často. Bývalo to nepříjemné, ale o takových pocitech si povídaly již dřív.

Přinutila se mluvit lehkým tónem. „No, tvoje matka v našich snech není, Elain, jinak by nás nejspíš obě vytahala za uši.“ Moghedien by je nejspíš mučila, dokud by neprosily o smrt. Nebo by zařídila kruh třinácti černých sester a třinácti myrddraalů. Žena mohla být ke Stínu obrácena i proti své vůli, mohla být přinucena sloužit Temnému. Možná by to Moghedien zvládla i sama... Nebuď směšná, ženská! Kdyby to dokázala, už by to byla udělala. Porazila jsi ji, pamatuješ?

„Doufám, že ne,“ odpověděla druhá žena střízlivě.

„Dostanu taky možnost se umýt?“ zeptala se Nyneiva podrážděně. Uklidnit dívku byla dobrá věc, avšak obešla by se bez řečí o Moghedien. Zaprodankyně musela být někde daleko. Nenechala by je ujet tak daleko a v klidu, kdyby věděla, kde jsou. Světlo dej, ať je to pravda!

Elain vědro vyprázdnila a znovu naplnila sama. Obvykle to byla opravdu velmi milá dívka, když ovšem nezapomněla, že není v královském paláci v Caemlynu. A když se nechovala jako hloupá husa. O to se Nyneiva postará, až se Tom vrátí.

Nyneiva si studenou vodou s potěšením pomaloučku omyla obličej a ruce a pak začala připravovat tábor a přiměla Juilina, aby ze stromů olámal suché větve na oheň. Než se Tom vrátil se dvěma proutěnými nůšemi zavěšenými na valachově hřbetě, měla svoje a Elaininy pokrývky roztažené pod vozem a pokrývky obou mužů ležely pod převislými větvemi jedné z pět sáhů vysokých vrb, dále měla naskládanou slušnou zásobu dříví na oheň, vedle popela z ohně v kruhu očištěném od listí se chladil kotlík s čajem a hrnečky z tlusté kameniny byly umyté. Juilin si pro sebe vrčel, když chytal vodu z tenkého pramínku, aby doplnil zásobu vody v sudech. Z těch útržků, které Nyneiva zachytila, byla ráda, že většinou to bylo jen nesrozumitelné brumlání. Ze svého bidýlka na oji vozu se Elain příliš nesnažila zakrýt to, jak ji zajímá, co vlastně říká. Obě s Nyneivou si na druhé straně vozu převlékly čisté šaty, přičemž si prohodily barvy.

Poté, co Tom spoutal valachovi přední nohy, bez námahy sundal těžké nůše a začal je vybalovat. „Mardecin není tak bohatý, jak z dálky vypadá.“ Položil na zem síťovaný vak plný malých jablíček a další s nějakou tmavou listovou zeleninou. „Když se neobchoduje s Tarabonem, město strádá.“ Zbytek zřejmě byly všechno pytlíky se suchými fazolemi a tuřínem, navíc hovězí naložené v pepři a nasolené šunky. A též šedá kameninová lahvice uzavřená voskem, o níž Nyneiva s jistotou tušila, že je v ní pálenka. Oba muži si nejednou postěžovali, že nemají nic k fajfce na večer. „Nemůžeš udělat ani šest kroků, abys nezahlídla jednoho nebo dva bělokabátníky. Posádkou tu je asi padesát mužů a kasárna jsou na kopci za městem na druhým břehu potoka. Jsou mnohem větší, ale Pedron Niall nejspíš odevšad stahuje bělokabátníky do Amadoru.“ Klouby ruky si uhladil dlouhé kníry a chvíli se tvářil zamyšleně. „Nechápu, co má za lubem.“ Tom rozhodně nebyl člověk, kterému by se něco takového líbilo. Obvykle mu stačilo na nějakém místě pár hodin, aby se vyznal v proudech mezi šlechtickými a kupeckými rody, v jejich spojenectvích a plánech a protiplánech, které tvořily tak zvanou hru rodů. „Všude se povídá, že se Niall snaží zarazit válku mezi Illianem a Altarou, nebo snad mezi Illianem a Murandy. Nemá důvod, aby sbíral vojsko. Ale jedno ti povím. Přes to, co říkal ten poručík, tak jídlo, který se posílá do Tarabonu, se kupuje za královský daně, a lidi tím nejsou zrovna nadšený. Netěší je, že mají krmit Taraboňany.“

„Král Ailron a pan velící kapitán nám starosti dělat nemusí,“ prohlásila Nyneiva a prohlížela, co přivezl. Tři nasolené šunky! „Projedem Amadicií, jak nejrychleji a nejnenápadněji to půjde. Třeba budeme mít s Elain větší štěstí při hledání zeleniny než ty. Nechtěla by ses projít, Elain?“

Elain okamžitě vstala, uhladila si šedé suknice a zvedla z vozu svůj klobouk. „To by bylo hezké, po všem tom sezení na kozlíku. Mohlo by to být jiné, kdyby mě Tom a Juilin nechali častěji jet na Číhalovi.“ Projednou se na kejklíře koketně neusmála, což už něco znamenalo.

Tom si vyměnil pohled s Juilinem a tairenský chytač zlodějů vytáhl z kapsy kabátce minci, ale Nyneiva mu nedala možnost ji vyhodit. „Budeme docela v pořádku samy. S tolika bělokabátníkama, co tady udržují pořádek, se nám těžko může něco stát.“ Narazila si na hlavu klobouk, pod bradou si zavázala šátek a odhodlaně se na ně podívala. „Kromě toho je nutný uklidit všecky ty věci, co Tom přivezl.“ Oba muži kývli. Pomalu a váhavě, ale kývli. Občas brali svou úlohu údajných ochránců až příliš vážně.

S Elain dorazily na prázdnou silnici a vydaly se dolů ze svahu po řídké trávě, aby nezvedaly prach. Nyneiva potřebovala chvíli, aby si v duchu přebrala, co a jak to chce vlastně říci. Než však mohla promluvit, ozvala se Elain: „Očividně si se mnou chceš pohovořit o samotě, Nyneivo. Je to kvůli Moghedien?“

Nyneiva zamrkala a úkosem se na druhou ženu podívala. Neměla by zapomínat, že Elain není hloupá. Jenom se tak chová. Nyneiva se rozhodla, že se bude pevně ovládat. Tohle bude dost těžké i bez toho, aby na sebe začaly křičet. „To ne, Elain.“ Dívka si myslela, že by měly přidat Moghedien ke svému lovu. Zřejmě si nedokázala uvědomit rozdíl mezi Zaprodankyní a, řekněme, Liandrin nebo Chesmal. „Myslela jsem, že bychom si spíš měly probrat to, jak se chováš k Tomovi.“

„Nevím, co tím myslíš,“ prohlásila Elain s pohledem upřeným přímo před sebe na město, ale na tvářích jí náhle naskočily rudé skvrny, jež ji usvědčovaly ze lži.

„Nejenže je dost starej, aby moh být tvůj táta i děda, ale –“

„On není můj otec!“ vyštěkla Elain. „Mým otcem je Taringail Damodred, princ Cairhienský a první kníže mečů Andoru!“ Zbytečně si upravila klobouk a pokračovala mírnějším tónem, i když ne o moc mírnějším. „Mrzí mě to, Nyneivo. Nechtěla jsem křičet.“

Ovládej se, připomínala si Nyneiva. „Myslela jsem, že miluješ Randa,“ podotkla a přinutila se mluvit mírným hlasem. Nebylo to právě snadné. „V té zprávě, kterou jsi mi dala, aby mu ji Egwain předala, to rozhodně stojí. Určitě jsi jí řekla to samý.“

Barva na Elaininých lících dostala ještě sytější odstín. „Miluji ho, ale... On je velmi daleko, Nyneivo. V Pustině, obklopen tisícovkou Děv oštěpu, které skáčou, jak on zapíská. Nemůžu se s ním vidět, mluvit s ním, ani se ho dotýkat.“ Ke konci šeptala.

„Nemůžeš si myslet, že se obrátí k nějaký Děvě,“ vyjekla Nyneiva nevěřícně. „Je to muž, ale není tak přelétavej, a kromě toho, Děva by mu nejspíš prohnala tělem oštěp, kdyby se na ni křivě podíval, i když je to s tím Úsvitem. A stejně, Egwain říká, že ho Aviendha pro tebe hlídá.“

„Já vím, ale... Měla jsem se ujistit, že ví, že ho miluji.“ Elain mluvila rozhodně. A ustaraně. „Měla jsem mu to říci.“

Nyneiva se předtím, než potkala Lana, na nějakého muže těžko podívala podruhé, aspoň ne vážně, avšak jako vědma toho hodně viděla a mnoho se naučila. Podle jejích pozorování neexistoval rychlejší způsob, jak zahnat muže na útěk, pokud tohle neřekl on první.

„Myslím, že Min měla jisté vidění,“ pokračovala Elain. „O mně a o Randovi. Vždycky žertovala, že se o něj budu muset dělit, ale já myslím, že to nebyl žert a že mi jen nedokázala opravdu říci, co to skutečně znamená.“

„To je směšný.“ To rozhodně bylo. I když v Tearu jí Aviendha vyprávěla o tom hrozném aielském zvyku... Ty se o Lana dělíš s Moirain, zašeptal jí v hlavě tichý hlásek. To vůbec není to stejné! opravila se rázně. „Jsi si jistá, že Min měla to svý vidění?“

„Ano. Nejdřív jsem nebyla, ale čím víc na to myslím, tím jistější si jsem. Žertovala o tom příliš často, aby to mohlo být něco jiného."

No, ať už Min viděla cokoliv, Rand nebyl Aielan. Ó, možná měl aielskou krev, jak tvrdily moudré, ale vyrostl ve Dvouříčí, a ona nebude stát stranou a nenechá ho, aby přejal ty ohavné aielské způsoby. Velmi pochybovala, že by to udělala Elain. „Tak proto –“ nechtěla říci se vrháš Tomovi kolem krku – „pořád škádlíš Toma?“

Elain se na ni úkosem podívala a líce měla opět nachové. „Jsou mezi námi tisíce leguí, Nyneivo. Copak si myslíš, že Rand se na žádnou ženu ani nepodívá? ‚Muž je muž, ať na trůně, nebo v prasečím chlívku.‘“ Měla zásobu takových rčení od své chůvy z dětství, ženy s bystrou hlavou jménem Lini, kterou by Nyneiva moc ráda jednou potkala.

„No, nechápu, proč bys měla flirtovat jenom proto, že si myslíš, že by to moh dělat Rand.“ Opět se nezmínila o Tomově věku. Lan je dost starý, aby byl tvým otcem, mumlal ten tichý hlásek v její hlavě. Já Lana miluju. Kdybych jen přišla na to, jak ho dostat od Moirain... To teď není důležité! „Tom je muž mnoha tajemství, Elain. Pamatuj, že ho s náma poslala Moirain. Ať je co je, není to jen obyčejnej venkovskej kejklíř.“

„Byl to skvělý muž,“ pravila Elain měkce. „Mohl být mnohem větší, kdyby se byl nezamiloval.“

Teď už se Nyneiva neovládla. Prudce se k druhé ženě otočila a popadla ji za ramena. „Ten chlap neví, jestli tě má ohnout přes koleno nebo... nebo... vyšplhat na strom!“

„Já vím.“ Elain si zoufale povzdechla. „Ale já nevím, co mám dělat.“

Nyneiva zaskřípala zuby, aby se ovládla a nezatřásla Elain, až by jí zachřestilo v lebce. „Kdyby to slyšela tvoje máma, poslala by Lini, aby tě odtáhla zpátky do dětskýho pokoje!“

„Já už nejsem dítě, Nyneivo.“ Elain mluvila napjatým hlasem a rudou barvu na jejích tvářích teď nevyvolaly rozpaky. „Jsem stejně dospělá žena, jako je máti.“

Nyneiva vykročila rázným krokem směrem k Mardecinu a tiskla si cop tak pevně, až jí zbělely klouby na rukou.

Po pár krocích ji Elain dohonila. „Opravdu jdeme kupovat zeleninu?“ Tvář měla vyrovnanou a tón lehký.

„Vidělas, co přivezl Tom?“ prskla Nyneiva napjatě.

Elain se otřásla. „Tři šunky. A to hrozné pepřené hovězí! Jedí muži někdy něco jiného než maso, když se jim to nestrčí pod nos?“

Nyneivin vztek vyprchal a ony kráčely dál a probíraly nešvary slabšího pohlaví – mužů, samozřejmě – a podobné prosté záležitosti. Ještě to ale úplně nevyřešily. Nyneiva měla Elain ráda a líbilo se jí v její společnosti. Občas jí připadalo, jako by byla opravdu Egwainina sestra, jak se dívky občas nazývaly. Když se ovšem Elain zrovna nechovala jako koketa. Tom to samozřejmě mohl zarazit, ale ten starý blázen byl k Elain shovívavý jako laskavý otec ke své milované dceři, i když nevěděl, jestli má říct kššc, nebo omdlít. Ať tak nebo tak, Nyneiva se hodlala dobrat až na dno celé záležitosti. Ne kvůli Randovi, ale proto, že Elain byla lepší, než jak se teď chovala. Bylo to, jako by chytila nějakou podivnou horečku. Nyneiva ji hodlala vyléčit.

Ulice Mardecinu byly dlážděné žulovými deskami, ohlazenými pokoleními nohou i kol vozů, a domy byly všechny z cihel nebo kamene. Ale hodně jich bylo prázdných, jak obytné domy, tak krámy, a někdy byly přední dveře domů otevřené, takže Nyneiva viděla prázdný vnitřek. Zahlédla tři kovárny, dvě opuštěné, a ve třetí kovář nepříliš nadšeně natíral své nástroje olejem a výhně byly vyhaslé. Jeden hostinec s břidlicovou střechou, kde muži mrzutě posedávali na lavicích před budovou, měl většinu oken rozbitých, a další, vedle stájí, měl dveře zpola vyvrácené z pantů a na dvoře stál zaprášený kočár, na jehož vysokém kozlíku se zahnízdila opuštěná kvočna. V tomto hostinci hrál někdo na citaru. Znělo to jako „Letěla volavka", ale melodie zněla sklíčeně. Dveře třetího hostince byly zatlučené dvěma prkny.

V ulicích se tlačili lidé, ale pohybovali se pomalu, jak je tížilo vedro. Tupé tváře prozrazovaly, že kromě dlouholetého zvyku vlastně nemají důvod se hýbat. Mnoho žen, s velkými hlubokými čepci, které jim téměř úplně zakrývaly tváře, mělo šaty u lemů ošoupané a nejeden muž měl na po kolena dlouhém kabátci prodřený límec či manžety.

V ulicích bylo opravdu plno bělokabátníků, i když ne tolik, jak tvrdil Tom, pořád jich bylo dost. Nyneivě se zadrhl dech pokaždé, když si všimla, jak se na ni dívá muž v čistém plášti a zářící zbroji. Věděla, že nepracuje s jedinou silou ani zdaleka dost dlouho, aby získala bezvěké rysy Aes Sedai, ale tihle muži by ji docela dobře mohli chtít zabít – tarvalonskou čarodějnici a v Amadicii postavenou mimo zákon – kdyby jen dostali podezření, že má nějaké spojení s Tar Valonem. Chodili ulicemi a zdánlivě si nevšímali chudoby kolem sebe. Lidé jim uctivě uhýbali z cesty a občas se jim dostalo kývnutí, ale mnohem častěji vážně zbožného „Kráčejte ve Světle".

Nyneiva si dětí Světla pokud možno nevšímala a jala se hledat čerstvou zeleninu, ale než slunce dostoupilo na vrchol své dráhy, žhnoucí zlatá koule, která se propalovala řídkými mraky, obešly s Nyneivou oba břehy potůčku a podařilo se jim sehnat jen svazeček zelených fazolových lusků, nějaké malé ředkvičky, pár tvrdých hrušek a košík, ve kterém to mohly odnést. Možná se Tom opravdu díval. V této roční době by měly být vozíky a stánky plné letní úrody, ale většinou viděly jen hromady brambor a tuřínu, které již poznaly lepší časy. Když si Nyneiva vzpomněla na všechny ty opuštěné statky kolem cesty k městečku, napadlo ji, jak to asi tihle lidé zvládnou přes zimu. Šla dál.

Vedle dveří krámku švadleny s doškovou střechou viselo vzhůru nohama něco, co skoro vypadalo jako janovec, s maličkými žlutými kvítky a stonky po celé délce ovinutými bílou stužkou a pak převázanými žlutou, s ponechanými volnými konci. Mohl to být ubohý pokus nějaké ženy o slavnostní ozdobu uprostřed těžkých časů, ale Nyneiva si byla jistá, že tomu tak není.

Zastavila se vedle prázdného krámu s porcovacím nožem vyřezaným na znaku, který pořád ještě visel nade dveřmi, a předstírala, že si vybírá kamínek z boty, zatímco napjatě sledovala krámek švadleny. Dveře byly otevřené a v oknech s malými skleněnými tabulkami byly vystavené štůčky pestrobarevných látek, ale nikdo nechodil dovnitř ani ven.

„Nemůžeš ho najít, Nyneivo? Tak si zuj botu."

Nyneiva trhla hlavou. Skoro zapomněla, že tu je Elain. Nikdo jiný jim nevěnoval pozornost, a nikdo nebyl dost blízko, aby je mohl slyšet. Přesto ztišila hlas. „Ten svazek janovce u támhletěch dveří. To je znamení žlutých adžah, nouzovej signál od jedný ze špehů žlutých."

Nemusela Elain říkat, aby se tam nedívala. Dívka na krámek jen mrkla. „Jsi si jistá?“ zeptala se Elain tiše. „A jak to víš?“

„Ovšemže jsem si jistá. Je to přesný. Ty visící konce žlutý stuhy jsou dokonce rozdělený na tři.“ Odmlčela se, aby nabrala dech. Pokud se úplně nezmýlila, ta bezvýznamná hrst snítek měla hrozivý význam. Pokud se mýlila, dělala ze sebe hlupáka, a to ona nesnášela. „Strávila jsem ve Věži hodně času povídáním se žlutýma.“ Hlavní činností žlutých bylo léčení. Nedaly mnoho na bylinky, ale ony taky bylinky nebyly potřeba, když se léčilo s pomocí jediné síly. „Jedna z nich mi to prozradila. Nepovažovala to za velkej přestupek, protože si byla jistá, že si stejně vyberu žlutý. Kromě toho se to skoro tři sta let nepoužívá. Elain, jen pár žen z každýho adžah skutečně ví, kdo jsou jejich zvědové, avšak svazek žlutých kvítků svázaných a pověšených, jako je tenhle, prozradí každý žlutý sestře, že tady jeden je, a se zprávou dost naléhavou, aby ta žena riskovala, že ji odhalí.“

„A jak zjistíme, co to je?"

Nyneivě se to líbilo. Ne „Co budeme dělat?“ To děvče mělo páteř.

„Dělej, co já,“ řekla, pevněji uchopila košík a narovnala se. Doufala, že si pamatuje všechno, co jí Shemerin vykládala. Doufala, že jí Shemerin všechno řekla. Baculatá žlutá sestra byla na Aes Sedai dost roztěkaná.

Vnitřek krámku nebyl velký a všude na stěnách visely police se štůčky hedvábí či jemně tkaného sukna a špulkami lemovek, stužek a krajek všech možných vzorů a šířek. Na podlaze stály krejčovské panny pokryté kusy oděvů od zpola dokončených po zcela hotové, od něčeho, co by se hodilo k tanci, z vyšívaného zeleného sukna, po roucho z perlově šedého hedvábí, jež by se neztratilo ani u dvora. Na první pohled dílna i krám překypovaly blahobytem a činorodostí, ale Nyneiva bystrým okem zahlédla lehounký závoj prachu na vysokém límci ze záplavy solindenské krajky i na velké černé sametové mašli v pase dalších šatů.

V krámku byly dvě tmavovlasé ženy. Jedna, mladá a hubená, se snažila kradmo si utřít nos hřbetem ruky a nervózně si tiskla k pasu štůček světle červeného hedvábí. Vlasy jí spadaly na ramena v záplavě kudrn podle amadicijské módy, ale vedle úhledného účesu druhé ženy vypadaly neupraveně. Ta druhá, hezká, ve středních letech, byla určitě švadlena, jak prozrazoval velký jehelníček ježící se špendlíky a jehlami, který měla u pasu. Tato žena měla šaty z kvalitního zeleného sukna, dobře střižené a dobře vypracované, aby byla vidět její šikovnost, ale jen nenápadně vyšívané bílými kvítky kolem vysokého límce, aby nezastínila své zákaznice.

Když dovnitř vstoupily Nyneiva s Elain, obě ženy na ně zíraly s otevřenými ústy, jako by sem nikdo nepřišel celý rok. Švadlena se vzpamatovala první a prohlédla si je s opatrnou důstojností, přičemž předvedla malé pukrle. „Smím vám posloužit? Jsem Ronda Macurová. Můj krám je váš.“

„Chci šaty s vyšívanými žlutými růžemi na živůtku,“ oznámila jí Nyneiva. „Ale žádné trny, ano,“ dodala se smíchem. „Neléčím se zrovna moc rychle.“ Na tom, co řekne, příliš nezáleželo, pokud v tom budou slova „žlutý“ a „léčit". Teď jen kdyby ty snítky květů nebyly náhoda. V tom případě by si musela najít nějaký důvod, proč si nekoupit šaty s růžemi. A zabránit Elain, aby celou tu ubohou zkušenost nepřevyprávěla Tomovi a Juilinovi.

Paní mistrová Macurová na ni chvíli upírala tmavé oči, pak se obrátila k hubené dívce a vystrčila ji dozadu do dílny. „Zajdi do kuchyně, Luci, a udělej tady paninkám hrnec čaje. Z té modré plechovky. Voda je, díky Světlu, horká. Jen běž, děvče. Dej to pryč a přestaň takhle civět. Honem, honem. Z té modré plechovky. Můj nejlepší čaj,“ vykládala, a když dívka zmizela v zadních dveřích, obrátila se znovu k Nyneivě. „Bydlím tu nad dílnou, víte, a kuchyni mám vzadu.“ Nervózně si uhladila suknice a palcem a ukazováčkem pravé ruky udělala kolečko. Za prsten s Velkým hadem. Zřejmě žádné výmluvy ohledně neodebraných šatů nebudou ani nutné.

Nyneiva znamení zopakovala a po chvíli tak učinila i Elain. „Já jsem Nyneiva a tohle je Elain. Viděly jsme tvoje znamení.“

Ta žena se zachvěla, jako by chtěla uletět. „Znamení? Aha. Ano. Ovšem.“

„No?“ řekla Nyneiva. „Jaká je ta naléhavá zpráva?"

„Neměly bychom tu takhle mluvit... ehm... paní Nyneivo. Někdo by sem mohl přijít.“ Nyneiva o tom pochybovala. „Povím vám to nad hrnkem dobrýho čaje. Můj nejlepší čaj, říkala jsem to?“

Nyneiva si vyměnila pohled s Elain. Jestli paní Macurová tolik váhala vyjevit své zprávy, musely být vskutku děsivé.

„Když půjdeme dozadu,“ podotkla Elain, „nikdo jiný nás neuslyší.“ Při jejím královském tónu švadlena vytřeštila oči. Nyneiva měla chvíli dojem, že by to mohlo překonat její úzkost, ale ta hloupá žena už vzápětí zase blekotala dál.

„Čaj bude hotový za chviličku. Voda už byla horká. My tady používáme tarabonský čaj. Proto jsem asi tady. Ne kvůli tomu čaji, samozřejmě. To kvůli všemu tomu obchodu, co tu kvetl, obchodovalo se na obě strany, pořád sem a tam jezdily vozy. Je – vás hlavně zajímají epidemie nebo nový nemoci, ale mně samotný to připadá zajímavý. Trochu se zabývám –“ Odkašlala si a spěšně pokračovala dál. Jestli si začne šaty uhlazovat ještě silněji, udělá si do nich díru. „Některé děti, ovšem, ale je – vás – to vážně moc nezajímá.“

„Kuchyně, panímámo Macurová,“ pronesla Nyneiva pevně, jakmile se druhá žena odmlčela, aby se nadechla. Jestli byly její zprávy takhle děsivé, Nyneiva už to nehodlala dále odkládat.

Dveře dozadu se otevřely a nervózní Luci do nich strčila hlavu. „Je to hotový, panímámo,“ ohlásila bez dechu.

„Tudy, paní Nyneivo,“ řekla švadlena a stále si uhlazovala předek šatů. „Paní Elain."

Krátká chodba vedoucí kolem úzkého schodiště do útulné kuchyně s trámovým stropem, kde na krbové římse stála konvice, z níž se kouřilo, a všude byly vysoké příborníky. Mezi zadními dveřmi a oknem vedoucím na malý dvorek s vysokým dřevěným plotem visely měděné rendlíky. Na malém stolku uprostřed místnosti stál jasně žlutý čajník, zelená nádobka s medem, tři neladící hrnečky různých barev a nízká modrá plechovka s víčkem položeným vedle. Panímáma Macurová sebrala plechovku, zavřela ji a spěšněji postavila do příborníku, kde byly další plechovky dvou tuctů barev a odstínů.

„Sedněte si, prosím,“ řekla nalévajíc čaj. „Prosím."

Nyneiva si vzala židli s černým opěradlem vedle Elain a švadlena před ně postavila hrnečky. Potom vylovila z příborníku dvě lžičky.

„Ta zpráva?“ řekla Nyneiva, když se žena posadila naproti nim. Panímáma Macurová byla příliš vyvedená z míry, aby se dotkla vlastního hrnečku, tak si Nyneiva do svého zamíchala trochu medu a upila. Byl horký, ale v ústech po něm zůstávala chladivá mátová chuť. Horký čaj by té ženě nejspíš rozvázal jazyk, jen kdyby ji přiměly, aby se napila.

„Příjemná chuť,“ zamumlala Elain přes okraj hrnečku. „Co je to za čaj?"

Hodná holka, pomyslela si Nyneiva.

Ale švadleně se jenom třásly ruce vedle hrnečku. „Tarabonský čaj. Skoro od Stínovýho pobřeží."

Nyneiva s povzdechem polkla další doušek, aby se jí uklidnil žaludek. „Ta zpráva,“ řekla naléhavě. „Nevyvěsilas to znamení jen proto, abys nás pozvala na čaj. Co je ta naléhavá zpráva?“

„Aha. Ano.“ Panímáma Macurová si olízla rty, obě si je prohlédla a pak pomalu pravila: „Přišla skoro před měsícem s rozkazy, aby ji za každou cenu uslyšela každá sestra, která tudy projede.“ Znovu si olízla rty. „Všechny sestry jsou vítány a mají se vrátit do Bílé věže. Věž musí být celá a silná.“

Nyneiva čekala na zbytek, ale druhá žena se odmlčela. Tohle že je ta zpráva? Podívala se na Elain, ale tu zřejmě začínalo přemáhat vedro. Sesula se na židli a civěla na své ruce složené na stole. „To je všechno?“ chtěla vědět Nyneiva a překvapilo ji, že si musela zívnout. To horko jí zřejmě také neprospívalo.

Švadlena ji jen upřeně pozorovala.

„Řekla jsem,“ začala Nyneiva, ale hlavu náhle měla příliš těžkou, krk ji neunesl. Uvědomila si, že se Elain složila na stůl, oči má zavřené a paže jí bezvládně visí. Nyneiva se zděšeně zadívala na hrneček ve svých rukou. „Cos nám to dala?“ vydechla nezřetelně. Ta mátová příchuť tu byla pořád, ale jazyk jako by měla nateklý. „Pověz!“ Pustila hrneček a opřela se o stůl, ale podlomila se jí kolena. „Světlo tě spal, co?"

Panímáma Macurová odsunula židli dozadu a ustoupila z jejího dosahu, ale její dřívější úzkost nyní ustoupila tichému uspokojení.

Přes Nyneivu se převalila tma. Poslední, co zaslechla, byl švadlenin hlas. „Chyť ji, Luci!"

10

K čemu jsou dobré fíky a myši

Elain si uvědomovala, že ji někdo za ramena a za nohy vleče nahoru po schodech. Měla otevřené oči a viděla, ale zbytek těla mohl docela dobře patřit někomu jiného, nakolik ho ovládala. Dokonce i mrknout mohla jenom pomalu. Hlavu jako by měla přecpanou peřím.

„Je vzhůru, panímámo!“ vyvřískla Luci a málem jí pustila nohy. „Kouká se na mě!"

„Říkala jsem ti, ať si neděláš starosti.“ Hlas panímámy Macurové se k Elain nesl shora přes její hlavu. „Nemůže usměrňovat a ani hnout jediným svalem, ne když má v sobě ločidlový čaj. Přišla jsem na to náhodou, ale rozhodně se to občas hodí."

Byla to pravda. Elain mezi nimi visela jako hadrová panenka, z níž někdo vytahal polovinu vycpávky, a otloukala si pozadí o schody. Stejně dobře by byla mohla utíkat jako usměrňovat. Cítila pravý zdroj, ale když se ho pokusila obejmout, bylo to jako snažit se sebrat jehlu ze zrcadla zimou ztuhlými prsty. Začala panikařit a po tváři jí sklouzla slza.

Tyhle ženy ji možná chtěly předat bělokabátníkům, aby ji popravili, ale ona nemohla uvěřit, že by bělokabátníci nechali ženy chystat pasti v naději, že by do ní mohla zabloudit Aes Sedai. Takže zbývaly temné družky, a skoro jistě sloužící černým adžah, hned vedle žlutých. Určitě ji vydají do rukou černých adžah, pokud s Nyneivou neuniknou. Avšak jestli měla uprchnout, nemohla spoléhat na nikoho jiného. A ona se nemohla ani pohnout, ani usměrňovat. Náhle si uvědomila, že se snaží vykřiknout, a vydává jen slabé chrčivé kňučení. Přestat jí sebralo veškerý zbytek síly.

Nyneiva věděla všechno o bylinkách, nebo to alespoň tvrdila. Proč nepoznala to, co bylo v tom čaji? Přestaň kňučet! Ten tichý pevný hlásek v její hlavě zněl úžasně, jako by mluvila Lini. Jehně bečící pod ohradou jen přiláká lišku, když by mělo utíkat. Zoufale se snažila zvládnout prostý úkol dotknout se saidaru. Byl to prostý úkol, ale teď se mohla docela dobře snažit sáhnout na saidín. Nicméně na tom pracovala dál. Byla to jediná věc, kterou mohla dělat.

Přinejmenším panímáma Macurová si nedělala starosti. Jakmile pustila Elain na úzkou postel v malém těsném pokojíku s jediným oknem, vyhnala zase Luci ven, aniž by se jedinkrát ohlédla. Elain padla hlava tak, že viděla na druhou úzkou postel a komodu s matnými mosaznými držadly na přihrádkách. Mohla pohnout očima, ale pohnout hlavou bylo nad její síly.

Za pár minut se obě ženy vrátily, funěly a nesly bezvládnou Nyneivu, kterou vzápětí hodily na druhou postel. Ta měla ochablý obličej a tvář se jí leskla slzami, ale tmavé oči... Zářily jí vzteky, a také strachem. Elain doufala, že vztek má navrch. Nyneiva byla silnější než ona, když mohla usměrňovat. Třeba se to Nyneivě podaří tam, kde ona ošklivě zklamala. Ty slzy musely být slzy hněvu.

Panímáma Macurová řekla hubené dívce, aby tu zůstala, a sama znovu odspěchala. Tentokrát se vrátila s podnosem, který postavila na komodu. Byl na ní žlutý čajník, jeden pohár, trychtýř a vysoké přesýpací hodiny. „Takže, Luci, nezapomeň, že máš do každý dostat dvě unce, jakmile se hodiny přesypou. Hned, rozumíš!“

„Proč jim to nedáš sama, panímámo?“ zakvílela dívka a zalomila rukama. „Chci, aby znovu usnuly. Nelíbí se mi, jak na mě civí."

„To by spaly jako mrtvoly, děvče, a takhle je můžeme vzbudit natolik, aby mohly chodit, až to budem potřebovat. Až přijde čas poslat je pryč, dám jim větší dávku. Zaplatí za to bolestí hlavy a křečemi v žaludku, ale podle mě si to plně zaslouží.“

„Ale co když dokážou usměrňovat, panímámo? Co když jo? Koukají se na mě."

„Přestaň blekotat, děvče,“ zarazila ji rázně starší žena. „Kdyby mohly, myslíš, že by to už neudělaly? Jsou bezmocný jako koťata v pytli. A zůstanou tak, pokud je budeš správně nalívat. Takže, dělej, co jsem ti řekla, rozumíš? Musím zajít za starým Avim, aby poslal holuba, a zařídit ještě pár věcí, ale vrátím se, jak to jen půjde. Ty bys radši měla uvařit další konvici ločidla, čistě pro případ. Půjdu zadem. Zavři krám. Někdo by sem moh zajít, a to by nebylo dobrý.“

Poté, co panímáma Macurová odešla, Luci na obě ženy chvíli civěla a stále lomila rukama. Pak nakonec sama vyběhla ven. Její posmrkávání se ztratilo na schodech.

Elain viděla, jak se Nyneivě na čele perlí pot. Doufala, že je to námahou, ne horkem. Snaž se, Nyneivo. Ona sama se natahovala po pravém zdroji, neobratně se snažila prodrat vlněnými vycpávkami, kterých měla plnou hlavu. Neuspěla, zkusila to znovu, opět neuspěla, a zase to zkoušela... Ó, Světlo, Nyneivo, snaž se! Snaž se!

Do očí jí padly přesýpací hodiny. Nemohla se podívat na nic jiného. Písek padal dolů, každé zrníčko označovalo neúspěch z její strany. Poslední zrnko propadlo. A Luci se nevracela. Elain se napjala silněji, pro zdroj, aby se pohnula. Po chvíli se jí zachvěly prsty levé ruky. Ano! Ještě pár minut, a dokázala zvednout ruku. Jen o ubohý coul, než jí znovu klesla na postel, ale zvedla ji. S námahou se jí podařilo pohnout hlavou.

„Bojuj s tím,“ pronesla Nyneiva nezřetelně, skoro jí nebylo rozumět. Rukama pevně tiskla přehoz pod sebou. Zřejmě se snažila posadit. Nezvedla ani hlavu, ale snažila se.

„Bojuju,“ pokusila se Elain ze sebe vypravit. Jí samotné to připadalo spíš jako zachrčení.

Pomalu se jí podařilo zvednout ruku tak, aby na ni viděla, a udržet ji tam. Projel jí vítězoslavný záchvěv. Jen se nás hezky boj dál, Luci. Zůstaň dole v kuchyni ještě chvilku a...

Dveře se rozlétly a Elain roztřásly zoufalé vzlyky, když do pokojíku vrazila Luci. Byla tak blízko. Děvče se na ně jednou podívalo, vyvřísklo čirou hrůzou a hnalo se ke komodě.

Elain se s ní snažila bojovat, ale byť byla tak hubená, Luci bez námahy srazila její zesláblé ruce a stejně snadno jí mezi zuby strčila trychtýř. Děvče funělo, jako by běželo. Elain do úst nalilo studený hořký čaj. Elain k dívce vzhlížela s panikou, kterou Luci cítila také. Ale Luci podržela Elain ústa zavřená a s pevným, byť vystrašeným odhodláním jí masírovala krk, dokud nepolkla. Když se Elain propadala do temnoty, slyšela, jak Nyneiva slabě protestuje.

Když znovu otevřela oči, byla Luci pryč a přesýpacími hodinami opět propadala zrnka písku. Nyneivě tmavé oči málem vylézaly z důlků, ale bylo-li to strachy, či hněvem, to Elain nepoznala. Ne, Nyneiva by se nevzdala. To byla jedna z věcí, které na druhé ženě obdivovala. Nyneiva by mohla mít hlavu položenou na popravčím špalku, a nevzdala by se. Naše hlavy jsou na popravčím špalku!

Zahanbovalo ji, že je o tolik slabší než Nyneiva. Měla se jednoho dne stát královnou Andoru, a teď by klidně vyla strachy. Samozřejmě nevyla, ani v duchu – omámeně se znovu snažila přinutit údy k pohybu, snažila se dotknout saidaru – ale chtěla to udělat. Jak by se kdy mohla stát královnou, když je tak slabá? Znovu sáhla po pravém zdroji. A znovu. Zase. Závodila s padajícími zrníčky. Zas.

Hodiny se znovu přesypaly bez Luci. Znovu se tak pomalu dostala k tomu, že dokázala zvednout ruku. A pak i hlavu! I když jí okamžitě spadla dolů. Slyšela, jak si Nyneiva mumlá, a většině slov dokonce rozuměla.

Znovu se rozlétly dveře. Elain zvedla hlavu a zoufale k nim pohlédla – a spadla jí brada. Stál tam Tom Merrilin jako hrdina z některého ze svých vlastních příběhů a jednou rukou pevně svíral za krk omdlévající Luci a v druhé držel nůž připravený k vrhu. Elain se nadšeně zasmála, i když to znělo spíš jako zachrčení.

Tom dívku hrubě strčil do rohu. „Zůstaň tam, nebo z tebe stáhnu kůži!“ Dvěma kroky byl u Elain, sčísl jí vlasy z čela a v ošlehaném obličeji se mu jasně zračily obavy. „Cos jim to dala, holka? Řekni to, nebo –“

„Ona ne,“ mručela Nyneiva. „Ta druhá. Šla někam pryč. Pomoz mi vstát. Musím chodit.“

Elain měla dojem, že od ní Tom odchází jen váhavě. Znovu Luci zahrozil nožem – ta se choulila, jako by se už nikdy nehodlala pohnout – a pak ho hbitě schoval do rukávu. Vytáhl Nyneivu na nohy a začal s ní chodit těch pár kroků sem a tam, co pokojík dovoloval. Nyneiva na něm bezvládně visela a jen se šourala.

„Moc rád slyším, že vás nechytlo tohle kotě,“ poznamenal Tom. „Kdyby to byla ona...“ Potřásl hlavou. Nepochybně by si o nich myslel něco stejně nepěkného, kdyby mu Nyneiva řekla pravdu. Elain to rozhodně nehodlala udělat. „Našel jsem ji, jak letí do schodů, a byla tak vyděšená, že mě za sebou ani neslyšela. Moc rád ale nejsem, že se ta druhá dostala pryč tak, že ji Juilin neviděl. Může přivíst ostatní?“

Elain se převrátila na druhou stranu. „To nemyslím, Tome,“ zamumlala. „Nemůže – příliš mnoha lidem – prozradit, co je zač.“ Za další minutu se už snad dokáže posadit. Dívala se přímo na Luci. Děvče sebou trhlo a snažilo se prodrat zdí. „Bělokabátníci – by ji sebrali – stejně rychle jako nás.“

„Juilin?“ ozvala se Nyneiva. Hlava se jí zakývala, jak se zlobně zamračila nahoru na kejklíře. Mluvení jí ale potíže nedělalo. „Řekla jsem vám dvěma, ať zůstanete u vozu.“

Tom si podrážděně foukl do knírů. „Řeklas nám, abychom uložili zásoby, na což nemusí být dva chlapi. Juilin šel pak za váma, a když se nikdo z vás nevracel, šel jsem ho hledat.“ Znovu si odfrkl. „Pro něj tu klidně mohlo být tucet chlapů, ale byl ochotnej sem vlítnout třeba sám. Teď vzadu uvazuje Číhala. Je moc dobře, že jsem se rozhod sem zajet. Myslím, že budem potřebovat koně, abychom vás dvě dostali odsud.“

Elain zjistila, že se dokáže posadit, jen tak tak přeručkovala po posteli, ale když se chtěla postavit, málem se zase složila. Saidar byl stejně nedostupný jako předtím. Měla pocit, jako by měla místo hlavy peřím nacpaný polštář. Nyneiva už dokázala stát trochu rovněji a byla schopná zvednout nohy z podlahy, ale pořád na Tomovi visela.

O pár minut později dorazil Juilin a špičkou nože před sebou postrkoval panímámu Macurovou. „Přišla sem zadní brankou. Myslela si, že jsem zloděj. Připadlo mi nejlepší přivést ji dovnitř.“

Švadlena natolik zbledla při pohledu na ně, že její oči vypadaly ještě tmavší, a navíc jí málem vypadly z důlků. Olizovala si rty a ustavičně si uhlazovala šaty. Vrhala rychlé pohledy na Juilinův nůž, jako by uvažovala, zda by nebylo nejlepší, kdyby se přece jen pokusila uprchnout. Většinou však ale zírala na Elain a Nyneivu. Elain měla dojem, že je stejně připravená propuknout v pláč nebo omdlít.

„Strč ji támhle,“ řekla Nyneiva a kývla směrem k rohu, kde se pořád ještě třásla Luci a rukama si objímala kolena, „a pak pomoz Elain. O tom ločidlu jsem sice nikdy neslyšela, ale chůze zřejmě pomáhá ten účinek odbourat. Většina věcí se dá chůzí vylepšit.“

Juilin ukázal nožem do rohu a panímáma Macurová se tam rozběhla, posadila se vedle Luci a pořád si ustrašeně olizovala rty. „Já – bych neudělala – co jsem udělala – jenže jsem měla rozkazy. Musíte to pochopit. Měla jsem rozkazy.“

Juilin jemně pomohl Elain na nohy, podepřel ji a přiměl ji urazit těch pár kroků, které tu bylo možné udělat, přičemž se vyhýbali druhé dvojici. Juilin jí dal ruku kolem pasu snad až příliš důvěrně.

„Rozkazy od koho?“ štěkla Nyneiva. „Komu se zodpovídáš ve Věži?“

Švadlena vypadala, že jí není dobře, ale odhodlaně stiskla rty.

„Jestli nepromluvíš,“ řekla jí Nyneiva zamračeně, „pustím na tebe Juilina. Je to tairenskej chytač zlodějů a ví, jak přinutit někoho k přiznání stejně rychle, jako bělokabátnickej tazatel. Že jo, Juiline?“

„Kus provazu, abych ji mohl svázat,“ prohodil Juilin a zakřenil se tak ohavně, že od něj Elain málem odstoupila, „pár hadrů jako roubík, dokud nebude připravená mluvit, nějaký olej na vaření a trochu soli...“ Uchechtl se tak, až Elain málem ztuhla krev v žilách. „Ona bude mluvit.“ Panímáma Macurová se ztuhle opírala o zeď a zírala na něj očima tak vytřeštěnýma, že už to víc nešlo. Luci se na něj dívala, jako by se právě proměnil v trolloka, dva sáhy vysokého, včetně rohů.

„No dobře,“ prohlásila Nyneiva po chvíli. „Všechno, co potřebuješ, Juiline, bys měl najít v kuchyni.“ Elain přelétla polekaným pohledem z Nyneivy na chytače zlodějů a zpátky. Nemohli přece myslet...? Ne Nyneiva!

„Narenwin Barda,“ vyhrkla švadlena náhle. Slova se z ní řinula jedno přes druhé. „Posílám zprávy Narenwin Bardě do hostince v Tar Valonu jménem U protiproudu. Avi Shendar pro mě na kraji města chová holuby. Neví, komu posílám ty zprávy, ani od koho je dostávám, a je mu to jedno. Jeho ženu zachvátila stravující nemoc, a...“ Odmlčela se, otřásla se a zírala na Juilina.

Elain Narenwin znala, nebo ji aspoň párkrát zahlédla ve Věži. Byla to hubená ženuška, na jejíž přítomnost bylo snadné zapomenout, jak byla tichá. A taky laskavá. Jednou týdně nechávala děti, aby přinesly své mazlíčky na pozemek Věže, kde je léčila. Těžko ten druh ženy, která by se dala k černým adžah. Na druhou stranu se jedna z černých adžah, které znaly, jmenovala Marillin Gemalphin. Měla ráda kočky a dokonce chodila hledat zaběhlé chudinky.

„Narenwin Barda,“ zopakovala Nyneiva ponuře. „Chci ještě další jména, ať ve Věži, nebo mimo.“

„Já – žádná další neznám,“ vydechla jen slabě panímáma Macurová.

„To uvidíme. Jak dlouho jsi temnou družkou? Jak dlouho sloužíš černýmu adžah?“

Luci rozhorleně zakvílela. „My nejsme temné družky!“ Mrkla na panímámu Macurovou a odsedla si od ní. „Aspoň já ne! Já kráčím ve Světle! Ve Světle!“

Reakce druhé ženy byla neméně silná. Jestli předtím třeštila oči, tak teď už jí vážně málem vypadly. „Černé –! Chcete říct, že to existuje? Ale Věž vždycky popírala – No, zeptala jsem se na to Narenwin ten den, co mě vybrala jako zvěda pro žluté, a teprv druhej den jsem dokázala přestat brečet a vylízt z postele. Já – nejsem – temná družka! Nikdy! Já sloužím žlutým adžah! Žlutým!"

Elain, stále visíc Juilinovi na ruce, si vyměnila překvapený pohled s Nyneivou. Každá temná družka by to samozřejmě popírala, z hlasů těchto dvou žen však byla cítit pravda. Toto obvinění je tolik rozhořčilo, až málem přehlušilo jejich strach. Z toho, jak Nyneiva zaváhala, bylo zřejmé, že si uvědomila to stejné.

„Jestli sloužíš žlutým,“ řekla pomalu, „tak proč jsi nás omámila?“

„To kvůli ní,“ odvětila švadlena a kývla směrem k Elain. „Skoro před měsícem jsem dostala její popis včetně toho, že se občas nosí, jako by se na vás koukala svrchu. Narenwin říkala, že by mohla používat jméno Elain, a dokonce tvrdit, že je urozeného rodu.“ Slovo od slova její hněv, že byla nazvána temnou družkou, vybublával blíž povrchu. „Ty možná jsi žlutá sestra, ale ona je jen uprchlá přijatá novicka. Narenwin říkala, že mám ohlásit její přítomnost, i každýho, kdo bude s ní. A abych ji zdržela, jestli to půjde. Nebo ji dokonce i chytila. A každýho s ní. Jak chtěla, abych chytila přijatou novičku, to netuším – myslím, že ani Narenwin neví o mým ločidlovým čaji! – ale to stálo v rozkazech! Povídaly, že mám dokonce riskovat odhalení – tady, kde by to byla moje smrt! – když budu muset! Jen počkej, až tě dostane do rukou amyrlin, mladá dámo! Vás všechny!“

„Amyrlin!“ vyhrkla Elain. „Co ta s tím má společného?"

„Bylo to na její rozkaz. Na rozkaz amyrlinina stolce, tam stálo. Prý sama amyrlin řekla, že mám použít jakýkoliv prostředky, pokud tě nezabiju. Až tě dostane do rukou amyrlin, budeš si přát, abys byla mrtvá!“ Zuřivým uspokojením prudce kývla hlavou.

„Nezapomeň, že my ještě v ničích rukou nejsme,“ připomněla jí Nyneiva suše. „Ale ty jseš v našich.“ Ale v očích měla stejný děs, jaký cítila i Elain. „Znáš nějaký důvody?“

Připomínka, že je zajatkyně, z druhé ženy vysála krátký záchvat odvahy. Netečně se opřela o Luci a obě si pomáhaly, aby se nesvalily. „Ne. Občas mi Narenwin nějaký důvod poví, ale tentokrát ne.“

„Tos nás tu chtěla jen tak držet, omámený, dokud si pro nás někdo nepřijede?“

„Chtěla jsem vás poslat vozem, oblečený do nějakých starých šatů.“ V jejím hlase nezůstala ani stopa vzdoru. „Poslala jsem holuba, abych Narenwin oznámila, že jste tady, a co chci udělat. Therin Lugay mi dluží laskavost, a já mu chtěla dát dost ločidla, aby to vystačilo na celou cestu do Tar Valonu, kdyby Narenwin neposlala sestry, aby si vás vyzvedly dřív. On si myslí, že jste nemocný a ten čaj je jediná věc, která vás udrží naživu, dokud vás Aes Sedai nevyléčí. Ženská musí být opatrná, když chce v Amadicii připravovat lektvary. Když vyléčíte moc lidí, nebo léčíte moc dobře, někdo zašeptá Aes Sedai, a vzápětí vám hoří dům. Nebo něco horšího. Therin ví, jak držet jazyk za zuby, kvůli tomu, že...“

Nyneiva kývla na Toma, aby jí pomohl blíž, odkud mohla hledět na švadlenu z výšky. „A ta zpráva? Ta skutečná zpráva? Přece jsi tam nedala to znamení jenom v naději, že nás přiláká.“

„Oznámila jsem vám tu skutečnou zprávu,“ vysvětlovala žena unaveně. „Myslela jsem, že to neuškodí. Nerozumím tomu a – prosím –“ Náhle propukla v pláč a visela na Luci stejně pevně, jako se mladší žena držela jí, a obě kvílely a blábolily. „Prosím, ať na mě nepoužívá sůl! Prosím! Sůl ne! Ó, prosím!“

„Svažte je,“ řekla po chvíli Nyneiva znechuceně, „půjdeme dolů a promluvíme si.“ Tom jí pomohl posadit se na okraj nejbližší postele a pak rychle nařezal pruhy z druhého přehozu.

Zakrátko byly obě ženy spoutány zády k sobě, ruce jedné k nohám druhé, a kousky pokrývky měly nacpané do úst místo roubíku a převázané dalším pruhem látky. Obě ještě plakaly, když Tom pomáhal Nyneivě z pokojíku.

Elain by byla moc ráda chodila stejně dobře jako druhá žena, ale pořád potřebovala Juilinovu oporu, aby se nesvalila ze schodů. Cítila malé bodnutí žárlivosti, když viděla Toma s rukou kolem Nyneivy. Jsi hloupá malá holčička, řekl Linin hlas ostře. Já miluji Randa, jenomže je příliš daleko odsud, a Tom je vzdělaný a inteligentní a... Příliš to připomínalo výmluvy, dokonce i jí samé. Lini by si byla odfrkla, což by znamenalo, že jí právě dochází trpělivost s hloupým chováním.

„Juiline,“ zeptala se váhavě, „co jsi chtěl dělat s tou solí a olejem na vaření? Ne úplně podrobně,“ dodala rychleji. „Jen tak všeobecně.“

Chytač zlodějů se na ni chvíli jen díval. „To nevím. Ale ony taky ne. To je celý ten trik. Představí si něco mnohem horšího, než nač bych já kdy přišel. Viděl jsem tvrdého muže, jak se zlomil, když jsem poslal pro košík fíků a pár myší. Ale musíš být opatrná. Někteří jsou ochotní se přiznat k čemukoliv, ať je to pravda nebo ne, jen aby unikli tomu, co si představují. Myslím ale, že ty dvě mluvily pravdu.“

Ona si to myslela také. Nicméně nedokázala potlačit zachvění. Co by někdo dělal s fíky a myšmi? Doufala, že o tom přestane uvažovat dřív, než z toho bude mít noční můry.

Ale když dorazili do kuchyně, Nyneiva se motala kolem bez pomoci a strkala nos do příborníků plných barevných plechovek. Elain si potřebovala sednout. Na stole stála jakási modrá plechovka a plný zelený čajník, ale Elain se na ně snažila nedívat. Pořád nemohla usměrňovat. Dokázala obejmout saidar, ale on jí zatím pokaždé vyklouzl, jakmile se ho dotkla. Aspoň si teď byla jistá, že se k ní jediná síla vrátí. Druhá možnost byla příliš děsivá, aby o ní vůbec uvažovala, což si do této chvíle ostatně vůbec nedovolila.

„Tome,“ řekla Nyneiva zvedajíc víčka různých nádobek a nahlížejíc dovnitř. „Juiline.“ Odmlčela se, zhluboka se nadechla a, aniž se na oba muže podívala, řekla: „Děkuju. Začínám chápat, proč mají Aes Sedai strážce. Děkuju vám mockrát."

Ne všechny Aes Sedai měly strážce. Červené považovaly všechny muže za poskvrněné kvůli tomu, co udělali muži, kteří mohli usměrňovat, a pár se jich nikdy neobtěžovalo prostě proto, že neopouštěly Věž nebo prostě nenahradily strážce, který jim zemřel. Zelené bylo jediné adžah, které povolovalo pouto s víc než jedním strážcem. Elain se chtěla dát k zeleným sestrám. Samozřejmě že ne z tohoto důvodu, ale proto, že se zelené nazývalo též bojovým adžah. Tam, kde hnědé pátraly po ztracených znalostech a modré se věnovaly politice, zelené sestry se připravovaly pro Poslední bitvu, kde půjdou v čele, jako to dělaly za trollockých válek, aby čelily novým Hrůzopánům.

Oba muži se na sebe dívali s otevřeným úžasem. Určitě byli připravení na obvyklý Nyneivin ostrý jazyk. Elain byla téměř šokována. Nyneiva si nechávala pomáhat asi stejně ráda, jako se mýlila. Z obojího bývala plná trní jako šípková růže, i když o sobě samozřejmě vždycky tvrdila, že je obrazem zdravého rozumu.

„Vědma.“ Nyneiva pak sebrala z jedné nádobky špetku jakéhosi prášku, přičichla a dotkla se ho špičkou jazyka. „Nebo jak jim tady říkají.“

„Tady pro ně nemají jméno,“ sdělil jí Tom. „V Amadicii se tvýmu starýmu řemeslu věnuje jen málokterá žena. Je to moc nebezpečný. Pro většinu je to jenom vedlejší záležitost.“

Nyneiva ze dna jednoho příborníku vytáhla kožený tlumok a z některých plechovek začala dělat malé pytlíčky. „A za kým jdou, když onemocní? Za nějakým pokoutním ranhojičem?“

„Ano,“ řekla Elain. Vždycky ráda před Tomem předvedla, že také zná pár věcí ze světa. „V Amadicii studují byliny muži.“

Nyneiva se opovržlivě zamračila. „Co může chlap vědět o léčení čehokoliv? To bych radši požádala podkováře, aby mi ušil šaty.“ Elain si náhle uvědomila, že myslí na kdeco, kromě na to, co říkala panímáma Macurová. Nemyslet na trn neznamená, že tě bude v patě bolet míň. Jedno z Lininých oblíbených rčení. „Nyneivo, co myslíš, že ta zpráva znamená? Všechny sestry jsou vítány a mají se vrátit do Bílé věže? To nedává smysl.“ Tohle sice říci nechtěla, ale aspoň to bylo blízko.

„Věž má svý vlastní pravidla,“ podotkl Tom. „Co Aes Sedai dělají, to dělají ze svejch vlastních důvodů, a často ne z těch, z kterých tvrdí. Pokud ti vůbec nějaký důvody řeknou.“ Oba s Juilinem ovšem věděli, že jsou jenom přijaté novičky. To byl aspoň částečně důvod toho, proč oba muži stejně často neposlechli, co jim řekly, jako to udělali teď.

Zápas se Nyneivě jasně zračil ve tváři. Neměla ráda, když jí někdo skákal do řeči, ani lidi, kteří odpovídali za ni. Seznam věcí, které Nyneiva neměla ráda, byl docela dlouhý. Jenže teprve před chvilkou Tomovi děkovala. Nebylo by snadné zchladit muže, který právě zabránil tomu, aby vás odvlekli jako pytel zelí. „Jen máloco ve Věži dává většinou smysl,“ prohlásila kysele. Elain tušila, že je naježená stejně tolik kvůli Tomovi, jako kvůli Věži.

„Ty věříš tomu, co říkala?“ Elain se zhluboka nadechla. „O tom, že amyrlin nařídila, aby mě přivlekli za všech okolností?“

V krátkém pohledu, který na ni Nyneiva vrhla, byl soucit. „Já nevím, Elain.“

„Mluvila pravdu.“ Juilin si obrátil židli předkem dozadu, usadil se na ni a hůl si opřel o opěradlo. „Vyslýchal jsem dost zlodějů a vrahů, abych poznal pravdu, když ji slyším. Chvíli byla příliš vyděšená, aby zalhala, a pak příliš rozzlobená.“

„Vy dva –“ Nyneiva se zhluboka nadechla, hodila tlumok na stůl a zkřížila ruce na prsou, jako by chtěla zabránit tomu, aby se netahala za cop. „Bojím se, že Juilin má nejspíš pravdu, Elain.“

„Ale amyrlin ví, co děláme. To ona nás přece poslala z Věže."

Nyneiva si hlasitě odfrkla. „O Siuan Sanche uvěřím čemukoliv. Ráda bych ji na hodinku dostala někam, kde by nemohla usměrňovat. Viděly bychom, jak by pak byla tvrdá.“

Elain si nemyslela, že by to znamenalo nějaký rozdíl. Když si vzpomněla na ten velitelský pohled modrých očí, usoudila, že by si Nyneiva při té nepravděpodobné příležitosti, kdy by se jí toto přání splnilo, vysloužila pěknou řádku modřin. „Ale co s tím uděláme? Adžah mají zřejmě zvědy všude. A amyrlin sama taky. Celou cestu do Tar Valonu tak můžeme potkávat ženy, co se nám při vhodné příležitosti pokusí nasypat něco do jídla.“

„Ne když nebudeme vypadat tak, jak čekají.“ Nyneiva z příborníku zvedla žlutý džbán a postavila ho na stůl vedle čajníku. „Tohle je bílej slepičí pepř. Utiší bolest hlavy, ale taky ti po něm vlasy zčernají jako noc.“ Elain si sáhla na rudozlaté kudrny – její vlasy, ne Nyneiviny, to by se vsadila! – ale byť se jí tato představa vůbec nelíbila, nápad to byl dobrý. „Trocha práce s jehlou na některých z těch šatů vepředu, a už nebudeme obchodnice, ale dvě urozený paní, co cestují se sluhama.“

„A jedou na voze plném barviv?“ poznamenal Juilin.

Nyneivin upřený pohled jasně říkal, že její vděčnost za záchranu právě dosáhla hranic. „Na dvoře na druhým břehu potoka je kočár. Myslím, že ho majitel prodá. Když se dostanete k vozu dřív, než ho někdo ukradne – nevím, co to do vás vjelo, jen tak ho tam nechat, když kolem může jít kdovíkdo! – jestli tam ještě pořád je, tak můžete vzít měšec...“

Pár lidí valilo oči, když se před krámek Rondy Macurové přivalil kočár Noye Torvalda tažený čtyřspřežím, s truhlicemi přivázanými na střeše a osedlaným koněm přivázaným vzadu. Noy přišel o všechno, když se zhroutil obchod s Tarabonem. Nyní si na velmi skrovné živobytí vydělával tím, že vypomáhal vdově Teranové. Nikdo na ulici kočího předtím neviděl, vysokého ošlehaného chlapíka s dlouhými bílými kníry a chladnýma, velitelskýma očima, ani tmavého lokaje s tvrdým obličejem a tarabonským kloboukem, který obratně seskočil, aby mohl otevřít dvířka kočáru. Vyvalování očí se změnilo v mumlání, když z krámku vyšly dvě ženy s ranci v rukou. Jedna měla zelené hedvábné šaty – a ta druhá prosté modré sukno, ale obě měly kolem hlavy ovázán šátek, takže jim nebyl vidět jediný vlásek. Obě do kočáru málem skočily po hlavě.

Dvě děti Světla začaly líně vyzvídat, kdo že ty cizinky jsou, ale zatímco se lokaj ještě škrábal na kozlík, kočí již práskl dlouhým bičem a zakřičel něco, aby udělali cestu pro urozenou paní. Její jméno zaniklo, když se děti vrhaly stranou a skutálely se po prašné ulici, a kočár zatím rachotil pryč a cválající spřežení se hnalo k Amadorské silnici.

Přihlížející se rozcházeli a povídali si. Očividně to byla nějaká záhadná urozená paní s komornou, která nakoupila u Rondy Macurové a spěchala pryč od dětí Světla. V Mardecinu se toho v poslední době moc zajímavého neudálo, a o tomhle si budou povídat aspoň den. Děti Světla se vztekle oprášily, ale nakonec usoudily, že kdyby tento incident ohlásily, udělaly by ze sebe hlupáky. Kromě toho jejich kapitán neměl rád šlechtice. Nejspíš by je vyslal, aby kočár přitáhly zpátky, což by byla v tom horku příliš dlouhá cesta kvůli jedné nafoukané mladé slečince z toho či onoho urozeného rodu. Pokud by proti nim nemohly vznést nějaké obvinění – což bylo s urozenci vždycky svízelné – vina by určitě nepadla na kapitána. Doufajíce, že se zpráva o jejich ponížení neroznese, obě děti rozhodně ani ve snu nenapadlo, že by se mohly vyptat Rondy Macurové.

O chvíli později zavezl Therin Lugay svůj vozík na dvůr za krámem. Zásoby na dlouhou cestu už měl úhledně naskládané pod kulatou plátěnou střechou. Ronda Macurová mu opravdu vyléčila tu horečku, která ho přepadla před třiadvaceti zimami, ale pořád ho jen peskovala, a navíc to byla protivná tchyně, takže se ještě rád vydával na cestu, byť měl jet až tam, kde žily čarodějnice. Ronda říkala, že by mu někdo mohl přijet naproti, i když neřekla kdo, ale on doufal, že pojede až do Tar Valonu.

Zaklepal šestkrát na kuchyňské dveře, než vstoupil, avšak teprve když se vydal do schodů, někoho našel. V zadní ložnici ležely v šatech, i když pomačkaných, na postelích Ronda i Luci a spaly hlubokým spánkem, přestože slunce stálo ještě vysoko na obloze. Ani jedna žena se neprobudila, když s ní zatřepal. Therin tomu nerozuměl, ani tomu, proč na podlaze leží na pruhy rozřezané a zauzlované přehozy z postele, ani proč jsou v pokoji dva prázdné čajníky, ale jenom jeden hrneček, nebo proč vedle Rondina polštáře leží trychtýř. Ale vždycky věděl, že ve světě je spousta věcí, jimž nerozumí. Vrátil se k vozu a přemýšlel o zásobách, které za Rondiny peníze opatřil, vzpomněl si na svou ženu a její matku, a když vyváděl tažného koně ze dvora, byl rozhodnut se podívat, jak to vypadá v Altaře nebo možná v Murandy.

Ať tak nebo tak, ještě chvíli to trvalo, než se rozcuchaná Ronda Macurová dopotácela k domu Aviho Shendara a odeslala holuba s tenoučkou kostěnou trubičkou přivázanou k noze. Pták vyrazil k severovýchodu, rovně jako šíp přímo do Tar Valonu. Ronda, po chvíli přemýšlení, napsala kopii své zprávy na další proužek tenoučkého pergamenu a připevnila ho na nožku ptáku z jiné klece. Ten zamířil na západ, protože slíbila, že bude posílat kopie každé zprávy. Byly to tvrdé časy, a žena se musela pěkně ohánět, aby vyšla, a stejně to nemohlo nikomu uškodit, ne při tom, jaké zprávy Narenwin posílala. Napadlo ji, jestli se vůbec někdy zbaví pachuti ločidla, a vůbec by jí nevadilo, kdyby její zprávy aspoň trochu poškodily tu ženskou, co si říkala Nyneiva.

Avi, jenž jako obvykle okopával svou maličkou zahrádku, si nevšímal toho, co Ronda dělá. A jako obvykle, jakmile odešla, umyl si ruce a zašel dovnitř. Ronda strčila větší kus pergamenu pod proužky, aby si udělala psací podložku. Když ho v odpoledním světle Avi zvedl, rozeznal, co napsala. Brzy na cestu vyrazil třetí holub a mířil ještě jiným směrem.

11

U devítispřeží

Siuan stínil tvář široký slamák, když nechávala Logaina, aby je pod pozdně odpoledním sluncem provedl Shilenskou bránou do Lugardu. Vysoké šedé vnější hradby města byly poněkud zanedbané. Na dvou místech viděla, že z hradeb vypadaly kameny, takže nebyly vyšší než slušný plot. Min a Leana jely těsně za ní, obě unavené tempem, které muž nasadil v týdnech po odchodu z Korských Pramenů. Chtěl velet, a stačilo málo, aby ho Siuan přesvědčila, že velí. Když řekl, že vyrazí ráno, kdy a kde se zastaví na noc, když si u sebe nechal peníze, dokonce i když čekal, že mu budou jídlo nosit, stejně jako vařit, pro Siuan to nic neznamenalo. Vcelku ho vlastně litovala. Neměl ani nejmenší tušení, co pro něj plánuje. Velká ryba na háčku, aby se chytila ještě větší, pomyslela si ponuře.

Podle jména byl Lugard hlavním městem Murandy, sídla krále Roedrana, ale urození pánové v Murandy složili přísahu věrnosti a pak odmítli platit daně či dělat většinu toho, co Roedran chtěl, a obyčejní lidé dělali to samé. Murandy bylo státem jen podle jména, lidi jen tak tak drželo pohromadě údajné poddanství králi nebo královně – trůn občas změnil majitele po velmi krátké době – a strach, že by je Andor nebo Illian mohl zabrat, kdyby aspoň nějakým způsobem nedrželi při sobě.

Město křižovaly kamenné hradby, většinou v ještě horším stavu než vnější bašty, protože Lugard se během staletí rozrůstal bez ladu a skladu a nejednou byl rozdělen mezi znesvářené šlechtice. Bylo to špinavé město, mnohá široká ulice ani nebyla vydlážděná, a všechny byly plné prachu. Muži v kloboucích s vysokým dýnkem a ženy v zástěrách a suknicích, v nichž jim byly vidět kotníky, se vyhýbali hrkotajícím kupeckým povozům, zatímco ve vyjetých kolejích si hrály děti. Obchod udržoval Lugard naživu, obchod s Illianem a Ebú Darem, s Ghealdanem na západě a Andorem na severu. Na velkých prázdných plochách různě po městě stály povozy, nastavěné kolo vedle kola, mnohé s těžkým nákladem pod přivázanými plachtami, jiné zase byly prázdné a čekaly na náklad. Hlavní ulice lemovaly zájezdní hostince spolu s nájemnými stájemi a ohradami pro koně, a bylo jich snad víc než domů či krámů z šedého kamene. Všechna stavení měla střechy z tašek v modrých, červených, purpurových či zelených odstínech. Vzduchem se nesl prach a hluk, zvonění kovářských kladiv, rachot vozů a nadávky vozků a bouřlivý smích z hostinců. Slunce cestou k obzoru Lugard opékalo a ze vzduchu jste měli pocit, že snad už nikdy nebude pršet.

Když Logain konečně zahnul na dvůr před stájemi a sesedl za hostincem se zelenou střechou jménem U devítispřeží, Siuan vděčně slezla z Bely a nejistě sledujíc její zuby, kosmatou kobylku poplácala po nose. Podle jejího názoru nebylo sezení na zádech nějakého zvířete vhodný způsob cestování. Člun zahýbal podle toho, jak člověk pohnul kormidelním veslem. Kůň se mohl rozhodnout, že má svou hlavu. Čluny také nekousaly. Tedy, Bela zatím nic takového neudělala, ale mohla by. Aspoň že ji již přešla ta hrozná ztuhlost oněch prvních dní, kdy si byla jistá, že se jí Leana a Min za zády pošklebují, když vždy večer kulhala po táboře. Po dni stráveném v sedle se pořád cítila, jako by ji řádně zmlátili, ale dařilo se jí to skrývat.

Jakmile začal Logain smlouvat se stájníkem, hubeným, pihovatým staříkem v kožené vestě bez košile, Siuan se naklonila k Leaně. „Jestli si chceš cvičit své ženské lsti,“ pravila tiše, „tak si je můžeš další hodinu procvičovat na Dalynovi.“ Leana se na ni pochybovačně podívala – v některých vesnicích od Korských Pramenů zkoušela úsměvy s dolíčky i kradmé pohledy, ale Logainovi se nedostalo nikdy víc než přísného pohledu – pak si povzdechla a kývla. Zhluboka se nadechla a vydala se kupředu tím překvapivě plavným, klouzavým způsobem, vedouc svou grošovanou bělku s klenutým krkem, a již se na Logaina usmívala. Siuan nechápala, jak to dělá. Bylo to, jako by jí náhle změkly některé kosti.

Siuan došla k Min a znovu promluvila stejně tiše. „Až Dalyn skončí s tím stájníkem, řekni mu, že jdeš za mnou dovnitř. Pak utíkej napřed a drž se od něho a od Amaeny dál, dokud se nevrátím.“ Podle hluku, jenž se ozýval z hostince, byl dav uvnitř dost velký, aby se v něm skrylo celé vojsko. Určitě dost velký, aby zakryl nepřítomnost jedné ženy. Min se v očích náhle objevil ten mezčí výraz a dívka otevřela ústa, nepochybně proto, aby se zeptala proč. Siuan ji předešla. „Prostě to udělej, Serenlo. Nebo tě k tomu, že mu nosíš jídlo, nechám ještě mu čistit boty.“ Ten umíněný pohled zůstal, ale Min nakonec jen mrzutě kývla.

Strčila Beliny otěže druhé ženě do ruky a spěchala ze dvora. Na ulici se vydala směrem, o němž doufala, že je správný. Nechtělo se jí prohledávat celé město, ne v takovém horku a prachu.

Ulice byly plné těžkých vozů tažených šesti, osmi a dokonce i desetispřežími, vozkové práskali dlouhými biči a nadávali stejně tak koním, jako lidem, kteří uskakovali před jejich povozy. Davem se prodírali hrubě odění muži v dlouhých kabátech vozků a občas se smíchem zvali ženy, jež procházely kolem. Ženy, v barevných zástěrách, občas pruhovaných, s hlavami omotanými zářivými šátky, kráčely s očima upřenýma přímo před sebe, jako by neslyšely. Ženy bez zástěr, s vlasy volně rozpuštěnými na ramena a sukněmi někdy i tři dlaně, ba víc, nad zemí, často křikly ještě drsnější odpověď.

Siuan užasla, když si uvědomila, že některé chlípné návrhy jsou míněny jí. Nerozzlobilo ji to – v duchu je nedokázala skutečně brát vážně – jen ji to překvapilo. Pořád si ještě nezvykla na tu změnu v sobě. Mužům mohla připadat přitažlivá... Padl jí do oka vlastní odraz ve špinavém okně krejčovské dílny, jen nejasný obraz dívky se světlou tváří pod slamákem. Pokud viděla, byla mladá, ne že by jen mladě vypadala, opravdu byla mladá. Vypadala jenom o málo starší než Min. Z pohledu let, která skutečně prožila, byla vlastně teprve dívka.

To je ta výhoda, když tě utiší, řekla si. Setkala se se ženami ochotnými zaplatit jakoukoliv cenu, aby jim na vzhledu bylo ubráno patnáct či dvacet let. Některé by dokonce považovaly cenu, kterou zaplatila ona, za odpovídající. Často si podobné výhody vyjmenovávála sama, snad aby sama sebe přesvědčila, že jsou skutečné. Byla osvobozena od tří přísah, takže například mohla lhát. A ani vlastní otec by ji nepoznal. Nevypadala vůbec jako zamlada. Změny dospělosti zůstaly, ale změkčilo je mládí. S chladnou nezúčastněností si pomyslela, že je snad i trochu hezčí, než bývala jako mladá dívka. Hezká bylo to nejlepší, co o ní kdy řekli. Půvabná byla obvyklejší lichotka. Nedokázala si tu tvář spojit sama se sebou, se Siuan Sanche. Pouze v nitru byla pořád stejná. Podržela si získané znalosti. Tam, v hlavě, byla pořád sama sebou.

Některé z hostinců a taveren v Lugardu měly jména jako U podkovářského kladiva nebo U tančícího medvěda či též U stříbrného vepře, často s křiklavými znaky namalovanými tak, aby názvu odpovídaly. Jiná jména by se vůbec neměla povolovat, nejmírnější z nich znělo asi jako U hubičky domanské holčice, s namalovanou dívkou s měděnou pletí – do pasu nahou! – a našpulenými rty. Siuan napadlo, co by si o tom asi pomyslela Leana, ale podle toho, jak se ta žena teď chovala, by ji to mohlo jenom inspirovat.

Nakonec, v boční ulici stejně široké, jako byla hlavní, těsně za mezerou ve vnitřní hradbě způsobené zříceným zdivem, našla hostinec, který hledala, tři poschodí drsného šedého kamene se střechami z purpurových tašek. Na znamení nade dveřmi byla vyobrazena neuvěřitelně smyslná žena zahalená pouze svými vlasy, které však zakrývaly jenom to nejnutnější, sedící na hřbetě nenasedlaného koně, se jménem, před nímž uhnula očima, jakmile je poznala.

V šenku se to modralo kouřem z fajfek a bylo tu plno rozjívených mužů, kteří pili a smáli se a snažili se štípnout každou procházející šenkýřku. Ženy uhýbaly, jak mohly, a trpitelsky se usmívaly. Nad vším tím halasem a tartasem byla jen tak tak slyšet citera a flétna, doprovázející mladou dívku, zpívající a tančící na stole na protějším konci dlouhé místnosti. Občas zpěvačka zavířila sukněmi dost vysoko, aby jí byly vidět holé nohy celé. Z toho, co Siuan z dívčina zpěvu zachytila, okamžitě zatoužila umýt jí pusu mýdlem. Proč by měla nějaká žena chodit bez šatů? Proč by o tom měla jiná žena zpívat bandě opilých ničemů? Na takovém místě ještě nikdy nebyla a hodlala svou návštěvu co nejvíc zkrátit.

Majitelku hostince si nebylo možné splést. Byla to vysoká, rozložitá žena oblečená do jasně červených hedvábných šatů, které málem svítily. Pracně vytvořené obarvené kudrny – příroda by takový odstín červené nikdy dobrovolně nevytvořila, zvláště ne s tak tmavýma očima – lemovaly vystupující bradu a tvrdá ústa. Mezitím co křičela příkazy na obsluhující dívky, zastavila se tu a onde u stolu a pronesla pár slov, nebo některého z hostů poplácala po rameni a zasmála se s ním.

Siuan se držela zpříma a snažila se nevšímat si oceňujících pohledů, které po ní vrhali muži, když vykročila za ženou s karmínovými vlasy. „Paní Tharneová?“ Musela to jméno opakovat třikrát a pokaždé hlasitěji, než se na ni majitelka hostince podívala. „Paní Tharneová, chci práci jako zpěvačka. Umím zpívat –“

„To umíš, co?“ Velká žena se zasmála. „No, já už sice zpěvačku mám, ale vždycky se může hodit další, aby si ta první odpočala. Ukaž, jaký máš nohy.“

„Umím zazpívat ‚Píseň o třech rybářích',“ prohlásila Siuan hodně nahlas. Toto musela být správná žena. V jednom městě určitě nemohly mít takové vlasy dvě ženy, aby navíc odpovídaly na správné jméno ve správném hostinci.

Paní Tharneová se zasmála trochu hlasitěji a plácla jednoho muže u nejbližšího stolu po rameni, přičemž ho málem srazila z lavice. „Ta tady ale není zrovna oblíbená, co, Pele?“ Pel, jemuž chyběly nějaké zuby a kolem ramene měl obtočený hodně dlouhý bič, se chechtal s ní.

„A taky umím ‚Modrý svítání'.“

Ta žena se otřásla a vytírala si oči, jako by jí od smíchu začaly téct slzy. „Tak to umíš, co? Á, mládencům se určitě bude moc líbit. Teď mi ukaž nohy. Nohy, holka, nebo vypadni!“

Siuan zaváhala, ale paní Tharneová se na ni jen dívala. A také stále rostoucí počet mužů. Tohle musela být ta správná žena. Pomalu si vytáhla sukně ke kolenům. Vysoká žena jí netrpělivě pokynula, Siuan zavřela oči a sbírala do dlaní stále větší kus sukně. Cítila, jak jí s každým coulem rudnou tváře.

„Cudná holka,“ chichotala se paní Tharneová. „No, jestli jsou ty dvě písničky jediný, co umíš, tak bys měla mít nohy, co při pohledu na ně chlapi spadnou na zadek. To ale nepoznáme, dokud nedostanem dolů ty vlněný punčochy, že ano, Pele? No, tak pojď se mnou. Možná máš docela slušnej hlas, ale tady to neuslyším. Tak pojď, holka! Pohni zadkem!“

Siuan se rozšířily oči a zaplálo jí v nich, ale velká žena už kráčela k zadní části šenku. Držíc se, jako by spolkla železnou tyč, nechala Siuan sukně spadnout a následovala ji, přičemž se snažila ignorovat hlučný smích a lascivní návrhy hostí. Obličej měla jako z kamene, ale v nitru se jí starosti svářely s hněvem.

Než ji pozvedly na amyrlinin stolec, vedla síť zvědů modrého adžah. Některé z těchto žen byly také jejími osobními špehy jak předtím, tak i později. Možná už nebyla amyrlin, dokonce ani Aes Sedai, ale pořád všechny tyto agentky znala. Duranda Tharneová sloužila modrým, když Siuan celou síť přebírala, byla to žena, jejíž zprávy byly vždycky správné. Zvědy nebylo možné najít všude a všechny ženy také nebyly stejně spolehlivé – odsud až do Tar Valonu byla jediná, které plně důvěřovala, ve Čtverkrálí v Andoru, a ta zmizela – ale Lugardem spolu s kolonami kupeckých vozů putovalo i ohromné množství zpráv a klepů. Mohli by tu být i zvědové ostatních adžah. Bylo dobré na to nezapomínat. Opatrnost dostane člun do přístavu, připomněla si.

Tato žena dokonale odpovídala popisu Durandy Tharneové, a určitě tu nemohl být další hostinec s tak ohavným jménem, ale proč odpověděla tak podivně, když se Siuan označila za jinou agentku modrých? Musela to risknout. Min a Leana začínaly být svým způsobem stejně netrpělivé jako Logain. Opatrnost sice dostávala člun do přístavu, ale občas ho až troufalost přivedla zpátky plný ryb. Přinejhorším by mohla tu ženskou praštit něčím přes hlavu a utéci zadem. Když si však lépe prohlédla, jak je ta žena stavěná a jak pevné má paže, zadoufala, že by to zvládla.

Prosté dveře se z chodby vedoucí do kuchyně otevíraly do pokoje s několika málo kusy nábytku, se stolem a jednou židlí na modrém koberci, s velkým zrcadlem na stěně a kupodivu i malou poličkou s několika knihami. Jakmile se za nimi zavřely dveře, hluk z šenku se trochu, byť ne zcela, ztišil a velká žena se obrátila k Siuan s rukama v bok. „Takže. Co ode mě chceš? Nenamáhej se říkat mi jméno. Nechci ho znát, ať už je pravý nebo ne.“

Ze Siuan spadla trocha napětí. Hněv ji však nepřešel. „Nemělas právo se mnou tam tak zacházet! Co jsi tím chtěla získat, nutit mě takhle –“

„Měla jsem na to právo,“ štěkla paní Tharneová, „a taky to bylo nutný. Kdybys přišla při otevírání nebo zavírání, jak bys měla, mohla jsem tě sem propašovat, a nikdo by nic nepoznal. Copak tě nenapadlo, že někteří z těch chlapů začnou přemejšlet, proč tě sem dozadu asi vedu jako dávno ztracenou přítelkyni? Nemůžu si dovolit, aby o mně začal někdo přemejšlet. Máš štěstí, že jsem tě na jednu dvě písničky nenechala vystřídat Susu. A dávej si se mnou pozor na manýry.“ Výhružně zvedla širokou, tvrdou ruku. „Mám provdaný dcerky starší než ty, a když je přijdu navštívit, chovají se a mluví slušně. Ještě jednou na mě zvedneš hlas, a já tě naučím móresům. Tam venku tě nikdo neuslyší vřískat, a i kdyby, tak se neodváží do toho plíst.“ Prudce kývla, jako by tím byla celá záležitost vyřízená, a znovu si založila ruce v bok. „Tak, co teda chceš?“

Během tohoto útoku se Siuan několikrát pokusila promluvit, ale slova té ženské se přes ni převalila jako přílivová vlna. Na něco takového nebyla Siuan zvyklá. Než paní Tharneová skončila, třásla se Siuan vzteky. Oběma rukama si tiskla sukně tak pevně, až měla klouby úplně bílé. Stejně pevně držela na uzdě hněv. Mám být jen další agentka, připomínala si důrazně. Už nejsem amyrlin, jenom další agentka. Kromě toho tušila, že druhá žena by svou hrozbu mohla docela dobře splnit. To pro ni ale bylo něco naprosto nového, muset si dávat pozor na někoho jenom proto, že je větší a silnější.

„Dostala jsem zprávu, kterou je třeba předat na shromáždění těch, jimž sloužíme.“ Doufala, že paní Tharneová bere napětí v jejím hlase jako důkaz, že ji zastrašila. Mohla by spolupracovat lépe, pokud si bude myslet, že je Siuan dokonale pokořená. „Nebyly tam, kde mi řekly, že je najdu. Můžu jenom doufat, že mně pomůžeš je najít.“

Paní Tharneová zkřížila ruce pod mohutným poprsím a prohlížela si ji. „Ty se umíš docela dobře ovládat, když se to hodí, co? Dobrá. Co se stalo ve Věži? A nesnaž se popřít, že přicházíš odtamtud, holka jedna nafoukaná. Tvoje zpráva má na sobě velkejma písmenama napsaný kurýrka, a tak nafoukaný manýry na vesnici nezískáš.“

Siuan se zhluboka nadechla, než odpověděla. „Siuan Sanche byla utišena.“ Hlas se jí ani nezachvěl. Byla na to pyšná. „Novou amyrlin je Elaida a’Roihan.“ Tentokrát se jí však hořkost zcela zakrýt nepodařilo. Paní Tharneová nehnula ani brvou. „No, to aspoň vysvětluje některý rozkazy, který jsem dostala. Aspoň část. Takže ji utišily, co? Myslela jsem, že bude amyrlin navěky. Jednou jsem ji zahlídla, před pár rokama v Caemlynu. Z dálky. Vypadala, že ke snídani žvejká kožený postroje.“ Potřásla hlavou s těmi nemožně karmínovými kudrnami. „No, stalo se. Adžah se rozdělily, že jo? Jediný, co do toho zapadá. Moje rozkazy, a ta stará ještěřice utišená. Věž je rozbitá a modrý jsou na útěku.“

Siuan zaskřípala zuby. Snažila se sama sebe přesvědčit, že ta žena je věrná modrému adžah, ne jí osobně, ale stejně to nepomáhalo. Stará ještěřice? Je dost stará, aby byla moje matka. A kdyby byla, tak já bych se šla utopit. S námahou se přinutila mluvit pokorným tónem. „Moje zpráva je důležitá. Musím se co nejdřív vydat na cestu. Můžeš mi pomoct?“

„Tak důležitá, co? No, o tom pochybuju. Potíž je, že ti můžu něco říct, ale vyřešit si to musíš sama. Chceš to slyšet?“ Ta ženská jí to prostě odmítala ulehčit.

„Ano, prosím.“

„Sallie Daerová. Nevím, kdo to je nebo byla, ale řekly mi, abych její jméno sdělila každý modrý, která se tady objeví a bude vypadat ztracená, abych tak řekla. Možná nejseš jedna ze sester, ale nos nosíš dost nahoru, abys jí byla, takže poslouchej. Sallie Daerová. Přeber si to, jak chceš.“

Siuan potlačila záchvěv vzrušení a přinutila se tvářit sklíčeně. „Já jsem o ní taky nikdy neslyšela. Prostě budu muset hledat dál.“

„Jestli je najdeš, vyřiď Aeldeně Sedai, že jsem pořád věrná, ať už se stalo cokoliv. Pracuju pro modrý už tak dlouho, že bych nevěděla, co si sama počít.“

„Vyřídím jí to,“ slíbila Siuan. Nevěděla, že ji v řízení modré sítě zvědů nahradila Aeldena. Amyrlin, ať pocházela z kteréhokoliv adžah, byla všech a nepatřila žádnému. „Asi bys měla mít nějaký důvod, žes mě nenajala. Opravdu neumím zpívat. To by mělo stačit.“

„Jako by na tom tý bandě záleželo.“ Velká žena zvedla obočí a zakřenila se způsobem, který se Siuan rozhodně nelíbil. „Já na něco přijdu, holka. A dám ti malou radu. Jestli neslezeš o pár příček dolů, některá Aes Sedai tě stáhne ze žebříku až na zem. Překvapuje mě, že to už neudělaly. Teď běž. Zmiz odsud.“

Odporná ženská, vrčela v duchu Siuan. Kdyby existoval způsob, jak to zařídit, nechala bych ji činit pokání, až by jí oči lezly z důlků. Takže ta žena si myslela, že si zaslouží větší úctu, co? „Děkuji za pomoc,“ pravila chladně a předvedla pukrle, které by poctilo kterýkoliv dvůr. „Byla jsi velice laskavá.“

Byla již téměř tři kroky v šenku, když se za ní objevila paní Tharneová a rozesmátě křikla tak, že to nikdo v šenku určitě nepřeslechl. „Stydlivá panenka, tahleta! Nohy má bílý a hubený, že byste z toho všichni slintali, a rozbrečela se jako dítě, když jsem jí řekla, že vám je bude muset předvíst! Prostě se posadila na podlahu a brečela! – Boky má dost kulatý, aby se to líbilo každýmu, ale...!“

Siuan klopýtala sílící záplavou smíchu, který nikdy zcela nepřehlušil proslov té ženské. Podařilo se jí udělat další tři kroky, rudá jako ředkev, ale pak prostě utekla.

Na ulici se zastavila, aby nabrala dech, a počkala, než jí přestane srdce bušit jako na poplach. Ta příšerná stará babizna! Měla bych...! Nezáleželo na tom, co by chtěla udělat. Ta odporná ženská jí řekla, co potřebovala. Ne Sallie Daerová, vůbec to nebyla žena. Jen modrá to mohla poznat, vůbec to vytušit. Salidar. Rodné město Deany Aryman, modré sestry, která se stala amyrlin po Bonwhin a zachránila Věž před zničením, jímž ji Bonwhin ohrozila. Salidar. Jedno z posledních míst, kde by někdo hledal Aes Sedai, tedy kromě Amadicie samotné.

Dva muži ve sněhobílých pláštích a zářícím vyleštěném brnění projížděli ulicí směrem k ní a váhavě uhýbali s koňmi před povozy. Děti Světla. Dneska jste je našli úplně všude. Siuan sklonila hlavu, opatrně bělokabátníky sledovala zpod okraje slamáku a přiblížila se modrozelenému průčelí hostince. Muži se po ní podívali, když projížděli kolem – tvrdé tváře pod blyštícími se hrncovými helmy – a minuli ji.

Siuan si rozmrzele hryzala ret. Nejspíš k sobě přitáhla jejich pozornost tím, že se stáhla. A kdyby zahlédli její obličej...? Nic by se, samozřejmě, nestalo. Bělokabátníci by se mohli pokusit zabít Aes Sedai, kterou by našli samotnou, ale ona už dávno neměla tvář Aes Sedai. Jen si všimli, že se před nimi snaží schovat. Kdyby ji Duranda Tharneová tolik nerozčílila, nikdy by takovou hloupou chybu neudělala. Vzpomínala si na dobu, kdy by ji taková maličkost, jako byly poznámky paní Tharneové, nepřiměla ani zakolísat při chůzi, kdy by se ta přerostlá obarvená ryba vůbec neodvážila něco takového vypustit z úst. Když se té sani nelíbí moje chování, tak... Mohla udělat jedině to, že se dál věnovala svým věcem, jinak by ji paní Tharneová ztloukla tak, že by se neudržela v sedle. Občas bylo těžké si uvědomit, že ty dny, kdy si mohla povolat krále a královny, a oni by byli přišli, jsou již pryč.

Kráčela ulicí a mračila se tak zlostně, že někteří z vozků spolkli poznámku, kterou by jinak samotné ženě předložili. Aspoň někteří.

Min seděla na lavici u zdi v přeplněném šenku U devítispřeží a pozorovala stoly obklopené stojícími muži, z nichž někteří měli stočené biče a jiní měli meče, jež je označovaly za kupecké stráže. Šest dalších sedělo těsně vedle sebe kolem stolu. Min jen tak tak rozeznávala Logaina s Leanou, sedící na druhé straně. Logain se dost mrzutě mračil. Ostatní muži viseli na každém Leanině slůvku i úsměvu.

Vzduch byl hustý kouřem z tabáku a bzučel tu hovor, který téměř přehlušoval melodii flétny s doprovodem bubínku a zpěv dívky, tančící na stole mezi dvěma kamennými krby. Její píseň měla cosi společného se ženou, která přesvědčila šest mužů, že každý je jediným mužem jejího života. Min to připadalo zajímavé, i když se přitom červenala. Zpěvačka občas vrhla žárlivý pohled na přeplněný stůl. Nebo spíš na Leanu.

Vysoká domanská žena táhla Logaina na vařené nudli, už když vstupovali do hostince, a tím pohupováním v bocích a vášnivým světlem v očích přitahovala muže jako med vosy. Velmi brzy se strhlo dopuštění, kdy Logain a kupečtí strážní vyskočili s rukama na mečích, další tahali nože a rozložitý majitel a dva svalnatí chlapíci se do toho vrhli s palicemi. A Leana ty plameny uhasila stejně snadno, jako je zažehla, úsměvem tady, pár slovíčky támhle, poplácáním po tváři onde. Dokonce i hostinský se chvíli zdržel a zubil se jako pitomec, dokud ho jeho práce neodvolala. A Leana si myslela, že potřebuje cvičit. Nebylo to prostě spravedlivé.

Kdybych tohle dokázala s jedním konkrétním mužem, byla bych víc než spokojená. Třeba mě to naučí – Světlo, na co to myslím? Vždycky byla sama sebou, a všichni ostatní ji mohli brát takovou, jaká byla, nebo ji nemuseli brát vůbec. Teď přemýšlela o tom, že to, jaká je, změní kvůli muži. Už tak bylo dost špatné, že se musela skrývat v šatech, místo aby nosila kabátec a spodky, které nosívala vždycky. Uvidí tě v šatech s hlubokým výstřihem. Můžeš toho ukázat víc než Leana, a ta – Přestaň s tím!

„Musíme na jih,“ řekla vedle ní Siuan a Min sebou trhla. Neviděla druhou ženu přicházet. „Hned.“ Podle toho, jak se jí leskly oči, něco zjistila. Ta ženská si zřejmě myslela, že je amyrlin, aspoň většinou.

„Nikam, kde je další hostinec, se před západem slunce už nedostanem,“ namítla Min. „Klidně tady můžem přespat.“ Bylo by příjemné spát znovu v posteli, místo pod keřem nebo na seníku, i když se o ni obvykle musela podělit se Siuan a Leanou. Logain byl ochoten pronajmout pokoje pro všechny, ale Siuan jejich peníze hlídala jako pes kost, i když chtěl Logain utrácet.

Siuan se rozhlédla kolem sebe, ale ti v šenku, kteří necivěli na Leanu, poslouchali zpěvačku. „To nejde. Já – myslím, že se na mě může poptávat pár bělokabátníků.“

Min tiše hvízdla. „Dalynovi se to nebude líbit.“

„Tak mu to neřekneme.“ Siuan potřásla hlavou nad tím shromážděním kolem Leany. „Jenom řekni Amaeně, že musíme jít. On půjde za ní. Jenom doufejme, že ti ostatní ne.“

Min se suše zazubila. Siuan možná tvrdila, že jí nezáleží na tom, že Logain – Dalyn – převzal velení, čehož většinou dosáhl tak, že si jí prostě nevšímal, když se ho snažila k něčemu přimět, ale pořád byla odhodlaná zase ho přivést k noze.

„Co je to to devítispřeží?“ zeptala se vstávajíc. Vyšla ven v naději, že něco pozná z obrázku, ale nade dveřmi byl jen nápis. „Viděla jsem osmi i desetispřeží, ale devíti nikdy.“

„V tomhle městě,“ sdělila jí Siuan docela přísně, „je lepší se neptat.“ Náhle se objevivší barevné skvrny na jejích tvářích Min přesvědčily, že to ví až moc dobře. „Běž pro ně. Máme před sebou ještě dlouhou cestu, a nemůžeme marnit čas. A ať tě nikdo neslyší.“

Min si tiše odfrkla. S tím lehkým úsměvem na Leaniných rtech si jí žádný z mužů ani nevšimne. Přála si, aby věděla, jak na sebe Siuan dokázala připoutat pozornost bělokabátníků. To bylo to poslední, co potřebovali, a Siuan nebylo podobné, že by dělala takové školácké chyby. Taky by moc ráda věděla, jak by měla Randa přimět, aby se na ni podíval tak, jak se ti muži teď dívali na Leanu. Jestli pojedou celou noc – a Min tušila, že ano – tak jí třeba Leana poskytne pár nápadů.

12

Stará fajfka

Závan větru zvedl prach na Lugardské ulici, zachytil sametový klobouk Garetha Brynea a strhl mu ho z hlavy pod jeden z hrkotajících vozů. Železný okraj kola srovnal klobouk s tvrdým jílem ulice a nechal za sebou jen zploštělou trosku. Gareth na to chvíli hleděl, a pak šel dál. Stejně na něm bylo vidět dlouhé používání, řekl si. Sametový kabátec měl taky celý uprášený, ještě předtím, než dorazil do Murandy. Kartáčování už nepomáhalo, pokud se vůbec obtěžoval. Teď vypadal spíš hnědý než šedý. Měl si najít něco obyčejnějšího. Nevydal se na tu cestu kvůli taneční zábavě.

Vyhýbal se mnoha povozům rachotícím vyjetými kolejemi na ulici a nevšímal si nadávek vozků, které se za ním nesly – každý slušný kaprál zvládal lepší i ve spánku – a vstoupil do hostince s červenou střechou, zvaného U kozlíku. Malba na znamení dodávala jménu jasný výklad.

Šenk vypadal jako kterýkoliv šenk, co v Lugardu viděl. Vozkové a kupečtí strážní se tu tlačili spolu se stájníky, podkováři a dělníky, prostě tu byli nejrůznější muži a všichni se bavili nebo se smáli, jak nejhlasitěji mohli, přičemž popíjeli, kolik zvládali, s jednou rukou položenou na poháru a druhou se šmajchlovali se šenkýřkami. Vlastně se šenk skoro nelišil od šenků a taveren v mnoha jiných městech, i když ve většině bylo tišeji. Na stole na konci šenku křepčila a zpívala baculatá mladá žena v blůzce, která jako by jí měla každou chvíli spadnout, na údajnou melodii dvou fléten a dvanáctistrunné citery.

Bryne hudbě příliš nerozuměl, ale na chvíli se zastavil, aby ocenil píseň. Dívka by si vedla dobře v každém vojenském táboře, který kdy viděl. Ale ona by byla oblíbená, i kdyby krákala jako vrána. S tou blůzkou by si velmi brzy našla manžela.

Joni a Barim už byli tady. Joniho postava zaručovala, že budou mít stůl sami pro sebe, i přes Joniho prořídlé vlasy a obvaz, který měl pořád ještě kolem hlavy. Poslouchali, jak dívka zpívá. Nebo na ni aspoň civěli. Bryne položil mužům ruce na ramena a kývl směrem k bočním dveřím, vedoucím na dvůr před stájemi, kam za tři stříbrné grošíky odvedl mrzutě se tvářící pacholek jejich koně. Před rokem by Bryne za tolik peněz pořídil slušného koně. Potíže na západě a v Cairhienu působily zmatky v obchodech a v cenách.

Nikdo nepromluvil, dokud neprojeli městskou bránou a neocitli se na řídce používané silnici vinoucí se k severu k řece Storn. Silnice byla spíš jen široká blátivá stezka. Pak řekl Barim: „Byly tady včera, můj pane.“

Bryne to zjistil sám. Tři hezké mladé ženy pospolu, očividně cizinky, nemohly projít městem, jako byl Lugard, aniž by si jich někdo nevšiml. Tedy aspoň muži.

„Ony a ten ramenatej chlapík,“ pokračoval Barim. „Je docela možný, že tenhle Dalyn s nima byl, když vypálily Nemovic stodolu. No, ať je to kdo chce, všichni chvíli pobyli U devítispřeží, ale jenom tam něco popili a jeli dál. To domanský děvče, o kterým mi hoši vykládali, málem vyvolalo pěknou rvačku, jak se tak usmívalo a vlnilo, ale pak všechny znova úplně stejně uklidnila. Ať shořím, rád bych se s tou domanskou ženskou potkal.“

„Doslechl ses, kudy odjeli, Barime?“ zeptal se Bryne trpělivě. Tohle zjistit nedokázal.

„Ehm, ne, můj pane. Ale slyšel jsem, že tudy projížděla spousta bělokabátníků, a všichni mířili na západ. Myslíš, že starej Pedron Niall má něco v pácu? Třeba v Altaře?“

„To už není naše věc, Barime.“ Bryne věděl, že tentokrát dostala jeho trpělivost trhliny, avšak Barim byl dost starý voják, aby se držel důležitých věcí.

„Vím, kam odjeli, můj pane,“ ozval se Joni. „Na západ po Jehannanský silnici, a podle toho, co jsem slyšel, hodně spěchali.“ Mluvil ustaraně. „Můj pane, našel jsem dva kupecký strážný, co bejvali v gardě, a popil s nima. Náhodou byli ve špeluňce zvaný U dobrý noční projížďky, když ta holka, Mara, přišla dovnitř a sháněla se po práci zpěvačky. Nedostala ji – nechtěla ukázat nohy tak, jak to zpěvačky dělaj na těchhle místech, ale kdo by jí to dával za vinu? – a pak odešla. Z toho, co mi říkal Barim, hnedka nato všichni vyrazili na západ. Nelíbí se mi to, můj pane. Ona není ten druh holky, co by sháněla práci na místě, jako je tohle. Myslím, že se snaží dostat od toho Dalyna.“

Zvláštní, i přes bouli na hlavě Joni nechoval ke trojici mladých žen žádnou zášť. Podle jeho názoru, který od chvíle, kdy se vydali na cestu, nejednou vyjádřil, byly ty tři dívky v nějakých nesnázích a bylo třeba jim pomoci. Bryne tušil, že kdyby ty tři mladé ženy chytil a odvedl je zpátky na své panství, Joni by ho požádal, aby je předal Joniho dcerám, které by se o ně postaraly.

Barim ale nic takového necítil. „Ghealdan.“ Mračil se. „Nebo možná Altara nebo Amadicie. Jestli je potáhnem zpátky, bude to jako políbit Temného. Kvůli stodole a pár kravám mi to přijde jako moc velká námaha.“

Bryne neříkal nic. Sledovali tu dívku až sem, a Murandy nebylo pro Andořany zrovna nejlepší místo. Příliš mnoho pohraničních šarvátek po příliš dlouhou dobu. Jenom hlupák by se honil do Murandy kvůli očím nějaké křivopřísežnice. O kolik větší hlupák by ji sledoval přes půl světa?

„Ti hoši, co jsem s nima mluvil,“ promluvil Joni ostýchavě. „Můj pane, zřejmě dost starejch kluků, co – co pod váma sloužili, poslali pryč.“ Povzbuzen Bryneovým mlčením pokračoval. „Je tam spousta novejch maníků. Spousta. Tihle hoši říkali, že nejmíň čtyry nebo pět na každýho, kterýmu řekli, že už není žádanej. Taková sorta, co spíš víc trablů vyvolá, než zarazí. Taky jich je pár, co si říkaj Bílí lvi, a odpovídaj se jenom tomu Gaebrilovi –“ odplivl si, aby ukázal, co si o tom myslí – „a taky je tam ňáká banda, co vůbec nepatří ke gardě. Žádný rodový rekruti. Pokud můžou říct, tak tenhle Gaebril má pod svým velením desetkrát víc ozbrojenců, než slouží v gardě, a ti všichni přísahali andorskýmu trůnu, ale ne královně.“

„To už taky není naše věc,“ prohlásil Bryne stroze. Barim měl jazyk nacpaný za tváří, jako to dělal vždy, když věděl něco, co nechtěl říci, či si nebyl jist, zda je to dost důležité. „Co je to, Barime? Ven s tím, člověče."

Chlapík s ošlehanou tváří na něj chvíli jen užasle civěl. Barim nikdy nepřišel na to, jak Bryne ví, že něco skrývá. „No, můj pane, některý lidi, co jsem s nima mluvil, říkali, že některý z těch bělokabátníků včera se moc vyptávali. Na holku, co na ni sedl popis týhle Mary. Chtěli vědět, kdo je a kam šla. Nějak tak. Slyšel jsem, že se o ni začali vážně zajímat potý, co zjistili, že odešla. Jestli po ní jdou, tak by ji mohli pověsit dřív, než ji najdem. Když budou mít moc práce s tím, aby ji chytili, tak se nejspíš nebudou moc vyptávat, aby zjistili, jestli je opravdu temná družka. Nebo kvůli čemu že to po ní jdou.“

Bryne se zamračil. Bělokabátníci? Co můžou chtít děti Světla od Mary? Nikdy neuvěří, že je to temná družka. Ale zase viděl v Caemlynu viset jednoho mladíka s dětskou tvářičkou, temného druha, který v ulicích učil děti o slávě Temného – Velikého pána Temnoty, tak ho nazýval. Ten mládenec jich za tři roky devět zabil, aspoň tolik bylo odhaleno, když se zdálo, že by ho mohly udat. Ne. To děvče není žádná temná družka, na to klidně vsadím krk. Bělokabátníci podezírali snad každého. A jestli si vzali do hlavy, že utekla z Lugardu, aby se jim vyhnula...

Pobídl Běžníka do klusu. Klabonosý kaštanový valach nebyl ohnivý, ale měl výdrž a odvahu. Druzí dva koně ho brzy dohonili. Když jeho společníci viděli, jakou má náladu, neříkali nic.

Asi dvě míle od Lugardu zahnul Bryne do dubového a kalinového houští. Tady se na mýtince pod hustými, rozložitými dubovými větvemi utábořil zbytek jeho mužů. Hořelo tu ještě několik ohýnků, z nichž však nestoupal téměř žádný dým. Využívali každé příležitosti, aby si mohli uvařit teplý čaj. Někteří podřimovali. Spánek byla další věc, k níž si starý voják nikdy nenechal ujít příležitost.

Ti, co byli vzhůru, probudili ostatní a všichni k němu vzhlédli. Bryne tam jen chvíli seděl na koni a prohlížel si je. Šedé vlasy a holé lebky a vrásčité tváře. Přesto však byli stále tvrdí a schopní, ale i tak... Byl hlupák, když riskoval cestu do Murandy jen proto, že se potřeboval dozvědět, proč jedna žena porušila přísahu. Když po ní možná jdou i bělokabátníci. Nedalo se určit, kam až se dostanou, než skončí. Kdyby se vrátil teď, netrvalo by ani měsíc, než znovu spatří Korské Prameny. Pokud pojede dál, mohla honba docela dobře skončit až u Arythského oceánu. Měl by tyto muže, a sebe, odvést domů. Měl by. Neměl právo je žádat, aby se pokoušeli vyrvat ty dívky z rukou bělokabátníků. Měl by přenechat Maru bělokabátnické spravedlnosti.

„Pojedeme na západ,“ oznámil a muži začali okamžitě vstávat, hasit ohně čajem a přivazovat kotlíky k sedlům. „Budeme si muset pospíšit. Chci je chytit v Altaře, jestli to půjde, ale pokud ne, tak se nedá říci, kam až nás to zavede. Mohli byste navštívit Jehannan nebo Amador nebo Ebú Dar, než skončíme.“ Zasmál se. „Jestli pojedeme až do Ebú Daru, zjistíte, jak tvrdí jste. Jsou tam taverny, kde by šenkýřky stáhly Illiánce z kůže a bělokabátníka pro legraci narazily na kůl.“

Muži se zasmáli hlasitěji, než si vtip zasloužil.

„S tím si hlavu lámat nebudem, můj pane,“ chichotal se Thad a strkal cínový pohárek do sedlové brašny. Tvář měl vrásčitou jako pomačkanou vydělanou kůži. „No, slyšel jsem, že ses jednou srazil se samotnou amyrlin, a –“ Jar Silvin ho kopl do kotníku a stařík se prudce otočil k mladšímu muži – šedovlasému, ale přesto mladšímu – se zaťatou pěstí. „Pročs to udělal, Silvine? Chceš skončit s rozbitou hlavou, nebo jenom – Co?“ Výhružné a zamračené pohledy, které po něm Silvin a někteří další vrhali, konečně uhodily na správnou strunu. „Oh. Aha, no jo.“ Náhle se plně věnoval prohlídce podpínky na sedle, ale nikdo se už nesmál.

Bryne se přinutil uvolnit. Už bylo načase přenést se přes minulost. Jenom to, že žena, s níž se dělil o postel – a víc, jak si myslíval – jenom to, že se na něj tato žena dívala, jako by ho vůbec neznala, ještě nebyl důvod, aby přestal vyslovovat její jméno. Jenom to, že ho vyhostila z Caemlynu pod hrozbou smrti za to, že jí poskytl radu, kterou jí přísahal poskytnout... Jestli se s tímhle urozeným pánem Gaebrilem, co se tak najednou objevil v Caemlynu, dostane do nějaké kaše, tak už to nebyla jeho věc. Řekla mu hlasem vyrovnaným a chladným jako ledová plocha, že jeho jméno již nesmí být v paláci nikdy proneseno, že jen jeho dlouhá služba jí zabránila, aby ho za velezradu poslala na popravčí špalek. Za velezradu! Potřeboval zvednout náladu, zvlášť jestli se z tohohle vyklube dlouhá štvanice.

Přehodil nohu přes vysokou hrušku svého sedla, vytáhl fajfku a váček na tabák a fajfku si pečlivě nacpal. Hlavička byla vyřezaná do tvaru hlavy divokého býka, jenž měl jako obojek Růžovou korunu Andoru. Po tisíc let to byl znak rodu Bryneů. Síla a odvaha ve službách královen. Potřeboval novou fajfku. Tahle byla už stará.

„Nevyšel jsem z toho tak dobře, jak jste nejspíš slyšeli.“ Sehnul se dolů a jeden z mužů mu podal větvičku připálenou od ohně, pak se narovnal a zabafal z fajfky. „Bylo to asi před třemi lety. Amyrlin konala pouť. Do Cairhienu, Tearu, Illianu a skončila v Caemlynu, před návratem do Tar Valonu. V té době jsme měli potíže s murandskými hraničními pány – jako obvykle.“ Zazvučel smích. Všichni si odsloužili nějakou dobu na murandské hranici. „Poslal jsem sem dolů pár gardistů, aby Muranďany postavili do latě a vysvětlili jim, komu patří ovce a krávy na naší straně hranice. Nikdy by mě nenapadlo, že se o to amyrlin začne zajímat.“ Její pozornost tedy rozhodně upoutal. Přípravy na cestu ještě probíhaly, ale pomaleji.

„Siuan Sanche a Elaida se zavřely s Morgasou –“ Tak, teď řekl její jméno znovu, a ani to nebolelo. „– a když vyšly ven, Morgasa byla napůl jako bouřkový mrak a z očí jí šlehaly blesky, a napůl jako desetiletá holčička, kterou přivedli před matku, protože ukradla pár koláčků. Je to tvrdá ženská, ale mezi Elaidou a amyrlin...“ Potřásl hlavou a oni se zasmáli. Pozornost Aes Sedai byla jednou z věcí, které urozeným pánům a vladařům rozhodně nezáviděli. „Nařídila mi, abych z hranice s Murandy okamžitě odvolal všechny oddíly. Požádal jsem ji, aby to se mnou probrala v soukromí, a Siuan Sanche po mně hned skočila. Před polovinou dvora mě seřvala jako čerstvýho rekruta. Říkala, že jestli nedokážu udělat, co se mi řekne, tak se hodím leda na návnadu rybám.“ Musel ji prosit o odpuštění, než s ním skončila – přede všemi, za to, že se snažil dělat to, co přísahal, že bude dělat – ale to nebylo nutné dodávat. Na konci si dokonce nebyl jist, zda by nechala Morgasu, aby mu setla hlavu, nebo by to udělala sama.

„To musela chtít chytit pěkně velkou rybu,“ zasmál se kdosi, a ostatní se přidali.

„Konečný výsledek byl ten,“ pokračoval Bryne, „že ze mě stáhla kůži a gardisti dostali rozkaz stáhnout se z hranice. Takže jestli ode mě čekáte, že vás v Ebú Daru budu chránit, tak si pamatujte, že podle mého názoru by ty šenkýřky pověsily amyrlin na slunce uschnout hned vedle nás.“ Muži zařvali smíchy.

„Zjistil jsi někdy, kvůli čemu to všechno bylo, můj pane?“ chtěl vědět Joni.

Bryne zavrtěl hlavou. „Nějaká záležitost Aes Sedai, nejspíš. Ony takovým, jako jste vy, neřeknou, co mají za lubem.“ To si také vysloužilo pár uchechtnutí.

Nasedali s hbitostí, která odporovala jejich létům. Někteří nejsou o nic starší než já, pomyslel si suše. Jsem příliš starý, abych se honil za hezkýma očima, mladýma tak, že by mohly patřit mé dceři, pokud ne vnučce. Chci jenom vědět, proč porušila přísahu, řekl si důrazně. Jenom to.

Zvedl ruku a dal signál, aby vyrazili na cestu. Zamířili k západu a zanechávali za sebou zvířený prach. Budou muset jet hezky rychle, aby je dohonili. Ale chytit je rozhodně chtěl. V Ebú Daru nebo v Jámě smrti, on si je najde.

13

Malý pokojík v Sieně

Elain se držela v kočáru kymácejícím se na kožených závěsech a snažila se nevšímat Nyneivina kyselého obličeje naproti. Závěsy byly roztažené i přes štiplavý prach, který občas dovnitř zanesl závan větru. Větřík odnášel aspoň část pozdně odpoledního horka. Kolem ubíhaly nízké zalesněné pahorky. Lesy občas přerušovaly krátké pásy obdělané půdy. Pár mil od cesty stálo na vrcholku kopce panské sídlo v amadicijském stylu, mohutné kamenné základy deset sáhů vysoké, se složitou dřevěnou nadstavbou se spoustou ozdobných balkonků a s červenou taškovou střechou. Kdysi by bylo stavení celé z kamene, ale bylo tomu již mnoho let, kdy urození pánové v Amadicii naposled potřebovali kamenné pevnosti, a královské zákony nyní vyžadovaly jen dřevěné stavby. Žádný vzbouřený pán by proti králi dlouho nevydržel. Ovšem, děti Světla byly z tohoto zákona vyňaty. Vlastně se na ně nevztahovalo značné množství amadicijských zákonů. Elain se musela učit i zákony a zvyky jiných zemí, když byla malá.

Na vzdálených kopcích se také objevovala pole, z nichž již byla sklizena úroda, jako hnědé záplaty na zeleném suknu, a lidé na nich pracující vypadali jako mravenci. Všechno vypadalo suché. Jeden blesk by zažehl oheň, který by mohl spálit celé legue. Ale blesky znamenaly déšť, a těch pár obláčků na obloze bylo příliš vysoko a byly řídké, aby z nich mohlo pršet. Elain nedbale napadlo, zda by dokázala vyvolat déšť. Naučila se počasí hodně ovládat. Přesto to pořád bylo dost těžké, když se muselo začínat z ničeho.

„Nenudí se má paní?“ ozvala se kysele Nyneiva. „Podle toho, jak má paní civí do kraje – a má paní se dívá pěkně svrchu – mám dojem, že má paní chce cestovat rychleji.“ Sáhla nad hlavu, otevřela malou záklopku a křikla: „Rychleji, Tome. Nehádej se! Ty buď taky zticha, Juiline Chytači zlodějů! Řekla jsem rychleji!“

Dřevěná záklopka s prásknutím zapadla, ale Elain přesto slyšela, jak Tom hlasitě bručí. Nejspíš nadával a klel. Nyneiva na muže poštěkávala celý den. Po chvíli zapráskal bič a kočár vyrazil kupředu ještě rychleji a kymácel se tak silně, že obě ženy na zlatým brokátem potažených sedadlech nadskakovaly. Když Tom povoz zakoupil, brokát byl pečlivě zbaven prachu, ale polstrování již dávno ztvrdlo. Přesto, jak už byla omlácená, Nyneiva zatínala zuby tak, že bylo jasné, že nehodlá Toma požádat, aby znovu zpomalil, hned poté, co mu přikázala, aby jel rychleji.

„Prosím, Nyneivo,“ řekla Elain. „Já –“

Druhá žena ji uťala. „Cítí se má paní nepohodlně? Vím, že urozený paní jsou zvyklý na pohodlí, na takový věci, o kterejch ubohá komorná nemůže nic vědět, ale má paní se určitě chce dostat do nejbližšího města dřív, než se setmí. Aby mé paní mohla její komorná naservírovat večeři a uložit mou paní do postele?“ Zuby jí cvakly, když se sedadlo zvedlo a setkalo se s jejím právě klesajícím pozadím, a ona se na Elain zlobně zamračila, jako by to byla její chyba.

Elain si ztěžkla povzdechla. Nyneiva zcela chápala důvody, tam v Mardecinu. Urozená paní nikdy necestuje bez komorné, a dvě urozené paní by nejspíš měly dvě. Pokud by neoblékly Toma nebo Juilina do šatů, znamenalo to, že to musí být jedna z nich. Nyneiva chápala, že Elain ví víc o tom, jak se má chovat urozená paní. Elain to nanesla velmi jemně a Nyneiva obvykle poznala, co je rozumné, když to slyšela. Obvykle. Ale to bylo tam, v dílně paní Macurové, poté, co nalily obě ženy jejich vlastním odporným lektvarem.

Když odjeli z Mardecinu, putovali až do půlnoci, kdy dorazili do malé vísky se zájezdním hostincem, kde vytáhli hostinského z postele a pronajali si dva mrňavé pokojíky s úzkými postelemi, vstali před rozedněním a hnali se dál, přičemž se jim podařilo o pár mil vyhnout Amadoru. To bylo včera. Žádného z nich by na první pohled nikdo nepovažoval za někoho jiného, než za koho se vydával, ale nikomu se nechtělo projíždět velkým městem plným bělokabátníků. V Amadoru stála pevnost Světla. Elain slyšela povídat, že v Amadoru kraluje král, ale vládne tu Pedron Niall.

Potíže začaly včera večer na místě zvaném Bellon na břehu blátivého potoka, velkolepě nazvaného řeka Gaen, asi dvacet mil od hlavního města. Hostinec U Bellonského brodu byl větší než ten první a paní Alfarová, hostinská, nabídla urozené paní Morelin soukromou jídelnu, což Elain nemohla dost dobře odmítnout. Paní Alfarová si byla jistá, že jedině komorná urozené paní Morelin, Nana, umí své paní správně posloužit. Urozené paní chtějí mít všechno správně, říkala paní hostinská, a taky by to tak mít měly, a její děvčata prostě nebyla na urozené paní zvyklá. Nana bude vědět přesně, jak chce urozená paní Morelin rozestlat postel, a připraví správně i hezkou koupel po horkém dni. Seznam věcí, které Nana udělá pro svou paní správně, byl nekonečný.

Elain si nebyla jistá, jestli takové zacházení amadicijská šlechta očekává, nebo jestli paní Alfarová prostě chce všechnu práci hodit na cizinčinu služebnou. Elain se snažila Nyneivu ušetřit, ale ona říkala „jak si přeješ“ a „má paní je velmi zvláštní“ stejně často jako hostinská. Elain by pak vypadala jako husa, nebo aspoň jako podivínka, kdyby naléhala. A oni se přece snažili nepřitahovat nevhodnou pozornost.

Dokud byli v Bellonu, Nyneiva se na veřejnosti chovala jako dokonalá komorná urozené paní. V soukromí to ale bylo něco jiného. Elain si přála, aby se prostě obrátila do sebe, místo aby ji pořád otloukala o hlavu tu komornou urozené paní z Morny. Její omluvy se setkávaly s „má paní je příliš laskavá", nebo je Nyneiva prostě ignorovala. Už se jí znovu neomluvím, řekla si v duchu aspoň popadesáté. Ne za něco, co není moje chyba.

„Tak mě napadlo, Nyneivo.“ Svírajíc visící řemen, se Elain cítila jako míček v dětské hře zvané v Andoru skočka, kdy se snažíte co nejvíckrát odrazit barevnou vlněnou kouli od pálky. A Elain také nehodlala prosit, aby kočár zpomalil. Vydrží to stejně dlouho jako Nyneiva. Ta ženská je tak umíněná! „Chci se dostat do Tar Valonu a zjistit, co se děje, ale –“

„Má paní přemýšlela? Mou paní musí z tý námahy bolet hlava. Udělám mé paní moc dobrej čaj z ostropysku a červenejch sedmikrásek, hned jak –“

„Mlč, Nano,“ řekla Elain klidně, ale důrazně. Dokonale přitom napodobila svou matku. Nyneivě spadla brada. – „Jestli se budeš takhle mračit a tahat za cop, můžeš klidně jet na střeše se zavazadly.“ Nyneiva přidušeně vykvíkla a snažila se promluvit, ale nedokázala ze sebe vypravit ani slovo. Velmi uspokojivé. „Občas si zřejmě myslíš, že jsem pořád malé dítě, ale to ty se chováš jako malá. Neprosila jsem se tě, abys mi myla záda, ale byla bych se s tebou musela poprat, abych tě zastavila. A nezapomeň, že jsem ti na oplátku nabídla, že je umyju já tobě. A nabídla jsem ti, že budu na přistýlce spát já. Ale ty sis tam vylezla a odmítla jsi slézt. Tak se přestaň mračit. Jestli chceš, budu v příštím hostinci dělat komornou já.“ Nejspíš by to byla pohroma. Nyneiva by na Toma křičela před lidmi nebo by někomu dala jednu za ucho. Ale Elain byla ochotná podstoupit cokoliv za trochu klidu. „Můžeme zastavit hned teď a převléci se za stromy.“

„Vybraly jsme šaty, co ti padnou,“ zamumlala po chvíli druhá žena. Znovu otevřela poklop a křikla: „Zpomal! Copak nás chceš zabít? Chlapi hloupí!“

Jak kočár rozumně zpomalil, nahoře zavládlo naprosté ticho, ale Elain by se byla vsadila, že spolu oba muži hovoří. Urovnala si vlasy, jak jen zvládla bez zrcátka. Ještě ji pokaždé ohromilo, když se do nějakého podívala a uviděla ty černé vrkoče. Zelené hedvábí také potřebovalo pořádně vykartáčovat.

„Na cos to myslela, Elain?“ zeptala se Nyneiva. Na tvářích měla karmínové skvrny. Aspoň že věděla, že má Elain pravdu, ale to, že ustoupila, byla jediná omluva, kterou byla ochotná poskytnout.

„Spěcháme do Tar Valonu, ale víme, co nás vlastně ve Věži čeká? Jestli amyrlin opravdu vydala takové rozkazy... Nemůžu tomu uvěřit a nerozumím tomu, ale nehodlám jen tak nakráčet do Věže, dokud nebudu vědět, oč se jedná. Jen hlupák strčí ruku do dutého stromu, aniž by věděl, co je uvnitř.‘“

„Lini byla docela moudrá ženská,“ zabručela Nyneiva. „Mohly bychom zjistit víc, kdybych našla na dveřích viset vzhůru nohama další svazek žlutejch květin, ale do tý doby bychom se měly chovat tak, jako by Věž ovládaly černý adžah.“

„Paní Macurová už určitě poslala Narenwin dalšího holuba. S popisem tohohle kočáru a šaty, které jsme vzaly, a nejspíš i Toma a Juilina."

„S tím se nedá nic dělat. Tohle by se nestalo, kdybychom tolik nelelkovaly v Tarabonu. Měli jsme použít loď.“ Elain jen hleděla na ten obviňující tón, ještě že měla Nyneiva tolik cti, aby se znovu začervenala. „No, už se stalo. Moirain zná Siuan Sanche. Třeba by se Egwain mohla zeptat –“

Kočár náhle prudce zastavil a hodil Elain dopředu na Nyneivu. Když se Elain snažila vymotat a odstrčit od sebe Nyneivu, slyšela řičení zmítajících se koní.

Elain objala saidar a vystrčila hlavu z okénka – a pravý zdroj s úlevou propustila. Bylo to něco, co nejednou viděla projíždět Caemlynem. V odpoledních stínech na velké mýtině vedle cesty tábořil kočovný zvěřinec. V jedné kleci, zabírající celou zadní část vozu, podřimoval velký lev s černou hřívou, zatímco jeho dvě družky přecházely v jiné. Třetí klec byla otevřená a před ní jakási žena nechávala dva černé medvědy s bílými tlamami balancovat na velkých červených míčích. V jiné kleci bylo něco, co vypadalo jako velký chlupatý kňour, až na to, že zvíře mělo příliš špičatý čenich a pracky s dlouhými drápy. Elain věděla, že pochází z Aielské pustiny a jmenuje se capar. V dalších klecích byla další zvířata a ptáci s peřím jasných barev, ale na rozdíl od zvěřinců, které viděla, tenhle cestoval také s lidskými účinkujícími. Dva muži spolu žonglovali se stuhami omotanými obručemi a čtyři akrobaté cvičili stojíce jeden druhému na ramenou ve vysoké věži. Nějaká žena krmila tucet psů, kteří na její povel chodili po zadních a metali salta. Elain netušila, k čemu to je.

Ale koně se nezačali plašit a vzpínat a koulet očima bez ohledu na to, co Tom prováděl s opratěmi, kvůli tomuhle. Elain lvy sama cítila, ale koně třeštili oči na tři obrovská šedá zvířata s vrásčitou kůží. Dvě byla vysoká jako kočár, s velkýma ušima a velkými zakřivenými kly po stranách dlouhého nosu, jenž jim visel až k zemi. Třetí bylo menší než koně, i když nejspíš vážilo zrovna tolik, a nemělo kly. Mládě, usoudila Elain. To malé škrábala za uchem těžkým zahnutým bodcem žena se světlými vlasy. Elain taková zvířata viděla již dřív. A nečekala, že je ještě někdy uvidí.

Z tábora vyšel vysoký tmavovlasý muž a i v tomhle vedru měl na sobě červený hedvábný plášť, jímž mávl, když se klaněl. Vypadal hezky, měl pěkně tvarované nohy a obojího si byl dobře vědom. „Odpusť, má paní, že tito obří kňouro-koně poděsili tvá zvířata.“ Když se narovnal, kývl na dva své muže, aby pomohli koně uklidnit, pak se zarazil, zahleděl se na ni a zamumlal: „Přestaň mi bušit, srdce.“ Bylo to právě tak hlasité, aby Elain pochopila, že to měla zaslechnout. „Jsem Valan Luca, má paní, a ukazuji neobyčejné. Tvá přítomnost mě zcela ohromila.“ Znovu se uklonil, ještě vybraněji než předtím.

Elain si vyměnila pohled s Nyneivou a zachytila stejný pobavený úsměv, o němž věděla, že je i na jejích rtech. Muž plný sebevědomí, tenhle Valan Luca. Jeho muži očividně koně uklidňovat uměli moc dobře. Zvířata sice ještě frkala a podupávala, ale oči už neměli tak vyvalené jako předtím. Tom a Juilin civěli na podivná zvířata skoro stejně jako koně.

„Kňouro-koně, mistře Luco?“ prohodila Elain. „Odkudpak pocházejí?“

„Obří kňouro-koně, má paní,“ zněla odpověď, „z bájné Shary, kde jsem osobně vedl výpravu do divočiny plné podivných civilizací a zvláštních věcí, abych je chytil. Velmi rád bych ti o všem povyprávěl. O obřích lidech, dvakrát větších než ogier.“ Mával rukama, aby to ukázal. „O bytostech bez hlavy. O ptácích dost velkých, aby unesli dorostlého býka. O hadech, kteří dokážou polknout člověka. O městech postavených z pevného zlata. Sestup, má paní, a já ti o tom povyprávím.“

Elain nepochybovala, že Luca by rád zaujal sám sebe vlastními vyprávěnkami, ale rozhodně pochybovala, že tato zvířata pocházejí ze Shary. Například Mořský národ neviděl ze Shary víc než hradbami obehnané přístavy, kam jedině směli cizinci vstoupit. Nikoho, kdo se kdy vydal za tyto hradby, už nikdy nikdo nespatřil. A pak s Nyneivou viděly podobná zvířata ve Falme během seanchanského vpádu. Seanchané je používali jak k práci, tak v bitvě.

„Myslím, že ne, mistře Luco,“ sdělila mu.

„Tak dovol, ať ti něco předvedeme,“ řekl muž rychle. „Jak vidíš, nejsme jen tak nějaký kočovný zvěřinec, ale něco zcela nového. Soukromé představení. Akrobati, žongléři, cvičená zvířata, nejsilnější muž světa. Dokonce i ohňostroje. Máme s sebou ohňostrůjce. Jsme na cestě do Ghealdanu a zítra zmizíme na křídlech větru. Ale pár penízků –“

„Má paní řekla, že ne,“ vložila se do toho Nyneiva. „Svý peníze může utratit za lepší věci, než koukáním na zvířata.“ Vlastně sama držela jejich měšce železnou pěstí a váhavě utrácela jen za to, co nutně potřebovali. Zřejmě si myslela, že by všude měly být stejné ceny jako u nich ve Dvouříčí.

„Proč chcete jet do Ghealdanu, mistře Luco?“ zeptala se Elain. Nyneiva vždycky něco vyhrotila a nechala ji, aby to urovnala. „Slyšela jsem, že tam mají velké potíže. Slyšela jsem, že vojsko nedokázalo zničit toho muže, co si říká prorok a co pořád káže o Draku Znovuzrozeném. Určitě se nechcete dostat do potíží.“

„Je to velmi přehnané, má paní. Velmi přehnané. Tam, kde je hodně lidí, tam se chtějí bavit. A kde se chtějí lidé bavit, je moje představení vždycky vítané." – Luca zaváhal a přistoupil blíž ke kočáru. Když vzhlédl Elain do očí, přelétl mu po tváři rozpačitý výraz. „Má paní, pravdou je, že bys mi prokázala velkou laskavost, kdybys mi dovolila pro tebe uspořádat představení. Totiž jeden kňouro-kůň způsobil menší potíže ve městě dál po silnici. Byla to nehoda,“ dodal spěšně, „to tě ujišťuji. Jsou to mírní tvorové. Vůbec nejsou nebezpeční. Ale lidé v Siendě mi odmítají dovolit vystupovat, nebo dokonce tam vstoupit... No, všechny peníze jsem utratil, abych zaplatil škody a pokuty.“ Trhl sebou. „Zvlášť na pokuty. Kdybys mi dovolila vystoupit před tebou – za pár penízků, vážně – označil bych tě za patronku vystoupení, kamkoliv bychom ve světě zavítali, a šířili slávu tvé štědrosti, má paní...?“

„Morelin,“ řekla Elain. „Urozená paní Morelin z rodu Samared.“ S novými vlasy se mohla vydávat za Cairhieňanku. Neměla čas podívat se na jeho vystoupení, i když jindy by ho s potěšením zhlédla, a taky mu to řekla, dodávajíc: „Ale trochu ti přece pomohu, jestli nemáš peníze. Dej mu něco, Nano, ať mu to pomůže na cestě do Ghealdanu.“ Poslední, co chtěla, bylo, aby „šířil slávu jejího jména", ale pomáhat chudým a lidem v nesnázích byla povinnost, před níž nehodlala couvat, pokud měla možnost, ani v cizí zemi.

Nyneiva s vrčením vylovila měšec od pasu a sáhla dovnitř. Vyklonila se z kočáru natolik, aby mohla Lucovi vtisknout mince přímo do dlaně. Muž se zatvářil ohromeně, když řekla: „Kdybys měl slušnou práci, nemusel bys žebrat. Jeď dál, Tome!“

Tomův bič zapráskal a Elain to odhodilo zpátky na sedadlo. „Nemusela jsi být tak hrubá,“ řekla. „Ani tak prudká. Kolik jsi mu dala?“

„Stříbrný groš,“ opáčila Nyneiva klidně a vracela měšec zpátky do opasku. „A víc, než si zaslouží.“

„Nyneivo,“ zasténala Elain. „Ten člověk si asi myslí, že jsme si z něj udělaly legraci.“

Nyneiva odfrkla. „S těmi rameny by ho slušná práce nezabila.“

Elain mlčela, i když nesouhlasila. Ne úplně. Práce by tomu muži jistě neublížila, ale ona si nemyslela, že by se tu dala nějaká najít. Podle mě by sice mistr Luca nepřijal žádnou práci, která by mu nedovolila nosit tu pláštěnku. Ale kdyby se o tom zmínila, Nyneiva by se s ní nejspíš začala hádat – když jemně poukázala na věci, které Nyneiva neznala, ta ji byla schopná obvinit z toho, že se chová nadutě nebo ji poučuje – a Valan Luca rozhodně nestál za další rozmíšku tak brzy potom, co urovnala tu předchozí.

Stíny se dloužily, když konečně dorazili do Siendy, poměrně velké vesnice s kamennými domy s doškovými střechami a dvěma hostinci. Ten první, U královského kopiníka, měl zející díru v místě, kde bývaly přední dveře, a dav čumilů sledoval dělníky, kteří to spravovali. Možná se „kňouro-koni“ pana Lucy nelíbilo znamení, nyní opřené vedle díry, na němž byl vyobrazen útočící voják se skloněným kopím. Znamení zřejmě bylo strženo.

Kupodivu bylo v davu ve špinavých ulicích ještě víc bělokabátníků než v Mardecinu, mnohem víc, a kromě toho ještě další vojáci, muži v osnířích s kbelcovými helmy, kteří měli na modrých pláštích hvězdu a bodlák Amadicie. Nedaleko musela být posádka. Královi muži a bělokabátníci se zřejmě vůbec neměli v lásce. Buď kolem sebe obcházeli, jako by muži v nesprávných barvách neexistovali, nebo po sobě vrhali vyzývavé pohledy, jen jen že netasili meče. Někteří z mužů v bílých pláštích měli za slunečním kotoučem na pláštích rudou pastýřskou hůl. Ruka Světla, tak si říkali, ruka, která hledá pravdu, ale všichni ostatní jim říkali tazatelé. Od těch se drželi dál dokonce i ostatní bělokabátníci.

Vcelku to stačilo, aby se Elain sevřel žaludek. Avšak světla nezbývala víc než hodina, pokud tolik, a to ani teď, v pozdním létě. I kdyby jeli půl noci dál, neměli zaručeno, že pak najdou další hostinec, a jet dál takhle pozdě by mohlo přilákat pozornost. Kromě toho měli dnes důvod zastavit brzy.

Elain si vyměnila pohled s Nyneivou a druhá žena po chvíli kývla a řekla: „Musíme zastavit."

Když kočár zastavil před zájezdním hostincem U světla pravdy, Juilin seskočil, aby otevřel dvířka, a Nyneiva čekala s uctivým výrazem na tváři, aby mohla Elain pomoci dolů z kočáru. Bleskla však po Elain úsměvem. Zřejmě zase neupadne do mrzutého mračení. Kožený tlumok, který měla přehozený přes rameno, vypadal trochu podezřele, ale ne příliš, aspoň v to Elain doufala. Teď, když Nyneiva znovu získala zásobičku bylin a mastí, nehodlala je pustit z dohledu.

Při prvním pohledu na znamení hostince – zlaté slunce s paprsky jako to, které děti nosily na svých pláštích – zatoužila po tom, aby si „kňouro-koně“ vybrali tento dům, místo toho druhého. Aspoň za sluncem nebyla pastýřská hůl. Polovina mužů v šenku měla sněhobílé pláště a přilbice měli položené na stolech před sebou. Elain se zhluboka nadechla a ovládla nutkání otočit se na patě a utéci.

Nebýt těch vojáků, byl by to příjemný hostinec, s vysokým stropem z trámů a tmavým leštěným deštěním. Nařezané zelené větévky zdobily studené výklenky dvou velkých krbů a z kuchyně se do šenku nesla vůně dobrého jídla. Služebné v bílých zástěrách se všechny tvářily vesele, jak tak pobíhaly mezi stoly s podnosy naloženými vínem, pivem a jídlem.

Příjezd urozené paní způsobil v takové blízkosti hlavního města menší pozdvižení. Nebo to třeba bylo kvůli sídlu místního pána. Pár mužů k ní vzhlédlo, avšak víc si jich se zájmem obhlíželo „komornou", i přesto, že je Nyneivin vážný, ba zachmuřený výraz, když si uvědomila, že civí na ni, zahnal zpátky k vínu. Nyneiva si zřejmě myslela, že když se na ni muž podívá, páše tím zločin, i když jí nic neřekne, ani se nedívá chlípně. Elain vzhledem k tomu občas napadlo, proč asi nenosí méně slušivé šaty. Hrozně se nadřela, aby ty prosté šedé šaty druhé ženě dokonale padly. Nyneiva byla s jehlou beznadějná, když přišlo na jemnou práci.

Hostinská, paní Jharenová, byla kyprá žena s dlouhými šedivými kudrnami, hřejivým úsměvem a pátravýma tmavýma očima. Elain tušila, že by rozpoznala odřený lem či splasklý měšec i na deset kroků. Ony prohlídkou očividně prošly, protože hostinská udělala hluboké pukrle a doširoka roztáhla šedé sukně, a dlouze je vítala, přičemž chtěla vědět, zda se urozená paní ubírá z nebo do Andoru.

„Z,“ odpověděla Elain s mdlou povýšeností. „Bály ve městě byly velmi zábavné a král Ailron je tak hezký, jak se povídá, což u králů nebývá obvyklé, ale musím se vrátit na své panství. Chci pokoj pro sebe a pro Nanu a něco pro lokaje a kočího.“ Když si vzpomněla na Nyneivu a přistýlku, dodala: „Musíme mít dvě postele. Potřebuji mít Nanu u sebe, a když bude mít jenom přistýlku, bude mne budit chrápáním.“ Nyneivin uctivý výraz dostal trhliny – naštěstí jenom maličké – ale byla to docela pravda. Hrozně chrápala.

„Ovšem, má paní,“ přitakala kyprá hostinská. „Mám přesně to, co potřebujete. Ale vaši muži budou muset spát dole ve stáji na seníku. Jak sama vidíš, máme tu docela plno. Skupina vandráků přivedla do města nějaká hrozná zvířata a jedno z nich skoro zničilo Královského kopiníka. Ubohý Sim přišel o víc než půlku hostí, a všichni přišli sem.“ Úsměv paní Jharenové byl spíš spokojený než soucitný. „Mám ale jeden pokoj volný.“

„Určitě bude stačit. Když mi pošleš lehkou večeři a vodu na mytí, myslím, že se odeberu hned nahoru.“ Za okny bylo pořád vidět sluneční světlo, ale ona si půvabně dala ruku před ústa, jako by potlačovala zívnutí.

„Ovšem, má paní. Jak si přeješ. Tudy.“

Paní Jharenová si zřejmě myslela, že musí Elain bavit celou cestu, co ji vedla na druhé poschodí. Celou dobu žvatlala o tom, jak nacpaný hostinec je a jaký to je zázrak, že má volný pokoj, o vandrácích s jejich zvířaty a jak je vyhnali z města a ještěže se jich zbavili, o všech šlechticích, kteří za ta léta přebývali v jejím podniku, dokonce tu jednou byl i sám velící kapitán dětí Světla. No, teprve včera tudy prošel hledač Valerského rohu na cestě do Tearu, kde prý Tearský Kámen padl do rukou nějakého falešného Draka, a není to hrozná odpornost, že muži dokážou dělat takové věci? „Doufám, že ho nikdy nenajdou.“ Šedé kudrny se jí zavlnily, jak zavrtěla hlavou.

„Valerský roh?“ zeptala se Elain. „Proč ne?"

„No, má paní, jestli ho najdou, bude to znamenat, že se blíží Poslední bitva. Že se Temný osvobozuje.“ Paní Jheranová se zachvěla. „Světlo dej, ať roh nikdy nenajdou. Pak by nemohlo dojít k Poslední bitvě, ne?“ Na tak zvláštní logiku se nedalo nijak odpovědět.

Ložnice byla útulná, i když ne úplně přecpaná. Dvě úzké postele s pruhovanými přehozy stály vedle okna vedoucího na ulici a mezi nimi a kolem bíle omítnutých stěn se dalo tak tak projít. Vybavení doplňoval malý stolek s lampičkou a krabičkou s troudem mezi postelemi, květovaný koberec a stojan s umyvadlem a malým zrcátkem. Všechno bylo přinejmenším čisté a skvěle vyleštěné.

Hostinská natřásla polštáře, uhladila přehoz a oznámila jim, že v matracích je nejlepší husí peří a sluhové jí přinesou truhlice nahoru po zadním schodišti a všechno bude moc pěkné a v noci vane příjemný větřík, pokud si paní otevře okno a nechá dveře pootevřené. Jako by mohla spát s dveřmi otevřenými na veřejnou chodbu. Než se Elain podařilo dostat paní Jharenovou ven, dorazily dvě dívky v zástěrách s velkým modrým džbánem s vodou, z níž se kouřilo, a velkým lakovaným podnosem překrytým bílým plátýnkem. Pod látkou bylo na jedné straně vidět karafu na víno a dva poháry.

„Podle mě si myslela, že bychom mohly utéct ke Královskému kopiníkovi i s tou dírou,“ poznamenala Elain, když byly dveře pevně zavřené. Bylo tu právě tak dost místa pro ně a truhlice. „Nevím jistě, jestli bychom neměly.“

„Já nechrápu,“ prohlásila Nyneiva napjatým hlasem.

„Ovšemže ne. Ale musela jsem něco říci.“

Nyneiva si hlasitě odkašlala, ale řekla jen: „Jsem ráda, že jsem tak utahaná, že půjdu rovnou do postele. Kromě toho ločidla jsem v tom, co měla ta ženská Macurová v domě, nenašla nic na spaní.“

Tom a Juilin museli jít celkem třikrát, aby nahoru přinesli všechny železem obité dřevěné truhlice, přičemž celou cestu brblali, jak už to muži dělávají, o tom, že je musejí vláčet nahoru po úzkém zadním schodišti. Když přitáhli první truhlici – ta měla závěsy ve tvaru listů a byly v ní skoro všechny jejich peníze a cennosti včetně zachráněných ter’angrialů – bručeli také, že musejí spát ve stájích, ale stačil jim jediný pohled na pokojík, vyměnili si pohledy a zavřeli pusu. Aspoň tedy přestali mluvit o tomhle.

„Půjdem se kouknout, co se dá zjistit v šenku,“ řekl Tom, když dovnitř nacpali poslední truhlici. Zůstalo právě dost místa, aby se dalo dojít k umyvadlu.

„A možná se trochu projdem po dědině,“ dodal Juilin. „Lidi mluví, když je na ulici tolik nepořádku, jako jsem cestou viděl.“

„To bude dobře,“ prohlásila Elain. Tolik chtěli sami sebe přesvědčit, že dělají víc, než že jen vláčejí a nosí náklady. Tak tomu bylo i v Tanchiku – a samozřejmě také v Mardecinu – a může to tak být zase, ale tady těžko. „Buďte opatrní, ať se nedostanete do potíží s bělokabátníky.“ Muži si vyměnili dlouhý útrpný pohled, jako by je nikdy neviděla s potlučenými a krvácejícími obličeji poté, co se vydali pátrat po informacích, ale ona jim odpustila a usmála se na Toma. „Už se nemohu dočkat, až uslyším, co jste zjistili.“

„Ráno,“ doplnila důrazně Nyneiva. Tak nápadně se odvracela od Elain, že se na ni mohla úplně klidně otevřeně mračit. „Jestli nás vyrušíte kvůli něčemu menšímu, než jsou trolloci, tak zjistíte, zač je toho loket.“

Pohled, který mezi oběma muži přelétl, vydal za celé knihy – a Nyneivu to přimělo prudce zvednout obočí – ale když jim váhavě předala pár mincí, oni odešli s příslibem, že nechají ženy v klidu spát.

„Když si s Tomem nemůžu ani promluvit,“ začala Elain, když muži odešli, ale Nyneiva ji přerušila.

„Nedovolím jim, aby sem vrazili, když spím jenom v košili.“ Neohrabaně si rozepínala knoflíčky na zádech. Elain jí šla pomoci, ale Nyneiva ji zarazila: „To zvládnu. Ty mi vyndej prsten.“

Elain si odfrkla a vykasala si suknice, aby mohla sáhnout do malého kapsáře, který si všila dospodu. Když se chce Nyneiva chovat popudlivě, ať si. Nebude na to odpovídat, ani když Nyneiva začne, znovu se svou tirádou. V kapsáři měla dva prsteny. Ten zlatý s Velkým hadem, který dostala, když povýšila mezi přijaté novicky, nechala v kapsáři a vyndala ten kamenný.

Byl posetý tečkami a proužky červené, modré a hnědé barvy, byl na prst příliš velký, byl zploštělý a navíc zkroucený. Sice to bylo zvláštní, ale prsten měl jen jednu hranu. Když jste jeli prstem po hraně prstenu, obkroužili jste ho zevnitř i zvenčí a vrátili se zase na místo, odkud jste začali. Byl to ter’angrial, a tento umožňoval přístup do Tel’aran’rhiodu i někomu, kdo neměl nadání jako Egwain a Aielanky chodící ve snu. Bylo jen třeba, aby se člověku při spánku dotýkal holé kůže. Na rozdíl od dvou ter’angrialů, které sebraly černým adžah, nebylo při používání tohoto nutné usměrňování. Pokud Elain věděla, mohl by ho použít i muž.

Nyneiva, pouze ve lněné košili, navlékla prsten na kožený řemínek k Lanovu pečetnímu prstenu a vlastnímu prstenu s Velkým hadem, zavázala konečky a znovu si řemínek dala kolem krku. Pak si lehla do postele. Opatrně zastrčila prsteny za košili a položila si hlavu na polštář.

„Už je čas, aby se tam Egwain a moudré dostaly?“ zeptala se Elain. „Nikdy neumím vypočítat, kolik je v Pustině hodin.“

„Je čas, pokud se tam nevydala dřív, což by neudělala. Moudré ji drží na krátkým vodítku. Z dlouhodobýho hlediska jí to jenom prospěje. Vždycky byla hrozně umíněná.“ Nyneiva otevřela oči a podívala se na ni – na ni! – jako by to platilo i o Elain.

„Nezapomeň Egwain říct, aby Randovi vyřídila, že na něj myslím.“ Nehodlala dovolit, aby ta ženská začala hádku. „Pověz jí, ať... ať mu řekne, že ho miluji, a jen jeho.“ Tak. Bylo to venku.

Nyneiva vyvrátila oči opravdu dost urážlivým způsobem. „Jestli to chceš,“ řekla suše a zavrtala se do polštářů.

Když začala druhá žena dýchat pomalu a pravidelně, Elain přistrčila ke dveřím truhlici, posadila se na ni a čekala. Čekání vždy nesnášela. Nyneivě by jedině patřilo, kdyby odešla do šenku. Tom tam nejspíš ještě bude a... A nic. Měl být jejím kočím. Napadlo ji, zda Nyneiva přemýšlela i o tomhle, než souhlasila, že bude dělat komornou. S povzdechem se opřela o dveře. Opravdu nenáviděla čekání.

14

Setkání

Účinky prstenového ter’angrialu Nyneivu už nelekaly. Byla na místě, na něž myslela, když již již usínala, ve velké komnatě v Tearu zvané Srdce Kamene, v mohutné pevnosti zvané Tearský Kámen. Pozlacené stojací lampy nebyly zapálené, ale odnikud a odevšad jako by sem proudilo bledé světlo, prostě tady bylo, všude kolem ní, a ztrácelo se ve stínech v dálce. Aspoň tu nebylo horko. V Tel’aran’rhiodu nikdy nebylo horko ani zima.

Do všech stran se táhly řady silných krevelových sloupů a vysoký klenutý strop někde nahoře se ztrácel v matných stínech spolu s pozlacenými lustry visícími na zlatých řetězech. Světlé dlažební kameny pod jejíma nohama byly ošlapané. Vznešení páni Tearu sem přicházeli – v bdělém světě, samozřejmě – jedině když to vyžadovaly jejich zvyky či zákon, ale přicházeli sem již od Rozbití světa. Uprostřed pod kopulí byl Callandor, na pohled jiskřící meč vyrobený z křišťálu, z poloviny zaražený do kamenné podlahy. Přesně jak ho tu Rand zanechal.

Nyneiva se ke Callandoru nepřibližovala. Rand tvrdil, že kolem něj s pomocí saidínu upředl pasti, pasti, které žádná žena nemohla spatřit. Nyneiva tušila, že budou hnusné – i ti nejlepší muži dokázali být hnusní, když se snažili být rafinovaní – hnusné a namířené právě tak proti ženě jako proti muži, který by mohl použít tenhle sa’angrial. Chtěl ho chránit proti ženám z Věže stejně jako proti Zaprodancům. Kromě Randa samotného ten, kdo by se dotkl Callandoru, by mohl zemřít, nebo něco ještě mnohem horšího.

Takhle to chodilo v Tel’aran’rhiodu. To, co existovalo v bdělém světě, existovalo i zde, i když obráceně to nefungovalo vždy. Svět snů, neviděný svět, odraz bdělého světa, i když někdy dosti pokřivený odraz, a možná i odraz dalších světů. Verin Sedai Egwain vyprávěla, že ze světů je utkán určitý vzor, z toho skutečného tady i z dalších, právě tak jako tkanivo lidských životů vytváří vzor věků. Tel’aran’rhiod se jich dotýká všech, i když jen pár lidí do něj může náhodně vstoupit, aniž by si to uvědomovali, ve vlastních světských snech. Pro tyto snílky to byly nebezpečné chvíle, i když se to nikdy nedozvěděli, pokud neměli zvlášť velkou smůlu. Další skutečností Tel’aran’rhiodu bylo, že to, co se snílkovi stalo tady, stalo se mu i v bdělém světě. Zemřít ve světě snů znamenalo zemřít doopravdy.

Nyneiva měla jakýsi nepříjemný pocit, že ji ze šera mezi sloupy někdo neustále sleduje, ale to jí starosti nedělalo. Nebyla to Moghedien. Jenom si ty oči představuju. Tady nejsou žádní pozorovatelé. Řekla jsem Elain, aby si jich nevšímala, a teď tady... Moghedien by tu rozhodně dokázala víc, než se jenom dívat. Přesto si přála, aby byla dost nahněvaná a mohla usměrňovat. Ne že by byla samozřejmě vylekaná. Jenom nebyla rozzlobená. Vůbec nebyla vyděšená.

Pokroucený kamenný prsten byl lehký, jako by se jí snažil vyjet z košile, což jí připomnělo, že má na sobě pouze ji. Jakmile pomyslela na oblečení, měla na sobě šaty. Tohle byl trik Tel’aran’rhiodu, který se jí líbil. V některých případech nebylo ani nutné usměrňování, protože tady mohla dělat věci, o nichž pochybovala, že by je i s pomocí jediné síly zvládla Aes Sedai. Nebyly to však šaty, které čekala, ne z pevného dvouříčského sukna. Vysoký límec lemovaný jaerecruzskou krajkou jí končil těsně pod bradou, ale světle žluté hedvábí ji halilo do záhybů, které jí lnuly k tělu tak, že víc odhalovaly, než skrývaly. Kolikrát nazvala tarabonské šaty, podobné těmhle, neslušnými, když je nosila, aby splynula s okolím v Tanchiku? Zdálo se jí, že si na ně zvykla víc, než si uvědomovala. Prudce se zatahala za cop, jak se hněvala, že nechala své myšlenky zatoulat, a nechala šaty, jak byly. Roucho možná nebylo takové, jaké chtěla, ale nebyla přece žádná ulekaná dívčina, aby kvůli tomu vyskakovala a kvílela. Šaty jsou šaty. Bude je mít, až dorazí Egwain, ať už ji bude tentokrát provázet kterákoliv moudrá, a jestli některá z nich řekne slovíčko... Nepřišla jsem sem dřív, abych tady sama se sebou blábolila o šatech!

„Birgitte?“ Odpovědělo jí jen mlčení, a ona zvedla hlas, i když by to nemělo být nutné. Na tomhle místě by právě tato žena měla slyšet své jméno, i kdyby byla na druhé straně světa. „Birgitte?“

Ze sloupoví vyšla žena s klidnýma modrýma očima a pyšnou sebedůvěrou, a zlaté vlasy měla spletené do dlouhého copu mnohem složitějšího, než nosila Nyneiva. Její krátký bílý kabátek a široké spodky ze žlutého hedvábí, nabrané u kotníků nad nízkými botami s podpatky, byly součástí oděvu, který se nosil před víc než dvěma tisíci lety a který si žena oblíbila. Šípy v toulci u boku vypadaly jako stříbrné, stejně jako luk, jejž nesla v ruce.

„Je s tebou Gaidal?“ zeptala se Nyneiva. Obvykle byl blízko Birgitte a Nyneivu znervózňoval, když odmítal vzít na vědomí její přítomnost, a zlobně se mračil, když s ní Birgitte mluvila. Byl to trochu šok, když poprvé potkala Gaidala Caina a Birgitte – dávno mrtvé hrdiny spojené v tolika příbězích a bájích – v Tel’aran’rhiodu. Ale, jak sama Birgitte říkala, kde jinde by měli hrdinové, připoutaní ke kolu času a čekající na své znovuzrození, čekat, než ve snu? Ve snu, který existuje tak dlouho jako kolo času. To jest, Birgitte a Gaidal Cain a Rogoš Orlozraký a Artuš Jestřábí křídlo a všichni ostatní, které povolá Valerský roh zpět do boje v Tarmon Gai’donu.

Birgittin cop zavířil, jak zlatovláska zavrtěla hlavou. „Už jsem ho nějakou dobu neviděla. Myslím, že ho kolo opět vetkalo do života. Vždycky to tak je.“ V jejím hlase se mísilo jak očekávání, tak starosti.

Měla-li Birgitte pravdu, tak se někde ve světě narodil chlapeček, ubrečené dítko, které nemá nejmenší tušení o tom, kdo je, a přesto předurčeno k dobrodružstvím, která dají vznik novým pověstem. Kolo vetkávalo hrdiny do vzoru, jak bylo potřeba, aby vzor vytvarovali, a když zemřeli, vrátili se zpátky sem, aby tu dál čekali. Tohle znamenalo být připoután ke kolu. Noví hrdinové mohli být připoutáni také, muži i ženy, jež jejich udatnost a činy vynesly vysoko nad obyčejné lidi, ale pokud byl někdo jednou ke kolu připoután, bylo to navždy.

„Jak dlouhý čas ti zbývá?“ zeptala se Nyneiva. „Určitě pár let.“ Birgitte byla vždy svázána s Gaidalem, byli spolu spojováni v jednom příběhu za druhým, věk po věku, v dobrodružství a romanci, které nenarušilo dokonce ani kolo času. Birgitte se vždy narodila až po Gaidalovi, rok, pět či deset let, ale pokaždé až po něm.

„To já nevím, Nyneivo. Čas tady není jako čas v bdělém světě. Mně to připadá, že jsem se s tebou setkala naposled před deseti dny, a s Elain den předtím. Kolik to bylo pro tebe?“

„Čtyři dny a tři,“ zamumlala Nyneiva. S Elain si chodily popovídat s Birgitte, jak nejčastěji mohly, i když to nemohly provádět příliš často, když s Tomem a Juilinem tábořili venku a v noci pak všichni drželi hlídky. Birgitte si skutečně pamatovala válku síly, alespoň po dobu jednoho lidského života, i Zaprodance. Zvláště Moghedien.

„Chápeš, Nyneivo? Tok času tady se může také hodně posouvat. Mohou uplynout měsíce, než se znovu narodím, nebo dny. Tady, pro mne. V bdělém světě mohou do mého narození přejít celé roky.“

Nyneiva jen s námahou potlačila rozmrzelost. „Tak to nesmíme plýtvat tím časem, co nám zbývá. Vidělas někoho z nich, co jsme se neviděly?“ Nebylo třeba říkat koho.

„Příliš mnoho. Lanfear je v Tel’aran’rhiodu samozřejmě každou chvíli, ale viděla jsem i Rahvina, Sammaela a Graendal. Taky Demandreda. A Semirhage.“ Poslední jméno Birgitte pronesla napjatým tónem. Dokonce ani Moghedien, která ji nenáviděla, jí viditelně neotřásla, ale Semirhage byla něco jiného.

Nyneiva se zachvěla také – zlatovlasá žena jí o ní hodně pověděla – a uvědomila si, že má na sobě silný vlněný plášť s hlubokou kapuci, aby si mohla zakrýt tvář. Zrudla a nechala plášť zmizet.

„Nikdo z nich tě ale neviděl?“ ujišťovala se úzkostlivě. Birgitte byla mnoha způsoby zranitelnější než ona sama, i přesto, že se v Tel’aran’rhiodu velmi dobře vyznala. Nikdy neuměla usměrňovat, každý ze Zaprodanců by ji mohl zničit, jako by zašlápl mravence, aniž by zakolísal při chůzi. A kdyby byla zničena tady, tak už by se nikdy znovu nenarodila.

„Nejsem tak nezkušená – ani tak hloupá – abych to dopustila.“ Birgitte se opřela o stříbrný luk. V pověstech se pravilo, že s tímto lukem a stříbrnými šípy vůbec nikdy neminula. „Mají starosti sami se sebou, ne s někým jiným. Viděla jsem Rahvina a Sammaela, Graendal a Lanfear, jak se neviděni kradou za těmi druhými. A Demandred a Semirhage je sledovali také. Tolikrát jsem je neviděla od té doby, co byli osvobozeni.“

„Mají něco v pácu.“ Nyneiva si v rozmrzelém znechucení skousla ret. „Ale co?“

„To ještě nevím, Nyneivo. Za války Stínu neustále kuli pikle, a stejně často proti sobě jako společně proti někomu jinému, ale jejich práce nikdy nevěstila pro svět, bdělý i snový, vůbec nic dobrého.“

„Zkus to zjistit, Birgitte. Teda pokud to dokážeš bezpečně. Nic neriskuj.“ Tvář druhé ženy se nezměnila, ale Nyneiva měla dojem, že to Birgitte pobavilo. Ta hloupá ženská brala nebezpečí na stejně lehkou váhu jako Lan. Přála si, aby se mohla zeptat na Bílou věž, na to, co by mohla plánovat Siuan, ale Birgitte bdělý svět neviděla, ani se ho nemohla dotknout, aniž byla povolána rohem. Jenom se snažíš vyhnout tomu, nač se chceš doopravdy zeptat! „Vidělas Moghedien?"

„Ne.“ Birgitte si povzdechla. „Ale ne proto, že bych ji nehledala. Obvykle dokážu najít kohokoliv, kdo ví, že je ve světě snů. Je to takový pocit, jak vlnky, šířící se od nich vzduchem. Nebo se to možná šíří od jejich vědomí. Vážně to nevím. Jsem voják, ne učenec. Buď do Tel’aran’rhiodu od té doby, co jsi ji porazila, nevstoupila, nebo...“ Zaváhala a Nyneiva jí chtěla zabránit, aby řekla to, o čem věděla, že přijde, ale Birgitte byla příliš silná, aby se vyhýbala nepříjemným možnostem. „Nebo ví, že ji hledám. Ona se dokáže schovat. Pavoučice jí neříkají pro nic za nic.“ Tohle totiž moghedien znamenalo ve věku pověstí. Maličkého pavoučka, který tká své sítě na tajných místech, a jeho jed je dost silný, aby ve vteřině zabil.

Nyneiva, jež si náhle ty neviděné oči uvědomila až příliš dobře, se silně zachvěla. Neroztřásla se. Jen se zachvěla, netřásla se. Přesto se v duchu upínala na tenké tarabonské roucho, jinak by se najednou ocitla ve zbroji. Dost velké rozpaky jí působilo, pokud se jí takové věci přiházívaly, když byla sama, ale mnohem větší by u ní vyvolalo, došlo-li by k tomu pod chladným modrým pohledem ženy dost chrabré, aby se hodila ke Gaidalu Cainovi.

„Dokážeš ji najít, i když chce zůstat schovaná, Birgitte?“ Žádala o hodně, jestli Moghedien věděla, že po ní někdo jde. Bylo to jako hledat lva ve vysoké trávě jenom s klackem v ruce.

Druhá žena nezaváhala. „Možná. Zkusím to." – Potěžkala svůj luk a dodala: „Už musím jít. Nechci riskovat, že mě uvidí ostatní, až přijdou.“

Nyneiva jí položila ruku na loket, aby ji ještě zastavila. „Pomohlo by to, kdybys mi dovolila, abych jim to řekla. Tak bych mohla říct to, cos mi pověděla o Zaprodancích, Egwain a moudrým, a ony by to mohly vyřídit Randovi. Birgitte, on se přece musí dozvědět –“

„Dala jsi mi slovo, Nyneivo.“ Ty jasně modré oči byly nepoddajné jako led. „Příkazy praví, že nesmíme nikomu prozradit, že sídlíme v Tel’aran’rhiodu. Už jsem jich porušila spoustu jen tím, že se bavím s tebou, natož že ti pomáhám, protože nemohu stát stranou a dívat se, jak bojuješ se Stínem – já v té bitvě bojovala víc lidských životů, než se pamatuji – ale budu dodržovat co nejvíc nařízení, jak jen to půjde. Musíš svůj slib dodržet.“

„Jasně že to udělám,“ zabručela Nyneiva rozhořčeně, „pokud bys mě ho nezbavila. A já tě žádám, abys –“

„Ne.“

A Birgitte byla pryč. Jednu chvíli Nyneivina ruka spočívala na bílém rukávci, vzápětí tam byl jen vzduch. V duchu Nyneiva probrala těch pár nadávek, které odposlechla od Toma a Juilina, takové, kvůli kterým by vyplísnila Elain, že je vůbec poslouchá, natož používá. Nemělo smysl volat Birgitte znovu. Nejspíš by nepřišla. Nyneiva jenom doufala, že odpoví příště, až ona nebo Elain zavolají. „Birgitte! Dodržím svůj slib, Birgitte!“

Tohle určitě slyšela. Třeba bude při příštím setkání vědět něco nového o tom, co provádí Moghedien. Nyneiva skoro doufala, že ne. Pokud ano, tak by to znamenalo, že Moghedien se Tel’aran’rhiodem opravdu plíží.

Ženská hloupá! „Když se nedíváš po hadech, nesmíš si stěžovat, jestli tě nějaký uštkne.“ Skutečně by se velice ráda setkala s tou Elaininou Lini.

Prázdnota ohromné komnaty na ni doléhala, všechny ty velké leštěné sloupy a pocit, že ji z šera mezi nimi někdo sleduje. Kdyby tam někdo opravdu byl, Birgitte by to byla věděla.

Uvědomila si, že si uhlazuje hedvábné roucho na bocích, a aby se odpoutala od očí, které tam nebyly, soustředila se na šaty. Lan ji poprvé spatřil v dobrých dvouříčských plátěných, a když jí vyznal lásku, měla na sobě jednoduché šaty s prostou výšivkou, ale ona si přála, aby ji viděl v něčem takovém, co měla na sobě právě teď.

Objevilo se vysoké stojací zrcadlo a odráželo její obraz, jak se obracela sem a tam, dokonce se ohlížela přes rameno. Žluté záhyby jí lnuly k tělu a naznačovaly všechno, co zakrývaly. Ženský kroužek v Emondově Roli by ji odtáhl na soukromý rozhovor, vědma nevědma. Přesto však byly velmi krásné. Tady, o samotě, si mohla přiznat, že si víc než zvykla na nošení něčeho podobného na veřejnosti. Líbilo se ti to, plísnila se. Jsi stejná opovážlivka, jaká se vyklubala z Elain! Ale byly tak krásné. A možná ani ne tak neslušné, jak vždycky tvrdila. Neměly výstřih někam po pupík, jako například nosívala první z Mayene. No, možná Berelain nenosila výstřih až tak hluboký, ale pořád ho měla mnohem hlubší, než vyžadovala slušnost.

Zaslechla i něco o tom, co často nosívají domanské ženy. A ty dokonce i Taraboňanky nazývaly neslušnými. S tímto pomyšlením se žluté záhyby změnily ve zvlněné kanýry s úzkým pásem setkaným ze zlata. A látka byla tak tenká. Nyneiva zruměněla. Velice tenká. Ještě trochu, a byly by průsvitné. Tohle roucho rozhodně víc než jen naznačovalo. Kdyby ji Lan spatřil v tomhle, nemohl by žvanit o tom, že jeho láska k ní je beznadějná a že jí nedá vdovské šaty jako zásnubní dar. Jediný pohled, a zahořela by mu krev v žilách. Udělal by –

„Co to, pod Světlem, máš na sobě, Nyneivo?“ zeptala se Egwain velmi pohoršeným tónem.

Nyneiva nadskočila, otočila se, a když stála čelem k Egwain a Melain – musela to být Melain, i když ostatní moudré by nebyly o moc lepší – zrcadlo bylo pryč a ona na sobě měla tmavé vlněné dvouříčské šaty, dost silné i pro největší zimu. Pokořená stejně tolik, že se nechala překvapit jako ostatními věcmi – bylo to hlavně kvůli tomu, že se lekla – změnila šaty okamžitě, bez přemýšlení, zpátky do pavučinového domanského šatu, a stejně rychle zpátky do žlutých tarabonských záhybů.

Zahořely jí tváře. Nejspíš ji teď považují za úplnou husu. A navíc se to stalo před Melain. Moudrá byla krásná, s dlouhými rudozlatými vlasy a jasnýma zelenýma očima. Ne že by jí za mák záleželo, jak ta ženská vypadá. Ale Melain byla také při posledním setkání s Egwain a utahovala si z ní kvůli Lanovi. Nyneiva kvůli tomu ztratila trpělivost. Egwain tvrdila, že si z ní neutahovala, aspoň žádná Aielanka by to za něco takového nepovažovala, ale Melain skládala poklony Lanovým ramenům, jeho rukám a očím. Jaké právo má ta zelenooká kočka dívat se Lanovi na ramena? Ne že by Nyneiva v nejmenším pochybovala o jeho věrnosti. Ale byl to muž, a daleko od ní, a Melain byla přímo tam a... Důrazně si zakázala takhle myslet.

„Je Lan –?“ Měla pocit, že jí obličej hoří plamenem. Copak nedokážeš ovládat vlastní jazyk, ženská? Ale ona si nedovolí – nemůže – ustoupit, ne, když je tu Melain. Egwainin pobavený úsměv byl už tak dost špatný, jenže Melain se navíc odvážila zatvářit chápavě. „Je v pořádku?“ Snažila se o chladný výraz, ale znělo to napjatě.

„Je v pořádku,“ řekla Egwain. „Dělá si starosti, jestli jseš v pořádku ty.“

Nyneiva dlouze vydechla, aniž si uvědomila, že předtím zadržuje dech. Pustina byla nebezpečné místo i bez takových, jako byl Couladin se svými Shaidy, a ten chlap nevěděl, co je to opatrnost. Takže on si dělá starosti o její bezpečí? Copak si ten hlupák myslí, že se o sebe nedokáže postarat?

„Konečně jsme se dostali do Amadicie,“ vykládala rychle v naději, že to zahladí. Nejdřív si pustím pusu na špacír a pak vzdychám! Ten chlap mě připravil o rozum! – Z tváří ostatních se nedalo poznat, jestli uspěla. „Ve vesnici jménem Sienda východně od Amadoru. Všude jsou bělokabátníci, ale žádnej se na nás nepodívá podruhý. Starosti si musíme dělat s ostatníma.“ Před Melain si musela dávat pozor – trošičku tu a tam poupravit pravdu – ale pověděla jim o Rondě Macurové a její podivné zprávě a o tom, jak se je snažila omámit. Snažila, protože se před Melain nedokázala přimět k tomu, aby přiznala, že ta ženská uspěla. Světlo, co to dělám? Egwain jsem ještě v životě nezalhala!

Údajný důvod, návrat uprchlé přijaté, rozhodně nemohla uvést, ne před jednou z moudrých. Ony si myslely, že jsou s Elain hotové Aes Sedai. Ale musela Egwain nějak sdělit pravdu. „Mohlo by to mít něco společnýho s nějakým komplotem v Andoru, ale Elain, ty a já máme pár věcí společnejch, Egwain, a já myslím, že bychom si měly dávat pozor stejně jako Elain.“ Dívka pomalu přikývla. Vypadala ohromeně, což by také měla, ale zřejmě pochopila. „Je dobře, že měl ten čaj nějakou divnou příchuť, a já ji začala podezírat. Představ si to, zkoušet nacpat ločidlo do někoho, kdo zná byliny tak dobře jako já.“

„Plány v plánech,“ zamumlala Melain. „Velký had je pro Aes Sedai, myslím, dobré znamení. Jednou možná omylem spolknete samy sebe.“

„Máme taky novinky,“ řekla Egwain.

Nyneiva neviděla důvod, proč Egwain tolik spěchá. Rozhodně té ženské nedovolím, aby mě nalákala, a já se přestala ovládat. A rozhodně se nerozčílím kvůli tomu, že uráží Věž. Odtáhla ruku od copu. To, co Egwain chtěla říci, jí hněv vyhnalo z hlavy.

Že Couladin překročil Páteř světa, bylo jistě vážné, a to, že se Rand vydal za ním, bylo neméně důležité. Rand spěchal k průsmyku Jangai, pochodoval od prvního světla do setmění, a Melain říkala, že tam brzy dorazí. Podmínky v Cairhienu byly dost špatné i bez války mezi Aiely na jeho území. Rand bude mít na krku novou aielskou válku, pokud se pokusí prosadit svůj šílený plán. Šílený. Zatím jistě ne. Musel si nějak udržet duševní zdraví.

Jak je to dlouho, co sis dělala starosti, jak ho ochránit? pomyslela si hořce. A teď jenom chceš, aby vydržel v pořádku do Poslední bitvy. Ne jen z tohoto důvodu, ale taky z tohoto důvodu. Byl tím, čím byl. Světlo mě spal, jsem stejně špatná jako Siuan Sanche a všechny ostatní!

Šokovalo ji však nejvíc to, co Egwain vyprávěla o Moirain. „Ona ho poslouchá!“ vydechla Nyneiva nevěřícně.

Egwain důrazně přikývla, v té směšné aielské loktuši. „Poslední noc se pohádali – ona se ho snažila přesvědčit, aby za Dračí stěnu nechodil – a on jí nakonec řekl, ať odejde, dokud se neuklidní. Ona se tvářila, jako by si chtěla spolknout jazyk, ale udělala to. Aspoň se další hodinu držela stranou.“

„Není to správné,“ ozvala se Melain a pevně si přitáhla loktuši. „Muži nemají právo přikazovat Aes Sedai, stejně jako moudrým. Ani Car’a’carn ne.“

„To teda rozhodně nemají,“ souhlasila Nyneiva, a hned se musela plácnout přes pusu, aby sama na sebe nezazírala s otevřenými ústy. Co mně záleží na tom, jestli ji nutí tancovat, jak píská? Ona nás nechávala tancovat na svou notu až příliš často. Ale nebylo to správné. Já se nechci stát Aes Sedai, jenom se naučit víc o léčení. Chci zůstat tím, čím jsem. Ať jí klidně rozkazuje! Ale stejně to nebylo správné.

„Aspoň s ní teď mluví,“ řekla Egwain. „Předtím se celý naježil, když se k němu přiblížila na tři sáhy. Nyneivo, každej den je víc a víc nafoukanej.“

„Tenkrát, když jsem si ještě myslela, že budeš po mně vědmou,“ sdělila jí Nyneiva suše „jsem tě naučila, jak náfuky propíchnout, až splasknou. Nejlepší pro něj bude, když to uděláš ty, i kdyby se zatím proměnil v největšího býka na pastvině. Nejspíš proto, že jím je. Mně se zdá, že králové – a královny – se dokážou chovat jako pěkní šašci, když zapomenou, čím jsou, a jednají jako to, kým jsou, ale vůbec nejhorší je, když si pamatují jenom to, čím jsou, a zapomenou, kým jsou. Většina by potřebovala někoho, kdo by měl na práci jedině to, aby jim připomínal, že jedí, potí se a brečí stejně jako kterejkoliv sedlák.“

Melain si přeskládala loktuši zdánlivě nejistá, zda má souhlasit, či nikoliv, ale Egwain řekla: „Zkusím to, ale on občas zřejmě vůbec není při smyslech, a když je, obvykle je tak nadutej, že se s tím nedá nic dělat.“

„Udělej, co půjde. Pomáhat mu zůstat sám sebou je asi to nejlepší, co pro něj kdo může udělat. Pro něj a pro zbytek světa.“

Po tomhle následovalo ticho. S Egwain se rozhodně nerady bavily o tom, že se Rand nakonec může zbláznit, a Melain se to nelíbilo o nic víc.

„Musím ti říct ještě něco důležitýho,“ pokračovala po chvíli. „Myslím, že Zaprodanci mají něco za lubem.“ Nebylo to to stejné, jako by jí řekla o Birgitte. Podala to tak, jako by Lanfear a ostatní viděla sama. Popravdě byla Moghedien jediná, koho by poznala na pohled, a možná i Asmodeana, i když toho zahlédla jenom jednou a z dálky. Doufala, že ani jednu nenapadne se zeptat, jak ví, kdo je kdo, nebo proč si myslí, že by se kolem mohla plížit Moghedien. Ve skutečnosti tohle problémy vůbec nezpůsobilo.

„Ty se potuluješ po světě snů?“ Melaininy oči byly jako dva střípky zeleného ledu.

Nyneiva před ní pohledem neuhnula ani přesto, že Egwain lítostivě vrtěla hlavou. „Jinak bych mohla těžko zahlídnout Rahvina a ty ostatní, ne?“

„Aes Sedai, víš tak málo a zkoušíš toho tolik. Neměla ses naučit ani těch pár kousků, které umíš. Já sama občas lituji, že jsme souhlasily s těmito schůzkami. Necvičené ženě by neměl být přístup do Tel’aran’rhiodu vůbec umožněn.“

„Sama jsem si nacvičila mnohem víc věcí, než jste mě kdy naučily.“ Nyneiva s námahou mluvila chladným tónem. „Naučila jsem se sama usměrňovat a nechápu, proč by to s Tel’aran’rhiodem mělo být jiný.“ Tohle ji nepřiměl vyslovit jen umíněný hněv. Opravdu se sama naučila usměrňovat, ale aniž věděla, co vlastně dělá, a navíc jen částečně. Než se ocitla v Bílé věži, občas někoho vyléčila, ale aniž si to uvědomovala, dokud jí to Moirain nedokázala. Její učitelky v Bílé věži říkaly, že proto potřebuje být rozzlobená, aby mohla usměrňovat. Že si tu schopnost sama před sebou utajila, neboť se jí bála, a tím hluboko zanořeným strachem se dokáže prodrat jen vztek.

„Takže ty jsi jedna z těch, kterým Aes Sedai říkají divoženky.“ V posledním slově byl náznak čehosi, ale ať už to bylo opovržení, či lítost, Nyneivě se to rozhodně nelíbilo. Toto oslovení bylo ve Věži zřídkakdy lichotivé. Ovšem, mezi Aiely žádné divoženky nebyly. Moudré, které mohly usměrňovat, našly jednu každou dívku s vrozenou jiskrou tohoto umění, tedy ty, které by dříve nebo později rozvinuly schopnost usměrňovat, i když by se to nesnažily naučit. Také tvrdily, že najdou každou dívku s jiskrou, která by mohla usměrňovat, pokud by ji to někdo naučil. Žádná aielská dívka nezemřela, když se to snažila naučit sama. „Znáš nebezpečí, které hrozí, když se učíš ovládnout jedinou sílu bez vedení, Aes Sedai. Nemysli si, že nebezpečí snu je menší. Je zrovna tak velké, a možná větší pro ty, kdo sem zavítají nepoučeni.“

„Jsem opatrná,“ prohlásila Nyneiva. Nepřišla sem, aby ji poučovala tahle sluncovlasá aielská liška. „Vím, co dělám, Melain.“

„Nevíš nic. Jsi stejně tvrdohlavá jako tahle, když k nám přišla.“ Moudrá Egwain věnovala úsměv, který ve skutečnosti vypadal laskavě. „My jsme ale zkrotily její přehnanou neposlušnost, a ona se teď učí rychle. I když má pořád mnoho chyb.“ Egwainin potěšený úsměv pohasl. Nyneiva tušila, že poslední větu dodala Melain právě kvůli tomu, jak se Egwain zazubila. „Jestli se chceš toulat ve snu,“ pokračovala Aielanka, „přijď k nám. My zkrotíme tvůj zápal a zároveň tě to naučíme."

„Já krotit nepotřebuju, děkuju pěkně,“ odpověděla Nyneiva se zdvořilým úsměvem.

„Aan’allein zemře v den, kdy se dozví, že jsi mrtvá.“

Nyneivě projel srdcem ledový nůž. Aan’allein bylo aielské jméno pro Lana. Jeden muž to znamenalo ve starém jazyce, nebo Samotný muž nebo Muž, který je celým národem. Přesný překlad ze starého jazyka byl často velice složitý. Aielové k Lanovi, k muži, který odmítal vzdát svou válku proti Stínu, nepříteli, jenž zničil jeho národ, cítili velkou úctu. „Bojuješ pěkně špinavě,“ zamumlala rozhořčeně.

Melain zvedla obočí. „My snad bojujeme? Pokud ano, tedy věz, že je to bitva, v níž lze jen vyhrát, nebo prohrát. Pravidla zapovídající ublížit soupeři jsou dobrá jen pro hry. Chci, abys mi slíbila, že neuděláš ve snu nic, aby ses nás nejdřív nezeptala. Vím, že Aes Sedai nemohou lhát, proto chci, abys to takhle řekla.“

Nyneiva zaskřípala zuby. Slova bylo lehké vyslovit. Nemusela je dodržet. Nebyla vázána třemi přísahami. Ale přiznala by tím, že má Melain pravdu. Nevěřila tomu a nehodlala to říci.

„Ona nic neslíbí, Melain,“ ozvala se nakonec Egwain. „Když se začne tvářit takhle zabejčeně, nevylezla by z domu, ani kdybys jí ukázala střechu v plamenech.“

Nyneiva obdařila zlostným zamračením i ji. Zabejčeně, no teda! Když ona jedině odmítla nechat se postrkovat jako hadrová panenka.

Po chvíli si Melain povzdechla. „No dobrá. Ale dobře si pamatuj, Aes Sedai, že v Tel’aran’rhiodu jsi jenom dítě. Pojď, Egwain. Musíme jít.“ Egwain přelétl po tváři pobavený úsměv, když se rozplývala.

Nyneiva si náhle uvědomila, že se její šaty změnily. Byly změněny. Moudré věděly o Tel’aran’rhiodu dost na to, aby dokázaly měnit věci na druhých stejně jako na sobě. Teď měla Nyneiva na sobě bílou jupku a tmavou sukni, ale na rozdíl od žen, které právě zmizely, její sukně končila kus nad koleny. Boty a punčochy byly pryč a vlasy měla rozdělené do dvou copů nad ušima a propletené žlutými stuhami. Vedle jejích bosých nohou seděla hadrová panenka s vyřezávaným a namalovaným obličejem. Nyneiva si uvědomila, že skřípe zuby. Tohle se už jednou stalo, a ona z Egwain vypáčila, že takhle Aielové oblékají malé holčičky.

Vztekle se znovu převlékla do tarabonského hedvábí – tentokrát ještě přiléhavějšího – a do panenky kopla. Ta kus poodlétla a ještě ve vzduchu zmizela. Téhle Melain nejspíš padl Lan do oka. Aielové ho zřejmě považovali za jakéhosi hrdinu. Vysoký límec se změnil v krajkový a v úzkém hlubokém výstřihu jí byly vidět klíční kosti. Jestli se na něj ta ženská jenom usměje...! Jestli on...! Náhle si uvědomila rychle klesající a spěšně se rozšiřující výstřih šatů a chvatně ho zase zvedla. Ne až nahoru, ale dost na to, aby se nemusela červenat. Šaty teď měla tak těsné, že se nemohla ani pohnout. O to se taky postarala.

Tak ona měla žádat o dovolení, co? Chodit se doprošovat moudrých, než něco udělá? Copak neporazila Moghedien? V té chvíli byly dost ohromené, ale zřejmě na to už zapomněly.

Když nemůže použít Birgitte, aby zjistila, co se děje ve Věži, třeba existuje způsob, jak by to mohla provést sama.

15

Co se dá zjistit ve snu

Nyneiva v duchu opatrně vytvořila obraz amyrlininy pracovny, právě tak, jako si představila Srdce Kamene, než šla spát. Nic se nestalo, a Nyneiva se zamračila. Mělo by ji to odnést do Bílé věže, do místnosti, kterou si představila. Zkusila to znovu a představila si pokoj, jejž navštěvovala až příliš často, i když přitom bývala mnohem méně klidná.

Srdce Kamene se změnilo v pracovnu správkyně novicek, solidní, tmavým dřevem obloženou místnost s pevným nábytkem, který používala pokolení žen, jež zastávaly tento úřad. Když novicka spáchala takový přestupek, že to nespravily hodiny drhnutí podlah nebo uhrabávání cestiček navíc, byla poslána právě sem. Aby sem byla povolána přijatá novicka, musela spáchat horší přestupek, ale přesto sem šla, s těžkým srdcem, vědouc, že výsledek bude stejně bolestivý, možná i víc.

Nyneiva se nechtěla po místnosti rozhlížet – Sheriam ji při jejích častých návštěvách označila za schválně umíněnou – ale zjistila, že hledí do zrcadla visícího na stěně, kam se musely novicky, mladší i přijaté, dívat na své uplakané tváře, zatímco poslouchaly Sheriaminy přednášky o dodržování různých pravidel či prokazování náležité úcty nebo o čemkoliv dalším. Nyneiva měla vždycky problémy s dodržováním pravidel jiných či prokazováním náležité úcty. Docela slabé zbytky zlacení na vyřezávaném rámu prozrazovaly, že tu zrcadlo visí od stoleté války, pokud snad ne od Rozbití světa.

Tarabonské šaty byly nádherné, ale každý, kdo by ji zahlédl, by ihned pojal podezření. Dokonce i domanské ženy se obvykle odívaly nenápadně, když navštívily Věž, a ona si neuměla představit nikoho, komu by se zdálo, že je ve Věži, pokud by se nechoval naprosto vzorně. Ne že by čekala, že tu potká někoho jiného než toho, kdo by se náhodou na pár chvil prosnil do Tel’aran’rhiodu. Před Egwain nebylo ve Věži ženy, která by dokázala bez pomoci vstoupit do světa snů, od Corianin Nedeal, což bylo už čtyři sta let. Na druhou stranu mezi ter’angrialy, ukradenými z Věže, které ještě zůstaly v rukou Liandrin a jejích spoluspiklenkyň, jich bylo jedenáct, které Corianin studovala. Dva další, jež byly na Corianině seznamu, ty dva, které měly s Elain v rukou, umožňovaly oba přístup do Tel’aran’rhiodu. Bylo tedy rozumné předpokládat, že to ty ostatní dělaly také. Byla jenom malá šance, že se Liandrin nebo některá z ostatních prosní zpátky do Věže, z níž uprchly, ale i tak malá šance byla příliš velká, když to znamenalo, že by ji to mohlo odvést od jejího úkolu. Navíc si nemohla být jistá, že ty ukradené ter’angrialy jsou všechny, které Corianin studovala. Záznamy o ter’angrialech, kterým nikdo nerozuměl, byly často mlhavé, a navíc další mohly docela dobře být v rukou černých adžah, které ještě zůstaly ve Věži.

Šaty se změnily úplně, nyní byly z bílé vlny, docela měkké, ale ne příliš kvalitní, a na lemu měly sedm barevných pruhů, jeden za každé adžah. Jestli zahlédne nějakou ženu, která po chvilce nezmizí, přenese se zpátky do Siendy, a ta žena si bude myslet, že to byla jenom jedna z přijatých, co se ve snu dotkla Tel’aran’rhiodu. Ne. Ne do hostince, ale přímo do Sheriaminy pracovny. Kterákoliv z nich by musela být černá adžah, a ona je, koneckonců, měla chytat.

Dokončila svůj převlek a náhle stiskla rudozlatý cop a zaškaredila se na Melaininu tvář v zrcadle. Tak tohle tedy byla žena, kterou by velice ráda předala Sheriam.

Pracovna správkyně novicek byla poblíž pokojů novicek, a v širokých, dlaždicemi vyložených chodbách se za umnými nástěnnými koberci a nezapálenými stojacími lampami občas něco mihlo. Na okamžíček se objevovaly vyděšené dívky celé v bílém šatu novicek. Sheriam se musela objevovat v nočních můrách značného počtu novicek. Nyneiva si jich nevšímala a spěchala dál. Ony nebyly ve světě snů dost dlouho, aby ji zahlédly, a pokud ano, považovaly by ji prostě za součást svého snu.

Do amyrlininy pracovny to bylo jen kousek nahoru po širokém schodišti. Když se přiblížila, náhle před ní stála Elaida se zpoceným obličejem v krvavě rudém šatu a se štólou amyrlinina stolce kolem ramen. Nebo to aspoň jako štóla amyrlinina stolce skoro vypadalo. Nebyl na ní žádný modrý pruh.

Elaida upřela tmavé oči na Nyneivu. „Já jsem amyrlin, dítě! Nevíš, jak mi prokázat úctu? Nechám tě od –“ V půli slova zmizela.

Nyneiva vydechla. Elaida jako amyrlin. To tedy byla noční můra. Nejspíš je to její nejoblíbenější sen, pomyslela si suše. To bude dřív ve Věži sněžit, než by se ona kdy pozvedla tak vysoko.

Předpokoj vypadal docela tak, jak se pamatovala, se širokým stolem a židlí kronikářky za ním. U zdi stálo pár židlí pro Aes Sedai, jež chtěly hovořit s amyrlin. Mladší i přijaté novicky stály. Úhledně seřazené papíry na stole, převázané svitky a velké pergameny s pečetěmi a dopisy však vůbec nevypadaly na Leanu. Ne že by byla kronikářka nepořádná, právě naopak, ale Nyneiva si vždycky myslela, že na noc všechno uklidí.

Otevřela dveře do pracovny samotné, ale hned za dveřmi se zastavila. Nebylo divu, že se sem nedokázala prosnít. V místnosti nebylo nic tak, jak se pamatovala. Stál tu těžkopádně vyřezávaný stůl a vysoké, trůnu podobné křeslo. Liánami ovinuté stoličky byly rozestavené do dokonalého oblouku před stolem, žádná ani o coul posunutá mimo řadu. Siuan Sanche dávala přednost prostému vybavení, jako by předstírala, že je pořád jen dcerou rybáře, a měla tu jen jednu židli navíc, ne vždy však návštěvnici povolila ji použít. A ta bílá váza plná rudých růží, přesně naaranžovaných na podstavci jako památník. Siuan měla květiny ráda, ale dávala přednost barevné kytici, jako zmenšené louce plné kvítí. Nad ohništěm visívala prostá kresba rybářských člunů ve vysokém rákosí. Teď tu byly dva obrazy, z nichž jeden Nyneiva poznala. Rand, bojující se Zaprodancem, co si říkal Ba’alzamon, v oblacích nad Falme. Ten druhý, vlastně triptych, zpodobňoval scény, které nespojovalo nic, nač by si dokázala vzpomenout.

Dveře se otevřely a Nyneivě vylétlo srdce až do krku. Do místnosti vstoupila rusovlasá přijatá, kterou nikdy předtím neviděla, a zůstala na ni civět. Nezmizela. Právě když chtěla Nyneiva odskočit do Sheriaminy pracovny, rusovlasá žena řekla: „Nyneivo, jestli se Melain dozví, že používáš její obličej, udělá něco horšího, než že tě strčí do dětských šatů.“ A právě tak náhle tu stála Egwain v aielském oblečení.

„Skoro se mi z tebe zastavilo srdce,“ zamumlala Nyneiva. „Takže se moudré nakonec rozhodly, že tě nechají chodit, kam se ti zachce? Nebo je Melain za –“

„Měla by ses bát,“ štěkla Egwain a do tváří jí vystoupila barva. „Jsi husa, Nyneivo. Dítě hrající si ve stodole se svíčkou.“

Nyneiva jen zírala s otevřenými ústy. Egwain spílá jí? „Poslouchej mě dobře, Egwain z al’Vereů. Tohle nesnesu od Melain, a nebudu to snášet –“

„Radši by sis to měla od někoho poslechnout, než se necháš zabít.“

„Já –“

„Měla jsem ti ten kamennej prsten sebrat. Měla jsem ho dát Elain a říct jí, aby tě ho vůbec nenechala používat.“

„Říct jí, aby ne –!“

„Copak si myslíš, že Melain přeháněla?“ řekla Egwain vážně a zahrozila jí prstem skoro jako Melain. „To teda ne, Nyneivo. Moudré ti o Tel’aran’rhiodu říkaly čistou pravdu, ale ty si zřejmě myslíš, že to jsou hlupačky, co jenom mluví do větru. Máš se chovat jako dospělá žena, ne jako hloupá malá holka. Přísahám, že jestli jsi měla nějakej zdravej rozum, tak zřejmě zmizel jako dým ve větru. No, najdi ho, Nyneivo!“ Hlasitě si odfrkla a upravila si loktuši na ramenou. „Zrovna teď se snažíš hrát s hezkýma plamínkama v krbu, ale jseš moc hloupá, aby sis uvědomila, že bys tam mohla spadnout.“

Nyneiva na ni užasle civěla. Hádávaly se dosti často, ale Egwain se ji nikdy nepokusila seřvat jako malou holčičku, kterou chytila s prstem v nádobce s medem. Nikdy! Ty šaty. To bylo těmi šaty přijaté a tváří někoho jiného. Změnila se zpátky, šaty teď měla z dobrého modrého sukna, jaké často nosívala na schůzky ženského kroužku, a když chtěla srovnat vesnickou radu. Cítila se oděná do vší své staré autority vědmy. „Moc dobře vím, kolik toho nevím,“ prohlásila ledově, „ale tyhle Aiel –“

„Uvědomuješ si, že se můžeš prosnít do něčeho, z čeho se nedostaneš? Tady jsou sny skutečné. Jestli se necháš odnést do příjemného snu, mohl by tě lapit. Mohla by ses lapit sama. Až bys zemřela.“

„Necháš –?“

„V Tel’aran’rhiodu jsou noční můry skutečné, Nyneivo.“

„Necháš mě domluvit?“ vybuchla Nyneiva. Nebo spíš se snažila vybuchnout. Bylo v tom příliš zoufalé prosby, aby se jí to líbilo. I trocha by byla příliš.

„Ne, to nenechám,“ prohlásila Egwain pevně. „Ne, dokud nebudeš chtít říct něco, co stojí za poslouchání. Říkala jsem noční můry, a myslela jsem noční můry, Nyneivo. Když má někdo noční můru, zatímco je v Tel’aran’rhiodu, je taky skutečná. A občas přežije i potý, co snílek odejde. Ty si to vůbec neuvědomuješ, že ne?“

Náhle Nyneivu za lokty popadly drsné ruce. S vytřeštěnýma očima se začala zmítat. Dva velcí, otrhaní muži ji zvedli do vzduchu. Jejich tváře byly zpola rozteklá hrůza obnaženého masa a ze slintajících rtů jim vyčnívala spousta ostrých, zažloutlých zubů. Snažila se je přinutit, aby zmizeli – když to dokázaly moudré, které chodily ve snu, tak může i ona – a jeden z nich jí rozerval předek šatů jako papír. Druhý ji drsnou, mozolnatou rukou popadl za bradu a otočil jí hlavu k sobě. Sklonil se k ní a otevřel ústa. Zda ji chtěl políbit, nebo kousnout, to Nyneiva nevěděla, ale raději by zemřela, než by něco z toho dovolila. Hrábla po saidaru a nenašla nic. Byla plná hrůzy, ne hněvu. Do tváří se jí zaryly dlouhé nehty a ruka ji pevně držela. Tohle nějak udělala Egwain. „Prosím, Egwain!“ Bylo to zakvílení, a navíc byla Nyneiva příliš vyděšená, aby ji na tom záleželo. „Prosím!“

Muži – tvorové – zmizeli a Nyneiva tvrdě dopadla na podlahu. Chvíli se dokázala jenom třást a vzlykat. Spěšně napravila škody na šatech, ale škrábance od dlouhých nehtů jí na krku a hrudi zůstaly. Šaty bylo v Tel’aran’rhiodu snadné spravit, ale cokoliv se stalo lidské... Kolena se jí třásla tak silně, že měla co dělat, aby se udržela na nohou.

Zpola čekala, že ji Egwain utěší, a pro jednou by to ráda přijala. Ale druhá žena jen řekla: „Jsou tu i horší věci, ale noční můry jsou už tak dost zlý. Tyhle jsem udělala a zase zrušila já, ale i já jsem měla potíže s těma, co jsem našla. A tyhle jsem se nesnažila udržet, Nyneivo. Kdybys věděla, jak je zrušit, byla bys to snadno dokázala.“

Nyneiva rozzlobeně pohodila hlavou a odmítla si utřít slzy z tváří. „Mohla jsem se odesnít pryč. Do Sheriaminy pracovny nebo zpátky do svý postele.“ Neznělo to rozdurděně. Ovšemže ne.

„Kdybys nebyla strachem bez sebe, aby tě to vůbec napadlo,“ podotkla Egwain suše. „Ó, netvař se tak rozmrzele. Vypadáš pak hrozně hloupě.“

Nyneiva se na druhou ženu zlostně zamračila, ale nefungovalo to jako obvykle. Místo aby se Egwain začala hádat, jenom zvedla obočí. „Nic z toho nevypadá na Siuan Sanche,“ pronesla Nyneiva, aby změnila předmět hovoru. Co to do té holky vjelo?

„To ne,“ souhlasila Egwain a rozhlížela se po místnosti. „Už vím, proč jsem sem musela jít až ze svýho starýho pokoje v obydlí novicek. Ale lidi se asi občas rozhodnou zkusit něco novýho.“

„To jsem chtěla říct,“ vysvětlovala jí Nyneiva trpělivě. Nemluvila rozmrzele a netvářila se rozdurděně. Bylo to směšné. „Ženská, která zařizovala tenhle pokoj, nekouká na svět stejně jako ta, která vybírala, co tu bylo předtím. Koukni na ty obrazy. Nevím, co znamená ta trojitá věc, ale ten druhej poznáš jako já.“ Obě viděly, jak se to stalo.

„Bonwhin, řekla bych,“ poznamenala Egwain zamyšleně. „Tys nikdy neposlouchala při výuce jako já. Je to triptych.“

„Ať je to co chce, důležitej je ten druhej.“ Žluté sestry poslouchala docela pozorně. Zbytek byla většinou jen hromada hloupostí. „Mně to připadá, že ženská, co si to sem pověsila, chce, aby jí to připomínalo, jak je Rand nebezpečnej. Jestli se Siuan Sanche z nějakýho důvodu obrátila proti Randovi... Egwain, tohle by mohlo být mnohem horší než to, že jenom chce mít Elain zpátky ve Věži.“

„Možná,“ prohodila Egwain rozvážně. „Třeba nám něco prozradí papíry. Ty hledej tady. Až skončím s Leaniným stolem, pak ti pomůžu.“

Nyneiva rozhorleně hleděla odcházející Egwain na záda. Ty hledej tady, to určitě! Egwain neměla právo jí vydávat rozkazy. Měla by za ní hned zajít a jasně ji to vysvětlit. Tak proč tady stojíš jako strašák? zeptala se sama sebe rozhněvaně. Prohledat papíry byl dobrý nápad, a ona by mohla na něco narazit stejně dobře tady jako tam. Vlastně bylo mnohem pravděpodobnější, že něco důležitého bude v amyrlinině stole. Bručíc si pro sebe, co že by měla asi udělat s Egwain, došla k bohatě vyřezávanému stolu a s každým krokem přitom kopala do sukní.

Na stole nebylo nic než tři ozdobně lakované kazety rozestavené s únavnou přesností. Nyneiva si připomněla možné pasti, které by mohl nastavit někdo, kdo by si chtěl zachovat soukromí, a proto otevřela víčko první kazety, zlatozelené věcičky zdobené brodícími se volavkami, dlouhou hůlkou. Byly to psací potřeby s brky, atramentem a pískem. V největší kazetě, se třemi červenými růžemi mezi propletenými spirálami, bylo asi dvacet řezeb ze slonoviny a tyrkysu, zobrazovaly zvířata i lidi, a všechny byly rozložené na světle zeleném sametu.

Když otevírala víko třetí kazety – se zlatými krahujci bojujícími mezi sebou v bílých mracích a na modré obloze – všimla si, že první dvě jsou opět zavřené. Takové věci se tu stávaly. Všechno jako by chtělo zůstat takové, jako to bylo v bdělém světě, a navíc, když jste na okamžik odvrátili oči, podrobnosti mohly být jiné, když jste se znovu podívali.

Ve třetí kazetě byly dokumenty. Hůlka zmizela a Nyneiva zdráhavě zvedla vrchní list pergamenu. Formálně podepsána „Jolin Aes Sedai“ to byla pokorná žádost o svolení konat pokání. Nyneiva se mračila, i když seznam jen rychle přelétla. Nic důležitého, kromě pro Jolin. Dole stálo hranatým písmem naškrábáno „schvaluji". Když se natáhla, aby pergamen vrátila, ten zmizel. Kazeta byla také zavřená.

S povzdechem ji znovu otevřela. Papíry uvnitř vypadaly jinak. Nyneiva přidržela víko, jeden po druhém papíry vyndala a rychle je přečetla. Nebo se je snažila přečíst. Občas dopisy a zprávy zmizely, ještě když je držela, a občas, když ještě nebyla ani v polovině stránky. Pokud na nich bylo oslovení, znělo prostě: „Matko, s úctou". Některé byly podepsány Aes Sedai, jiné ženami s jinými tituly, urozenými, či vůbec bez titulů. Žádný z nich však zřejmě neobsahoval nic důležitého pro jejich situaci. Nebylo možné najít saldejského vrchního maršála s jeho vojskem a královna Tenobie odmítala spolupracovat. Tuto zprávu se jí podařilo dočíst, ale pisatelka předpokládala, že čtenářka bude vědět, proč ten muž není v Saldeii a na čem by měla královna spolupracovat. Od špehů kteréhokoliv adžah z Tanchika nedošla žádná zpráva dobře tři týdny, ale Nyneiva kromě toho nic dalšího nezjistila. Byly ukončeny nějaké nepokoje mezi Illianem na jedné a Murandy na druhé straně a tento úspěch si připisoval Pedron Niall. I z těch pár řádek, které zahlédla, poznala, jak pisatelka při psaní skřípala zuby. Dopisy byly všechny nepochybně velmi důležité, ty, které stačila chvatně přelétnout, i ty, které jí zmizely před očima, ale jí nebyly k ničemu. Právě začala číst něco, co vypadalo jako zpráva o podezřelém – toto slovo bylo vskutku použito – shromáždění modrých sester, když se z vedlejší místnosti ozvalo zoufalé „Ó, Světlo, ne!“

Vrhla se ke dveřím a do rukou si vmyslela pevný dřevěný kyj s hlavicí ježící se hřeby. Když však vrazila do komnaty očekávajíc, že se Egwain bude zoufale bránit, druhá žena stála za stolem kronikářky a zírala do prázdna. Rozhodně s výrazem čiré hrůzy, nicméně jinak nezraněná, a Nyneiva ani nikde žádné nebezpečí neviděla.

Egwain sebou při pohledu na ni trhla, ale pak se viditelně sebrala. „Nyneivo, Elaida je amyrlin.“

„Nebuď labuť,“ hubovala ji Nyneiva. Ale ta druhá místnost, tak nepodobná Siuan Sanche... „Něco si vymýšlíš. Musíš.“

„Měla jsem v ruce pergamen, Nyneivo, podepsaný ‚Elaida do Avriny a’Roihan, strážkyně zámků, plamen Tar Valonu, amyrlinin stolec', a zapečetěný amyrlininou pečetí.“

Nyneivě se stáhl žaludek a srdce jí vyletělo do krku. „Ale jak? Co se stalo se Siuan? Egwain, Věž nesesadí amyrlin, pokud k tomu nemá hrozně vážnej důvod. Za skoro tři tisíce let to udělaly jen dvěma.“

„Možná je Rand dost vážnej důvod.“ Egwain měla hlas pevný, ale stále trochu třeštila oči. „Možná onemocněla a žluté to nemohly vyléčit, nebo spadla ze schodů a srazila si vaz. Důležitý ale je, že Elaida je amyrlin. Nemyslím, že bude Randa podporovat tak jako Siuan.“

„Moirain,“ zamumlala Nyneiva. „Je si tak jistá, že Siuan zařídí, aby se Věž postavila za něj.“ Neuměla si představit, že je Siuan Sanche mrtvá. Tu ženu nenáviděla a občas se jí i maličko bála – teď to mohla přiznat, aspoň sama sobě – ale také si jí vážila. Myslela, že Siuan vydrží věčně. „Elaida. Světlo! Ta je lstivá jako had a krutá jako kočka. Nedá se říct, co by mohla províst.“

„Bojím se, že to tuším.“ Egwain si tiskla ruce na břicho, jako by se také snažila uklidnit stažený žaludek. „Byl to jenom krátký dokument. Podařilo se mi ho přečíst celý. ‚Všechny věrné sestry se žádají, aby ohlásily přítomnost ženy Moirain Damodredovny. Musí být zadržena – bude-li to možné – všemi možnými prostředky, a navrácena do Bílé věže k soudu, neboť je obviněna z velezrady.‘ Ten stejný jazyk očividně použila na Elain.“

„Jestli chce Elaida Moirain zatknout, tak to musí znamenat, že ví, že Moirain pomáhá Randovi, a že se jí to nelíbí.“ Mluvení bylo dobré. Mluvení ji ochraňovalo, aby se nesložila. Velezrada. Za to se ženy utišovaly. Nyneiva chtěla Moirain svrhnout. Teď to za ni udělá Elaida. „Ona Randa určitě podporovat nebude.“

„Přesně.“

„Věrným sestrám. Egwain, to zapadá do tý zprávy od tý ženský Macurový. Ať už se stalo se Siuan cokoliv, adžah se rozdělily kvůli Elaidě jako amyrlin. Musí to tak být.“

„Ano, ovšem. Velmi dobře, Nyneivo. To mě nenapadlo.“

Tvářila se tak potěšeně, že Nyneiva její úsměv opětovala. „Na Siu – na amyrlinině stole je zpráva o shromáždění modrých. Právě jsem ji četla, když jsi zařvala. Sázím se, že modré Elaidu nepodporují.“ Modré a červené adžah i za nejlepších okolností zachovávaly ozbrojené příměří, a za těch nejhorších si šly skoro po krku.

Ale když se vrátily zpátky do pracovny, zprávu nikde nemohly najít. Byla tu záplava dalších dokumentů – znovu se objevil Jolinin dopis, a když ho Egwain přelétla, obočí jí málem vyletělo k vlasům – ale nebyl tam ten, který chtěly.

„Vzpomeneš si, co tam stálo?“ zeptala se Egwain.

„Přečetla jsem jen pár řádek, když jsi vykřikla, a... Prostě si nemůžu vzpomenout.“

„Snaž se, Nyneivo. Snaž se.“

„Snažím se, Egwain, ale nejde to. Snažím se.“

Nyneivu jako rána kladivem mezi oči zasáhlo to, co teď dělá. Omlouvá se. Egwain, holce, kterou teprve před dvěma lety spráskala proutkem za to, že vyvádí. A chvíli předtím byla pyšná jako kvočna, když snese vajíčko, neboť Egwain potěšila. Jasně si vzpomínala na den, kdy se rovnováha mezi nimi posunula, kdy přestaly být vědmou a dívkou, která jde pro to, pro co ji vědma pošle, a místo toho se staly prostě dvěma ženami daleko od domova. Teď to vypadalo, že se rovnováha posunula ještě dál, a jí se to vůbec nelíbilo. Bude muset udělat něco, aby se vrátila tam, kam patřila.

Ta lež. Dneska poprvé Egwain schválně zalhala. A proto zmizela její morální převaha, proto tady tak pobíhá a nemůže se pořád sebrat. „Vypila jsem ten čaj, Egwain.“ Každé slovo ze sebe vyrážela s námahou. „Ten ločidlovej čaj tý ženský Macurový. S Luci nás vytáhly nahoru jako pytle peří. Asi tolik síly jsme obě dohromady měly. Kdyby nás Tom s Juilinem nepřišli vytáhnout za krk ven, nejspíš bychom v tom ještě vězely. Nebo bychom byly na cestě do Věže, plný ločidla, že bychom se nevzbudily, dokud bychom nebyly tady.“ Zhluboka se nadechla a zkusila oprávněně důrazný tón, ale bylo to těžké, když se právě přiznala, že je hrozná husa. Znělo to nakonec mnohem nesměleji, než by se jí líbilo. „Jestli o tom řekneš moudrým – zvlášť tý Melain – tak ti dám za uši.“

Něco z toho by mělo v Egwain zažehnout jiskřičku hněvu. Bylo zvláštní chtít začít hádku – obvykle se přely proto, že Egwain odmítala pochopit, co je rozumné, a spory zřídkakdy skončily příjemně, protože ta holka to pořád odmítala pochopit – ale rozhodně to bylo lepší než tohle. Jenomže Egwain se na ni jen usmála. Pobaveně se usmála. Blahosklonně a pobaveně se usmála.

„Já to tušila, Nyneivo. Celý dny a noci jsi blábolila o bylinkách, ale o něčem zvaným ločidlo ses ani jednou nezmínila. Byla jsem si jistá, žes o tom neslyšela, dokud se o tom ta ženská nezmínila. Vždycky ses snažila ukazovat v nejlepším světle. Kdybys spadla po hlavě do vepřína, snažila by ses každýho přesvědčit, že jsi to udělala schválně. Takže teď se musíme rozhodnout –“

„Já nic takovýho nedělám,“ vyhrkla Nyneiva.

„To teda děláš. Fakta jsou fakta. A klidně kvůli tomu můžeš přestat kňučet a pomoct mi rozhodnout –“

Kňučet! Tohle se tedy vůbec neodvíjelo tak, jak Nyneiva chtěla. „Nic takovýho to není. Není to tak. Nikdy jsem neudělala to, cos říkala.“

Egwain se na ni chvíli jen mlčky dívala. „Ty toho nenecháš, co? No dobře. Lhalas mně...“

„Nebyla to lež,“ zamumlala Nyneiva. „Ne úplně.“

Druhá žena si však přerušení nevšímala. „...A lžeš i sama sobě. Vzpomínáš si, cos mě přinutila vypít, když jsem ti posledně zalhala?“ Náhle měla Egwain v ruce hrníček plný husté, odporně zelené tekutiny. Vypadalo to, jako by ji nabrali ze šlemem pokryté hladiny stojaté tůně. „Jedinkrát, co jsem ti vůbec zalhala. Vzpomínka na tu pachuť mě od dalšího dostatečně odradila. Když nedokážeš říct pravdu ani sama sobě...“

Nyneiva o krok ustoupila, než se přiměla zastavit. Spařené kočičí kapradí a drcený Černobýl. Jazyk se jí zkroutil už při pouhém pomyšlení na ně. „Já ale vlastně nelhala.“ Proč se asi vymlouvá. „Jen jsem ti neřekla celou pravdu.“ Jsem vědma! Byla jsem vědma, to by se mělo počítat! „Nemůžeš si doopravdy myslet...“ Jen jí to řekni. Nejsi malé dítě a rozhodně to nehodláš vypít. „Egwain, já –“ Egwain jí přistrčila hrneček pod nos, takže Nyneiva ucítila ten kyselý pach. „Tak dobře,“ pospíšila si. Tohle nemůže být pravda! Ale nedokázala odtrhnout oči od plného hrníčku a nemohla zarazit příval slov, která se jí drala ze rtů. „Občas se snažím, aby to pro mě vypadalo líp, než to ve skutečnosti vypadá. Občas. Ale nikdy to není důležitý. Nikdy jsem ti – nezalhala – o ničem důležitým. Nikdy, to přísahám. Jenom v maličkostech.“ Hrneček zmizel a Nyneiva si vydechla úlevou. Hloupá, hloupá ženská! Nemohla tě donutit to vypít! Co to s tebou bylo?

„Musíme se rozhodnout,“ pokračovala Egwain, jako by se nic nestalo, „komu to říct. Určitě se to musí dozvědět Moirain a Rand, ale jestli se o tom doslechne někdo jinej... Aielové se chovají kolem Aes Sedai divně stejně jako kvůli čemukoliv jinýmu. Myslím, že za Randem jako Tím, kdo přichází s úsvitem, přese všechno půjdou, ale jakmile zjistí, že je proti němu Bílá věž, tolik se do toho nepohrnou."

„Dřív nebo později to zjistí,“ zamumlala Nyneiva. Nemohla by mě přinutit to vypít!

„Líp později než dřív, Nyneivo. Tak ne abys vybuchla, přestala se ovládat a pověděla to na další schůzce moudrým. Vlastně bude nejlepší, když se o návštěvě ve Věži nebudeš vůbec zmiňovat. Tak možná dokážeš zachovat tajemství.“

„Nejsem hloupá,“ odsekla Nyneiva a cítila, jak jí začínají hořet tváře, když Egwain zase zvedla obočí. Nehodlala tuhle návštěvu probírat s moudrými. – Ne že by bylo snazší na ně zapomenout, když tu nebyly. To vůbec ne. A ona se nesnaží věci vylepšit. Není to spravedlivé, že Egwain si může skákat po Tel’aran’rhiodu, jak se jí zachce, když ona musí snášet poučování a zastrašování.

„Vím, že nejsi,“ řekla Egwain. „Pokud se nenecháš unýst hněvem. Musíš se ovládat a vzít rozum do hrsti, jestli máš pravdu s těmi Zaprodanci, zvlášť s Moghedien.“ Nyneiva se na ni zlobně zamračila a otevřela ústa, aby řekla, že se taky dokáže ovládat a že dá Egwain jednu za ucho, jestli si myslí něco jiného, ale druhá žena jí nedala možnost. „Musíme najít to shromáždění modrých sester, Nyneivo. Jestli stojí proti Elaidě, tak možná – jenom možná – podpoří Randa, jako to dělala Siuan. Stálo tam jméno nějakýho města nebo vesnice? Nebo aspoň země?“

„Myslím... Nemůžu si vzpomenout.“ Snažila se dostat z hlasu ten obranný podtón. Světlo, všechno přiznám, udělám ze sebe hlupačku, a všechno se tím jenom zhorší! „Budu to zkoušet dál.“

„Dobrá. Musíme je najít, Nyneivo.“ Egwain si ji chvíli prohlížela, zatímco Nyneiva se odmítla opakovat. „Nyneivo, dávej si na Moghedien pozor. Nelítej tady jako medvěd na jaře jenom proto, že ti v Tanchiku utekla.“

„Nejsem hloupá, Egwain,“ pravila Nyneiva opatrně. Bylo hrozné muset se ovládat, ale jestli ji Egwain hodlala buď jen ignorovat, nebo ji plísnit, tak se výbuchem vzteku nedalo získat víc, než že by ze sebe udělala ještě většího pitomce, než se jí podařilo doteď.

„Já vím. Říkalas to. Hlavě si to pamatuj. Buď opatrná.“ Egwain se tentokrát nevytratila, ale zmizela stejně náhle jako předtím Birgitte.

Nyneiva civěla na místo, kde stála, a hlavou jí táhly všechny ty věci, které měla říci. Nakonec si uvědomila, že by tu mohla stát celou noc. Jen se opakovala, a chvíle, kdy mohla něco říci, už stejně pominula. Bručíc si pro sebe vystoupila z Tel’aran’rhiodu zpátky do své postele v Siendě.

Egwain otevřela oči do téměř naprosté temnoty, narušené jen slabým měsíčním světlem, které sem proudilo kouřovým otvorem. Byla ráda, že je pod hromadou přikrývek. Oheň vyhasl a ve stanu byl mráz. Dech se jí před obličejem měnil v páru. Aniž zvedla hlavu, prohlédla vnitřek stanu. Žádné moudré. Pořád byla sama.

Toho se při svých osamělých výpravách do Tel’aran’rhiodu bála nejvíc. Že se vrátí a najde Amys nebo některou z ostatních, jak na ni čeká. No, možná ne nejvíc – nebezpečí hrozící ve světě snů byla skutečně tak děsivá, jak vykládala Nyneivě – ale rozhodně dost. Nelekal ji však trest, ne toho druhu, jaké přidělovala Bair. Kdyby se probudila a našla některou moudrou, jak na ni hledí, takový trest by přijala ráda, ale Amys jí skoro hned na začátku řekla, že jestli vstoupí do Tel’aran’rhiodu bez toho, aby ji některá z nich doprovázela, odmítnou ji dál učit. To ji brzdilo víc než všechno, co by mohly udělat. Přesto se však musela snažit dál. I když ji učily rychle, nebylo to dost. Chtěla všechno vědět hned.

Usměrnila do lampy a tak se smolná čerň rozsvětlila. Nezůstalo nic, co by mohlo hořet, ale ona tkanivo zavázala. Ležela tam, dívala se, jak se jí před ústy tvoří pára, a čekala, až se oteplí natolik, aby se mohla obléknout. Bylo pozdě, ale třeba bude Moirain ještě vzhůru.

To, co se stalo s Nyneivou, si stále ještě nedokázala srovnat v hlavě. Nejspíš si opravdu myslela, že to bude muset vypít, když ji přinutím. Tolik se bála, že Nyneiva zjistí, že nemá povolení moudrých, potulovat se po světě snů. Byla si skoro jistá, že ji její rozpaky prozradily, že dokázala myslet jen na to, jak Nyneivě zabránit, aby mluvila, aby z ní vypáčila pravdu. A byla si tak jistá, že to Nyneiva stejně zjistí – ta ženská byla klidně schopná ji prozradit a tvrdit, že to bylo pro její vlastní dobro – že dokázala jenom mluvit a snažit se soustředit na to, co Nyneiva udělala špatně. Bez ohledu na to, jak hrozně ji Nyneiva rozčilovala, nedokázala se přimět, aby začala křičet. A tím vším nějak získala navrch.

Když už o tom tak přemýšlela, tak Moirain také zřídkakdy zvyšovala hlas, a když to udělala, tak měla nejmenší úspěchy v tom, co chtěla zařídit. Tak tomu bylo již předtím, než se začala chovat tolik divně kvůli Randovi. Moudré taky nikdy na nikoho neječely – pouze občas na sebe – a přes všechny stížnosti, že je náčelníci už neposlouchají, zjevně většinou dostaly, co chtěly. Existovalo jedno staré rčení, kterému zatím nikdy pořádně nerozuměla: „Ten, kdo odmítá slyšet křik, snaží se zaslechnout šepot.“ Už nikdy nebude na Randa křičet. Tichý, pevný, ženský hlas, to bylo to správné. Vlastně by už neměla křičet ani na Nyneivu. Je přece žena, ne vyvádějící malá holka.

Uvědomila si, že se hihňá. Zvláště nesmí zvyšovat hlas na Nyneivu, když klidný tón má takové výsledky.

Konečně měla dojem, že je ve stanu dost teplo, a tak vylezla zpod přikrývek a rychle se oblékla. Přesto musela prorazit led ve džbánu, než si mohla vypláchnout spánek z úst. Přes ramena si přehodila tmavý vlněný plášť, rozpletla pramínky ohně – bylo nebezpečné nechávat oheň bez dozoru – a když plamínky zmizely, vyběhla ze stanu.

Dohlédla jen na nejbližší stany, nízké zastíněné hromádky, které mohly být součástí nerovné půdy, až na to, že se tábor táhl na všechny strany celé míle hornatou krajinou. Tyhle vysoké zubaté štíty nebyly Páteř světa, jejíž vrcholky byly mnohem vyšší a ležely ještě mnoho dní cesty na západ.

Váhavě se přiblížila k Randovu stanu. Po stranách chlopně prosvítalo škvírkami světlo. Když přišla blíž, jako by přímo ze země se před ní zvedla jedna Děva s rohovinovým lukem na zádech, toulcem u pasu a oštěpy a puklířem v ruce. Egwain v temnotě další Děvy nerozeznávala, ale věděla, že tam jsou, dokonce i tady, kde byl Rand obklopen šesti kmeny, jež všechny slibovaly věrnost Car’a’carnovi. Někde na sever byli Miagomové a ti postupovali rovnoběžně s nimi. Timolan odmítal prozradit, co má v plánu. Kde jsou ostatní kmeny, na tom Randovi zřejmě nezáleželo. Pozornost plně soustředil na průsmyk Jangai.

„Je vzhůru, Enailo?“ zeptala se Egwain.

Děvě po tváři přeletěly měsíční stíny, když kývla. „Nenaspí toho dost. Člověk nemůže postupovat bez odpočinku.“ Mluvila, jako když si matka dělá starosti kvůli synovi.

Vedle stanu se pohnul jakýsi stín a proměnil se v Aviendhu zahalenou loktuší. Sice se nezdálo, že by jí byla zima, jen byla unavená. „Zazpívala bych mu ukolébavku, kdybych si myslela, že to pomůže. Slyšela jsem o ženách, které celou noc budilo nemluvně, ale dospělý muž by měl vědět, že ostatní by se rádi odebrali do přikrývek.“ S Enailou se tiše zahihňaly.

Egwain, vrtíc hlavou nad aielskými zvláštnostmi, se sehnula, aby mohla nahlédnout škvírou dovnitř. Vnitřek osvětlovalo několik lamp. Rand nebyl sám. Natael měl v tmavých očích uštvaný výraz a potlačoval zívnutí. Aspoň on chtěl jít spát. Rand ležel u jedné pozlacené olejové lampy a četl si v odřené, v kůži vázané knize. Byl to určitě některý z překladů Dračích proroctví, pokud ho Egwain aspoň trochu znala.

Rand náhle přeletěl několik stránek, začetl se a pak se zasmál. Egwain se snažila sama sebe přesvědčit, že v tom smíchu není ani stopa šílenství, jen hořkost. „Dobrý vtip,“ řekl Nataelovi, zavřel knihu a hodil mu ji. „Přečti si stranu dvě stě osmdesát sedm a stranu čtyři sta a řekni mi, jestli nesouhlasíš.“

Egwain stiskla rty a narovnala se. Opravdu by měl na knihy dávat větší pozor. Nemohla s ním mluvit, ne před kejklířem. Ne. Byla škoda, že musel využívat společnost muže, kterého skoro neznal. Ne. Měl Aviendhu, a náčelníci u něj taky byli poměrně často, Lan každý den a občas i Mat. „Proč nejdeš za nima, Aviendho? Kdybys tam byla, třeba by se bavil i o něčem jiným, než jsou knížky.“

„Chtěl si promluvit s kejklířem, Egwain, a to zřídka dělá přede mnou či někým jiným. Kdybych nebyla odešla, byl by odešel on s Nataelem.“

„S dětmi jsou vždycky starosti, jak jsem slyšela.“ Enaila se zasmála. „A synové jsou nejhorší. Možná zjistíš za mě, jak pravdivé je to rčení, když ses teď vzdala oštěpu.“ Aviendha se na ni v měsíčním světle zamračila a jako uražená kočka odkráčela zpátky na své místo vedle stanu. Enaila to zřejmě taky považovala za zábavné. Smála se, až se za břicho popadala.

Mručíc si pro sebe cosi o aielském humoru – skoro nikdy ho nechápala – Egwain došla k Moiraininu stanu, jenž stál nedaleko Randova. Tady také škvírkami prosvítalo světlo, a Egwain věděla, že Aes Sedai je vzhůru. Moirain usměrňovala. Jen maličko, ale dost na to, aby to Egwain vycítila. Lan spal opodál zabalený do svého strážcovského pláště. Až na hlavu a boty jako by splýval s nocí. Egwain zvedla plášť, vykasala si suknice a po špičkách, aby ho nevzbudila, šla dál.

Lanovo dýchání se nezměnilo, ale něco Egwain přimělo ohlédnout se. Měsíční světlo se odrazilo od jeho otevřených očí, jak ji pozoroval. Ještě než otočila hlavu, už oči zase zavřel. Občas ji ten člověk vyváděl z míry. Ať už na něm Nyneiva viděla cokoliv, Egwain to rozhodně unikalo.

Klekla si u chlopně a zadívala se dovnitř. Moirain seděla, obklopena září saidaru, a z prstů jí před obličejem visel malý modrý kamínek, který obvykle nosívala na čele. Také zářil a přidával trošku k záři jediné lampy. V ohništi byl jen popel. Dokonce i pach kouře byl pryč.

„Smím dál?“

Musela to zopakovat, než Moirain odpověděla. „Ovšem.“ Světlo saidaru pohaslo a Aes Sedai si upevnila zlatý řetízek s kamínkem zpátky do vlasů.

„Tys odposlouchávala Randa?“ Egwain se usadila vedle starší ženy. Ve stanu byla stejná zima jako venku. Egwain usměrnila plamínky nad popel v ohništi a prameny ohně pěkně svázala. „Říkalas, že už to neuděláš.“

„Řekla jsem, že když moudré mohou sledovat jeho sny, měly bychom mu ponechat trochu soukromí. Ony se znovu nezeptaly poté, co je vyhnal, a já jsem to nenabídla. Pamatuj, ony mají vlastní cíle, které nemusejí být stejné jako cíle Věže.“

A tak se k tomu rychle dostaly. Egwain si pořád nebyla jistá, jak jí má povědět, co ví, aniž by se následně prozradila moudrým, ale možná jediný způsob byl, prostě to říci a pak vyčkat, co se bude dít. „Elaida je amyrlin, Moirain. Nevím, co se stalo se Siuan.“

„Jak to víš?“ zeptala se docela tiše Moirain. „Zjistila jsi něco při procházce ve snech? Nebo se konečně projevilo tvé nadání snílka?“

To byla cesta ven. Některé Aes Sedai ve Věži si myslely, že by mohla být snílek, žena, jejíž sny předpovídají budoucnost. Měla sny, o nichž věděla, že jsou důležité, ale naučit se je vykládat bylo něco zcela jiného. Moudré tvrdily, že to přichází z nitra, a žádná Aes Sedai nevěděla víc. Jak například vyložit sen, kdy Rand seděl na židli a Egwain nějak věděla, že majitel židle dostane záchvat vražedného vzteku, že mu židli někdo sebral. Že je majitel žena, bylo to jediné, co si z toho Egwain dokázala přebrat, a tím to haslo. – Občas byly sny složitější. Perrin, jemuž se v klíně povaluje Faile, a zatímco on ji líbá, ona si pohrává s jeho krátkou bradkou, kterou ve snu měl. Za ním povlávaly dvě korouhve, jedna s rudou vlčí hlavou, druhá s karmínovým orlem. Perrinovi stál vedle ramene muž v jasně žlutém kabátci s mečem přivázaným na záda. Egwain nějakým způsobem věděla, že je to Cikán, i když žádný Cikán by se nikdy nedotkl meče. A každý kousek toho snu, snad až na Perrinovu bradku, jí připadal důležitý. Korouhve, Faile líbající Perrina, dokonce i ten Cikán. Pokaždé, když přistoupil blíž k Perrinovi, bylo to, jako by vším projel mrazivý závan zkázy. Další sen. Mat vrhající kostky, přičemž mu po obličeji crčí krev, se širokou krempou klobouku staženou tak hluboko, že neviděla ránu, zatímco Tom Merrilin strkal ruku do ohně, aby vytáhl malý modrý kamínek, jenž teď visel Moirain na čele. Nebo ten sen o bouřce, o velkých tmavých mračnech valících se oblohou, aniž by vál vítr nebo pršelo, zatímco kolem létaly klikaté blesky, každý úplně stejný jako ten předchozí, a rvaly zemi na kusy. Měla sny, ale jako snílek zatím selhala.

„Viděla jsem na tebe vydaný zatykač, Moirain, podepsala ho Elaida jako amyrlin. A nebyl to žádný sen.“ Všechno pravda. Jenom ne úplná pravda. Náhle byla ráda, že tu není Nyneiva. Kdyby ano, tak bych do hrnku teď zírala já.

„Kolo tká, jak si kolo přeje. Třeba na tom nebude tolik záležet, jestli Rand převede Aiely přes Dračí stěnu. Pochybuji, že Elaida se dál snaží spojit vládce, i když ví, že to dělala Siuan.“

„To je všechno, co řekneš? Myslím, že jste se Siuan byly přítelkyně, Moirain. Copak pro ni neproliješ ani slzičku?“

Aes Sedai se na ni podívala a ten chladný, vážný pohled mladé ženě prozradil, jak daleko bude muset jít, než ten titul bude moci sama používat. Sedíc byla Egwain skoro o hlavu vyšší, a v jediné síle byla navíc silnější, ale na tom, být Aes Sedai, bylo něco víc než jen síla. „Nemám čas na slzy, Egwain. Dračí stěna už je odsud jen pár dní cesty a Alguenya... Byly jsme kdysi se Siuan přátelé. Za pár měsíců to bude dvacet jeden rok, co jsme začaly pátrat po Draku Znovuzrozeném. Jenom my dvě, čerstvě pozvednuté Aes Sedai. Chvíli poté byla povýšena na amyrlin Sierin Vayu, šedá, která v sobě měla víc než jen špetku červené. Kdyby zjistila, co máme v plánu, strávily bychom zbytek svého života konáním pokání a červené sestry by na nás dávaly pozor i ve spánku. V Cairhienu je jedno rčení, i když jsem ho slyšela i v Tarabonu a v Saldeii. ‚Vezmi si, co chceš, a zaplať za to.‘ Se Siuan jsme si vybraly cestu, kterou jsme chtěly, a věděly jsme, že za ni nakonec budeme muset zaplatit.“

„Nechápu, jak můžeš být tak klidná. Siuan může být mrtvá nebo utišená. Elaida se buď proti Randovi postaví úplně, nebo se ho pokusí do Tarmon Gai’donu někam zavřít. Víš, že nikdy nenechá volně běhat muže, který může usměrňovat. Aspoň že všechny za Elaidou nestojí. Některé modré adžah se někde scházejí – ještě nevím kde – a myslím, že Věž opustily i další. Nyneiva tvrdí, že od špeha žlutých dostala zprávu, že se všechny sestry mají zcela pokojně vrátit do Věže. Jestli odešly modré i žluté, tak musely i další. A jestli stojí proti Elaidě, mohly by podpořit Randa.“

Moirain si lehce povzdechla. „Ty čekáš, že budu nadšená tím, že se Bílá věž rozdělila? Já jsem Aes Sedai, Egwain. Dala jsem svůj život Věži dávno předtím, než mě vůbec napadlo, že se Drak Znovuzrozený znovu zrodí za mého života. Věž je baštou proti Stínu již tři tisíce let. Vedla vládce k moudrým rozhodnutím, zastavila války dřív, než mohly začít, ukončila války, které začaly. To, že si lidstvo vůbec pamatuje, že Temný čeká, až bude moci uniknout, že nakonec přijde Poslední bitva, je zásluha Věže. Vděčí za to Věži, celé a jednotné. Skoro si přeji, aby každá sestra přísahala Elaidě, ať už se stalo se Siuan cokoliv.“

„A Rand?“ Egwain se snažila mluvit stejně vyrovnaně a stejně chladně. Plamínky začínaly trochu ohřívat vzduch, ale Moirain dodávala vlastní chlad. „Drak Znovuzrozený. Ty sama jsi říkala, že se nedokáže připravit k Tarmon Gai’donu, pokud nebude mít svobodu, jak aby se učil, tak aby ovlivnil svět. Sjednocená Věž by ho mohla zajmout i přes všechny Aiely z Pustiny.“

Moirain se lehounce pousmála. „Učíš se. Chladný rozum je lepší než žhavá slova. Ale zapomínáš, že už třináct spojených sester dokáže odstínit kteréhokoliv muže od saidínu, a i kdyby neznaly ten trik jak svázat prameny, mnohem míň jich dokáže štít udržet.“

„Vím, že to nevzdáš, Moirain. Co chceš dělat?"

„Chci se vyrovnat se světem takovým, jaký je, dokud to jen půjde. Aspoň bude snazší s Randem – vyjít – teď, když už se nemusím snažit, abych ho odvrátila od toho, co chce. Asi bych měla být šťastná, že si mě neposílá pro víno. Většinou poslouchá, co říkám, i když jen zřídka dá najevo, co si myslí o tom, co mu vykládám."

„Nechám na tobě, abys mu řekla o Siuan a o Věži.“ Tím by se měla vyhnout nepříjemným otázkám. Když je Rand tak nadutý jako teď, mohl by chtít vědět víc o jejím snění, než by si dokázala vymyslet. „Je tu ještě něco jinýho. Nyneiva viděla v Tel’aran’rhiodu Zaprodance. Zmiňovala se o všech, co jsou ještě naživu, kromě Asmodeana a Moghedien. Včetně Lanfear. Myslí si, že kují nějaký pikle, možná i společně.“

„Lanfear,“ pronesla Moirain po chvíli.

Obě věděly, že Lanfear Randa navštívila v Tearu, a možná i při jiných příležitostech, o nichž jim neřekl. Nikdo toho o Zaprodancích moc nevěděl, kromě Zaprodanců samých – jen ve Věži se uchovaly útržky útržků vědomostí – ale bylo známo, že Lanfear milovala Luise Therina Telamona. Ony dvě, a Rand, věděli, že ho stále miluje.

„S trochou štěstí,“ pokračovala Aes Sedai, „si s Lanfear nebudeme muset dělat starosti. Ti ostatní, co Nyneiva viděla, jsou ale něco jiného. Musíme ho hlídat, jak jen to půjde. Přála bych si, aby víc moudrých mohlo usměrňovat.“ Krátce se zasmála. „Ale to bych si taky mohla přát, aby byly všechny cvičeny ve Věži, když už jsem v tom, nebo abych žíla věčně. V mnoha věcech jsou silné, ale v ostatních jim naneštěstí hodně chybí.“

„Hlídat klidně můžem, ale co dál? Jestli na něj vlítne šest Zaprodanců najednou, tak bude potřebovat veškerou pomoc, co mu můžem poskytnout.“

Moirain se předklonila a s něžným výrazem jí položila ruku na paži. „Nemůžeme ho věčně držet za ruce, Egwain. Naučil se chodit. Teď se učí běhat. Můžeme jenom doufat, že se to naučí dřív, než ho nepřátelé chytí. A samozřejmě mu budeme dál radit. Povedeme ho, když budeme moci.“ Narovnala se, protáhla a dlaní skryla zívnutí. „Je pozdě, Egwain. A podle mne Rand zruší tábor už za pár hodin, i když on sám vůbec nepůjde spát. Já bych však ráda využila času, jenž zbývá, k odpočinku, než budu muset nasednout na koně.“

Egwain se připravila k odchodu, ale nejdřív měla ještě jednu otázku. „Moirain, proč jsi začala dělat všechno, co ti Rand řekne? Dokonce i Nyneiva si myslí, že to není správný.“

„To si myslí, co?“ zamumlala Moirain. „Ještě z ní bude Aes Sedai, ať si přeje cokoliv. Proč? Protože si pamatuji, jak ovládat saidar.“

Po chvíli Egwain přikývla. Aby mohla žena ovládnout saidar, musela se mu nejdřív poddat.

Teprve až se znovu třásla ve svém stanu, uvědomila si, že Moirain s ní celou dobu hovořila jako se sobě rovnou. Možná byla blíž výběru vlastního adžah, než si myslela.

16

Nečekaná nabídka

Nyneivu vzbudilo sluneční světlo, kradoucí se oknem do místnosti. Chvíli jen ležela na pruhovaném přehozu. Elain spala na druhé posteli. Již tak časně ráno bylo dost teplo a v noci to nebylo o moc lepší, ale to nebyl důvod, proč měla košili pokroucenou a propocenou. To, co se jí zdálo poté, když s Elain probrala, co viděla, nebylo příliš dobré. Většinou byla zpátky ve Věži a vlečena před amyrlin, což byla jednou Elaida a jindy Moghedien. V jiných snech ležel vedle amyrlinina psacího stolu Rand jako pes, s obojkem, na vodítku a s náhubkem. Sny s Egwain byly skoro stejně špatné. Vařené kočičí kapradí a drcený Černobýl chutnaly stejně odporně ve snu, jako když byla vzhůru.

Nyneiva došla ke stojanu s umyvadlem, opláchla si obličej a solí a sodou si vyčistila zuby. Voda nebyla teplá, ale studená se jí říkat taky nedalo. Propocenou košili si svlékla a z jedné truhlice vylovila čistou spolu s kartáčem a zrcátkem. Dívajíc se na svůj odraz zalitovala, že si kvůli pohodlí rozpletla cop. Nepomohlo to, a teď jí vlasy visely zcuchané až do pasu. Nyneiva se posadila na truhlici a chuchvalce pracně rozčesala. Pak teprve vlasy stokrát pročesala.

Na krku měla tři dlouhé škrábance, které se ztrácely pod košilí. Díky masti ze všehoje, který sebrala té ženské Macurové, nebyly tak rudé, jak by být mohly. Elain řekla, že je to od ostružiní. Byla to hloupost – Elain nejspíš věděla, že to není pravda, i přes tu pohádku, že po Egwainině odchodu prohledávala věžové pozemky – ale byla příliš rozčilená, aby jí to myslelo. Několikrát na druhou ženu vyštěkla, zcela bezdůvodně, jen že si vzpomněla, jak s ní Melain a Egwain nespravedlivě zacházely. Ne že by jí neprospělo, když jí připomenu, že tady není žádná dědička. Přesto, nebyla to Elainina chyba. Bude jí to muset vynahradit.

V zrcátku si všimla, že Elain vstala a umývá se. „Pořád si myslím, že můj plán je nejlepší,“ prohlásila dívka drhnouc si tváře. Na vlasech, obarvených na havraní čerň, neměla jediný chuchvalec i přes to, že je měla kudrnaté. „Mým způsobem bychom mohli být v Tearu mnohem rychleji.“

Její plán byl opustit kočár, jakmile dorazí k Eldar, v nějaké menší vísce, kde by nemělo být mnoho bělokabátníků a, což bylo neméně důležité, žádní špehové Věže. Potom měli použít říční bárku a plout po proudu do Ebú Daru, kde by si mohli najít loď do Tearu. O tom, že musejí do Tearu, již nebylo pochyb. Tar Valonu se museli vyhnout za každou cenu.

„Jak dlouho potrvá, než se tam, co budem, zastaví člun?“ namítla Nyneiva. Myslela si, že tohle už vyřídily, než šly spát. Ona to tedy vyřešila. „Ty sama jsi říkala, že tam nemusí zastavit každý člun. A jak dlouho budem muset čekat v Ebú Daru, než najdem loď do Tearu?“ Odložila kartáč a začala si zaplétat cop.

„Vesničané vyvěsí prapor, když chtějí, aby člun přirazil, a většina to udělá. A v přístavu tak velkém, jako je Ebú Dar, jsou vždy lodě mířící všude možně.“

Jako by ta holka vůbec někdy byla v přístavu, než s Nyneivou opustila Věž. Elain zastávala přesvědčení, že to, co se o světě nenaučila jako dědička Andoru, naučila se ve Věži, i po mnoha zkušenostech dokazujících pravý opak. A jak se opovažuje používat na ni ten přetrpělivý tón! „Na lodi shromáždění modrých najdem dost těžko, Elain.“

Ona se hodlala držet kočáru, přejet Amadicii, pak Altaru a Murandy, a zamířit do Far Maddingu v Kintarských vršcích, a pak přes Maredskou pláň do Tearu. Určitě to potrvá déle, ale kromě toho, že by se jim cestou mohlo podařit najít to shromáždění, kočáry se zřídkakdy potápěly. Nyneiva sice uměla plavat, ale když neviděla pevnou zem, necítila se dobře.

Elain si otřela obličej, převlékla si košili a šla jí pomoci s copem. Nyneivu však neobloudila. O člunech se odmítala znovu bavit. Její žaludek neměl čluny rád. Ne že by to, samozřejmě, ovlivnilo její rozhodnutí. Jestli dokáže přivést Aes Sedai Randovi na pomoc, bude to stát za delší dobu strávenou na cestách.

„Vzpomněla sis na to jméno?“ zeptala se Elain, zaplétající prameny vlasů.

„Aspoň si pamatuju, že tam bylo jméno. Světlo, dej mi čas.“ Byla si jistá, že tam stálo jméno. Muselo to být městečko, nebo i město. Nemohla uvidět jméno země a zapomenout ho. Zhluboka se nadechla, ovládla se a pokračovala mírnějším tónem. „Vzpomenu si na to, Elain. Jen mi dej čas.“

Elain cosi zabručela a pokračovala v česání. Po chvíli řekla: „Bylo opravdu moudré posílat Birgitte hledat Moghedien?“

Nyneiva se na mladou ženu úkosem zamračila, ale přešla to, jako když voda steče po naolejovaném hedvábí. Jako změna tématu se to Nyneivě hrubě nelíbilo. „Lepší když najdeme my ji než ona nás."

„To asi ano. Co ale uděláme, až ji najdeme?"

Na to neměla Nyneiva odpověď. Bylo však lepší být lovcem než kořistí, jakkoliv to bylo drsné. Černé adžah ji tomu naučily.

Šenk byl poloprázdný, když sešly dolů, ale i v tak časné hodině bylo mezi hosty dost světlých plášťů. Většinou je měli starší muži a všichni měli označení důstojníků. Nepochybně raději jídali z kuchyně hostince než to, co bělokabátničtí kuchaři ukuchtili v kasárnách. Nyneiva by skoro byla radši, kdyby se najedly nahoře, ale pokojík byl přecpaný. Všichni muži v šenku se cele soustředili na jídlo, bělokabátníci stejně jako obyčejní hosté. Určitě to bude bezpečné. Vzduchem se nesla vůně jídla. Tito muži si očividně jako první jídlo dávali hovězí či skopové.

Elain ještě stála na posledním schodu, když se k nim přihnala paní Jharenová, aby jim, nebo spíš „urozené paní Morelin", nabídla soukromou jídelnu. Nyneiva se na Elain sice nepodívala, ale ta řekla: „Myslím, že se najíme tady. Zřídka mívám příležitost pojíst v šenku a vážně se mi to bude líbit. Ať mi některé z tvých děvčat přinese něco studeného. Jestli bude den takto pokračovat, bojím se, že než dorazíme na příští zastávku, řádně se zpotím.“

Nyneivu neustále udivovalo, že je díky tomuhle povýšenému chování ještě nikdy nevyhodili na ulici. Doposud potkala dost urozených pánů a paní, aby věděla, že se skoro všichni chovají takhle, ale přesto. Ona by to nesnesla ani minutu. Hostinská však předvedla pukrle, usmála se a zamnula si ruce. Pak je uvedla ke stolu u okna, odkud bylo vidět na ulici, a odběhla, aby splnila Elainino přání. Třeba to byl její způsob, jak to té holce vrátit. Byly samy, dost daleko od mužů sedících u ostatních stolů, ale kdokoliv, kdo by šel kolem, na ně mohl civět, a pokud by jejich jídlo mělo být teplé – což Nyneiva doufala, že nebude – byly nejdál od kuchyně, jak to jen šlo.

Když na to přišlo, snídaně se skládala z kořeněných koláčků – zabalených do bílého plátýnka a ještě teplých, nicméně však chutných – žlutých hrušek, tmavých hroznů, které vypadaly být trošku svraštělé, a nějakých červených plodů, jimž služebná říkala jahody, ale nepodobaly se žádným plodům, které kdy Nyneiva viděla. Rozhodně chutnaly moc dobře, zvlášť se šlehačkou. Elain tvrdila, že o nich slyšela, ale to bylo normální. S lehce kořeněným vínem, které se údajně chladilo ve studni ve sklepě – jeden doušek jí prozradil, že voda ve studni nebyla příliš studená, pokud tam nějaká studna vůbec byla – to byla osvěžující snídaně.

Nejbližší muž byl o tři stoly dál a na sobě měl kabátec z tmavomodrého sukna, asi prosperující kupec, ale ony u snídaně nemluvily. Na to bude ještě spousta času později, až budou opět na cestě a budou si jisty, že nehrozí nebezpečí, že je někdo vyposlechne. Nyneiva dojedla dávno před Elain. Podle toho, jak si ta holka dávala na čas s krájením hrušky, byste si mysleli, že na sezení u snídaně mají celý den.

Elain se náhle rozšířily oči zděšením a nožík zachřestil o stůl. Nyneiva se prudce otočila a zjistila, že se na lavici naproti nim usadil nějaký muž.

„Myslel jsem, že jsi to ty, Elain, ale ty vlasy mne zprvu nějak zmýlily.“

Nyneiva zírala na Galada, Elainina polobratra. – Zírala bylo to správné slovo. Vysoký, štíhlý a pevný jako ocel, s okem i vlasem tmavým, byl to ten nejhezčí muž, jakého kdy viděla. Nejhezčí nestačilo, byl prostě úžasný. Ve Věži vídala, jak se kolem něj ženy jen rojí, dokonce i Aes Sedai, a všechny se usmívaly jako úplné husy. Nyneiva se okamžitě přestala usmívat. Ale s prudce bušícím srdcem nemohla udělat nic, ani začít normálně dýchat. Necítila k němu nic, jenom že byl tak nádherný. Vzchop se, ženská!

„Co tady děláš?“ Potěšilo ji, že nemluví přiškrceně. Nebylo spravedlivé, že muž může vypadat takhle.

„A co tady děláš v tomhle?“ Elain mluvila tiše, ale přesto její otázka zněla jako prásknutí bičem.

Nyneiva zamrkala a uvědomila si, že Galad na sobě má lesklý osníř a bílý plášť se dvěma zlatými uzly hodnosti pod slunečním kotoučem. Cítila, jak jí do tváří stoupá červeň. Tak upřeně se mu dívala do obličeje, že si ani nevšimla toho, co má na sobě! Pokořením se chtěla někam schovat.

Galad se jen usmál a Nyneiva se musela zhluboka nadechnout. „Jsem tu, protože patřím k těm dětem, které sem povolali ze severu. A jsem dítětem Světla, protože mi to připadalo jako správná věc. Elain, když jste vy dvě s Egwain zmizely, netrvalo nám s Gawynem dlouho, abychom zjistili, že si neodpracováváte trest na statku, ať nám říkaly cokoliv. Neměly právo tě zatáhnout do svých plánů, Elain. Žádnou z vás.“

„Zřejmě jsi získal hodnost dost rychle,“ podotkla Nyneiva. Copak si ten hlupák neuvědomuje, že mluvit tady o piklech Aes Sedai byl nejlepší způsob, jak je obě dostat do hrobu?

„Eamon Valda si zřejmě myslí, že si ji zasloužím díky svým zkušenostem, i když jsem je získal jinde.“ Pokrčením ramen pominul hodnost jako nedůležitou. Nebyla to sice skromnost, ne tak docela, ale předstírání také ne. Byl nejlepším šermířem mezi těmi, kdo přišli do Věže studovat se strážci, a také byl jedním z prvních při výuce strategie a taktiky, ale Nyneiva se nepamatovala, že by se kdy svými dovednostmi chlubil, dokonce ani žertem ne. Úspěchy pro něj nic neznamenaly, snad proto, že přicházely tak snadno.

„Ví o tomhle máti?“ chtěla vědět Elain stále tím tichým hlasem. Mrak na jejím čele by však zahnal na útěk i divoké prase.

Galad se znepokojením maličko zavrtěl. „Neměl jsem čas jí napsat. Ale nebuď si jistá, že by to neschválila, Elain. Už se severem nezachovává takové přátelství jako kdysi. Slyšel jsem, že vypovězení ze země by se mohlo stát zákonem.“

„Poslala jsem jí vysvětlující dopis.“ Elain se přestala mračit a zatvářila se popleteně. „Musí to pochopit. Také se cvičila ve Věži.“

„Mluv tišeji,“ vyjel Galad tiše a tvrdě. „Pamatuj, kde jsi.“ Elain temně zrudla, ale zda hněvem či rozpaky, to Nyneiva nepoznala.

Náhle si uvědomila, že Galad mluví stejně tiše jako ony, a také opatrně. O Věži se ani jednou nezmínil, ani o Aes Sedai.

„Je s vámi Egwain?“ pokračoval Galad.

„Ne,“ odpověděla Nyneiva a on si těžce povzdechl.

„Doufal jsem... Gawyn se málem starostmi zhroutil, když zmizela. Také se o ni bojí. Povíte mi, kde je?“

Nyneiva si všimla toho „také". Ten muž se dal k bělokabátníkům, a přesto „se bál“ o ženu, jež chtěla být Aes Sedai. Muži byli tak zvláštní, že se občas skoro nechovali jako lidé.

„To neuděláme,“ prohlásila Elain pevně a karmín jí z tváří zmizel. „Je tu taky Gawyn? Nevěřím, že se z něj stal –“ Měla dost rozumu, aby ještě ztišila hlas, ale přesto řekla: „Bělokabátník!“

„Zůstal na severu, Elain.“ Nyneiva usoudila, že to znamená Tar Valon, ale Gawyn odtamtud určitě odešel. Určitě nemohl podporovat Elaidu. „Nemůžeš vědět, co se tam stalo, Elain,“ pokračoval Galad. „Všechna ta hniloba a hnus toho místa konečně vybublaly na povrch, k čemuž dříve nebo později prostě muselo dojít. Žena, která vás poslala, byla odstraněna.“ Rozhlédl se kolem sebe a na okamžik ztišil hlas do šepotu, i když nikdo nebyl dost blízko, aby ho zaslechl. „Utišena a popravena.“ Zhluboka se nadechl a zhnuseně si odfrkl. „To místo se pro tebe nikdy nehodilo. Ani pro Egwain. Nejsem u dětí dlouho, ale jsem si jistý, že můj kapitán mi dá svolení, abych mohl doprovodit sestru domů. Tam bys měla být, s máti. Řekni mi, kde je Egwain, a já zařídím, aby ji také přivedli do Caemlynu. Obě tam budete v bezpečí."

Nyneiva byla jako ochromená. Utišena. A popravena. Nebyla to náhodná smrt, ani choroba. To, že o této možnosti uvažovala sama, šok nijak nezmírnilo. Tím důvodem musel být Rand. Pokud kdy existovala byť sebemenší naděje, že by se Věž nemusela postavit proti němu, teď zmizela. Elain upírala oči někam do dálky.

„Vidím, že tě moje zprávy šokují,“ pokračoval Galad tiše. „Nevím, jak hluboko tě ta žena zatáhla do svých intrik, ale teď jsi volná. Dovol, ať tě bezpečně doprovodím do Caemlynu. Nikdo nemusí vědět, že jsi s ní měla větší kontakty než ostatní dívky, které se tam šly učit. Žádná z vás.“

Nyneiva mu předvedla zuby v tom, o čem doufala, že je to úsměv. Bylo hezké, že ji konečně taky zahrnul do svých plánů. Kdyby jen nebyl tak hezký.

„Promyslím to,“ pravila Elain pomalu. „Co říkáš, dává smysl, ale musíš mi dát čas, abych si to mohla promyslet. Musím přemýšlet."

Nyneiva na ni zírala. Dává to smysl? Ta holka blábolí.

„Můžu ti dát trochu času,“ řekl, „ale já sám ho moc nemám, jestli mám dostat povolení k odjezdu. Můžou nám nařídit –“

Náhle ho po rameni poplácával černovlasý bělokabátník s hranatým obličejem a široce se zubil. Byl starší a na plášti měl stejně dva uzly. „No, mladý Galade, nemůžeš si nechat všechny hezký ženy pro sebe. Každá holka ve městě vzdychá, když jdeš kolem, a jejich matky většinou taky. Představ mě.“

Galad odsunul lavici a vstal. „Já... myslel jsem, že je znám, když sešly dolů, Trome. Ale i když snad podle tebe mám jisté kouzlo, tady na urozenou paní nezapůsobilo. Nelíbím se jí a myslím, že se jí nebude líbit ani žádný můj přítel. Když si se mnou odpoledne zacvičíš s mečem, třeba jednu dvě dívky přitáhneš.“

„S tebou nikdy,“ zavrčel dobromyslně Trom. „A radši bych nechal podkováře, aby mě praštil po hlavě kladivem, než šermoval s tebou.“ Ale nechal Galada, aby ho doprovodil ke dveřím, a na obě ženy vrhl jen lítostivý pohled. Když odcházeli, Galad vrhl na stůl pohled plný zmatku a nerozhodnosti.

Ještě nebyli pořádně z dohledu, když Elain vstala. „Nano, potřebuji tě nahoře.“ Vedle ní se zhmotnila paní Jheranová a vyptávala se, zda jí chutnalo. Elain pravila: „Okamžitě mi zavolej kočího a lokaje. Nana vyrovná účet.“ Ke schodům vyrazila dřív, než domluvila.

Nyneiva za ní chvíli hleděla, pak zalovila v měšci a zaplatila hostinské, kterou zároveň ujistila, že vše bylo připraveno k plné spokojenosti její paní, a snažila se sebou necukat při zdejších cenách. Když se hostinské konečně zbavila, spěchala nahoru. Elain bez ladu a skladu cpala věci do truhlic, včetně propocených košil, které předtím visely přes postele, aby uschly.

„Elain, co se děje?"

„Musíme okamžitě odjet, Nyneivo. Hned.“ Nevzhlédla dřív, než do truhlic nacpala poslední věc. „V této chvíli, ať je kde je, se Galad snaží rozřešit něco, před čím snad ještě nikdy nestál. Pro něj je správná věc přivázat mě na nákladního koně, bude-li to nutné, a odvléci mě k máti, aby utišil její starosti a mne zachránil předtím, abych se stala Aes Sedai, bez ohledu na mé přání. A taky je správné vydat nás bělokabátníkům nebo vojsku nebo oběma. To je v Amadicii zákon a také zákon bělokabátníků. Aes Sedai tu jsou postaveny mimo zákon, stejně jako každá žena, která se kdy cvičila ve Věži. – Máti se jednou sešla s Ailronem, aby podepsali obchodní dohodu, a museli to udělat v Altaře, protože máti nemohla legálně do Amadicie vstoupit. Sáhla jsem pro saidar ve chvíli, kdy jsem ho zahlédla, a nepustím ho, dokud nebudeme daleko od něj.“

„Určitě přeháníš, Elain. Je to tvůj bratr.“

„On není můj bratr!“ Elain se zhluboka nadechla a pomalu vydechla. „Máme stejného otce,“ dodala klidnějším hlasem, „ale on není můj bratr. Já ho nechci. Nyneivo, říkala jsem ti to, a znovu to opakuji, ale ty to stejně nevezmeš na vědomí. Galad dělá, co je správné. Vždycky. Nikdy nelže. – Slyšela jsi, co říkal tomu Tromovi? Neřekl, že neví, kdo jsme. Každé slovo, které vyslovil, byla pravda. On dělá, co je správné, bez ohledu na to, komu tím ublíží, dokonce i sám sobě. Nebo mně. Vždycky na Gawyna a na mě, a na sebe taky, všechno řekl. Jestli se rozhodne špatně, budou na nás číhat bělokabátníci, než dorazíme na konec vesnice.“

Ozvalo se silné zaklepání a Nyneivě se zadrhl dech v hrdle. Galad by přece určitě ne... Elain se tvářila zachmuřeně, připravená k boji.

Nyneiva váhavě pootevřela dveře. Byli to Tom a Juilin s tím hloupým kloboukem v ruce. „Má paní nás zavolala?“ zeptal se Tom s nádechem podlézavosti, kdyby snad někdo poslouchal.

Nyneiva se konečně znovu nadechla, a nestarajíc se, kdo je poslouchá, prudce otevřela dveře dokořán. „Pojďte dovnitř, oba!“ Začínalo ji unavovat, jak se vždycky podívali na sebe, když promluvila.

Než mohla dveře znovu zavřít, Elain řekla: „Tome, musíme okamžitě odjet.“ Ve tváři měla odhodlaný výraz a hlas plný úzkosti. „Je tu Galad. Určitě si pamatuješ, jaká to byla obluda, když byl ještě malý. No, dospělý není o nic lepší, a navíc je z něj bělokabátník. Mohl by –“ Slova se jí zadrhla v hrdle. Dívala se na Toma a bezhlesně pohybovala rty, ale oba se tvářili stejně zděšeně.

Aniž by odtrhl oči od Elain, Tom se ztěžka posadil na truhlici za sebou. „Myslel –“ Silně si odkašlal a pokračoval. „Myslel jsem, že jsem ho zahlídl, jak pozoruje hostinec. Bělokabátník. Ale vypadal jako muž, do něhož ten chlapec mohl dorůst. Asi by mě nemělo překvapovat, že z něj vyrostl bělokabátník.“

Nyneiva přešla k oknu. Elain a Tom si toho skoro ani nevšimli. V ulicích houstla doprava, mezi vojáky a bělokabátníky se objevovali sedláci s žebřiňáky a vesničané. Na druhé straně seděl jeden bělokabátník na obráceném sudu. Jeho dokonalé rysy byly zcela nezaměnitelné.

„Poz –?“ Elain polkla. „Poznal tě?“

„Ne. Patnáct let změní muže mnohem víc než chlapce. Elain, myslel jsem, žes i ty zapomněla.“

„Vzpomněla jsem si v Tanchiku, Tome.“ S nejistým úsměvem Elain natáhla ruku a zatahala ho za dlouhý knír. Tom se na oplátku usmál skoro stejně nejistě. Tvářil se, jako by uvažoval o tom, že skočí z okna.

Juilin se drbal na hlavě a Nyneiva si moc přála, aby měla taky aspoň potuchy, o čem to ti dva mluví, ale musely se vyřídit důležitější věci. „Pořád odsud musíme zmizet, než sem přitáhne celou posádku. A když to tu pozoruje, nebude to snadný. Neviděla jsem tu žádnýho hosta, co by vypadal na to, že by měl kočár.“

„Náš je jediný na celém dvoře,“ připojil Juilin. Tom s Elain na sebe stále hleděli a očividně neslyšeli jediné slovo.

Stáhnout teď záclony by už nic nezachránilo. Nyneiva by se ochotně vsadila, že Galad již zjistil, jak se dostaly do Siendy. „Vede z toho dvora nějaká jiná cesta?“

„Branka asi tak široká, abychom prošli po jednom,“ prohlásil suše Juilin. „A na druhé straně je stejně jenom úzká ulička. V téhle vesnici jsou jen asi dvě nebo tři ulice dost široké, aby tamtudy projel kočár.“ Prohlížel si válcovitý klobouk a obracel ho v rukou. „Mohl bych se k němu dostat dost blízko a nakřápnout mu hlavu. Kdybyste byly připravené, mohly byste v tom zmatku ujet. Mohl bych vás dohnat po cestě.“

Nyneiva si hlasitě odfrkla. „Jak? Docválal bys za náma na Číhalovi? I kdybys do míle nespadl ze sedla, myslíš, že by ses vůbec dostal ke koni po tom, co bys na ulici napadl bělokabátníka?“ Galad byl pořád na druhé straně ulice a teď se k němu připojil Trom, zřejmě aby si nezávazně poklábosili. Nyneiva se natáhla a škubla Tomovi za knír. „Máš k tomu co dodat? Nějakej skvělej plán? Slyšels nějaký klepy, co by nám mohly pomoct?"

Tom si přitiskl ruku na tvář a ublíženě se na ni podíval. „Ne, leda by sis myslela, že nám pomůže to, že Ailron si dělá nároky na pohraniční vesnice v Altaře. Pás kolem celý hranice, od Salidaru přes So Eban do Mosry. Pomůže ti to, Nyneivo? Ano? Snažit se utrhnout chlapovi kníry. Projednou by ti někdo měl dát za uši.“

„Co by chtěl Ailron dělat s pásem podél hranice, Tome?“ zeptala se Elain. Možná ji to zajímalo – tvářila se, že ji zajímají všechny zákruty politiky a diplomacie – nebo se třeba jen snažila zabránit hádce. Obvykle věci pořád urovnávala, než se začala zabývat koketováním s Tomem.

„To není král, dítě.“ Hlas mu kvůli ní změkl. „To Pedron Niall. Ailron obvykle dělá, co se mu řekne, i když se s Niallem občas nepohodnou. Většina těch vesnic je prázdná od bělokabátnický války, který děti říkají potíže. Niall byl tehdy polním generálem, a já pochybuju, že by se Altary jen tak vzdal. Kdyby ovládal oba břehy Eldar, mohl by zmáčknout říční obchod s Ebú Darem, a kdyby dokázal zničit Ebú Dar, zbytek Altary by mu spadl do klína jako přezrálá hruška.“

„To je všecko moc hezký,“ prohlásila důrazně Nyneiva, než mohli kejklíř nebo dívka znovu promluvit. V tom, co Tom řekl, bylo něco, co jí v hlavě rozeznělo zvonečky, ale nedokázala říci co ani proč. V každém případě neměli čas na lekce o vztazích mezi Amadicií a Altarou, ne, když před hostincem hlídali Galad s Tromem. Tolik také řekla a dodala: „A co ty, Juiline? Ty ses radil s místními živly.“ Chytač zlodějů ve městech vždycky vyhledával kapsáře, lupiče a berky. Tvrdil, že vědí víc o tom, co se kolem děje než kdejaký úředník. „Nejsou tady pašíři, který bychom mohli podplatit, aby nás dostali ven, nebo... nebo... Víš přece, co potřebujeme, člověče.“

„Moc jsem toho neslyšel. Zloději se v Amadicii drží při zemi, Nyneivo. Při prvním přestupku ti vypálí cejch, při druhém přijdeš o pravou ruku a při třetím tě oběsí, ať ukradneš královskou korunu nebo bochník chleba. V takhle malém městě moc zlodějů není, aspoň ne těch, co se tím živí –“ k amatérským zlodějům cítil jen opovržení – „a ti se většinou chtějí bavit jen o dvou věcech. Jestli prorok opravdu přichází do Amadicie, jak se povídá, a jestli budou městští radní ochotní povolit představení kočovného zvěřince. Sienda je pro pašíře příliš daleko od hranic, aby –“

Nyneiva ho uťala s rázným uspokojením. „To je ono! Zvěřinec.“ Všichni se na ni podívali, jako by se zbláznila.

„Ovšem,“ řekl Tom až příliš mírně. „Můžeme poslat Lucu, aby sem přivedl kňouro-koně, a pryč se dostaneme, zatímco budou ničit další kus města. Nevím, cos mu dala, Nyneivo, ale když jsme odjížděli, hodil po nás kamenem.“

Nyneiva mu projednou sarkasmus odpustila, jakkoliv byl chabý. I to, že nedokázal pochopit, co jí bylo jasné. „To je možný, Tome Merriline, ale mistr Luca chce patrona, a my s Elain se jimi staneme. Stejně musíme opustit kočár a spřežení –“ To bolelo. Za to, co stály, by si ve Dvouříčí mohla postavit hezký domek. „– a vyklouznout zadem.“ Odhodila víko truhlice s listovými závěsy a začala se hrabat mezi šaty, pokrývkami, hrnci a všemi těmi věcmi, které nechtěla nechat ve voze plném barev – ujistila se, že muži zabalili všechno kromě postroje – až našla pozlacené kazety a váčky. „Tome, ty s Juilinem jděte ven zadní brankou a najděte nějaký vůz a spřežení. Kupte taky zásoby, sejdeme se na silnici k Lucovu táboru.“ Lítostivě naplnila Tomovu dlaň zlatem, aniž se vůbec obtěžovala mince přepočítat. Nedalo se říci, kolik to bude stát, a ona nechtěla, aby marnil čas smlouváním.

„To je skvělý nápad,“ zazubila se Elain. „Galad bude hledat dvě ženy, ne skupinu zvířat a žongléřů. A ani ve snu ho nenapadne, že bychom zamířily do Ghealdanu.“

Na tohle Nyneiva nepomyslela. Chtěla Lucu přimět, aby zamířil rovnou do Tearu. Takový zvěřinec, jaký on sesbíral, s akrobaty a žongléry navíc ke zvířatům, si dokázal vydělat na živobytí kdekoliv, tím si byla jistá. Avšak kdyby je Galad začal hledat nebo někoho poslal, bylo by to směrem na východ. A mohl být dost mazaný, aby prohlédl i zvěřinec. Muži občas jednali rozumně, obvykle když se to dalo nejméně čekat. „To bylo první, co mě napadlo, Elain.“ Náhlé slabé pachuti v ústech, kyselé vzpomínky na vařené kočičí kapradí a drcený černobýl, si nevšímala.

Tom s Juilinem samozřejmě protestovali. Ne proti jejímu nápadu jako takovému, ale zjevně si mysleli, že by tu jeden z nich měl zůstat, aby ji a Elain bránil proti Galadovi a libovolnému počtu bělokabátníků. Zřejmě si neuvědomovali, že kdyby došlo až na to, usměrňování by dokázalo víc než oni dva a deset dalších takových. Přesto měli zjevně pořád starosti, Nyneivě se však podařilo vystrčit ven s přísným nařízením „A neopovažujte se sem vracet. Sejdem se na silnici.“

„Jestli dojde na usměrňování,“ poznamenala tiše Elain, jakmile se dveře zase zavřely, „rychle zjistíme, že stojíme proti celé bělokabátnické posádce, a nejspíš i proti vojenské. Síla nás neučiní neviditelnými. Budou stačit jen dva šípy.“

„S tím si budem dělat starosti, až na to dojde,“ řekla jí Nyneiva. Doufala, že tohle muže nenapadlo. Pokud ano, nejspíš by tu jeden z nich zůstal číhat a pravděpodobně by tak v Galadovi vzdudil podezření, když by si nedal pozor. Byla připravena přijmout jejich pomoc, když ji potřebovala – tohle ji naučila Ronda Macurová, i když vzpomínka na to, jak ji museli zachránit jako kotě ze studny, pořád pálila – ale ona rozhodne, kdy je to potřeba, ne oni.

Rychle seběhla dolů a našla paní Jheranovou. Její paní změnila názor. Myslí si, že tak rychle znovu nevydrží denní žár a prach. Hodlá si zdřímnout a nechce být rušena až do pozdní večeře, pro kterou si pošle. Tady jsou peníze za pokoj na další noc. Hostinská naprosto chápala potíže urozené paní i její nesouvislá přání. Nyneiva si pomyslela, že by paní Jharenová pochopila skoro cokoliv kromě vraždy, pokud by dostala zaplaceno.

Nyneiva kyprou hostinskou opustila a na chvíli zahnala do rohu jednu služebnou. Pár stříbrných grošíků změnilo majitelku a dívka v zástěře vyrazila pryč, aby sehnala dva ty velké čepce, o nichž Nyneiva prohlašovala, že určitě musejí poskytovat stín a chládek.

Když se vrátila zpátky do jejich pokoje, Elain měla pozlacené kazety na prostěradle spolu s tmavou leštěnou kazetou se zachráněnými ter’angrialy a jelenicovým váčkem se zámkem. Nadité měšce s penězi ležely vedle Nyneivina tlumoku na druhé posteli. Elain složila prostěradlo a silnou šňůrou, kterou vytáhla z jiné truhlice, ho zavázala do rance. Nyneiva na povoze nenechala nic.

Litovala, že to teď budou muset nechat tady. Nebyl to jen majetek. Ne jenom to. Nikdy nemohly vědět, kdy se něco z toho bude hodit. Například dvoje vlněné šaty, které Elain rozložila na postel. Pro urozenou paní nebyly dost dobré, a pro komornou urozené paní zase až moc, ale kdyby je byly nechaly v Mardecinu, jak tomu chtěla Elain, měly by teď potíže s tím, co na sebe.

Nyneiva si klekla a prohrabala se jinou truhlicí. Pár jupek, další vlněné šaty na převlečení. Dvě litinové pánve na smažení v plátěném pytli byly skvělé, ale příliš těžké, a muži určitě nezapomenou na vhodnou náhradu. Šitíčko v úhledné kostí vykládané krabičce. Nikdy nebudou muset koupit ani špendlík. Ale v duchu se Nyneiva na vybírání věcí soustředila jen částečně.

„Tys Toma znala předtím?“ zeptala se, jak doufala, ledabylým tónem. Koutkem oka pozorovala Elain, zatímco předstírala, že se cele věnuje rolování punčoch.

Dívka začala rovněž vytahovat šaty, přičemž nad hedvábnými vzdychla, než je odložila. Teď ztuhla s rukama hluboko v truhlici a na Nyneivu se ani nepodívala. „Byl dvorním bardem v Caemlynu, když jsem byla malá,“ pravila tiše.

„Chápu.“ Vůbec to ale nechápala. Jak se člověk stane z dvorního barda, kdy baví hlavy států, kdy je sám téměř šlechtic, kejklířem toulajícím se od vesnice k vesnici?

„Byl milencem mé máti, když otec zemřel.“ Elain se dál věnovala přebírání věcí a řekla to tak věcně, až Nyneiva vytřeštila oči.

„Milencem tvé –"

Druhá žena se na ni však pořád nedívala. „Vzpomněla jsem si na to až v Tanchiku. Byla jsem ještě hodně malá. To ty jeho kníry, když jsem stála dost blízko, abych se mu mohla pořádně podívat do obličeje, a pak jsem ho slyšela odříkávat část z Velkého hledání Valerského rohu. Myslel si, že jsem na něj znovu zapomněla.“ Lehce zruměněla. „Já – vypila jsem moc vína, a druhý den se ukázalo, že si skoro nic nepamatuji.“

Nyneiva dokázala jen potřást hlavou. Vzpomínala si na tu noc, kdy se ta hloupá husa nalila vínem. Aspoň že to už nikdy neudělala podruhé. Bolest hlavy na druhý den byla zřejmě dostatečnou léčbou. Nyní pochopila, proč se dívka k Tomovi chová, tak jak se chová. Ve Dvouříčí párkrát viděla to stejné. U dívek právě dost starých, aby se opravdu považovaly za ženy. S kým jiným by se měly poměřit než se svými matkami? A občas, s kým jiným soutěžit, aby si dokázaly, že jsou z nich ženy? Obvykle to nezašlo dál než k tomu, že se děvčata snažila být lepší ve všem od vaření po šití, nebo možná k troše neškodného flirtování s otcem, ale v případě jedné vdovy Nyneiva viděla, jak ze sebe její téměř dospělá udělala úplnou hlupačku, když se snažila polapit muže, jehož si hodlala vzít její matka. Potíž byla v tom, že Nyneiva netušila, co dělat s tímhle hloupnutím u Elain. I přes důrazné lekce, i něco důraznějšího od své matky i ženského kroužku, se Sari Ayellinová uklidnila, teprve když se její matka znovu provdala a ona si také našla manžela.

„Asi pro tebe musel být jako druhej táta,“ poznamenala Nyneiva opatrně. Předstírala, že se věnuje jen balení. Tom se na ni rozhodně takhle díval. Hodně to vysvětlovalo.

„Já na něj tak nemyslím." – Elain vypadala zaujatá vybíráním hedvábných košilek, ale v očích měla smutek. „Na otce si vážně skoro nevzpomínám. Byla jsem ještě batole, když zemřel. Gawyn říká, že většinu času trávil s Galadem. Lini se to snažila co nejvíc upravit, ale já vím, že na mě a na Gawyna se nikdy nepřišel ani podívat. Vím, že by se nám věnoval, až bychom vyrostli natolik, aby nás mohl učit jako Galada. Ale zemřel.“

Nyneiva to zkusila znovu. „Aspoň že je Tom na svůj věk při síle. Kdyby trpěl ztuhlými klouby, byly bychom v pěkné kaši. Starým mužům se to často stává.“

„Kdyby nekulhal, pořád by dokázal salto nazad. A mně je jedno, že kulhá. Je inteligentní a zná svět. Je jemný, a přesto se s ním cítím úplně v bezpečí. Myslím však, že tohle bych mu říkat neměla. Už tak se mě snaží chránit až dost.“

Nyneiva se s povzdechem vzdala. Aspoň prozatím. Možná Tom na Elain pohlížel jako na dceru, ale jestli v tom bude ta holka takhle pokračovat, mohl by se rozpomenout, že jí není, a pak by se Elain dostala do pěkné bryndy. „Tom tě má moc rád, Elain.“ Čas změnit předmět hovoru. „Jsi si s tím Galadem jistá, Elain? Určitě by nás Galad vydal, Elain?“

Druhá žena sebou trhla a vyhladila chmury na čele. „Cože? Galad? Jsem si jistá, Nyneivo. A jestli zjistí, že mu nechceme dovolit, aby nás vzal do Caemlynu, tak to pro něj bude znamenat jen jedinou volbu.“

Mumlajíc si pro sebe Nyneiva vytáhla z truhlice hedvábné jezdecké šaty. Občas měla pocit, že Stvořitel stvořil muže jen proto, aby ženám působili potíže.

17

Cesta na západ

Když přišla služebná s čepci, Elain ležela na posteli v bílé hedvábné košili s mokrým ručníkem přes oči a Nyneiva předstírala, že zašívá lem světle zelených šatů, které předtím měla Elain na sobě. Každou chvíli se píchla do palce. Nikdy by to nikomu nepřiznala, ale nebyla v šití příliš dobrá. Měla na sobě samozřejmě svoje šaty – komorné se neparádí jako urozené paní – ale vlasy si nechala rozpuštěné. Bylo jasné, že nějakou dobu nehodlá opustit pokoj. Šeptem služtičce poděkovala, aby nevzbudila svou paní, a vtiskla jí do ruky další stříbrňák s opakovaným příkazem, že její paní nemají za žádných okolností rušit.

Jakmile se dveře s cvaknutím zavřely, Elain vyskočila na nohy a začala zpod postelí tahat rance. Nyneiva odhodila hedvábné šaty a dala ruce za záda, aby mohla porozepínat knoflíčky. Ve chvilce měly všechno připraveno. Nyneiva byla v zeleném suknu a Elain v modrém, s ranci na zádech. Nyneiva nesla tlumok s bylinkami a penězi, Elain pak v prostěradle zabalené kazety. Hluboké ohnuté okraje čepců jim zakrývaly tváře tak dokonale, až si Nyneiva pomyslela, že by mohly projít rovnou kolem Galada, aniž by je poznal, zvlášť když měla rozpuštěné vlasy. Cop si určitě pamatoval. Paní Jharenová by však mohla zastavit dvě cizí ženy, přicházející shora s naditými ranci.

Zadní schodiště vedlo dolů a ven z hostince – úzké kamenné schody tisknoucí se ke stěně. Nyneiva na okamžik pocítila soucit s Tomem a Juilinem, že po nich museli vláčet těžké truhlice, ale pozornost soustředila hlavně na dvůr a břidlicovou střechu kamenné stáje. Ve stínu pod kočárem ležel žlutý pes a chránil se před již rostoucím vedrem, ale všichni podomci byli uvnitř. Občas bylo v otevřených dveřích stáje vidět nějaký pohyb, ale ven nikdo nevyšel. Také tam byl stín.

Rychle přeběhly přes dvůr do uličky mezi stájemi a vysokým kamenným plotem. Již tak dost úzkou uličkou právě rachotila kára s hnojem, značně obletovaným mouchami. Nyneiva tušila, že Elain obklopuje záře saidaru, i když ji sama neviděla. Ona sama doufala, že se pes nerozhodne zaštěkat a že z kuchyně a ze stájí nikdo nevyjde. Použití jediné síly nebyl způsob, jak se odněkud nenápadně dostat, a kdyby se musely vymluvit, nechaly by tak jasnou stopu pro Galada.

Na hrubé dřevěné brance na konci uličky byla jenom závora, a úzká ulice za ní, lemovaná prostými kamennými domy většinou s doškovými střechami, byla prázdná, jen hrstka chlapců hrála nějakou hru, která se zřejmě sestávala z toho, že se jeden druhého snažil praštit pytlíkem fazolí. Jediný dospělý v dohledu byl muž krmící holuby v holubníku na střeše naproti, a ten byl až po ramena ponořen v padacích dvířkách. Ani on, ani hoši se na ně nepodívali, když zavřely branku a vydaly se klikatou ulicí, jako by měly naprosté právo tu být.

Ušly dobrých pět mil na západ od Siendy po zaprášené silnici, než je dohonili Tom s Juilinem. Tom řídil něco, co vypadalo jako cikánský vůz, až na to, že tento vůz byl jednobarevný, špinavě zelený, a barva se z něj loupala ve velkých kusech. Nyneiva byla vděčná, když mohla nacpat ranec pod kozlík a vyškrábat se vedle kejklíře, ale už méně ji potěšil pohled na Juilina jedoucího na Číhalovi. „Říkala jsem, abyste se nevraceli do hostince,“ řekla mu a zapřísáhla se, že jestli se podívá na Toma, něčím ho praští.

„Nevracel jsem se,“ prohlásil, aniž by tušil, že se právě uchránil bolavé hlavy. „Řekl jsem hlavnímu stájníkovi, že moje paní chce čerstvé ovoce z venkova, a s Tomem jsme je šli sehnat. Takové nesmysly si někdo, kdo ne –“ Odmlčel se a odkašlal si, když na něj Elain, sedící po Tomově druhém boku, vrhla chladný, bezvýrazný pohled. Občas zapomínal, že je vskutku královské krve.

„Museli jsme si vymyslet nějaký důvod, proč odcházíme z hostince a ze stájí,“ dodával Tom a práskl bičem do koní. „Vy dvě jste nejspíš odešly do svýho pokoje kvůli mrákotám nebo tak, teda aspoň urozená paní Morelin, ale podomci by se divili, proč se potulujeme v tom vedru, místo abychom zůstali hezky v chládku na seníku, když nemáme nic na práci, a třeba si dali džbán piva. Teď jim třeba nebudeme stát za zmínku.“

Elain se na Toma vážně podívala – nepochybně za ty „mrákoty" – a on předstíral, že to nevidí. Možná ani neviděl. Muži dokázali být slepí, když se jim to hodilo. Nyneiva si hlasitě odfrkla. To mu uniknout nemohlo. Po tomhle rozhodně zapráskal bičem nad hlavou silněji. Byla to všechno jenom výmluva, aby se mohli střídat v jízdě na koni. To byla další věc, kterou muži dělali. Vymýšleli si výmluvy, aby mohli dělat přesně to, co dělat chtěli. Aspoň se teď na něj Elain maličko mračila, místo aby se culila.

„Včera v noci jsem zjistil taky ještě něco jinýho,“ pokračoval po malé chvíli Tom. „Pedron Niall se snaží sjednotit státy proti Randovi."

„Ne že bych tomu nevěřila, Tome,“ poznamenala Nyneiva, „ale jak jsi to zjistil? Pochybuju, že by ti to nějakej bělokabátník jen tak řekl.“

„Příliš mnoho lidí říká tu samou věc, Nyneivo. V Tearu je falešnej Drak. Falešnej Drak, a nikdo neřekne ani zbla o proroctvích o pádu Tearského Kamene nebo o Callandoru. Tenhle chlapík je nebezpečnej, a státy by se měly sjednotit tak, jako to udělaly za aielský války. A kdo jinej by je měl víst proti tomuhle falešnýmu Drakovi než Pedron Niall? Když tolik lidí říká to samý, lidi nahoře si myslí to stejný, a v Amadicii dokonce ani Ailron nevysloví nějakou myšlenku, aby se nejdřív nezeptal Nialla.“

Starý kejklíř vždycky nějak dokázal dát dohromady klepy a pomluvy a velmi často pak přijít se správnými odpověďmi. Ne, není to kejklíř, musí si to pamatovat. Ať už o sobě tvrdil cokoliv, býval dvorním bardem, a nejspíš takové intriky, jaké vplétal do svých příběhů, viděl z první ruky. Možná se do nich i sám trošku omočil, jestli býval Morgasiným milencem. Úkosem se na něj podívala, na jeho ošlehanou tvář s huňatým bílým obočím, na dlouhé kníry, stejně sněhobílé, jako měl vlasy. Ženský vkus byl prostě nevypočitatelný.

„Není to, jako bychom něco takového nemohly čekat.“ Nikdy ji to nenapadlo. Ale mělo.

„Máti bude Randa podporovat,“ prohlásila Elain. „Vím, že bude. Zná proroctví. A má stejně velký vliv jako Niall.“

Tom lehce zavrtěl hlavou, čímž přinejmenším to poslední popřel. Morgasa vládla bohatému státu, ale bělokabátníci byli v každé zemi a z každé země. Nyneiva si uvědomila, že v budoucnu hodlá věnovat tomu, co Tom říká, větší pozornost. Možná skutečně věděl tolik, kolik předstíral. „Takže ty si myslíš, že jsme měly nechat Galada, aby nás doprovodil do Caemlynu?“

Elain se předklonila, aby na ni přes Toma vrhla varovný pohled. „To rozhodně ne. Například si nemůžeme být jisté, že by se tak rozhodl. A navíc...“ Narovnala se, takže ji Nyneiva přes kejklíře neviděla. Vypadalo to, jako by mluvila k sobě, jako by si něco připomínala. „Navíc, jestli se máti opravdu obrátila proti Věži, chci se s ní nějakou dobu bavit jedině přes dopisy. Možná nedokáže usměrňovat, ale já se proti ní nehodlám postavit, dokud ze mě nebude hotová Aes Sedai. Pokud vůbec.“

„Silná ženská,“ přitakal Tom pobaveně. „Morgasa by tě hezky rychle naučila způsobům, Nyneivo.“ Nyneiva si znovu hlasitě odfrkla – za vlasy, volně splývající na ramena, se nemohla pořádně zatahat – ale ten starý blázen se na ni jen zazubil.

Slunce stálo hezky vysoko, když dorazili ke zvěřinci, jenž stále tábořil přesně tam, kde jej zanechali, na mýtině u cesty. Stále panovalo vedro a duby vypadaly trochu povadle. Až na koně a velké šedé kňouro-koně byla zvířata hezky zpátky v klecích a lidé někde z dohledu, nepochybně ve vozech, které se příliš nelišily od toho jejich. Nyneiva a ostatní slezli z kozlíku, než se objevil Valan Luca, stále v té směšné červené pláštěnce.

Tentokrát nebyly žádné květnaté řeči, žádné klanění s máváním pláštěnkou. Lucovi se rozšířily oči, když poznal Toma a Juilina, a zúžily při pohledu na skříňový povoz za nimi. Sklonil se a zadíval se pod okraj čepců. Jeho úsměv rozhodně nebyl nijak příjemný. „Takže jsme spadli z výšky, co, má paní Morelin? Nebo jsme možná nikdy nebyli nahoře. Ukradlas kočár a nějaké šaty, že? No, já bych nerad viděl takové hezké čelo s vypáleným cejchem. Tohle se tady dělá, pro případ, že bys to nevěděla, pokud ne něco horšího. Takže jelikož se zdá, že tě objevili – proč jinak bys utíkala? – tak ti dobře radím, abys spěchala dál, jak nejrychleji to půjde. Jestli chceš svůj zatracenej groš zpátky, tak je někde na silnici. Hodil jsem ho za tebou, a pro mě za mě tam může ležet třeba do Tarmon Gai’donu.“

„Chtěl jsi patrona,“ promluvila Nyneiva, když se odvracel pryč. „Můžeme být tvými patronkami.“

„Vy?“ ohrnul pysky Luca. Zastavil se však. „I když by mi pár mincí, ukradených z váčku nějakého urozeného pána, pomohlo, nepřijmu kradené –“

„Zaplatíme tvé výlohy, mistře Luco,“ přerušila ho Elain svým chladným, pyšným tónem, „a nadto sto zlatých marek, pokud s tebou budeme moci cestovat do Ghealdanu a pokud budeš souhlasit s tím, že se zastavíš až za hranicí.“ Luca na ni zíral a jazykem si přejížděl po zubech.

Nyneiva tiše zasténala. Sto marek, a ve zlatě! Sto stříbrných by jeho výlohy snadno pokrylo, celou cestu do Ghealdanu i dál, ať už ti takzvaní kňouro-koně žerou cokoliv.

„Tolik jste ukradly?“ zeptal se Luca opatrně. „Kdo po vás jde? Bělokabátníky ani vojsko riskovat nebudu. Ti by nás strčili do vězení a nejspíš by pobili zvířata.“

„Můj bratr,“ odvětila Elain, než mohla Nyneiva rozzlobeně popřít, že kradly. „Zatímco jsem byla pryč, zřejmě byla domluvena svatba, a bratra poslali pro mne. Nehodlám se vracet do Cairhienu, abych se provdala za muže o hlavu menšího, třikrát těžšího a třikrát staršího než jsem já.“ Líčka jí zrudla v mírné napodobenině spravedlivého hněvu. Odkašlání pak bylo téměř dokonalé. „Můj otec sní o tom, že usedne na Sluneční trůn, pokud získá dost silnou podporu. Já sním o rusovlasém Andořanovi, za něhož se provdám, ať můj otec říká cokoliv. A to, mistře Luco, je všechno, co o mně potřebuješ vědět, ba víc.“

„Možná jsi, kdo tvrdíš, že jsi,“ pronesl Luca, „a možná ne. Ukaž mi ty peníze, co tvrdíš, že mi dáš. Za sliby si moc vína nekoupím.“

Nyneiva rozzlobeně hrábla do tlumoku pro nejnaditější měšec a zatřásla jím. Pak ho zase nacpala do tlumoku, když po něm Luca sáhl. „Dostaneš, co potřebuješ, až to budeš potřebovat. A sto marek po tom, co dorazíme do Ghealdanu.“ Sto marek ve zlatě! Budou muset najít bankéře a využít ty směnky, jestli bude Elain takhle pokračovat.

Luca kysele zavrčel. „Ať už jste to ukradly nebo ne, pořád před někým utíkáte. Nebudu kvůli vám riskovat svůj podnik, ať už tobude vojsko nebo nějaký cairhienský panáček, kdo vás přijde hledat. Ten urozený pán by mohl být horší, kdyby si myslel, že jsem unesl jeho sestru. Budete muset splynout.“ Na rtech se mu objevil znovu ten nepříjemný úsměv. Na ten stříbrný groš očividně nehodlal zapomenout. „Každý, kdo se mnou putuje, musí něco dělat, takže vy taky, jestli nechcete vyčnívat. Kdyby se ostatní dozvěděli, že za cestu platíte, mluvili by, a to byste nechtěli. Čištění klecí bude stačit. Koňáci si vždycky stěžují, když to musejí dělat. Dokonce najdu ten groš a vrátím vám ho jako plat. Ať nikdo neříká, že Valan Luca není velkorysý."

Nyneiva už chtěla zcela jasně říci, že mu nebudou platit cestu do Ghealdanu, aby u toho ještě pracovali, když jí Tom položil ruku na rameno. Beze slova se sehnul, sebral ze země pár oblázků a začal s nimi žonglovat, se šesti v kruhu.

„Mám žongléře,“ pravil Luca. Ze šesti kamínků bylo osm, pak deset, potom tucet. „Nejsi špatný.“ Kruh se změnil ve dva propletené. Luca si zamnul bradu. „Možná bych pro tebe mohl něco najít.“

„Taky umím polykat oheň,“ řekl Tom a nechal kamínky spadnout, „vystupovat s noži,“ roztáhl prázdné ruce a pak Lucovi vytáhl oblázek z ucha, „a dělám ještě pár dalších věcí.“

Luca potlačil úsměv. „To jsi ty, ale co ostatní?“ Vypadalo to, že se na sebe zlobí, že ukázal nadšení či pochvalu.

„Co je to?“ zeptala se Elain ukazujíc prstem.

Na dvě vysoké tyče, které předtím Nyneiva viděla stavět, s plošinou nahoře a pevně nataženým provazem přes vzdálenost třiceti kroků mezi nimi. Z obou plošin visel provazový žebřík.

„To je Sedrinův přístroj,“ opáčil Luca a pak zavrtěl hlavou. „Sedrin je provazochodec, oslňuje výstupy dva sáhy ve vzduchu na tenkém laně. Blázen.“

„Umím na tom chodit,“ sdělila mu Elain. Tom ji chytil za ruku, když si stáhla čepec a vyrazila kupředu, ale ona jen lehce zavrtěla hlavou a usmála se, a on se stáhl.

Luca jí však zastoupil cestu. „Poslouchej, Morelin, nebo jak se to vlastně jmenuješ, možná máš příliš hezké čelo, aby tě ocejchovali, ale hlavně máš moc hezký krček, aby sis jen tak srazila vaz. Sedrin věděl, co dělá, a teprve před hodinou jsme ho pohřbili. Proto jsou všichni ve vozech. Ovšem, včera v noci moc pil, když nás vyhnali ze Siendy, ale viděl jsem ho chodit po laně i s břichem plným kořalky. Něco ti povím. Ty klece čistit nemusíš. Jdi si do svého vozu a všem řekneme, že jsi moje holka. Bude to, samozřejmě, jenom tak.“ Z jeho protřelého úsměvu však bylo zřejmé, že doufá ve víc, než jenom povídačku.

Elainin úsměv na oplátku ho málem obalil jinovatkou. „Děkuji ti za nabídku, mistře Luco, ale kdybys laskavě ustoupil...“ Musel, jinak by přešla přímo přes něj.

Juilin drtil svůj válcový klobouk, a když Elain začala šplhat po provazovém žebříku, majíc menší potíže se suknicemi, narazil si ho zpátky na hlavu. Nyneiva věděla, co dívka dělá. Muži to taky měli pochopit, přinejmenším Tomovi to snad došlo, ale přesto se tvářil, že je připraven vrhnout se kupředu a chytat ji, kdyby náhodou spadla. Luca přistoupil blíž, jako by ho napadlo to samé.

Elain chvíli stála na plošině a uhlazovala si šaty. Pak, půvabně si přidržujíc suknice, jako by si je nechtěla ušpinit od bláta, vykročila na tenký provaz. Klidně mohla kráčet přes ulici. Nyneiva věděla, že jistým způsobem taky kráčí. Nemohla vidět záři saidaru, ale věděla, že Elain mezi plošinami upletla stezku, nepochybně z pramenů vzduchu, tvrdou jako z kamene.

Náhle Elain dala ruce dolů a dvakrát se zatočila, přičemž jí havraní vlasy zavlály a ve slunci se zaleskly její hedvábné punčochy. Na kratičkou chvilku, když se narovnávala, jako by se jí suknice otřely o plochý povrch, než je zase zvedla. Dva kroky ji dostaly na druhou plošinu. „Dělal tohle mistr Sedrin, mistře Luco?“

„Dělal salta,“ křikl v odpověď Luca. Tiše pak dodal: „Ale neměl takové nohy. Urozená paní! Cha!“

„Nejsem jediná, kdo tohle umí.“ Zavolala Nyneivu. „Juilin a –“ Nyneiva zuřivě zavrtěla hlavou. I kdyby se jí náhodou povedlo usměrňovat, jejímu žaludku by se visuté lano líbilo asi stejně jako rozbouřené moře. „– a já jsme to dělali mockrát. Pojď jsem, Juiline. Ukaž mu to.“

Chytač zlodějů se tvářil, jako by raději čistil klece holýma rukama. Lví klece, se lvy uvnitř. Zavřel oči, rty se mu pohnuly v tiché modlitbičce, a po provazovém žebříku šplhal nahoru, jako by vystupoval na popraviště. Nahoře s ustrašeným soustředěním přebíhal pohledem od Elain na provaz a zase zpátky. Náhle vykročil, šel rychle s roztaženýma rukama, očima upřenýma na Elain a rty pohybujícími se v modlitbě. Elain zpola slezla z plošiny, aby měl dost místa, a potom mu pomohla najít příčle, aby mohl pohodlně slézt dolů.

Když se vrátila, Tom se na ni pyšně zazubil a vzal od Nyneivy její čepec. Juilin se tvářil, jako by ho namočili do horké vody a vykroutili.

„To bylo dobré,“ řekl Luca a moudře si mnul bradu. „Ne tak dobré jako Sedrin, chápej, ale dobré. Zvlášť se mi líbilo to, jak to u tebe vypadalo snadno, kdežto – Juilin? – Juilin předstírá, jak je na smrt vyděšený. To půjde velmi dobře.“ Juilin Lucovi věnoval bezútěšný úsměv, který v sobě měl něco z tasených nožů. Když se obracel k Nyneivě, Luca znovu zavířil červenou pláštěnkou. Tvářil se vskutku spokojeně. „A ty, má drahá Nano? Jaké překvapivé nadání máš ty? Třeba kotrmelce? Polykání mečů?“

„Já rozděluju peníze,“ sdělila mu a plácla do tlumoku. „Pokud bys nechtěl svůj vůz nabídnout mně.“ Usmála se na něj tak, že on se okamžitě přestal usmívat a navíc ustoupil o dva kroky zpátky.

Volání vytáhlo lidi z vozů a všichni se shromáždili kolem. Luca skupině představil nové účinkující. O Nyneivě se zmiňoval spíš neurčitě, jen řekl, že to, co dělá, je dost děsivé. Bude si s ním muset promluvit.

Koňáci, jak Luca nazýval muže, kteří neuměli nic předvádět, byli v podstatě mrzutí muži s býčí šíjí, možná proto, že dostávali menší plat. Ve srovnám s počtem vozů jich nebylo mnoho. Vlastně se ukázalo, že s prací, včetně kočírování vozů, pomáhá každý. Kočovné zvěřince neměly mnoho peněz, ani takové, jako tento. Ostatní členové byli různí.

Petra, silák, byl ten největší muž, jakého kdy Nyneiva viděla. Nebyl vysoký, ale rozložitý. Z kožené vesty mu koukaly paže jako kmeny stromů. Byl ženatý s Clarin, kyprou snědou ženou, která cvičila psy. Vedle něj vypadala podměrečná. Latelle, která vystupovala s medvědy, byla žena s vážnou tváří, tmavýma očima a krátkými černými vlasy, a pomalu začínala mít horní ret neustále opovržlivě ohrnutý. Aludra, štíhlá žena, jež měla být ohňostrůjkyní, jí dokonce i mohla být. Tmavé vlasy neměla zapletené do tarabonských cůpků, což vzhledem k pocitům panujícím v Amadicii nebylo nic divného, ale měla správný přízvuk, a kdo mohl vědět, co se stalo s cechem ohňostrůjců? Jejich kapitula v Tanchiku měla rozhodně zavřené dveře. Akrobaté, na druhou stranu, o sobě tvrdili, že jsou bratři jménem Chavanové, ale i když to byli všechno malí muži, barvou se lišili od zelenookého Taerika – jehož vysedlé lícní kosti a orlí nos prozrazovaly saldejský původ – po Barita, který byl tmavší než Juilin a na rukou měl tetování Mořského národa, i když nenosil náušnice.

Všichni až na Latelle přivítali nováčky vřele. Víc účinkujících znamenalo víc lidí na představení a víc peněz. Dva žongléři, Bari a Kin – jak se ukázalo, byli skutečně bratři – zatáhli Toma do hovoru o jejich podnikání, jakmile zjistili, že nepracuje stejně jako oni. Přitáhnout víc lidí byla jedna věc, konkurence něco zcela jiného. Ale Nyneivin okamžitý zájem přitáhla světlovlasá žena, která se starala o kňouro-koně. Cerandin stála škrobeně na okraji a jen tak tak promluvila – Luca tvrdil, že přišla ze Shary spolu se zvířaty – ale její měkký, šišlavý způsob řeči způsobil, že Nyneiva zbystřila sluch.

Chvilku trvalo, než dostali vůz na místo. Tom s Juilinem byli víc než potěšení, že jim koňáci pomohli se spřežením – byť mrzutě – a Nyneivě i Elain se dostalo pozvání. Petra a Clarin je pozvali na čaj, jakmile se usadí. Chavanové chtěli, aby s nimi ženy povečeřely, a Kin a Bari také, což způsobilo, že se úšklebek Latelle změnil v zlobné mračení. Pozvání s díky odmítly, Elain možná půvabněji než Nyneiva. Vzpomínka na to, jak na Galada civěla jako žába, byla příliš čerstvá, aby byla k libovolnému muži víc než nezbytně zdvořilá. Luca měl také pozvání, pouze pro Elain, které vyslovil, když Nyneiva nebyla v doslechu. Vysloužil si jen políček na tvář, a Tom okázale přehrábl své nože, dokud Luca s vrčením neodešel, přičemž si mnul tvář.

Nyneiva nechala Elain, aby si dala věci do vozu – vlastně je tam spíš, s nahněvaným mručením, naházela – a odešla ven k místu, kde stáli spoutaní kňouro-koně. Mohutná šedá zvířata vypadala docela mírná, ale když si vzpomněla na díru v kamenné zdi Královského kopiníka, necítila se zrovna jistě při pohledu na kožené řemeny, poutající jejich silné přední nohy. Cerandin škrábala velkého samce bronzovým zahnutým bodcem.

„Jak se doopravdy jmenují?“ Nyneiva dost nedůvěřivě poplácala samce po dlouhém nose nebo čenichu nebo co to bylo. Ty kly byly silné jako její noha a dobrý sáh dlouhé, a vlastně jen o málovětší než kly samice. Samec se jí čenichem otřel o sukně a ona chvatně ustoupila.

„S'reditové, “ odvětila světlovlasá žena. „Jsou to s’reditové, ale mistr Luca si myslí, že jméno, které se snáz vyslovuje, je lepší.“ Ten protáhlý přízvuk byl nezaměnitelný.

„Je těch s’reditů v Seanchanu hodně?“

Bodec se na okamžik zastavil, ale pak pokračoval ve škrábám. „V Seanchanu? Kde to je? S'reditové jsou ze Shary, stejně jako já. Nikdy jsem neslyšela o –“

„Možná jsi Sharu někdy viděla, Cerandin, ale já o tom pochybuju. Ty jseš Seanchanka. Pokud se nemýlím, tak jsi byla součástí vojska, co vpadlo na Tomovu Hlavu a po Falme odplulo.“

„O tom není pochyb,“ ozvala se Elain a postavila se vedle Nyneivy. „Slyšely jsme seanchanský přízvuk ve Falme, Cerandin. Neublížíme ti.“

To bylo víc, než byla ochotná slíbit Nyneiva. Ona na Seanchany nevzpomínala zrovna s láskou. A přesto... Jedna Seanchanka ti pomohla, když jsi to potřebovala. Nejsou všichni špatní. Jenom většina.

Cerandin si dlouze vydechla a svěsila hlavu. Bylo to, jako by z ní opadlo napětí, jež si už ani neuvědomovala. „Jen málo lidí, které jsem potkala, ví aspoň část pravdy o návratu nebo Falme. Slyšela jsem stovky povídaček, každá byla vyumělkovanější než ta předchozí, ale nikdy to nebyla pravda. Což je pro mě dobře. Nechali mě tady, a taky mnoho s’reditů. Dokázala jsem sehnat jenom tyhle tři. Nevím, co se stalo s ostatními. Býk se jmenuje Mer, kráva Sanit a tele Nerin. Není Sanitino.“

„Tak tohle jsi dělala?“ zeptala se Elain. „Cvičila s’redity?“

„Nebo jsi byla sul’dam?“ dodala Nyneiva dřív, než mohla druhá žena promluvit.

Cerandin zavrtěla hlavou. „Zkoušeli mě, jako všechna děvčata, ale já s a’damem nic nedokázala. Byla jsem ráda, když mě vybrali k práci se s’redity. Jsou to nádherná zvířata. Víte toho hodně, když znáte sul’dam a damane. Nesetkala jsem se ještě s nikým, kdo by o nich věděl.“ Nedávala najevo strach. Nebo možná byla nadobro zvyklá být opuštěná v cizí zemi. Ale taky mohla lhát.

Seanchané byli stejně špatní jako Amadiciané, když přišlo na ženy, jež mohly usměrňovat, a možná horší. Oni je neposílali do vyhnanství ani nezabíjeli. Oni je věznili a využívali. S pomocí vynálezu zvaného a’dam – Nyneiva si byla jistá, že to musí být druh ter’angrialu – ženu, která měla schopnost vládnout jedinou silou, mohla ovládat jiná žena, sul’dam, jež nutila damane využívat jejího nadání k tomu, co Seanchané chtěli, dokonce i jako zbraně. Damane nebyla o nic lepší než zvíře, i když se o ni dobře pečovalo. A damane udělali z jedné každé ženy, u níž objevili schopnost usměrňovat či vrozenou jiskru k usměrňování. Seanchané prohledali Tomovu Hlavu pečlivěji, než se kdy Věži zdálo. Nyneivě se obracel žaludek při pouhém pomyšlení na a’dam, sul’dam a damane.

„Víme toho málo,“ sdělila Cerandin, „ale chceme vědět víc.“ Seanchané odešli, Rand je zahnal pryč, ale nedalo se říci, že se jednoho dne nevrátí. Vedle toho, čemu musely čelit každý den, to bylo vzdálené nebezpečí, ale jen proto, že máte trn v patě, neznamená to, že se vám škrábanec od ostružiny na ruce nakonec nezanítí. „Měla bys nám pravdivě odpovědět.“ Cestou na sever bude dost času.

„Slibuji, že se ti nic nestane,“ dodala Elain. „Bude-li to třeba, ochráním tě.“

Světlovlasá žena si je obě prohlédla a pak, k Nyneivině úžasu, se před Elain natáhla na zem. „Ty jsi velkopaní této země, jak jsi to říkala Lucovi. Neuvědomila jsem si to. Odpusť mi, velkopaní. Oddávám se ti.“ A políbila zem před Elaininýma nohama. Elain málem vypadly oči z důlků.

Nyneiva si byla jistá, že se netváří jinak. „Vstávej,“ sykla a honem se rozhlížela kolem sebe, jestli se někdo nedívá. Luca se díval – ďas ho vem – a Latelle, stále zamračená, taky, ale s tím se nedalo nic dělat. „Vstávej!“ Žena se ani nehnula.

„Zvedni se na nohy, Cerandin,“ řekla Elain. „V této zemi nikdo nevyžaduje, aby se lidé chovali takto. Dokonce ani vladaři ne.“ Když se Cerandin vyškrábala na nohy, Elain dodala: „Naučím tě, jak se správně chovat, oplátkou za tvé odpovědi na naše otázky.“

Žena se poklonila s rukama na kolenou a skloněnou hlavou. „Ano, velkopaní. Stane se, jak pravíš. Patřím tobě.“

Nyneiva si ztěžka povzdechla. Cestu do Ghealdanu si tedy skutečně užijí.

18

Pes temnoty

Liandrin vedla koně přeplněnými ulicemi Amadoru a hluboký, přehnutý čepec zakrýval opovržlivě našpulené poupě rtů. Velice nerada se vzdávala svých cůpků a ještě víc nenáviděla směšnou módu téhle směšné země. Narudle žlutý čepec a jezdecké šaty se jí docela líbily, ale ne velké sametové mašle na obou. Přesto, čepec jí zakrýval oči – ve spojení s medově žlutými vlasy by hnědé oči okamžitě prozradily její tarabonský původ, což právě teď nebylo v Amadicii nejlepší – a zakrýval to, co by bylo ještě horší, kdyby to zde ukázala, tvář Aes Sedai. Bezpečně skrytá se mohla pošklebovat bělokabátníkům, kteří tvořili dobře pětinu mužů v ulicích. Ne že by vojáci, kteří tvořili druhou pětinu, byli o něco lepší. Žádného z nich, samozřejmě, ani ve snu nenapadlo nahlédnout pod čepec. Aes Sedai tady byly postaveny mimo zákon, a to znamenalo, že tu žádné nebyly.

I tak se cítila maličko lépe, když zahnula do umně tepané železné brány před domem Jorina Arena. Další marná cesta při hledání zprávy z Bílé věže. Od chvíle, co se dozvěděla, že si Elaida myslí, že ovládá Věž, a že ta ženská Siuan byla odklizena, neslyšela nic. Siuan utekla, pravda, ale teď z ní byla jen nepotřebná baba.

Zahrady za šedým kamenným plotem byly plné rostlin, které sice hnědly nedostatkem vláhy, byly však zastřižené a upravené do koulí a krychlí, a jeden keř měl dokonce tvar koně stojícího na zadních. Ovšem, pouze ten jeden. Kupci jako Arene napodobovali ty, kteří byli společensky nad nimi, ale neodvažovali se zajít příliš daleko, aby někoho nenapadlo, že se moc vyvyšují. Velký dřevěný dům se střechou z červených tašek zdobily balkony se složitým zábradlím a dokonce i kolonáda s vyřezávanými sloupy, ale na rozdíl od domu šlechtice, jejž měl napodobit, tady byly kamenné základy jen do výše tří sáhů. Dětinské předstírám panských způsobů.

Šlachovitý šedovlasý muž, který uctivě přispěchal, aby jí při sesedání podržel třmen a převzal otěže, byl celý oděný v černém. Ať už by se ten který kupec rozhodl pro jakékoliv barvy livreje, určitě by byly stejné jako barvy nějakého skutečného urozeného pána, a dokonce i menší pán nebo zeman mohl i tomu nejbohatšímu obchodníkovi se zbožím způsobit potíže. Lidé v ulicích nazývali černou „kupecká livrej“ a ohrnovali nad ní nos. Liandrin se pacholkův černý kabát líbil stejně málo jako Arenův dům i Arene sám. Jednoho dne bude mít skutečné zámky. Paláce. Byly jí přislíbeny, a s nimi i moc, která je provázela.

Stáhla si jezdecké rukavičky a pak vyšla po směšné rampě, která se táhla šikmo podél základů až k předním dveřím s vyřezávanými liánami. Opevněné zámky vznešených pánů měly rampy, takže kupec, který si o sobě hodně myslel, samozřejmě nemohl mít schodiště. Služebná dívka v černých šatech jí pak ve vstupním sále se spoustou dveří, sloupy pomalovanými jasnými barvami a galerií okolo odebrala rukavice a klobouk. Na stropě byla v laku vyvedená napodobenina mozaiky, hvězdy uvnitř hvězd ve zlaté a černé barvě. „Za hodinu chci mít připravenou lázeň,“ oznámila Liandrin ženě. „A tentokrát bude mít správnou teplotu, že?“ Služebná při úkloně zbledla a vykoktala něco na potvrzenou, než odběhla pryč.

Z jedněch dveří vyšla Amellia Arenová, Jorinova žena, hluboko zabraná do hovoru s tlustým plešatějícím mužem v neposkvrněné bílé zástěře. Liandrin si opovržlivě odfrkla. Ta ženská sice byla nafoukaná, ale nejen že sama mluvila s kuchařem, nýbrž ještě ho odvedla z kuchyně, když s ním probírala krmi. Zacházela se sluhou jako – jako s přítelem!

Tlustý Evon ji zahlédl první a polkl, prasečí očka ihned upřel jinam. Liandrin neměla ráda, když se na ni muži dívali, a prvního dne tady si s ním důrazně promluvila ohledně toho, jak na ní občas spočinul pohledem. Snažil se to popřít, ale ona znala ohavné mužské zvyky. Evon, aniž by počkal, až ho jeho paní propustí, málem utekl zpátky cestou, kterou přišel.

Když Liandrin a ostatní dorazily, manželka prošedivělého kupce byla žena se strohou tváří. Nyní si olízla rty a zbytečně uhladila zelené hedvábné šaty s velkou mašlí. „Nahoře s ostatními někdo je, má paní,“ řekla bázlivě. První den si myslela, že může používat Liandrinino jméno. „V přední odpočíváně. Je, myslím, z Tar Valonu.“

Liandrin napadlo, kdo by to asi mohl být. Zamířila k nejbližšímu oblouku schodiště. Kvůli bezpečnosti samozřejmě znala jenom pár dalších černých adžah. Co ostatní nevěděly, nemohly prozradit. Ve Věži znala jen jednu z dvanácti, které šly s ní, když odcházela. Dvě z nich teď byly mrtvé, a ona věděla, komu to hodit na krk. Mohly za to Egwain z al’Vereů, Nyneiva z al’Mearů a Elain z rodu Trakandů. V Tanchiku se všechno tak zvrtlo, až měla skoro dojem, že tam ty tři povýšenecké přijaté novicky byly, jenže to byly hlupačky, které jí dvakrát krotce nakráčely do pastí, jež na ně nastražila. To, že pokaždé unikly, nebylo důležité. Kdyby bývaly byly v Tanchiku, byly by jí padly do rukou, ať už Jeaine viděla cokoliv. Až je příště najde, už jí neuniknou. Přes rozkazy, které dostala, to s nimi vyřídí.

„Má paní,“ koktala Amellia. „Můj manžel, má paní. Jorin. Prosím, pomůže mu některá z vás? On to tak nemyslel, má paní. Už se poučil.“

Liandrin se zastavila s jednou rukou položenou na zahnuté balustrádě a ohlédla se přes rameno. „Neměl si myslet, že na své přísahy Velikému pánu může tak klidně zapomenout, ne?“

„On se poučil, paní. Prosím. Leží celý den pod pokrývkami – v tomhle vedru – a třese se. Pláče, když se ho někdo dotkne nebo promluví hlasitěji než šeptem.“

Liandrin chvíli mlčela, jako by to zvažovala, a pak velkomyslně kývla. „Požádám Chesmal, aby se podívala, co se dá dělat. Ale chápej, že ti nic neslibuju.“ Ženiny nejisté díky se nesly za ní, ale ona si jich nevšímala. Temaile se nechala unést. Než se stala černou, patřívala k šedým sestrám, a vždycky kladla důraz na rovnoměrné rozdělení bolesti, když vyjednávala. Byla velmi úspěšným prostředníkem, protože ráda šířila bolest. Chesmal říkala, že Jorin za pár měsíců zvládne menší úkoly, pokud nebudou příliš tvrdé a pokud nikdo nezvedne hlas. Byla jednou z nejlepších léčitelek za celá pokolení žlutých, tak by to měla vědět.

Když Liandrin vstoupila do přední odpočívámy, trhla sebou. Devět z deseti černých sester, které přišly s ní, stálo zády u vyřezávaného a malovaného dřevěného obložení, přestože na koberci se zlatými třásněmi stálo dost křesel s hedvábnými potahy. Desátá, Temaile Kinderode, podávala šálek z jemného porcelánu s čajem jakési tmavovlasé, statné, leč pohledné ženě v bronzovém šatu neznámého střihu. Sedící žena připadala Liandrin vzdáleně povědomá, ačkoliv to nebyla Aes Sedai. Očividně se blížila střednímu věku a přes hladké tváře na sobě neměla nic z bezvěkosti.

Liandrin však byla velmi opatrná. Temaile vypadala dost klamně křehká, měla dětsky velké modré oči, díky kterým jí lidé důvěřovali. V těch očích však teď měla ustaraný, či snad znepokojený výraz a šálek zachřestil na podšálku, než si ho druhá žena vzala. Všechny ženy vypadaly vyvedené z míry, až na tu podivně známou návštěvnici. Jeaine Caide, s měděnou pletí, v jedné z těch nechutných domanských rób, které nosívala v domě, se na lících ještě leskly slzy. Bývala zelenou a moc ráda se před muži předváděla, dokonce víc než většina zelených. Rianna Andomeran, kdysi bílá a vždycky chladně nadutá vražedkyně, si nervózně sahala na světlý pramen v černých vlasech nad levým uchem. Její pýcha se vytratila.

„Co se to tu stalo?“ chtěla vědět Liandrin. „Kdo jsi a co –?“ Náhle jí hlavou bleskla vzpomínka. Temná družka, služka v Tanchiku, která se neustále vyvyšovala. „Gyldin!“ vyštěkla. Tato služka je nějak dokázala sledovat až sem a očividně se vydávala za posla černých s nějakými pochmurnými zprávami. „Tentokrát jsi zašla příliš daleko.“ Sáhla pro saidar, ale druhou ženu zároveň obklopila záře, a Liandrin při svém pokusu narazila na silnou neviditelnou zeď, která jí bránila dosáhnout na pravý zdroj. Zářil tam jako slunce, dráždivě mimo dosah.

„Přestaň civět a zavři pusu,“ řekla ta žena klidně. „Vypadáš jako ryba. Nejsem Gyldin, ale Moghedien. Ten čaj chce víc medu, Temaile.“ Štíhlá žínka s liščí tváří se vrhla pro šálek a funěla přitom.

Muselo to tak být. Kdo jiný by dokázal ostatní tolik zastrašit? Liandrin se na ně podívala, jak tak stály u zdi. Eldrith Jhondar, s kulatou tváří, pro jednou vůbec nevypadala nepřítomně, i když na nose měla šmouhu od inkoustu, a důrazně přikyvovala. Ostatní se zřejmě bály byť jen mrknout. Proč se jedna ze Zaprodanců – neměly používat toto jméno, ale obvykle to dělaly, aspoň mezi sebou – proč se Moghedien maskovala jako nějaká služka, to Liandrin nechápala. Ta žena měla či mohla mít všechno, čeho se jí zachtělo. Nejenže znala jedinou sílu tak dobře, že se o tom Liandrin ani nesnilo, avšak měla i moc. Moc nad ostatními, moc nad světem. A nesmrtelnost. Moc na celý život, který nikdy neskončí. Ona a její sestry počítaly s neshodami mezi Zaprodanci. Dostávaly rozkazy, které si navzájem odporovaly, a rozkazy, které dostali jiní temní druzi, zase odporovaly těm jejich. Možná se Moghedien skrývala před ostatními Zaprodanci.

Liandrin roztáhla rozdělené jezdecké suknice, jak nejlépe dokázala, v hluboké úkloně. „Vítáme tě, veliká paní. Když nás povedou Vyvolení, určitě zvítězíme ještě přede dnem návratu Velikého pána.“

„Hezky řečeno,“ podotkla Moghedien suše a znovu si od Temaile vzala šálek. „Ano, tohle je mnohem lepší.“ Temaile se zatvářila směšně vděčně a navíc se jí zřejmě ulevilo. Co to Moghedien udělala?

Náhle Liandrin cosi napadlo, a nebylo to příjemné pomyšlení. Zacházela s jednou z Vyvolených jako se služkou. „Veliká paní, v Tanchiku jsem nevěděla, že ty –“

„Ovšemže jsi to nevěděla,“ přerušila ji Moghedien podrážděně. „K čemu by mi bylo získávat čas ve stínech, kdybyste mě vy a ostatní poznali?“ Náhle se jí na rtech objevil lehký úsměv. Výš ale nedostoupil. „Děláš si starosti kvůli tomu, jak jsi posílala Gyldin do kuchyně pro výprask?“ Liandrin se náhle na obličeji zaperlil pot. „Ty opravdu věříš, že bych něco takového dopustila? Ten muž ti nepochybně podával zprávy, ale pamatoval si jen to, co jsem chtěla, aby si pamatoval. Ve skutečnosti Gyldin litoval, jak s ní její paní špatně zachází.“ To ji zřejmě velice pobavilo. „Dával mi dokonce moučníky, které připravil pro tebe. Ani by mi nevadilo, kdyby zůstal naživu.“

Liandrin se úlevou nadechla. Nezemře. „Veliká paní, není třeba mě odstiňovat. Já také sloužím Velikému pánu. Složila jsem své přísahy jako temná družka, ještě než jsem šla do Bílé věže. Černé adžah jsem hledala ode dne, kdy jsem zjistila, že můžu usměrňovat."

„Takže ty budeš jediná z téhle špatně vedené smečky, která se nepotřebuje poučit, kdo je její paní?“ Moghedien zvedla obočí. „To bych si o tobě nepomyslela.“ Záře kolem ní zmizela. „Mám pro tebe úkoly. Pro vás pro všechny. Ať už jste dřív dělaly cokoliv, zapomeňte na to. Jste neschopná banda, jak se ostatně ukázalo v Tanchiku. Když budu mít v ruce bič, možná budete při lovu úspěšnější.“

„Očekáváme rozkazy z Věže, veliká paní,“ řekla Liandrin. Neschopná! Téměř již našly to, co v Tanchiku hledaly, když ve městě vypukly bouře. Jen tak tak unikly zkáze z rukou Aes Sedai, které se nějak zamotaly do jejich plánu. Kdyby se byla Moghedien ukázala nebo se do toho aspoň vložila na jejich straně, byly by zvítězily. Pokud byl jejich neúspěch něčí chybou, tak to byla chyba Moghedien samotné. Liandrin se natáhla k pravému zdroj, ne aby se ho chopila, ale aby se ujistila, že štít nebyl zavázán. Byl pryč. „Dostaly jsme velkou zodpovědnost, velké úkoly, a určitě dostaneme rozkaz pokračovat –“

Moghedien ji ostře uťala. „Vy sloužíte každému z Vyvolených, který si vás chytí. Ať už vám z Bílé věže posílá rozkazy kdokoliv, dostává teď své příkazy od jednoho z nás, a nejspíš se přitom pěkně plazí po břiše. Ty budeš sloužit mně, Liandrin. Buď si jistá.“

Moghedien neví, kdo velí černým adžah. To tedy bylo odhalení. Moghedien neví všechno. Liandrin si vždycky představovala, že Zaprodanci jsou téměř všemocní, něco velmi vzdáleného obyčejným smrtelníkům. Možná tahle žena opravdu utíká před ostatními Zaprodanci. Kdyby jim ji předala, určitě by si tím vysloužila vyšší postavení. Dokonce by se třeba mohla stát jednou z nich. Znala dobře jeden trik, který se naučila již v dětství. A mohla se nyní dotknout pravého zdroje. „Veliká paní, my sloužíme Velikému pánu stejně jako ty. I nám byl přislíben věčný život a moc, až se Veliký pán vr –“

„Ty si myslíš, že se mi můžeš rovnat, sestřičko?“ Moghedien se znechuceně ošklíbla. „Stála jsi snad v Jámě smrti, abys odevzdala svou duši Velikému pánovi? Okusila jsi snad sladké vítězství v Paaran Disen, nebo hořký popel v Asar Don? Jsi jenom trochu vycvičené štěně, ne vůdce smečky, a půjdeš tam, kam ti ukážu, dokud neusoudím, že se pro tebe hodí něco většího. Ty ostatní si taky myslely, že jsou něco lepšího. Chceš snad změřit naše síly?“

„Ovšemže ne, veliká paní.“ Ne, když byla Moghedien varovaná a připravená. „Já –“

„To uděláš dřív nebo později, a já bych to radši vyřídila teď, hned na začátku. Proč si myslíš, že tvoje společnice vypadají tak vesele? Jedné každé jsem už dnes udělila stejnou lekci. Nebudu přemýšlet, kdy tě to budu muset naučit taky. Vyřídíme to hned. Do toho.“

Liandrin si ustrašeně olízla rty a rozhlédla se po ženách stojících ztuhle u stěny. Jedině Asne Zaremene zamrkala. Maličko zavrtěla hlavou. Asne měla saldejské šikmé oči, vysedlé lícní kosti a silný nos a měla taky veškerou chvástavou drzost Saldejců. Když ona radí, aby to Liandrin nedělala, když ona má v očích náznak strachu, tak bude určitě mnohem lepší plazit se, jak jen to bude nutné, aby se Moghedien obměkčila. Ale byl tu ten její trik.

Klesla na kolena, sklonila hlavu a se strachem, který hrála jenom částečně, vzhlédla k Zaprodankyni. Moghedien se rozvalovala v křesle a usrkávala čaj. „Veliká paní, prosím tě, abys mi odpustila, jestli jsem snad byla troufalá. Vím, že jsem jenom červ pod tvýma nohama. Prosím tě jako někdo, kdo bude tvým nejvěrnějším psem, o smilování s tím ubohým psem.“ Moghedien sklopila oči k šálku a Liandrin, zatímco ze sebe sypala slova, bleskově sáhla po zdroji a usměrnila, hledajíc puklinu, kterou musela Zaprodankyně ve své sebedůvěře mít, puklinu, která byla v každé masce síly.

Zrovna když se ohnala, obklopilo druhou ženu světlo saidaru a Liandrin obklopila bolest. Liandrin se zhroutila na koberec a snažila se zavýt, ale bolest, jakou ještě nepoznala, umlčela její otevřená ústa. Oči jí vylézaly z důlků, měla pocit, že se jí každou chvíli sloupne kůže. Celou věčnost sebou mlátila, a když to zmizelo, stejně náhle, jako to začalo, dokázala tam jen tak ležet, třást se a otevřeně brečet.

„Začínáš to chápat?“ zeptala se Moghedien klidně a podala prázdný šálek Temaile se slovy: „Byl velmi dobrý. Ale příště ať je silnější.“ Temaile vypadala, že snad omdlí. „Nejsi dost rychlá, Liandrin, nejsi dost silná a nevíš toho dost. Chtěla bys vidět, jaké to je doopravdy?“ Usměrnila.

Liandrin k ní obdivně vzhlédla. Plazila se po podlaze a mezi vzlyky, které nedokázala potlačit, vyrážela slova. „Odpusť mi, veliká paní.“ Tahle úžasná žena, tahle hvězda na nebesích, kometa, úžasnější než všichni králové a královny. „Odpusť mi, prosím,“ žebronila a líbala lem Moghedieniny suknice, přičemž stále blekotala. „Odpusť. Jsem pes, červ.“ Zahanbilo ji do hloubi duše, že to předtím nemyslela vážně. Byla to pravda. Před touto ženou to bylo všechno pravda. „Dovol mi ti sloužit, veliká paní. Nech mě sloužit. Prosím. Prosím.“

„Já nejsem Graendal,“ řekla Moghedien a drsně ji odstrčila nohou v sametovém střevíčku.

Náhle ten pocit uctívání zmizel. Liandrin, jež tam ležela jako hromádka neštěstí a vzlykala, si to však jasně pamatovala. Zděšeně na Zaprodankyni zírala.

„Už ses přesvědčila, Liandrin?“

„Ano, veliká paní,“ podařilo se jí ze sebe vypravit. Byla. Přesvědčená, že už se na to neopováží znovu ani pomyslet, dokud si nebude jistá úspěchem. Její trik byl jen nejslabším stínem toho, co udělala Moghedien. Kdyby se to jen dokázala naučit...

„Uvidíme. Myslím, že bys mohla být jednou z těch, co potřebují druhou lekci. Modli se, ať to tak není, Liandrin. Druhé lekce dávám hodně důrazné. Teď se postav k ostatním. Zjistíš, že jsem vzala některé z předmětů síly, které jsem našla ve tvém pokoji, ale ty tretky, co zbyly, si můžeš nechat. Nejsem laskavá?“

„Veliká paní je laskavá,“ souhlasila Liandrin přes škytání a občasné vzlyky, které nedokázala potlačit.

Kulhavě se vyškrábala na nohy a odešla se postavit vedle Asne. Deštění za jejími zády jí pomohlo udržet se vzpříma. Uviděla splétající se prameny vzduchu. Pouze vzduchu, ale ona sebou přesto trhla, když jí ucpaly ústa a uši, takže vůbec nic neslyšela. Rozhodně se nepokoušela vzdorovat. Dokonce si nedovolila ani pomyslet na saidar. Kdo mohl vědět, co ta Zaprodankyně umí? Třeba dokáže číst myšlenky. Při tom pomyšlení málem utekla. Ne. Kdyby Moghedien znala její myšlenky, byla by nyní už Liandrin zcela jistě mrtvá. Nebo by ještě vřískala na podlaze. Nebo by Moghedien líbala nohy a žebrala o možnost jí sloužit. Liandrin se neovladatelně roztřásla. Kdyby nebylo přediva v jejích ústech, byly by jí cvakaly zuby.

Moghedien to stejné opletla kolem ostatních kromě Rianny, které velitelsky kývla prstem, aby před ní poklekla. Pak Rianna odešla a rozvázána a povolána byla Marillin Gemalphin.

Z místa, kde stála, Liandrin viděla obličeje, i když se jejich rty hýbaly pro ni bez hlesu. Každá žena očividně dostávala rozkazy, které neměly slyšet ostatní. Tváře však prozradily jen málo. Rianna jen naslouchala a v očích se jí objevil náznak úlevy. Potom se uklonila na souhlas a odešla. Marillin vypadala překvapeně a pak dychtivě, avšak ona taky bývala hnědá, a hnědé se dokázaly nadchnout pro všechno, co jim umožňovalo odhalit nějaký plesnivý ždibec vědomostí. Jeaine Caide se na tváři pomalu rozhostila hrůza jako maska. Žena zprvu vrtěla hlavou a snažila se zahalit i tu nechutně průsvitnou róbu, ale Moghedien ztvrdla tvář a Jeaine nakonec chvatně kývla a prchla, byť ne tak dychtivě jako Marillin, zato však stejně rychle. Berylia Naron, štíhlá, téměř vyzáblá, a jedna z nejlepších manipulátorek a intrikánek, jaké žily, a Falion Bhoda, s protáhlou tváří, chladná i přes očividný strach, reagovaly stejně tak málo jako Rianna. Ispan Shefar, jako Liandrin pocházela z Tarabonu, ačkoliv měla tmavé vlasy, Moghedien dokonce políbila lem šatů, než vstala.

Pak vlákna kolem Liandrin povolila. Pomyslela si, že teď je řada na ní, aby byla vyslána na Stín ví jakou posílku, až si všimla, že pouta se uvolnila i kolem ostatních. Moghedien panovačně kývla prstem a Liandrin poklekla mezi Asne a Chesmal Emry, vysokou hezkou ženou s tmavými vlasy i očima. Chesmal – kdysi žlutá – uměla léčit i zabíjet stejně snadno, ale to, jak na Moghedien upírala oči a jak se jí třásly ruce, prozrazovalo, že hodlá jen poslouchat.

Liandrin si uvědomila, že si bude muset takových znamení pořádně všímat. Kdyby přišla za některou z ostatních s přesvědčením, že z předání Moghedien ostatním Zaprodancům jim kyne odměna, mohlo by to docela dobře skončit pohromou, kdyby se ta žena, s níž by o tom hovořila, rozhodla, že je v jejím nejlepším zájmu stát se Moghedieniným mazlíčkem. Při pomyšlení na „druhou lekci“ Liandrin málem zakňourala.

„Ty, tebe si nechám u sebe,“ řekla Zaprodankyně, „pro nejdůležitější úkol. To, co dělají ostatní, může přinést sladké ovoce, ale pro mě bude tvoje sklizeň nejdůležitější. Osobní. Je tu jedna žena, jmenuje se Nyneiva z al’Mearů.“ Liandrin prudce zvedla hlavu a Moghedien přimhouřila tmavé oči. „Ty ji znáš?“

„Pohrdám jí,“ odpověděla Liandrin pravdivě. „Je to špinavá divoženka, které nikdy neměly dovolit vstoupit do Věže.“ Liandrin všemi divoženkami opovrhovala. Sníc o tom, že se stane černou adžah, začala se sama učit usměrňovat celý rok předtím, než odešla do Věže, ale nebyla v žádném smyslu divoženkou.

„Velmi dobře. Vás pět ji pro mě najde. Chci ji živou. Ohó ano, chci ji živou.“ Při tom, jak se Moghedien usmála, se Liandrin zachvěla. Předat Nyneivu a ty druhé dvě by mohlo být docela přiměřené. „Předevčírem byla ve vesnici jménem Sienda, asi šedesát mil východně odtud, s další mladou ženou, která by tě mohla zajímat, ale zmizely. Budeš...“

Liandrin napjatě poslouchala. Za tohle by mohla být věrným psem. Na to druhé bude trpělivě čekat.

19

Vzpomínky

„Má královno?“

Morgasa vzhlédla od knihy, kterou měla položenou v klíně. Šikmé sluneční paprsky pronikaly oknem pokoje vedle její ložnice. Již bylo horko, bezvětří, a ona měla obličej zvlhlý potem. Zanedlouho bude poledne a ona ještě nevyšla z komnaty. To se jí nepodobalo. Nemohla si vzpomenout, proč se rozhodla prolenošit celé dopoledne s knihou. Zřejmě se poslední dobou nedokázala na čtení soustředit. Podle zlatých hodin na římse nad mramorovým krbem prošla již hodina od chvíle, kdy naposledy obrátila stránku, a ona si nemohla vzpomenout na slova. Muselo to být tím vedrem.

Mladý důstojník v červeném plášti její gardy, klečící s pěstí přitisknutou na rudozlatý koberec, jí byl matně povědomý. Kdysi znala jméno každého gardisty přiděleného do paláce. Snad to bylo všemi těmi novými tvářemi. „Tallanvor,“ řekla a samotnou ji to překvapilo. Byl to vysoký, dobře stavěný mladý muž, ale ona nevěděla, proč si zvlášť jeho pamatuje. Nepřivedl jí jednou kohosi? Kdysi dávno? „Gardový poručík Martyn Tallanvor.“

Mladík k ní vzhlédl, překvapivě zachmuřený, než zase upřel oči na koberec. „Má královno, odpusť, ale překvapilo mě, že vzhledem k ranním zprávám setrváváš tady.“

„Jakým zprávám?“ Bylo by dobré dozvědět se něco kromě Alteiminých drbů z tairenského dvora. Občas měla dojem, že se té ženy chce zeptat na něco jiného, ale jediné, co spolu kdy dělaly, bylo probírání klepů. Morgasa si nevzpomínala, že by něco takového kdy dělala předtím. Gaebril je zřejmě rád poslouchal, se zkříženými kotníky sedával v tom vysokém křesle před krbem a spokojeně se usmíval. – Alteima začala v poslední době nosit docela odvážné šaty. Morgasa jí k tomu bude muset něco říci. Nejasně si uvědomila, že už na to myslela dřív. Nesmysl. Kdyby ano, tak už bych s ní byla promluvila. Potřásla hlavou, neboť si uvědomila, že se v myšlenkách úplně vzdálila od mladého důstojníka, který zatím začal mluvit, ale zase se odmlčel, když si všiml, že ho neposlouchá. „Zopakuj mi to. Byla jsem nepozorná. A vstaň.“

Muž vstal, tvářil se dost rozzlobeně a na chvíli na ni upřel planoucí pohled, než zase sklopil zrak. Ona se podívala, kam tak zíral, a zrudla. Měla velice hluboký výstřih. Ale Gaebrilovi se to tak líbilo. A přestala si lámat hlavu s tím, že je polonahá před jedním ze svých důstojníků.

„Buď stručný,“ řekla stroze. Jak se opovažuje na mě takhle dívat? Měla bych ho nechat zbičovat. „Jaké zprávy jsou tak důležité, že si myslíš, že můžeš vpadnout do mé komnaty, jako by to byla nějaká taverna?“ Mladíkovi potemněla tvář, ale bylo-li to z rozpaků, které byly na místě, či že se nahněval ještě víc, to Morgasa nepoznala. Jak se opovažuje zlobit na svou královnu? Copak si ten muž myslí, že nemám na práci nic jiného, než ho poslouchat?

„Vzpoura, má královno,“ pravil formálně, a všechno pomyšlení na hněv a nevhodné pohledy bylo pryč.

„Kde?“

„Ve Dvouříčí, má královno. Někdo pozvedl tu starou korouhev Manetherenu, Rudého orla. Ráno dorazil posel z Bílého Mostu.“

Morgasa zaťukala prsty na knihu. Myslelo jí to jaksi jasněji než v poslední, dost dlouhé době. Něco s Dvouříčím, nějaká jiskřička, kterou nedokázala rozdmychat k životu, jí vrtala hlavou. Ta oblast byla těžko součástí Andoru a tento stav panoval již celá pokolení. Ona a poslední tři královny před ní měly už tak dost práce, aby udržely pod jakous takous kontrolou aspoň havíře a taviče v pohoří Oparů, a i ta špetka nadvlády by byla ztracena, kdyby existoval nějaký způsob, jak dostat kovy bezpečně přes zbytek Andoru. Volba mezi tím, zda si udržet zlato a železo a ostatní kovy z dolů, či dvouříčskou vlnu a tabák, nebyla nijak těžká. Ale neovládané povstání, dokonce i povstání v té části její říše, které vládla pouze na mapě, se mohlo rozšířit jako lesní požár i na místa, jež skutečně patřila jí. A Manetheren, zničený během trollockých válek, Manetheren z bájí a příběhů, stále upoutával některé lidi. Kromě toho, Dvouříčí bylo její. I když snad bylo ponecháno příliš dlouho samo sobě, pořád bylo součástí její říše.

„Byl o tom zpraven urozený pán Gaebril?“ Ovšemže ne. To už by k ní přišel se zprávami a návrhy, jak se s tím vypořádat. Jeho návrhy byly vždycky nepochybně správné. Návrhy? Měla dojem, že si nějak vzpomíná, jak jí říká, co má dělat. To bylo, samozřejmě, nemožné.

„To byl, má královno.“ Tallanvorův hlas byl stále bezvýrazný, na rozdíl od jeho tváře, kde pomalu doutnal hněv. „Smál se. Řekl, že Dvouříčí zjevně dělá potíže a on s tím bude muset jednou něco provést. Řekl, že tahle malá otravnost bude muset počkat kvůli důležitějším záležitostem.“

Kniha spadla na zem, jak Morgasa vyskočila. Královna měla dojem, že se Tallanvor spokojeně usmívá, když procházela kolem něj. Jedna služebná jí řekla, kde najde Gaebrila, a ona nakráčela přímo na nádvoří s kolonádou, kde byla uprostřed mramorová kašna s nádržkou plnou leknínových listů a rybek. Bylo tu chladněji a panoval tu trochu stín.

Gaebril seděl na širokém bílém roubení kašny a urození pánové a dámy se shromáždili kolem něj. Morgasa jich víc než polovinu nepoznala. Byl tu tmavý Jarid z rodu Sarandů s hranatou tváří i jeho mazaná manželka Elenia s medovými vlasy. Taky ta ufňukaná Arymilla z rodu Marne, která neustále kulila vlahé hnědé oči v předstíraném zájmu, i kostnatý Masin z rodu Caerenů s kozí tváří, který by povalil každou ženu, kterou by dokázal dostat do kouta, i přes prořídlé bílé vlasy. Naean z rodu Arawnů, jejíž bledou krásu jako obvykle kazil opovržlivý úšklebek, a Lir z rodu Barynů, hubený jako tyčka, který měl ze všech věcí právě meč, a ještě Karind z rodu Ansharů s tím stejným bezvýrazným pohledem, o němž někteří tvrdili, že dostal do hrobu její tři manžely. Ostatní vůbec neznala, což bylo dost zvláštní, ale tyhle lidi nikdy kromě státnických příležitostí nezvala do paláce. Jeden každý stál proti jejímu nástupu na trůn. Elenia a Naean chtěly na Lví trůn samy. Co si to ten Gaebril myslí, že je sem přivedl?

„...velikost tvých panství v Cairhienu, můj pane,“ říkala právě Arymilla, nakloněná ke Gaebrilovi, když se Morgasa přiblížila. Žádný z nich se na ni ani nepodíval. Jako by byla služka přinášející víno!

„Chci si s tebou promluvit o Dvouříčí, Gaebrile. O samotě.“

„To už jsem vyřídil, drahoušku,“ řekl lhostejně a smočil si prsty ve vodě. „Teď mám na práci jiné věci. Myslel jsem, že si budeš přes ten denní žár číst. Jak to vypadá, měla by ses vrátit do svého pokoje, dokud se večer neochladí.“

Drahoušku. On jí říká drahoušku před těmihle vetřelci! Jakkoliv ji vzrušovalo slyšet to z jeho úst, když byli sami... Elenia si zakrývala ústa. „Myslím, že ne, pane Gaebrile,“ pravila Morgasa chladně. „Půjdeš se mnou hned teď. A tihle budou pryč z paláce, než se vrátím, nebo je nechám z Caemlynu vypovědět úplně.“

Náhle Gaebril stál, byl to velký muž, tyčil se nad ní. Nějak se nedokázala podívat jinam než do jeho tmavých očí. Zasvrbělo ji, jako by na nádvoří náhle zavál ledový vítr. „Odejdeš a počkáš na mě, Morgaso.“ Jeho hlas jí zněl v uších jako vzdálený řev. „To, co bylo potřeba, jsem již vyřídil. Přijdu za tebou večer. Teď odejdi. Odejdi.“

Právě zvedala ruku, aby otevřela dveře svých komnat, když si uvědomila, kde to vlastně je. A co se stalo. On jí řekl, aby odešla, a ona šla. Zděšeně zírala na dveře a v duchu viděla opovržlivé úšklebky na tvářích mužů i slyšela otevřený smích některých žen. Co se to se mnou stalo? Jak jsem se mohla nechat nějakým mužem tak ohloupit? Stále cítila nutkání vstoupit a počkat na něj.

Omámeně se přinutila obrátit a odejít ode dveří. Byla to námaha. V nitru se krčila při představě, jak bude Gaebril zklamán, když ji nenajde tam, kde čekal, a ještě víc se přikrčila, když tu podlézavou myšlenku rozpoznala.

Zprvu neměla ponětí, kam vlastně jde, ani proč, věděla jenom, že nebude poslušně čekat ani na Gaebrila, ani na žádného muže či ženu na světě. Neustále se jí vracelo nádvoří s kašnou, jak jí říká, že má odejít, a ty odporné pobavené tváře přihlížejících. Mysl měla stále zamlženou. Nechápala jak ani proč to mohla dopustit. Musela myslet na něco, co dokázala pochopit, něco, s čím se mohla vypořádat. Na Jarida Saranda a ostatní.

Když nastoupila na trůn, dala jim milost za všechno, co spáchali během boje o nástupnictví, stejně jako omilostnila každého, kdo stál proti ní. Připadalo jí nejlepší pohřbít všechno nepřátelství dřív, než vyhnisá v intriky a pikle, které zamořovaly tolik států. Hra rodů, tak to nazývali – daes dae’mar – nebo velká hra, a ta vedla jen k nekonečným a složitým krevním mstám mezi rody a svrhávání vládců. Hra rodů byla za občanskou válkou v Cairhienu a nepochybně měla své prsty i ve zmatcích panujících v Arad Domanu a Tarabonu. Milost musela dát každému, aby zarazila daes dae’mar, která se zrodila v Andoru, ale kdyby byla mohla nechat některé milosti nepodepsané, byly by to pergameny s oněmi sedmi jmény.

Gaebril to věděl. Morgasa veřejně svou nemilost neprojevovala, ale v soukromí o své nedůvěře ochotně mluvila. Když jí přísahali věrnost, museli jim rozpáčit ústa, a ona slyšela lži, které jim splývaly ze rtů. Každý by skočil po možnosti ji svrhnout, a všech sedm pohromadě...

Mohla dojít jen k jednomu závěru. Gaebril proti ní musí kout pikle. Nemohlo mu jít o to, aby na trůn dosadil Eleniu nebo Naean. Ne když už má mě, pomyslela si trpce, a já se chovám jako jeho mazlíček. Musel se chtít na trůn dostat sám. A stát se prvním králem, jakého kdy Andor měl. A ona stále cítila touhu vrátit se ke své knize a počkat na něj. Ještě stále nesmírně toužila po jeho dotecích.

Teprve když uviděla zestárlé tváře v chodbě kolem sebe, vrásčité líce a často ohýbané hřbety, uvědomila si, kde je. V obydlí penzistů. Někteří sluhové se, když zestárli, vrátili ke svým rodinám, ale jiní byli v paláci tak dlouho, že už na žádný jiný život ani nedokázali pomyslet. Tady měl každý malý byt, vlastní zastíněnou zahrádku a větší dvorek. Jako všechny královny před ní, i Morgasa doplňovala jejich penze tím, že jim dovolovala kupovat si jídlo z palácových kuchyní za menší než skutečnou cenu, a špitál se staral o nemocné. Provázely ji rozlámané úklony a nejistá pukrlata a mumlání: „Světlo na tebe sviť a tebe ochraňuj, má královno.“ Nepřítomně jim odpovídala. Teď už věděla, kam jde.

Liniiny dveře byly stejné jako všechny ostatní v chodbě se zelenými dlaždicemi, kromě lva Andoru ve skoku na nich nebyla žádná ozdoba. Morgasu ani nenapadlo zaklepat, než vstoupila. Byla královna a toto byl její palác. Její stará chůva tam nebyla, i když nad malým ohýnkem v cihlovém krbu stála konvice, z níž stoupala pára, takže bylo zřejmé, že nebude pryč dlouho.

Dvě útulné místnůstky byly vybavené úhledným nábytkem, postel byla dokonale ustlaná, dvě židle přesně přistavené ke stolu, na němž uprostřed stála modrá váza s malým vějířem zeleně. Lini si vždycky potrpěla na pořádek. Morgasa by se vsadila, že v šatníku v ložnici visí všechny šaty jedny vedle druhých úplně stejně, a to samé že platí pro hrnce v kredenci vedle ohniště v druhém pokoji.

Na krbové římse stálo v řadě šest malovaných slonovinových miniatur na malých dřevěných stojáncích. Jak si je mohla Lini dovolit z penze chůvy, to si Morgasa neuměla představit. Samozřejmě se na něco takového nemohla zeptat. Miniatury byly po dvojicích, ukazovaly tři mladé ženy a ty stejné ženy jako malá děvčátka. Byla tam Elain i ona sama. Morgasa sundala svůj portrét z doby, kdy jí bylo čtrnáct a byla štíhlá jako proutek, a nemohla uvěřit, že vypadala tak nevinně. Měla na sobě ty hedvábné šaty slonovinové barvy, které si oblékla v den, kdy odešla do Bílé věže, a ani ve snu by ji nenapadlo, že se stane královnou, jen chovala marnou naději, že by se mohla stát Aes Sedai.

Nepřítomně si sáhla palcem na prsten s Velkým hadem, který nosila na levé ruce. Vlastně si ho tak úplně nezasloužila. Ženy, které nemohly usměrňovat, prsten nedostávaly. Ale ona se těsně před šestnáctými jmeninami vrátila, aby se ucházela o Růžovou korunu jménem rodu Trakandů, a když asi o dva roky později trůn získala, prsten dostala darem. Podle tradice se každá dědička Andoru cvičila ve Věži a jako uznání Andoru za dlouholetou podporu Věže dostávala prsten, ať už mohla či nemohla usměrňovat. Morgasa byla ve Věži pouze dědičkou rodu Trakandů, ale oni jí ho přesto poslaly, jakmile jí vložili Růžovou korunu na hlavu.

Vrátila svůj portrét na římsu a sundala portrét své matky, který byl namalován v době, kdy Maighdin bylo asi o dva roky více. Lini dělala chůvu třem pokolením trakandských žen. Maighdin bývala krasavice. Morgasa si stále vzpomínala na její úsměv, když býval zářivým paprskem mateřské lásky. Právě Maighdin měla usednout na Lví trůn. Ale zabila ji horečka, a mladá dívka se stala hlavou rodu Trakandů uprostřed bojů o trůn. Zpočátku neměla větší podporu než družiníky rodu a rodového barda. Získala jsem Lví trůn. Nevzdám se ho a nedovolím, aby ho sebral muž. Po tisíc let vládly Andoru královny a já nepřipustím, aby to teď skončilo!

„Zase se mi hrabeš ve věcech, co, dítě?"

Hlas spustil její dávno zapomenuté reflexy. Morgasa miniaturu schovala za záda dřív, než si uvědomila, co vlastně dělá. Lítostivě potřásla hlavou a vrátila portrét zpátky na stojánek. „Už nejsem holčička v dětském pokoji, Lini. Musíš si to pamatovat, jinak jednoho dne řekneš něco, s čím budu muset něco udělat.“

„Krk mám hubený a starý,“ řekla Lini a položila na stůl síťovku s mrkví a tuřínem. Vypadala křehce ve svých úpravných šedých šatech s vlasy staženými do uzlu a úzkým obličejem s kůží napjatou jako tenký pergamen, ale záda měla rovná, hlas čistý a klidný a pohled v tmavých očích pronikavý jako vždycky. „Jestli ho chceš předat katovi, tak už mi stejně moc k ničemu není. ‚Pokroucená stará větev otupí ostří, které přesekne mladý stromek.‘“

Morgasa si povzdechla. Lini se nikdy nezmění. Neudělá pukrle, bude-li se dívat celý dvůr. „Čím jsi starší, tím jsi tvrdší. Nejsem si jistá, jestli by kat na ten tvůj krk našel dost ostrou sekeru.“

„Už jsi mě delší dobu nenavštívila, takže předpokládám, že se objevilo něco, co si potřebuješ promyslet. Když jsi byla malá – i později – vždycky jsi sem chodila, když jsi na něco nemohla přijít. Mám ti udělat konev čaje?“

„Delší dobu, Lini? Navštěvuji tě každý týden, a opravdu se tomu divím, vzhledem k tomu, jak se mnou mluvíš. I tu nejurozenější paní v Andoru bych poslala do vyhnanství, kdyby řekla polovinu toho, co ty.“

Lini se na ni vyrovnaně podívala. „Nevstoupila jsi do mých dveří od jara. A já mluvím tak jako vždycky. Už jsem příliš stará, abych se měnila. Chceš ten čaj?“

„Ne.“ Morgasa si zmateně položila ruku na hlavu. Navštěvovala Lini každý týden. Vzpomínala si... Nedokázala si vzpomenout. Gaebril vyplňoval její čas tak beze zbytku, že bylo těžké vzpomenout si na cokoliv kromě něj. „Ne, nechci čaj. Nevím, proč jsem přišla. Ty mi s problémem, který mám, pomoci nemůžeš.“

Její stará chůva si odfrkla, nicméně se jí nějak podařilo, že to znělo půvabně. „Máš potíže s Gaebrilem, viď? Jenomže se teď příliš stydíš, abys mi to řekla. Holka, já tě přebalovala, když jsi ještě byla v kolíbce, starala jsem se o tebe, když jsi byla nemocná a obracel se ti žaludek, a učila jsem tě, cos potřebovala vědět o mužích. Nikdy ses nestyděla probírat se mnou cokoliv, a teď není vhodná chvíle s tím začínat.“

„Gaebril?“ Morgase se rozšířily oči. „Ty to víš? Ale jak?“

„Oho, dítě,“ řekla Lini smutně, „to přece ví každý, i když nikdo zatím neměl dost kuráže ti to říct. Já bych ji byla měla, kdyby ses ode mě nedržela stranou, ale je to těžko něco, s čím bych mohla já přiběhnout za tebou, ne? Je to právě z těch věcí, kterým žena neuvěří, dokud to nezjistí sama.“

„O čem to mluvíš?“ chtěla vědět Morgasa. „Byla tvoje povinnost za mnou přijít, jestli jsi to věděla, Lini. – Byla to povinnost všech! Světlo, já se to dozvím poslední, a teď je již možná pozdě to zastavit!"

„Příliš pozdě?“ opáčila poněkud nevěřícně Lini. „Proč by mělo být příliš pozdě? Prostě vypakuješ Gaebrila z paláce, z Andoru, a Alteimu a ostatní s ním, a tím to všechno skončí. Příliš pozdě, no tohle.“

Morgasa chvíli nebyla mocná slova. „Alteimu,“ řekla nakonec, „a... ostatní?“

Lini na ni zírala a pak znechuceně potřásla hlavou. „Jsem stará hlupačka. Už mi vysychá důvtip. No, už to víš. ‚Když je med venku z plástve, nedá se vrátit zpátky.‘“ Náhle měla laskavější hlas a zároveň živější, mluvila tím hlasem, kterým Morgase řekla, že si její poník zlomil nohu a musí být utracen. „Gaebril tráví většinu nocí s tebou, ale Alteimě věnuje skoro tolik času. Občas se zastaví i u dalších šesti. Pět jich má pokoje v paláci. Jednu, mladou holku s velkýma očima, z nějakého důvodu propašovává dovnitř a ven celou zabalenou v plášti, dokonce i v tomhle vedru. Možná má manžela. Je mi to líto, děvče, ale pravda je pravda. ‚Je lepší medvědovi čelit, než před ním utíkat.‘“

Morgase se podlomila kolena, a kdyby jí Lini spěšně nepřistrčila židli od stolu, byla by si sedla na podlahu. Alteima. Teď získalo to, jak je dvě pozorovával při klevetění, nový rozměr. Muž s láskou pozorující dvě své kočičky při hře. A šest dalších! Vzplál v ní vztek, vztek, který jí chyběl, když si jen myslela, že jde po jejím trůnu. To zvažovala chladně, jasně. Tedy tak chladně, jak jen v poslední době dokázala cokoliv zvážit. To bylo nebezpečí, kterému bylo třeba čelit s čistou hlavou. Ale tohle! Ten muž si schovává své holčice v jejím paláci. Udělal z ní jen další ze svých děvek. Chtěla jeho hlavu. Chtěla ho zaživa stáhnout z kůže. Světlo jí pomoz, toužila po jeho doteku. Musela jsem se zbláznit!

„To vyřídím společně se vším ostatním,“ prohlásila studeně. Hodně záleželo na tom, kdo je v Caemlynu a kdo na svých venkovských panstvích. „Kde je urozený pán Pelivar? Pán Abelle? Urozená paní Arathelle?“ Ti vedli silné rody s mnoha družiníky.

„Ve vyhnanství,“ řekla Lini pomalu a zvláštně se na ni podívala. „Vloni na jaře jsi je vykázala z města.“

Morgasa na ni civěla. Na nic takového si nevzpomínala. Teď se jí to však vracelo, matně a nejasně. „Urozená paní Ellorien?“ pokračovala pomalu. „Paní Aemlyn a pán Luan?“ Další silné rody. Další rody, které stály za ní, když získala trůn.

„Ve vyhnanství,“ odpověděla Lini stejně pomalu. „Ellorien jsi nechala zbičovat, když se ptala proč.“ Sklonila se, shrnula Morgase vlasy z očí a pokroucenými prsty jí spočinula na tváři, jako tehdy, když zjišťovala, zda nemá horečku. „Jsi v pořádku, dítě?“

Morgasa tupě přikývla, ale spíš proto, že se rozpomínala, byť ne zcela jasně. Ellorien, křičící rozhořčením, když jí ze zad strhávali šaty. Rod Traemane byl první, který podpořil Trakandy, zprávu přinesla kyprá, hezká žena, jenom o pár let starší než Morgasa. Přinesla ji Ellorien, nyní jedna z Morgasiných nejbližších přítelkyň. Alespoň jí bývala. Elain pojmenovali po Ellorienině babičce. Matně si vzpomínala, jak město opouštěli i další šlechtici. Odvraceli se od ní, to teď bylo zřejmé. A ti, kteří zůstali? Rody příliš slabé, aby byly k nějakému užitku, leda jako pochlebníci. Začínala si vzpomínat na to, jak podepisovala rozličné dokumenty, které před ni Gaebril kladl, vytvářela nové tituly. Gaebrilovi patolízalové a její nepřátelé. Mohla se spolehnout, že v současné době jsou v Caemlynu silní oni.

„Mně je jedno, co říkáš,“ prohlásila Lini pevně. „Horečku sice nemáš, ale něco je tu ve velkém nepořádku. Potřebuješ léčitelku Aes Sedai, to potřebuješ.“

„Žádnou Aes Sedai.“ Morgase nyní ztvrdl hlas. Znovu krátce sáhla na prsten. Věděla, že její nepřátelství k Věži v poslední době vzrostlo a přesáhlo hranici, kterou někteří mohli považovat za rozumnou, ale ona přesto nedokázala věřit Bílé věži, která se zřejmě snažila skrýt před ní její dceru. Psala nové amyrlin a požadovala, aby jí Elain vrátily – nikdo od amyrlinina stolce nic nepožadoval, ale ona ano – a na ten dopis ještě nedostala odpověď. Jen tak tak měl čas dostat se do Tar Valonu. V každém případě věděla zcela jasně, že si k tělu žádnou Aes Sedai nepustí. A přesto zároveň nedokázala pomyslet na Elain, aniž by se nenadmula pýchou. Pozvednutá tak brzy mezi přijaté novicky. Elain mohla docela dobře být první ženou, která na andorský trůn usedne jako hotová Aes Sedai, ne jen cvičená ve Věži. Nedávalo žádný smysl, že mohla cítit obě věci najednou, ale právě teď jí dávalo smysl jen máloco. A její dcera Lví trůn nikdy nezíská, jestli jí ho Morgasa nezabezpečí.

„Řekla jsem žádné Aes Sedai, Lini, tak se na mě klidně můžeš přestat takhle dívat. Tentokrát mě nepřinutíš spolknout nějakou ohavnou medicínu. Kromě toho pochybuji, že v Caemlynu najdeš Aes Sedai jakékoliv barvy.“ Její staří příznivci byli pryč, ona sama jim podepsala vyhnanství, a možná se z nich navíc stali její nepřátelé pro to, co udělala Ellorien. Noví urození pánové a dámy na jejich místech v paláci. Nové tváře v gardě. Kdo ještě zůstal věrný? „Poznala bys gardového poručíka jménem Tallanvor, Lini?“ Druhá žena rychle kývla a Morgasa pokračovala. „Tak mi ho najdi a přiveď ho sem. Ale ať neví, že ho přivádíš za mnou. Vlastně kdyby se někdo vyptával, tak každému v obydlí penzistů řekni, že tu nejsem.“

„Je toho víc než jen Gaebril a jeho ženské, viď?“

„Jen běž, Lini. Nemám moc času.“ Podle stínů v zahradě plné stromů za oknem poznala, že slunce překročilo zenit. Večer přijde až příliš brzy. Večer, kdy ji Gaebril začne hledat.

Když Lini odešla, Morgasa zůstala celá vzpřímená sedět na židli. Neodvažovala se vstát. Kolena sice měla silnější, ale bála se, že jak se jednou začne pohybovat, nezastaví se, dokud nebude zpátky ve svém pokoji čekat na Gaebrila. Nutkání bylo tak silné, zvláště teď, když byla sama. A jakmile by se na ni podíval, jakmile by se jí dotkl, Morgasa nepochybovala, že by mu všechno odpustila. Nebo by možná na všechno zapomněla, vzhledem k tomu, jak rozmazané a neúplné měla vzpomínky. Kdyby nevěděla, že je to nemožné, byla by si myslela, že na ni nějak použil jedinou sílu, ale žádný muž, který by dokázal usměrňovat, by se nedožil tak vysokého věku.

Lini jí často říkávala, že na světě vždycky existuje jeden muž, pro něhož ze sebe žena udělá hlupačku bez mozku, ale ona nikdy nevěřila, že by mohla někomu takhle podlehnout. Nicméně muži, které si vybírala, nikdy nebyli ti praví, ať už zpočátku vypadali jakkoliv dobře.

Za Taringaila Damodreda se provdala z politických důvodů. Byl předtím ženatý s Tigrain, dědičkou, jejíž zmizení mělo za následek boj o nástupnictví, když Modrellein zemřela. Svatba s ním byla spojením se starou královnou, utišila pochyby většiny jejích odpůrců a, což bylo ještě důležitější, udržela spojenectví, které ukončilo nekonečnou válku s Cairhienem. Takovým způsobem si královny vybíraly své manžely. Taringail byl chladný, odtažitý muž, a v jejich vztahu nikdy nebyla i přes dvě nádherné děti láska. Když zemřel při nehodě na lovu, byla to téměř úleva.

Tomdril Merrilin, rodový bard a pak dvorní bard, byl zpočátku veselý, inteligentní a vtipný, rozesmátý muž, který využil triků hry rodů, aby jí pomohl na trůn, a když ho jednou získala, pomáhal jí posílit Andor. Byl dvakrát starší než ona, ale ona by si ho přesto byla vzala za muže – svatby s prostými lidmi nebyly v Andoru neznámé – jenomže on beze slova zmizel a ji přemohl hněv. Nikdy nezjistila, proč odešel, avšak na tom nezáleželo. Když se konečně vrátil, byla by zatykač určitě odvolala, ale on místo toho, aby její hněv jemně odvrátil, odpověděl na její drsná slova drsnými slovy a řekl věci, které mu nemohla odpustit. Doteď jí vždy zahořely uši, když si vzpomněla, jak ji nazval rozmazleným spratkem a loutkou Tar Valonu. Doslova s ní třásl, se svou královnou!

Pak tu byl Gareth Bryne, silný a schopný, stejně drsně upřímný jako jeho tvář a stejně umíněný jako ona. Ukázalo se, že je to hlupák a zrádce. Ještě že jí zmizel ze života. Připadalo jí to jako celá léta, co ho viděla naposled, místo jen něco přes půl roku.

A nakonec Gaebril. Koruna na jejím seznamu špatných voleb. Aspoň že se ji ti ostatní nepokoušeli nahradit.

Na jeden ženský život to bylo mužů habaděj, ale zase na druhou stranu příliš málo. Další věc, kterou Lini občas říkávala, bylo, že muži jsou dobří jen ke třem věcem, i když k těm třem jsou velmi dobří. Dosedla na trůn dřív, než ji Lini považovala za dost starou, aby jí řekla, které tři věci to jsou. Možná kdybych se držela jen tancování, pomyslela si suše, neměla bych s nimi tolik potíží.

Stíny v zahradě za oknem se prodloužily dobře o hodinu, než se Lini vrátila s mladým Tallanvorem, jenž poklekl, ještě než chůva dovřela dveře. „Nejdřív se mnou nechtěl jít,“ vysvětlovala. „Před padesáti lety bych nejspíš mohla předvést, co teď ukazuješ světu ty, a on by za mnou byl šel docela rychle, ale dneska musím používat sladká slůvka.“

Tallanvor otočil hlavu a mrzutě se na ni podíval. „Vyhrožovala jsi mi, že mě sem doženeš holí, jestli nepůjdu. Máš štěstí, že mě zajímalo, co je pro tebe tak důležité, místo abych někomu řekl, aby tě odtáhl do špitálu.“ Její příkré odfrknutí ho však z míry nevyvedlo. Když se otočil k Morgase, objevil se mu v očích hněv. „Vidím, že tvoje setkání s Gaebrilem neproběhlo zrovna dobře, má královno. Doufal jsem ve... víc.“

Díval se jí přímo do očí, ale Liniina poznámka Morgasu znovu upozornila na to, co má na sobě. Měla pocit, jako by se jí do víc než zpola obnažených ňader zabodávaly rozžhavené šípy. Dalo jí práci udržet ruce klidně v klíně. „Jsi bystrý mládenec, Tallanvore. A věrný, myslím, jinak bys ke mně nepřišel se zprávami o Dvouříčí.“

„Nejsem malý kluk,“ vyštěkl a v kleku se narovnal. „Jsem muž, který přísahal celý život sloužit své královně.“

Morgasa nechala svůj hněv vyšlehnout, aby to hezky pocítil. „Jsi-li muž, tak se tak chovej. Vstaň a odpověz své královně pravdivě na otázky. A pamatuj, že já jsem tvá královna, mladý Tallanvore. Ať už si myslíš, že se snad stalo cokoliv, já jsem královna Andoru.“

„Odpusť, má královno. Slyším a poslouchám.“ Slova vyslovil správně, když už ne zrovna dost zkroušeně, ale vstal, hlavu držel vysoko a díval se na ni stejně vzdorně jako vždy. Světlo, ten muž byl stejně umíněný jako svého času Gareth Bryne.

„Kolik věrných mužů je v palácové gardě? Kolik jich uposlechne svých přísah a půjde za mnou?“

„Já půjdu,“ řekl tiše, a náhle všechen jeho hněv vyprchal, ačkoliv stále upíral napjatý pohled na její tvář. „Ostatní... Jestli chceš najít věrné muže, musíš se podívat do odlehlých posádek nejblíž v Bílém Mostu. Někteří z těch, co byli v Caemlynu, byli posláni do Cairhienu se svými odvedenci, ale zbytek ve městě jsou do jednoho Gaebrilovi muži. Jejich nová... Jejich nová přísaha je váže k trůnu a zákonu, ne ke královně.“

Bylo to horší, než myslela, ale vlastně něco podobného čekala. Ať už byl Gaebril cokoliv, nebyl to hlupák. „Takže musím odejít, abych mohla začít znovu upevňovat svou vládu.“ Rody bude těžké sebrat po tom, co tolik šlechticů poslala do vyhnanství, po tom, co provedla Ellorien, ale musela to udělat. „Gaebril by se mi mohl pokusit zabránit v odchodu z paláce.“ Zjistila, že si nejasně vzpomíná, jak se dvakrát pokoušela odejít, ale Gaebril ji zastavil. „Takže obstaráš dva koně a počkáš v uličce za jižními stájemi. Sejdeme se tam, buď v jezdeckém.“

„To je příliš na veřejnosti,“ namítl Tallanvor. „A příliš blízko. Gaebrilovi muži by tě mohli poznat, ať už se převlečeš jakkoliv. Znám jednoho muže... Dokázala bys najít hostinec zvaný U královnina požehnání v západní části Nového Města?“ Nové Město bylo nové jen ve srovnání s Vnitřním Městem, které obklopovalo.

„To zvládnu.“ Neměla ráda, když jí někdo odporoval, i když to bylo rozumné. Bryne to také dělával. Velice ráda tomuto mladému muži ukáže, jak dobře se umí převléknout. Mívala ve zvyku jednou za rok natáhnout šaty obyčejné ženy a procházet se ulicemi, aby cítila tep lidu. Nikdo ji nikdy nepoznal. „Lze však tomu muži věřit, mladý Tallanvore?“

„Basel Gill je ti věrný jako já.“ Zaváhal a tváří mu přeletěla úzkost, kterou znovu nahradil hněv. „Proč jsi čekala tak dlouho? Musela jsi vědět, musela jsi vidět, a přesto jsi čekala, až Gaebril sevře ruce na hrdle Andoru. Proč jsi čekala?“

Tak. Jeho hněv byl upřímný a zasloužil si upřímnou odpověď. Jenže ona odpověď neměla, jistě ne takovou, kterou by mu mohla říci. „Nehodí se, abys zpovídal svou královnu, mladý muži,“ řekla jemně, leč pevně. „Věrný muž, a já vím, že ty jsi věrný, slouží bez otázek.“

Tallanvor dlouze vydechl. „Budu tě čekat ve stáji u Královnina požehnání, má královno.“ A s úklonou vhodnou pro státní přijetí odešel.

„Proč mu pořád říkáš, že je mladý?“ chtěla vědět Lini, jakmile se zavřely dveře. „Vždy ho to popíchne. ‚Hlupák strčí kudlibabku pod sedlo, než vyjede.‘“

„On je mladý, Lini. Je dost mladý, aby mohl být mým synem."

Lini si odfrkla a tentokrát v tom nebylo nic půvabného. „Má pár let na Galada a Galad je příliš starý, aby mohl být tvůj. Když se Tallanvor narodil, ještě sis hrála s panenkami a myslela sis, že děti přicházejí na svět stejně jako panenky.“

Morgasa si povzdechla. Napadlo ji, jestli se tahle žena chovala stejně i k její matce. Nejspíš ano. A pokud bude Lini žít dost dlouho a na trůn nastoupí Elain – o čemž nějak nepochybovala, Lini snad bude žít věčně – nejspíš bude zacházet s Elain úplně stejně. Tedy za předpokladu, že zůstane trůn, který Elain bude moci zdědit. „Otázkou je, je-li tak věrný, jak vypadá, Lini? Jediný věrný gardista, když všechny ostatní věrné z paláce poslali pryč. Najednou mi to připadá příliš dobré, aby to byla pravda.“

„On složil novou přísahu.“ Morgasa otevřela ústa, ale Lini ji předešla. „Viděla jsem ho pak za stájemi. Proto jsem věděla, koho máš na mysli. Zjistila jsem si jeho jméno. On mě neviděl. Klečel a po tvářích se mu řinuly slzy. Střídavě se ti omlouval a opakoval starou přísahu. Ne jenom ‚královně Andoru', ale ‚Morgase, královně Andoru'. Přísahal jako zastara, na meč, řízl se do paže, aby ukázal, že dřív proleje i poslední kapku krve, než by ji porušil. Něco o mužích vím, děvče. Tenhle za tebou půjde i proti vojsku jen s holýma rukama.“

Tohle bylo dobré vědět. Kdyby mu nemohla věřit, musela by vzápětí zapochybovat o Lini. Ne, o Lini nikdy. Přísahal postaru? To tedy byla látka pro příběhy. A ona se v duchu zase zatoulala. S tím, co věděla, jí Gaebril rozhodně přestal zamlžovat mysl. Tak proč se jedna její část stále chtěla vrátit do pokoje a čekat na něj? Musela se soustředit. „Budu potřebovat obyčejné šaty, Lini. Nějaké, které mi moc nepadnou. Trochu sazí z krbu a...“

Lini trvala na tom, že půjde také. Morgasa by ji musela přivázat k židli, aby se jí zbavila. A nebyla si ani jistá, že by se stará paní nechala svázat. Vždy vypadala křehká a vždycky byla silnější, než vypadala. Když vyklouzly malou boční brankou, Morgasa se sobě rozhodně nepodobala. Trocha sazí ztmavila její rudozlaté vlasy, zakryla jejich lesk, takže vypadaly matné a zplihlé. Pot, který se jí řinul po tvářích, také pomohl. Nikdo nevěřil, že se královny potí. Beztvaré šaty z hrubého – velmi hrubého – šedého sukna s rozstřiženými suknicemi doplňovaly její převlek. Dokonce i spodničku a punčochy měla z drsné vlny. Vypadala jako žena z venkova, která přijela s nákladním koněm na trh a teď si chce trochu prohlédnout město. – Lini vypadala jako Lini, s rovnými zády, očividně nepřipouštěla žádné hlouposti, a na sobě měla jezdecké šaty ze zeleného sukna, dobře střižené, ale již deset let vyšlé z módy.

Morgasa zoufale toužila po tom, aby se mohla poškrábat. Také si přála, aby si druhá žena nevzala tolik k srdci poznámku, že šaty nemají příliš padnout. Když její stará chůva cpala róbu s hlubokým výstřihem pod postel, brblala si cosi o vystavování zboží, které nechcete prodat, a když Morgasa tvrdila, že si to právě vymyslela, její odpověď zněla: V mém věku, i kdybych si to právě vymyslela, tak je to pořád staré rčení. Morgasa tušila, že tyhle škrábající, špatně nařasené šaty jsou trestem za tu róbu.

Vnitřní Město bylo vybudováno na kopcích, ulice sledovaly přirozené terénní křivky a byly naplánovány tak, aby umožňovaly nenadálé vyhlídky na parky plné stromů a pomníků či kachlemi pokryté věže třpytící se na slunci stovkami barev. Náhlé vyvýšeniny vyrážely dech pohledem na celý Caemlyn i s okolím, na zvlněné pláně a lesy za ním. Morgasa však nic z toho nevnímala, když tak spěchala mezi lidmi tlačícími se v ulicích. Obvykle by se snažila vyslechnout, co si lidé povídají, odhadnout jejich náladu. Tentokrát slyšela jenom hukot a ruch velkého města. Ani ji nenapadlo, že by mohla pozvednout lid. Tisíce mužů vyzbrojených kameny a vztekem by mohly přemoci gardisty strážící královský palác, ale pokud to snad nevěděla dříve, bouře na jaře, které ji upozornily na Gaebrila, a jen o málo menší vzbouření rok předtím jí ukázaly, co dav dokáže. Hodlala v Caemlynu znovu vládnout, ne dopustit, aby vyhořel do základů.

Za bílými hradbami Vnitřního Města mělo Nové Město vlastní krásu. Vysoké štíhlé věže a kopule z třpytivé běli a zlata, obrovské rozlohy střech s červenými taškami a velké vnější hradby s baštami, světle šedé protkané stříbrnými a bílými žilkami. Velké třídy uprostřed, rozdělené širokými trávníky se stromy, byly ucpané lidmi, kočáry i povozy. Jen si tak mimochodem uvědomila, že tráva usychá z nedostatku vláhy, jinak se soustředila na to, co hledala.

Ze zkušeností získaných při svých každoročních výpravách si lidi, kterých se ptala, velmi pečlivě vybírala. Většinou to byli muži. Věděla, jak vypadá, dokonce i se sazemi ve vlasech, a některé ženy by jí udaly špatný směr čistě jen ze závisti. Muži, na druhou stranu, pečlivě volili slova, aby byli co nejpřesnější a udělali tak na ni dojem. Ale nikdy nezvolila někoho s příliš domýšlivým výrazem či příliš hrubého. Ti první se často urazili, že na ně promluvila, jako by nebyli také opěšalí, a ti druzí si mohli docela dobře myslet, že žena, tázající se po směru, má na mysli něco zcela jiného.

Jeden chlapík s bradou na svůj obličej příliš velkou, nesoucí podnos se špendlíky a jehlami, se na ni zazubil a řekl: „Už ti někdo řek, že vypadáš trochu jako královna? I když nás dostala do týhle kaše, je to pořád pěkná ženská.“

Morgasa se rozverně zasmála, čímž si vysloužila přísný pohled od Lini. „Schovej si ty lichotky pro svou ženu. Takže druhou ulicí doleva, říkáš? Děkuji. A za tu poklonu taky.“

Jak se tak tlačila davem, usadil se jí na tváři mrak. Už toho vyslechla příliš. Ne toho, že vypadá jako královna, ale že Morgasa věci pěkně zamotala. Gaebril zřejmě značně zvýšil daně, aby zaplatil své odvedence, ale vinu za to dávali jí, a oprávněně. Byla to královnina zodpovědnost. Z paláce také vycházely jiné zákony, zákony, které dávaly jen málo smyslu, ale lidem dosti znepříjemňovaly život. Slyšela šeptat o sobě, že Andor už má možná královny příliš dlouho. Bylo to jen mumlání, ale to, co se jeden člověk odvážil pronést tichým hlasem, to si deset dalších myslelo. Možná by nakonec nebylo tak snadné pozvednout davy proti Gaebrilovi, jak si myslela.

Konečně našla svůj cíl, rozlehlý kamenný hostinec se znamením nade dveřmi, na němž byl vyobrazen muž klečící před zlatovlasou ženou s Růžovou korunou a jednou rukou položenou na jeho hlavě. U královnina požehnání. Jestli to měla být ona, tak podoba nebyla příliš vydařená. Žena na znamení měla příliš naducané líce.

Dokud se nezastavila před hostincem, neuvědomila si, že Lini funí. Nasadila příliš rychlé tempo a ta žena zdaleka nebyla nejmladší. „Lini, mrzí mě to. Neměla jsem jít tak –“

„Jestli už nezvládnu udržet krok s tebou, jak se pak dokážu postarat o Elainina děťátka? To tu chceš jenom tak postávat? ‚Couráním se nikdy na konec cesty nedostaneš.‘ Říkal, že bude ve stáji.“

Bělovlasá žena odsupěla pryč a jenom si pro sebe cosi brblala. Morgasa ji následovala za hostinec. Než vstoupila do kamenné stáje, zastínila si oči a podívala se na slunce. Do soumraku zbývaly sotva dvě hodiny. To ji Gaebril začne hledat, pokud to už nedělá.

Tallanvor nebyl ve stáji sám. Když poklekal na slámou pokrytou podlahu v zeleném vlněném kabátci přepásaném mečem, dva muži a žena klekali s ním, byť trochu zdráhavě, nejistí, jako byla i ona. Robustní, růžovolící muž se začínající pleší musel být Basel Gill, hostinský. Měl na sobě starou koženou kazajku pobitou ocelovými kolečky, trochu napjatou kolem břichu, a u boku měl navíc připásán meč.

„Má královno,“ řekl Gill, „nedržel jsem meč celá léta – ne od aielský války – ale považoval bych si za čest, kdybys mi dovolila tě provázet.“ Měl vypadat směšně, ale nevypadal.

Morgasa si prohlížela druhé dva, hromotluka v hrubém šedém kabátci, s těžkými víčky, několikrát zlomeným nosem a jizvami na tváři, a hezoučkou ženušku, která se blížila střednímu věku. Zřejmě patřila k tomu pouličnímu rváči, ale modré sukno jejích šatů s vysokým límečkem bylo příliš jemně tkané, aby jí ho mohl koupit někdo jako on.

Kolohnát vycítil její pochyby, i přes to, jak lenivě se tvářil. „Já jsem Lamželezo, má královno, a jsem královnin člověk. Nejni to správný, co se stalo, a je nutný to napravit. Chci taky jít s tebou. Já a Breana, my oba.“

„Vstaňte,“ vyzvala je královna. „Ještě může chvíli trvat, než bude bezpečné, abyste mě zdravili jako svou královnu. Tvoje společnost mě těší, pane Gille. I tvoje, pane Lamželezo, ale pro tvoji ženu bude lepší, když zůstane v Caemlynu. Čekají nás těžké časy.“

Breana si smetla slámu ze suknice a pozorně se na Morgasu podívala. Na Lini pak ještě ostřeji. „Poznala jsem těžké časy,“ řekla s cairhienským přízvukem. Byla urozeného rodu, pokud se Morgasa nemýlila, tak byla jednou z uprchlíků. „A nikdy jsem nepoznala dobrého muže, dokud jsem nenašla Lamželeza. Nebo dokud on nenašel mě. Věrnost a lásku, které chová k tobě, chovám já k němu desateronásobně. On půjde za tebou, ale já půjdu za ním. Nezůstanu tady.“

Morgasa se nadechla a potom kývla na souhlas. Žena to však zřejmě brala za předem dané. Skvělý základ pro vojsko, aby znovu získala svůj trůn. Jeden mladý voják, který se na ni stejně často mračil, jako se tvářil uctivě, plešatějící hostinský, který vypadá, že dvacet let neseděl na koni, pouliční rváč, který zjevně napůl spal, a uprchlá cairhienská šlechtična, která dala jasně najevo, že její věrnost sahá jen k tomu rváči. A Lini, samozřejmě. Lini, která se k ní chovala, jako kdyby pořád byla malá holčička. Oh ano, velmi dobré jádro.

„Kam půjdeme, má královno?“ zeptal se Gill, když vyváděl již nasedlané koně z jejich stání. Lamželezo se pohnul s překvapivou rychlostí a hodil další sedlo s vysokými rozsochami na koně pro Lini.

Morgasa si uvědomila, že tohle nepromýšlela. Světlo, Gaebril mi přece nemůže pořád zamlžovat mysl. Stále však cítila to nutkání vrátit se do pokoje. Nebylo to jím. Musela se soustředit na to, aby se dostala z paláce a došla až sem. Kdysi by byla šla nejdřív za Ellorien, ale Pelivar nebo Arathelle budou stačit. Jakmile vymyslí, jak vysvětlí jejich vyhnanství.

Než stačila otevřít ústa, promluvil Tallanvor. „Musí to být Gareth Bryne. Velké rody jsou proti tobě zaujaté, má královno, ale jestli Bryne půjde za tebou, oni ti znovu odpřísáhnou spojenectví, i kdyby jen proto, že on vyhraje každou bitvu.“

Morgasa zaťala zuby, aby to ihned nezamítla. Bryne byl zrádce. Ale byl to také jeden z nejlepších žijících generálů. Jeho přítomnost by mohla být přesvědčivým argumentem, až bude muset přimět Pelivara a ostatní, aby zapomněli na to, že je poslala do vyhnanství. No dobře. Nepochybně skočí po možnosti stát se zase hlavním kapitánem královniny gardy. A pokud ne, tak to docela dobře zvládne i bez něj.

Když se slunce dotklo obzoru, byli pět mil od Cairhienu a spěchali ke Korským Pramenům.

V noci se Padan Fain cítil nejlépe. Jak se tak šoural goblény vyzdobenými chodbami Bílé věže, zdálo se mu, že tma venku tvoří plášť, který ho skryje před jeho nepřáteli i přes lampy na vysokých kandelábrech, pozlacené a se zrcadly, které tu hořely. Věděl, že je to špatný pocit. Nepřátel měl mnoho a byli všude. Právě v této chvíli, jako v každé hodině, co byl vzhůru, cítil Randa al’Thora. Nevěděl, kde je, ale cítil, že je někde stále naživu. Stále naživu. Byl to dar, který dostal v Shayol Ghulu, v Jámě smrti, že si vždy uvědomoval existenci al’Thora.

V duchu uhnul před vzpomínkami na to, co s ním v Jámě prováděli. Vydestilovali ho, předělali ho. Ale později, v Aridholu, se znovu narodil. Znovu se narodil, aby srazil své staré i nové nepřátele.

Cítil něco jiného, jak se tak kradl prázdnými nočními chodbami Věže. Cítil věc, která byla jeho, kterou mu ukradli. V této chvíli ho poháněla ostřejší touha než jeho prahnutí po al’Thorově smrti nebo po zničení Věže či dokonce po pomstě na prastarém nepříteli. Hlad, aby byl celý.

Těžké dveře měly silné závěsy a železné pásy a zámek z černého železa, velký jako jeho hlava. Jen málokteré dveře ve Věži se zamykaly – kdo by se taky opovažoval krást ve středu Aes Sedai? – ale některé věci Věž považovala za příliš nebezpečné, aby byly snadno k mání. Ty nejnebezpečnější věci ze všech byly drženy za těmito dveřmi, strážené pevným zámkem.

Fain se tiše zahihňal, vytáhl z kapsy kabátce dvě tenké zahnuté kovové tyčinky, vsunul je do klíčové dírky, zkoušel, pátral a tlačil. S pomalým cvaknutím západka vyskočila. Fain se na chvíli opřel o dveře a drsně se chechtal. – Strážené pevným zámkem. Obklopené vší mocí Aes Sedai a strážené obyčejným kovem. Dokonce i sloužící a novicky by měly v tuto hodinu být hotové se svými povinnostmi, ale někdo pořád mohl být vzhůru, mohl se sem jen tak zatoulat. Fainem stále otřásaly občasné záchvěvy veselí, když vracel paklíče do kapsy. Zvedl tlustou voskovici, kterou zapálil od opodál stojící lampy.

Zavřel za sebou dveře, podržel svíčku nad hlavou a rozhlížel se kolem sebe. Stěny byly obloženy policemi a na nich stály prosté krabice i vykládané truhlice nejrůznějších tvarů a velikostí, malé figurky z kosti či slonoviny nebo nějakého tmavšího materiálu, předměty z kovu, skla a křišťálu, které se ve světle svíce třpytily. Nic z toho nevypadalo nebezpečně. Všechno pokrýval prach. Dokonce i Aes Sedai sem chodily málokdy a nikoho jiného sem nevpouštěly. To, co hledal, ho přitáhlo.

Na polici ve výši pasu stála tmavá kovová kazeta. Fain ji otevřel, takže byly vidět olověné, dva couly silné stěny. Uvnitř bylo právě tak dost místa na zakřivenou dýku ve zlaté pochvě s rubínem na jílci. Jeho nezajímalo ani zlato, ani rubín, lesknoucí se jako tmavá krev. Spěšně nakapal trochu vosku na polici, aby mohl postavit svíci vedle kazety, a dýku sebral.

Jakmile se jí dotkl, oddechl si a malátně se protáhl. Zase byl celý, byl jedno s tím, co ho kdysi dávno spoutalo, jedno s tím, co mu velmi skutečným způsobem dalo život.

Železné závěsy tiše zaskřípaly a on se vrhl ke dveřím s napřaženou zakřivenou čepelí. Dveře otevřela jakási světlovlasá mladá žena a měla právě tak dost času vytřeštit oči a pokusit se odskočit, ale on jí rozsekl tvář. Tím stejným pohybem pustil pochvu, popadl ženu za ruku a strhl ji za sebe do skladiště. Vyhlédl ze dveří a rozhlédl se chodbou. Pořád prázdná.

Mladá žena se zatím zmítala na podlaze a snažila se vykřiknout. Rukama si drásala tvář, která jí již zčernala a napuchla, že se ani poznat nedala. Tmavý otok se jí šířil dolů na ramena jako hustý olej. Sněhobílé suknice, s barevnými pruhy u lemu, vlály, jak marně kopala nohama. Fain olízl kapky krve na ruce a s hihňáním se sehnul pro pochvu.

„Ty jsi ale hlupák.“

Prudce se otočil s napřaženou dýkou, avšak vzduch kolem něj jako by zhoustl, obalil ho od krku po podrážky bot. Visel tam na špičkách s dýkou napřaženou k bodnutí a zíral na Alviarin, když za sebou zavírala dveře. Opřela se o ně zády a prohlížela si ho. Tentokrát se z toho nevykroutí. Tiché škrábání střevíčků umírající dívky na dlažebních kamenech se prostě nedalo nijak zamaskovat. Zamrkal, jak mu do očí stekl pot a začal ho pálit.

„Opravdu sis myslel,“ pokračovala Aes Sedai, „že tuto místnost nebude nikdo hlídat, že nikdo nebude na stráži? Ochrana byla v tom zámku. Úkolem té mladé husičky této noci bylo ji sledovat. Kdyby byla dělala, co měla, našel bys teď za dveřmi tucet strážců a stejně tolik Aes Sedai. Ona teď platí cenu za svou hloupost.“

Zmítání za ním utichlo. Fain přimhouřil oči. Alviarin nebyla ze žlutého adžah, avšak i tak se mohla pokusit mladou ženu vyléčit. A ona ani nespustila poplach, jako to měla udělat ta přijatá, jinak by tu nebyla sama. „Ty jsi černá adžah,“ zašeptal.

„To je nebezpečné obvinění,“ poznamenala žena klidně. Nebylo jasné, pro koho z nich je nebezpečné. „Siuan Sanche se snažila tvrdit, že černé adžah je skutečné, když ji vyslýchaly. Prosila, aby nám o nich mohla povědět. Elaida to nechtěla slyšet, a ani nebude chtít. Povídačky o černém adžah jsou jen ohavná pomluva Věže.“

„Ty jsi černá adžah,“ řekl hlasitěji.

„Ty to chceš ukrást?“ Mluvila, jako by nic neřekl. „Ten rubín za to nestojí, Faine. Nebo jak se vlastně jmenuješ. Ta čepel je pošpiněná, takže by se jí holou rukou dotkl jen hlupák, a nikdo jiný by se taky déle nezdržoval v její blízkosti. Vidíš, co to udělalo s Verin. Tak proč jsi sem přišel a šel rovnou po tom, o čem bys ani neměl vědět, že to tu je? Neměl jsi čas něco hledat.“

„Mohl bych se pro tebe zbavit Elaidy. Stačí se jí dotknout tímhle a dokonce ani léčení už ji nezachrání.“ Pokusil se mávnout dýkou, ale nedokázal se pohnout ani o vlásek. Kdyby se byl dokázal hnout, byla by teď Alviarin už mrtvá. „Mohla bys být ve Věži první, ne druhá.“

Vysmála se mu – znělo to jako chladné, opovržlivé zvonečky. „Copak si myslíš, že bych nebyla první, kdybych chtěla? Být druhá mi vyhovuje. Ať si Elaida připíše zásluhy za to, čemu říká úspěchy, a potí se i za své neúspěchy. Já vím, kde leží moc. A teď mi odpovíš na otázky, nebo tu ráno místo jedné najdou dvě mrtvoly.“

Dvě tu budou stejně, ať už jí odpoví k její spokojenosti či nikoliv. Nehodlala ho nechat naživu. „Viděl jsem Thakan’dar.“ Vyslovit tohle bolelo. Vzpomínky, které to přineslo, byly agónií. Odmítl zakňučet a vyrážel slova dál. „Velké moře mlhy, vlnící se a v tichosti narážející na černé útesy, ohně z kováren, zářící rudě pod ním, a blesky protínající oblohu mě téměř dohnaly k šílenství.“ Nechtěl pokračovat, ale přinutil se k tomu. „Vydal jsem se stezkou dolů do útrob Shayol Ghulu, dolů dlouhou cestou, kdy se mi o hlavu otíraly kameny jako tesáky, až na břeh jezera z ohně a roztavených skal –“ Ne, už ne! „– které drží Velikého pána Temnoty v nekonečných hlubinách. Nebe nad Shayol Ghulem je i v poledne černé jeho dechem.“

Alviarin teď stála zpříma a kulila oči. Ne strachem, ale udělalo to na ni dojem. „Slyšela jsem o...“ začala tiše, pak se otřásla a pronikavě se na něj zadívala. „Kdo jsi? Proč jsi tady? Poslal tě jeden ze Zap – z Vyvolených? Proč jsem o tom nebyla zpravena.“

Fain zvrátil hlavu dozadu a zasmál se. „Mají snad znát úkoly, které dostávají takoví jako já, takoví, jako jsi ty?“ Znovu byl jasně slyšet přízvuk jeho rodného Lugardu. Jistým způsobem to bylo jeho rodné město. „Nebo se ti snad Vyvolení se vším svěřují?“ Něco uvnitř něho křičelo, že tohle není správná cesta, ale on Aes Sedai nenáviděl, a to něco uvnitř něj taky. „Buď opatrná, hezoučká malá Aes Sedai, nebo tě pro zábavu předhodí myrddraalovi.“

Její zamračený pohled ho probodával jako rampouchy. „Uvidíme, pane Faine. Uklidím tu spoušť, kterou jsi tu napáchal, a pak uvidíme, kdo z nás dvou stojí u Vyvolených výš.“ S pohledem upřeným na dýku vycouvala z místnosti. Vzduch kolem něj nepovolil, dokud nebyla celou minutu pryč.

V duchu si spílal. Hlupáku. Hraješ hry Aes Sedai, plazíš se před nimi, a pak to všechno zničí jedna chvíle vzteku. Když vracel dýku do pochvy, řízl se. Než strčil zbraň pod kabátec, ránu olízl. Vůbec nebyl to, co si myslela. Kdysi býval temným druhem, ale teď byl mnohem, mnohem dál. Mnohem dál, mnohem výš. Něco úplně jiného. Něco víc. Jestli se jí podaří spojit se s jedním ze Zaprodanců dřív, než se jí dokáže zbavit... Lepší to ani nezkoušet. Teď neměl čas hledat Valerský roh. Za městem ho čekali jeho přívrženci. Měli by ještě čekat. Zasel do nich strach. Doufal, že aspoň někteří lidé jsou pořád naživu.

Před východem slunce byl venku z Věže, mimo ostrov Tar Valon. Tam někde venku byl al’Thor. A on byl zase celý.

20

Průsmyk Jangai

Pod vysokánskou Páteří světa Rand navedl Jeade’ena nahoru do kamenného svahu, který byl pokračováním kopců, jimiž začínal Jangaiský průsmyk. Dračí stěna drásala oblohu, všechny ostatní hory vedle ní vypadaly jako trpaslíci, její vrcholky se sněhovými čepicemi vzdorovaly žhnoucímu odpolednímu slunci. Nejvyšší štít sahal vysoko nad mraky, které se vysmívaly Pustině příslibem deště, jenž nikdy nepřijde. Rand si neuměl představit, proč by se někdo chtěl šplhat nahoru na horu, ale říkalo se, že muži, kteří se pokoušeli zdolat tyto výšiny, se museli vrátit, jak je přemohl strach a to, že nemohli dýchat. Byl ochoten uvěřit, že člověk, když se pokusí vyšplhat tak vysoko, se může docela dobře začít bát i dýchat.

„...a i když jsou Cairhieňané tak ponořeni do hry rodů,“ říkala Moirain vedle jeho ramene, „půjdou za tebou, pokud budou vědět, že jsi silný. Buď na ně tvrdý, ale prosím, buď také spravedlivý. Vládce, který uděluje spravedlnost...“

Snažil se ji nevnímat, stejně jako ostatní jezdce i skřípění a rachot Kadereho povozů, které se klopotily za nimi. Rokle a strže Pustiny už byly za nimi, ale tyto rozeklané kopce, téměř stejně nehostinné, vozům nesvědčily o nic víc. Touto stezkou neputoval nikdo snad již dvacet let.

Moirain k němu takhle mluvila od rozbřesku do západu slunce, kdykoliv ji nechal. Její lekce se mohly týkat maličkostí – podrobností dvorského chování, řekněme, v Cairhienu či Saldeii nebo někde jinde – nebo důležitých záležitostí: politického vlivu bělokabátníků či snad vlivu obchodu na rozhodnutí vládce vstoupit do války. Bylo to, jako by chtěla, aby byl do doby, než dosáhne druhé strany hor, co nejvzdělanější, co nejnoblesnější jen bude možné. Bylo překvapivé, jak často to, co říkala, odráželo to, co by každý doma v Emondově Roli nazval zdravým selským rozumem. A taky jak často tomu tak nebylo.

Občas přišla s něčím překvapivým. Například že nesmí věřit žádné ženě ve Věži krom Egwain, Elain a Nyneivy, či zpráva, že na amyrlinin stolec usedla Elaida. Přísaha nepřísaha, odmítala mu prozradit, jak to ví. Tvrdila, že pokud se tak rozhodne, musí mu to říci jiná, že je to cizí tajemství a ona ho nemůže vyjevit. Rand podezíral jednu z moudrých, které uměly chodit ve snu, i když ty se mu podívaly rovnou do očí a odmítly říci ano či ne. Přál si, aby je dokázal donutit odpřísáhnout to co Moirain. Neustále se pletly mezi něho a náčelníky, jako by chtěly, aby, pokud se bude chtít dostat k náčelníkům, musel jednat přes ně.

Právě v této chvíli Rand nechtěl myslet na Elaidu ani na moudré, ani poslouchat Moirain. Teď si chtěl prohlédnout průsmyk před nimi, hlubokou brázdu mezi horami, která se kroutila, jako by někdo tupou sekerou znovu a znovu sekal do země, aniž by se mu to nějak zvlášť dařilo. Pár minut rychlé jízdy, a mohl by být v průsmyku.

Na jedné straně ústí kotliny bylo rovné čelo útesu přitesáno asi na sto kroků našíř a do plochy byl vyřezán větrem již dosti ohlazený had ovinutý kolem hole dobrých tři sta sáhů vysoké. Byl to snad pomník, snad značka či pečeť vládce, a určitě byl vytvořen některým ze zmizelých národů z doby před Artušem Jestřábí křídlo, možná dokonce ještě z doby před trollockými válkami. Rand už viděl několikrát pozůstatky dávno zmizelých států. Dokonce ani Moirain často neznala jejich původ.

Vysoko na druhé straně, tak vysoko, že si nebyl jist, zda vidí to, co si myslí, že vidí, těsně pod hranicí sněhu, stálo něco ještě podivnějšího. Něco, vedle čehož vypadal první, pár tisíc let starý pomník celkem obyčejně. Rand by byl ochoten přísahat, že je to pozůstatek rozbitých budov, světleji šedý proti tmavší hmotě hory, a ještě zvláštnější bylo to, co vypadalo jako jakési přístaviště ze stejného materiálu, jakoby molo pro lodi, opile se naklánějící po úbočí hory. Pokud si to nepředstavoval, tak stavby pocházely z doby před Rozbitím. Tvář světa byla v těch letech úplně změněna. Tohle předtím mohlo docela dobře být dno oceánu. Bude se muset zeptat Asmodeana. I kdyby byl měl čas, nemyslel si, že by se chtěl šplhat tak vysoko, aby si to zjistil sám.

U paty obrovského hada ležel Taien, středně velké městečko obehnané vysokými hradbami, samo pozůstatek z časů, kdy Cairhien ještě směl posílat karavany přes Trojí zemi a ze Shary proudilo po hedvábné stezce bohatství. Nad městem poletovali ptáci a na hradbách ze šedého kamene byly v pravidelných rozestupech jakési tmavé skvrny. Mat se Okovi postavil ve třmenech, tím svým velkým kloboukem se širokou krempou si zastínil oči a zamračil se. Lan měl tvrdou tvář jako obvykle bez výrazu, přesto však vypadal stejně napjatě. Závan větru, tady trochu chladnějšího, mu rozevlál plášť s proměnlivými barvami, takže na chvíli jako by od ramen po holínky splynul se skalisky a řídkými trnitými keři.

„Posloucháš mě?“ zeptala se náhle Moirain a pobídla svou bílou klisnu blíž. „Musíš –!“ Zhluboka se nadechla. „Prosím, Rande. Je toho tolik, co ti musím říci, tolik, co potřebuješ vědět.“

Náznak prosebného tónu v jejím hlase ho přiměl, že se na ni podíval. Vzpomínal si na dobu, kdy ho její přítomnost zastrašovala. Teď přes všechno své královské vystupování vypadala docela malá. Bylo pěkně hloupé, že měl pocit, jako by ji měl ochraňovat. „Máme ještě spoustu času, Moirain,“ pravil mírně. „Nepředstírám, že bych si myslel, že znám svět tolik jako ty. Odteď si tě chci držet u sebe.“ Skoro si neuvědomil, jak velká změna proběhla od toho, kdy si ona držela u sebe jeho. „Ale zrovna teď mám v hlavě něco jiného.“

„Ovšem.“ Povzdechla si. „Jak si přeješ. – Máme ještě spoustu času.“

Rand pobídl grošovaného hřebce do klusu a ostatní ho následovali. Vozy také zrychlily, i když do kopce s nimi tempo udržet nemohly. Asmodeanovi – Jasinu Nataelovi – povlával záplatovaný kejklířský plášť jako praporec, který nesl u třmene, jasně rudý s bíločerným symbolem starých Aes Sedai uprostřed. Tvářil se mrzutě. Být korouhevníkem ho nijak zvlášť nepotěšilo. Pod tímto znamením bude dobývat, říkalo rhuideanské proroctví, a možná svět tolik nevyděsí jako Dračí praporec, praporec Luise Therina, který nechal vlát nad Tearským Kamenem. Tento znak pozná jen málokdo.

Skvrny na hradbách byly těla Taieňanů, jaksi divně pokroucená v předsmrtné agónii, nafouklá na slunci a visící za krky v řadě, která zřejmě obkružovala město. Ptáci byli lesklí černí krkavci a supi s ušpiněnými hlavami a krky. Někteří krkavci seděli na mrtvolách a krmili se, nově příchozí je vůbec nezajímali. V suchém vzduchu se vznášel odporný nasládlý puch hniloby a pronikavý zápach spáleniny. Železem obitá brána byla otevřená a uvnitř byly vidět trosky, očazené kamenné domky a zhroucené střechy. Kromě ptáků se nikde nic nehýbalo.

Jako Mar Ruois. Snažil se tu myšlenku setřást, ale v duchu viděl velké město poté, co bylo znovu dobyto, vysoké věže začernalé a pobořené, pozůstatky obrovských hranic na každé křižovatce, kam do plamenů naházeli spoutané a živé všechny ty, kteří odmítli přísahat Stínu. Věděl, čí vzpomínka to musí být, i když to neprobral s Moirain. Já jsem Rand al’Thor. Luis Therin Telamon je mrtvý tři tisíce let. Já jsem já! To byla bitva, kterou hodlal vyhrát. Když už musí zemřít v Shayol Ghulu, zemře tam jako on sám. Přinutil se myslet na něco jiného.

Půl měsíce, co opustil Rhuidean. Půl měsíce, i když Aielové nasadili od slunce východu do západu takové pěší tempo, že uštvali i koně. Ale Couladin putoval tímhle směrem týden, než to Rand zjistil. Pokud se jim nepodařilo náskok stáhnout, tak měl právě tolik času na pustošení Cairhienu, než se tam Rand dostane. Víc, než dokáže Shaidy dostat do patřičných mezí. Nebyla to o moc šťastnější myšlenka.

„Z té skály nalevo nás někdo pozoruje,“ poznamenal tiše Lan. Navenek byl cele pohroužen do prohlížení toho, co zbylo z Taienu. „Není to Aiel, jinak bych nezahlédl ani chlup.“

Rand byl rád, že přiměl Egwain a Aviendhu zůstat s moudrými. Město mu poskytlo nový důvod, ale pozorovatel zapadal do jeho původního plánu, když ještě doufal, že Taien vyvázl. Egwain pořád nosila stejné aielské šaty jako Aviendha, a Aielové by v Taienu nebyli zrovna vítáni. Mezi přeživšími budou ještě méně oblíbení.

Ohlédl se na vozy, které zastavovaly kousek po svahu. Vozkové začínali bručet, když teď jasně viděli na město a ozdoby na hradbách. Kadere, mohutné tělo měl dnes opět zabalené v bílém, si velkým kapesníkem otíral obličej i orlí nos. Vypadal nevzrušeně, jen zamyšleně špulil rty.

Rand čekal, že jakmile projedou průsmykem, bude si Moirain muset hledat nové vozky. Kadere a jeho muži nejspíš utečou hned, jak dostanou první příležitost. A on je bude muset nechat jít. Nebylo to správné – nebylo to spravedlivé – ale bylo to nutné, aby ochránil Asmodeana. Jak dlouho už dělá to, co je nutné, místo toho, co je správné? Ve spravedlivém světě by to bylo totéž. Tahle myšlenka ho rozesmála, znělo to jako drsné sípění. Zdaleka už nebyl tím vesnickým chlapcem, jímž býval, ale občas k němu ten chlapec pronikl. Ostatní se na něj podívali a on musel potlačit touhu jim sdělit, že ještě není šílený.

Minuly dlouhé minuty, než se ze skal vynořili dva muži bez kabátce a žena, všichni tři rozedraní a bosí. Blížili se váhavě, hlavy nejistě nakláněli a očima přebíhali z jednoho jezdce na druhého, na vozy a zpátky, jako by při nějakém hlasitějším zvuku chtěli uprchnout. Propadlé tváře a potácivý krok hovořily o hladu.

„Díky Světlu,“ řekl jeden z mužů nakonec. Měl šedé vlasy –žádný z trojice nebyl mladý – a vrásčitou tvář. Pohledem chvilku prodlel na Asmodeanovi s jeho záplavou krajek na límci a manžetách, ale vůdce karavany by nejel na mule a nenesl by prapor. Nakonec nejistě sevřel Randův třmen. „Světlo budiž pochváleno, že jste vyšli z té strašlivé země živí, můj pane.“ Mohlo to být Randovým kabátcem z modrého hedvábí se zlatou výšivkou na ramenou nebo praporcem či prostá lichotka. Ten muž rozhodně neměl důvod je považovat za něco jiného než kupce, byť dobře oblečené. „Ti vraždící divoši se znovu pozvedli. Je to další aielská válka. V noci se dostali přes hradby dřív, než si to někdo uvědomil, pobili každýho, kdo proti nim zvedl ruku, a ukradli všechno, co nebylo přikovaný na místě.“

„V noci?“ zeptal se ostře Mat. Klobouk měl stažený hluboko do čela a stále obhlížel pobořené město. „Copak vaše hlídky spaly? Měli jste přece takhle blízko nepříteli hlídky, ne? Dokonce i Aielové by měli spoustu práce dostat se na vás, kdybyste měli postavený hlídky.“ Lan se na něj podíval oceňujícím pohledem.

„Ne, můj pane.“ Šedovlasý muž na Mata zamrkal, ale odpověděl Randovi. Matův zelený kabátec byl dost dobrý i pro urozeného pána, ale Mat ho měl rozepnutý a vypadalo to, že v něm spává. „My... My měli jen strážnýho u každý brány. Už to bylo dlouho, co jsme nějakýho divocha zahlídli. Ale tentokrát... To, co neukradli, spálili, a vyhnali nás ven, abychom pomřeli hlady. Špinavý zvířata! Díky Světlu jsi nás přišel zachránit, můj pane, jinak bychom tu všichni jistě umřeli. Já jsem Tal Nethin. Jsem – byl jsem – sedlář. A dobrej, můj pane. Tohle je moje sestra Aril a její manžel Ander Corl. Dělá dobrý boty.“

„Ukradli taky lidi, můj pane,“ ozvala se žena chraplavým hlasem. Byla o něco mladší než její bratr, kdysi mohla být docela hezká, ale vyčerpání a starosti jí vyryly do tváří vrásky. Rand tušil, že se už nikdy zcela neztratí. Její manžel měl v očích ztracený pohled, jako by si nebyl zcela jistý, kde vlastně je. „Moji dcerku, můj pane, i syna. Vzali všechny mladý, každýho nad šestnáct, svlíkli je do naha přímo na ulici a odehnali je. Můj pane, můžeš...?“ Odmlčela se a pevně zavřela oči, jako by tomu nemohla uvěřit, a zapotácela se. Byla jen malá naděje, že své děti ještě někdy uvidí.

Moirain už byla dole ze sedla a vedle Aril. Vyčerpaná žena hlasitě zalapala po dechu, jakmile se jí Aes Sedai dotkla, a otřásla se od hlavy k patě. Tázavě obrátila užaslý pohled na Moirain, ale ta ji jenom podpírala.

Arilin manžel náhle vytřeštil oči a zíral na Randovu pozlacenou přezku na opasku, byl to dar od Aviendhy. „Měl takhle poznačený paže. Takhle. Omotaný kolem dokola, jako ten had na skále.“

Tal nejistě vzhlédl k Randovi. „Vůdce těch divochů, můj pane. On – měl takový znamení na pažích. Měl ty divný šaty jako všichni ostatní, ale měl ustřižený rukávy a hodně se snažil, aby to každej uviděl.“

„To je dárek, co jsem dostal v Pustině,“ řekl Rand. Dával si pozor, aby měl ruce stále na sedlové hrušce. Rukávy kabátce jeho Draky zakrývaly až po hlavu, kdyby se však někdo podíval blíž, zahlédl by kousek z nich na hřbetech rukou. Aril se zapomněla divit, co to vlastně ta Moirain udělala, a všichni tři se tvářili, že každou chvíli utečou. „Jak je to dlouho, co odešli?“

„Šest dní, můj pane,“ odpověděl Tal znepokojeně. „Udělali to všechno za noc a den a příští den odešli. My bychom byli odešli taky, ale co kdybychom je potkali, až se budou vracet? V Seleanu je určitě museli zahnat zpátky.“ To bylo město na druhé straně průsmyku. Rand pochyboval, že Selean bude touto dobou v lepším stavu než Taien.

„Kolik lidí přežilo kromě vás tří?“

„Asi stovka, můj pane. Možná víc. Nikdo to nepočítal.“ Randa náhle přemohl hněv, i když se ho snažil potlačit. „Stovka vás je?“ Hlas měl studený jako železo. „A šest dní? Tak proč jsou vaši mrtví ponechaní napospas krkavcům? Proč mrtví pořád ještě visí na hradbách? Tohle jsou vaši lidé, kteří tu páchnou!“ Ti tři se schoulili a couvali od jeho koně.

„Báli jsme se, můj pane,“ zachraptěl Tal. „Oni odešli, ale mohli se vrátit. A on nám řekl... Ten se znamením na pažích nám řekl, abychom na nic nesahali.“

„Zpráva,“ řekl Ander hluše. „Vybral je pro pověšení, prostě je vytahovali, dokud jich nebylo dost kolem celé hradby. Muže, ženy, bylo mu to jedno.“ Oči upíral na Randovu přezku. „Řekl, že je to zpráva pro jednoho muže, co půjde za ním. Řekl, že chce, aby ten muž věděl... věděl, co udělají na druhý straně Páteře. Řekl... Řekl, že s tím mužem naloží ještě hůř.“

Aril náhle vyvalila oči a všichni tři s otevřenými ústy zírali za Randa. Pak se s jekotem obrátili a utekli. Ze skal, z nichž předtím vyšli, se zvedli černě zahalení Aielové a oni se vrhli jiným směrem. Tam se však zahalení Aielové objevili také, a oni se prostě zhroutili na zem, vzlykali a drželi se navzájem, zatímco je válečníci obstupovali. Moirain měla chladnou a vyrovnanou tvář, ale oči klidné neměla.

Rand se otočil v sedle. Po svahu přicházeli Rhuark a Dhearik, sundávali si závoje a odmotávali šufy z hlavy. Dhearik byl silnější než Rhuark, s výrazným nosem a světlými prameny ve zlatých vlasech. Přivedl Reyn Aiely, jak Rhuark řekl, že přivede.

Timolan a jeho Miagomové šli rovnoběžně s nimi o tři dny cesty dál na sever a občas si vyměnili posly, ale jinak náčelník svoje záměry neprozradil. Codarrové, Shiandové a Darynové byli stále někde na východě. Amys a ostatní po snové poradě s jejich moudrými tvrdily, že také přicházejí, ale pomalu. Ty moudré neměly ponětí, jaké mají jejich kmenoví náčelníci záměry, stejně jako Rand netušil, co podnikne Timolan.

„Bylo to nutné?“ řekl, když dva náčelníci došli až k němu. Také už lidi vyděsil, ale z dobrého důvodu, a nenutil je si myslet, že zemřou.

Rhuark jenom pokrčil rameny, a Dhearik řekl: „Rozložili jsme oštěpy kolem téhle držby tak, aby nás neviděli, jak sis přál, a nezdálo se nutné čekat, protože tu nezůstal nikdo, kdo by si zatančil s oštěpy. Kromě toho to jsou jenom zabijáci stromů.“

Rand se zhluboka nadechl. Věděl, že to by mohl být svým způsobem stejně velký problém jako Couladin. Asi před pěti sty lety darovali Aielové Cairhienu stromek, odrostek avendesory, a s ním i právo, jaké neměl žádný jiný stát, obchodovat přes Trojí zemi se Sharou. Neudali žádný důvod – mokřiňany neměli v nejlepším případě v lásce – ale od Aielů to vyžadovalo ji’e’toh. Během dlouhých let na pouti, která je nakonec přivedla do Pustiny, je nenapadli jen jediní lidé, jen jediní jim umožnili přístup k vodě bez boje, když svět vyschl na troud. A oni nakonec našli potomky těch lidí. Cairhieňany.

Po pět set let proudilo do Cairhienu s hedvábím a slonovinou bohatství. Pět set let, a avendoraldera rostla v Cairhienu. A potom nechal král Laman strom podetnout, aby si z něj mohl udělat trůn. Státy věděly, proč před dvaceti lety Aielové překročili Páteř světa – Lamanův hřích, tak tomu lidé říkali, a Lamanova pýcha – ale jen málokdo věděl, že pro Aiely to nebyla válka. Čtyři kmeny se vydaly najít křivopřísežníka a narušitele přísahy, a když ho zabily, vrátily se zpátky do Trojí země. Jejich opovržení pro zabijáky stromů, křivopřísežníky, však nikdy nevyprchalo. To, že byla Moirain Aes Sedai, převážilo její cairhienský původ, ale Rand si nebyl jist jak moc.

„Tihle lidé žádnou přísahu neporušili,“ řekl oběma náčelníkům. „Najděte ostatní. Ten sedlář říkal, že jich je asi stovka. A buďte na ně milí. Jestli nás někteří pozorovali, tak teď asi utíkají zpátky do hor.“ Oba Aielové se začali otáčet a Rand ještě dodal: „Slyšeli jste, co mi vykládal? Co si myslíte vy o tom, co tu Couladin udělal?“

„Zabili víc, než museli,“ prohlásil Dhearik se znechuceným potřesením hlavou. „Jako když černá fretka vpadne do hnízd skalňáků v rokli.“ Zabíjení je stejně snadné jako umírání, tvrdili Aielové. Každý trouba dokáže obojí.

„A ta druhá věc? Zajatci. Gai’šainové.“

Rhuark a Dhearik si vyměnili pohledy a Dhearik stiskl rty. Očividně to slyšeli a byli z toho znepokojení. Chtělo to hodně, aby to vyvedlo Aiela z míry.

„Tak to být nemůže,“ řekl Rhuark nakonec. „Jestli je to... Gai’šain je záležitost ji’e’toh. Z nikoho, kdo se neřídí ji’e’toh, nemůžeš udělat gai’šaina, jinak to jsou jen lidská zvířata, jako si drží Shaaradové.“

„Couladin opustil cestu ji’e’toh.“ Dhearikův hlas zněl, jako by říkal, že kamenům vyrostla křídla.

Mat pobídl koleny Oka blíž. Nikdy nebyl zrovna výjimečný jezdec, ale občas, když myslel na něco jiného, jezdil, jako by se na koni narodil. „Tebe to překvapuje?“ zeptal se. „Po tom, co všecko už udělal? Ten chlap by podváděl, i kdyby hrál kostky se svou mámou.“

Všichni na něj upřeli bezvýrazné pohledy, oči jako modré kameny. Mnoha způsoby Aielové byli ji’e’toh. A ať už byl Couladin jinak cokoliv, v jejich očích byl stále Aiel. Klan před kmenem, kmen před cizinci, ale Aiel před mokřiňany.

Připojily se k nim některé Děvy, Enaila, Jolien a Adelin a šlachovitá, bělovlasá Sulin, kterou vybraly jako správkyni střechy rhuideanské střechy Děv. Děvám, které v Rhuideanu zůstaly, řekla, ať si vyberou jinou, a teď vedla Děvy tady. Ženy vycítily náladu mužů a neříkaly nic, jen trpělivě položily hroty oštěpů na zem. Pokud Aiel chtěl, dokázal, že kámen vedle něj vypadal ukvapeně.

Ticho přerušil Lan. „Jestli Couladin čeká, že ho budeš sledovat, mohl nechat někde v průsmyku pěkné překvapení. Stovka mužů by mohla průsmyk v úžinách udržet i proti celému vojsku. Tisícovka...“

„Tak se utáboříme tady,“ řekl Rand, „a pošlete zvědy, aby se přesvědčili, že cesta je volná. Duadhe Mahdi’in?“

„Hledače vody,“ souhlasil Dhearik a mluvil potěšeně. To bylo jeho společenstvo, než se stal náčelníkem kmene.

Když se reynský náčelník vydal dolů ze svahu, Sulin a ostatní Děvy se na Randa významně podívaly. Poslední tři dny, když se začal bát toho, co by tu mohl najít, vybíral zvědy z jiných společenstev a měl pocit, že ony vědí, že to nedělá jenom proto, aby se ostatní dostali na řadu. Snažil se jejich pohledy ignorovat, avšak zvláště se Sulin to bylo těžké. Ta ženská mohla svýma bledě modrýma očima zarážet hřebíky.

„Rhuarku, jakmile najdou ty, co přežili, zařiď, ať je hned nakrmí. A ať se k nim chovají slušně. Vezmeme je s sebou.“ Jeho pohled přitáhla městská hradba. Někteří Aielové už používali zakřivené rohovinové luky a zabíjeli krkavce. Zplozenci Stínu občas používali krkavce a další mrchožrouty jako špehy. Oči stínu – tak je Aielové nazývali. Tihle se krmili tak soustředěně, že si něčeho všimli, až je proklál šíp, ale moudrý člověk s krkavci a krysami nikdy neriskoval. „A zařiď, ať pohřbí mrtvé.“ Aspoň v tom se spravedlnost rovnala nutnosti.

21

Darovaná čepel

V ústí průsmyku Jangai, byť dál od Taienu, začal rychle vznikat tábor a šířil se přes kopce, kolem přístupových cest, mezi roztroušeným ostnitým křovím a dokonce i nahoru na horské svahy. Ne že by ho bylo příliš vidět, snad krom v průsmyku samotném. Aielské stany splývaly s kamenitou půdou tak dobře, že jste je mohli přehlédnout, i když jste věděli, co hledáte a kde. V kopcích se Aielové utábořili podle kmenů, ale ti v průsmyku se scházeli podle společenstev. Většinou to byly Děvy, ale mužská společenstva vyslala své zástupce taky, asi po padesáti, a muži si rozložili stany o hodně výš nad troskami Taienu v táborech, které od sebe byly nenápadně odděleny. Každý chápal, nebo si aspoň myslel, že chápe, že Děvy nesou Randovu čest, ale všechna společenstva chtěla strážit Car’a’carna.

Moirain – samozřejmě s Lanem – odešla rozmístit Kadereho vozy těsně pod městem. Aes Sedai nadělala kolem toho, co bylo na vozech, skoro stejně takový poprask jako kolem Randa. Vozkové bručeli a nadávali, jak město smrdí, a vyhýbali se pohledu na to, jak Aielové odřezávají těla z hradeb, ale po měsících, které strávili v Pustině, zřejmě byli rádi, že jsou blízko byť jen trosek toho, co považovali za civilizaci.

Gai’šainové stavěli stany moudrých – tedy Amys, Bair a Melain – pod městem na téměř ztracené stezce vedoucí nahoru do kopců. Rand si byl jistý, že si toto místo vybraly proto, aby mohly být nablízku jak jemu, tak bezpočtu moudrých dole, ale podle něj určitě nebyla náhoda, že každý, kdo za ním bude přicházet z kopců, bude muset projít přes jejich tábor nebo kolem něj, aby se k němu dostal. Trochu ho překvapilo, když viděl, že bíle oděné postavy pohání Melain. Teprve před třemi dny se provdala za Baela v obřadu, kterým se z ní stala jeho manželka a sestra-žena jeho druhé manželky Dorindhy. Ta část byla zřejmě stejně důležitá jako svatba samotná. Aviendhu jeho překvapení dost šokovalo, nebo možná rozzlobilo.

Když dorazila Egwain s Aviendhou za ocasem své bílé kobylky, majíc jednoduché suknice vyhrnuté nad kolena, vypadaly obě i přes rozdílné zabarvení a to, že Aviendha při své výšce mohla nahlížet Egwain přes rameno, aniž by se musela příliš natahovat, úplně stejně. Obě měly jen jeden slonovinový náramek a jeden náhrdelník. Práce s odklízením visících mrtvol právě začala. Většina krkavců byla mrtvá, země byla posetá hromádkami černého peří, a zbytek odletěl, ale supi byli přežraní tak, že se nemohli zvednout do vzduchu a jen se kolébali v popelu uvnitř hradeb.

Rand si přál, aby existoval nějaký způsob, jak jim oběma zabránit spatřit tuhle scénu, ale k jeho překvapení ani jedna neodběhla vyprázdnit si žaludek. No, něco takového stejně od Aviendhy neočekával. Ona viděla smrt příliš často a vyrovnala se s tím, její tvář zůstala nyní zcela bez výrazu. Nečekal však čirou lítost v očích Egwain, když se dívala, jak sundávají nafouklé mrtvoly z hradeb.

Zavedla Rosu k Jeade’enovi a naklonila se, aby mohla Randovi položit ruku na rameno. „Je mi to moc líto, Rande. Neexistoval způsob, jak bys tomu mohl zabránit.“

„Já vím,“ řekl jí. Dokonce ani nevěděl, že tu nějaké město je, dokud se o něm před pěti dny jen tak mimochodem mezi řečí nezmínil Rhuark – s náčelníky se radil pouze o tom, zda dokážou za den urazit větší vzdálenost a co Couladin udělá, až projde Jangai – a tou dobou už tady Shaidové skončili a odešli. Zatím už si přestal nadávat do hlupáků.

„No, hlavně si to pamatuj. Nebyla to tvoje chyba.“ Pobídla Rosu dál a než se dostala z doslechu, dala se do řeči s Aviendhou. „Jsem ráda, že to bere tak dobře. Mívá ve zvyku cítit se provinile kvůli věcem, který stejně nemůže ovlivnit.“

„Muži si vždycky myslí, že ovládají všechno kolem sebe,“ opáčila Aviendha. „Když potom ale zjistí, že to tak není, myslejí si, že selhali, místo aby zjistili prostou pravdu, kterou už ženy dávno znají."

Egwain se zahihňala. „Tohle je prostá pravda. Hned jak jsem uviděla ty chudáky lidi, napadlo mě, že ho najdem, jak někde zvrací.“

„To má tak slabý žaludek? Já...“

Jejich hlasy utichly, jak se kobylka odšourala dál. Rand se, celý rudý, narovnal v sedle. Snažit se je odposlechnout. Chová se jako pitomec. To mu ale nezabránilo, aby se na ně nemračil. Bral na sebe zodpovědnost jenom za to, co byla jeho práce, i když jen pro něj samotného. Jenom za věci, se kterými mohl něco udělat. A se kterými měl něco udělat. Nelíbilo se mu, když se o něm takhle bavily. Za jeho zády i přímo jemu pod nosem. Světlo samo vědělo, co si povídají.

Sesedl a vedl Jeade’ena za sebou, pátraje po Asmodeanovi, který se zřejmě někam zatoulal. Po tolika dnech strávených v sedle se rád prošel. V průsmyku se objevovaly různé shluky stanů. Horské svahy a útesy vytvářely skvělé hradby, ale Aielové se stejně rozestavovali, jako by odtamtud čekali útok. Rand se snažil jít s Aiely pěšky, ale půlden mu stačil, aby se zase vrátil na koně. Už tak měl dost práce, aby s nimi udržel krok v sedle. Když spěchali, dokázali Aielové utahat i koně.

Mat byl také dole, dřepěl s otěžemi v ruce a tím oštěpem s černým ratištěm přes kolena, upíral zrak na rozvalenou bránu, studoval město a cosi si brumlal, zatímco Oko se snažil oždibovat jakýsi trnitý keř. Mat město studoval, neprohlížel si ho jen tak. Odkud se vzala ta poznámka o hlídkách? Mat od jejich první návštěvy Rhuideanu tu a tam říkal zvláštní věci. Rand by byl rád, kdyby byl Mat ochoten bavit se o tom, co se v Rhuideanu vlastně stalo, ale on pořád popíral, že k něčemu došlo, i přes medailon s liščí hlavou, oštěp a jizvu kolem krku. Melindhra, shaidská Děva, s kterou se Mat dal dohromady, stála kousek stranou a mládence sledovala, dokud nepřišla Sulin a nezahnala ji s nějakou posílkou. Randa napadlo, jestli Mat ví, že si Děvy sázejí na to, zda se kvůli němu Melindhra vzdá oštěpu. A jestli ho naučí zpívat, ačkoliv když se Rand ptal, co to znamená, jenom se zasmály.

Hudba ho přitáhla k Asmodeanovi, jenž se s harfou na koleni usadil na žulové skalce. Žerď karmínového praporce byla zaražená do kamenité země a mula uvázaná k ní. „Vidíš, můj pane Draku,“ řekl vesele, „tvůj korouhevník se věrně věnuje svým povinnostem.“ Pak se jeho hlas i výraz změnily a on řekl: „Když už musíš tuhle věc mít, proč ji nenecháš nýst Mata nebo Lana? Nebo Moirain, když už jsme u toho. Ještě ráda by nesla tvůj prapor a čistila ti boty. Buď s ní opatrnej. Je to protřelá ženská. Když nějaká žena řekne, že tě bude poslouchat o svý vlastní vůli, tak je čas spát lehce a hlídat si záda.“

„Neseš to, neboť jsem tě vybral, mistře Jasine Nataeli.“ Asmodean sebou trhl a rozhlédl se kolem sebe, přestože všichni ostatní byli dost daleko a zaneprázdnění, aby poslouchali. Stejně by jim nikdo jiný nerozuměl. „Co víš o těch troskách nahoře těsně pod hranicí sněhu? Musejí pocházet z věku pověstí.“

Asmodean se nahoru ani nepodíval. „Tenhle svět se hodně změnil proti světu, kde... jsem usnul.“ Mluvil unaveně a lehce se zachvěl. „To, co vím o tom, co tu leží, jsem zjistil až po probuzení.“ Z harfy se vylinuly žalostné tóny „Pochodu mrtvých". „Co já vím, tak by to mohlo pocházet z města, ve kterým jsem se narodil. Shorelle byl přístav.“

Slunci zbývala snad hodina, než ho skryje Páteř světa. Takhle blízko vysokým horám přicházela noc rychle. „Na další z našich rozhovorů jsem dneska moc utahanej.“ Takhle na veřejnosti nazývali Asmodeanovy lekce, i když kolem nikdo jiný nebyl. Spolu s výukou, kterou mu poskytovali Lan a Rhuark, mu s Asmodeanovými hodinami od odjezdu z Rhuideanu zbývalo na spánek jen málo času. „Až budeš hotový, jdi do svého stanu. Uvidíme se ráno. S praporem.“ Nikdo jiný, kdo by tu zatracenou věc nesl, tu prostě nebyl. Třeba najde někoho v Cairhienu.

Když se obracel k odchodu, Asmodean zahrál cosi nemelodického a řekl: „Dneska v noci nebudou kolem mýho stanu žádný hořlavý sítě? Už jsi mi konečně začal věřit?“

Rand se ohlédl přes rameno. „Věřím ti jako bratru. Do dne, kdy mě zradíš. To, cos udělal, ti prominu za to, že mě učíš, a je to mnohem lepší dohoda, než si zasloužíš, ale v den, kdy se obrátíš proti mně, to roztrhám a pohřbím i s tebou.“ Asmodean pootevřel ústa, ale Rand ho předešel. „Tohle říkám já, Nataeli. Rand al’Thor. Lidi z Dvouříčí nemají rádi ty, co se jim snaží vrazit nůž do zad.“

Podrážděně zatahal za grošákovy otěže a odešel dřív, než se druhý muž zmohl na slovo. Nebyl si jist, zda Asmodean má vůbec tušení, že se mu snaží vyhrožovat mrtvý muž, ale nemohl si dovolit mu to nějak dát najevo. Asmodean si už tak byl jist, že je to ztracený případ. Kdyby ho napadlo, že Rand zcela neovládá ani vlastní myšlenky, že se může každou chvíli zbláznit, Zaprodanec by ho v okamžení opustil, a Rand se toho musel ještě spoustu naučit.

Pod Aviendžiným dohledem stavěli bíle odění gai’šainové jeho stan o hodný dál v průsmyku, kde se nad ním tyčil ten obrovský kamenný had. Gai’šainové měli vlastní stany, ale ty samozřejmě postaví jako poslední. Adelin a asi tucet Děv dřepěly opodál, hlídaly a čekaly, až budou moci strážit jeho spánek. Dokonce i když kolem něj každou noc tábořilo na tisíc Děv, ony přesto dál stavěly stráž k jeho stanu.

Než k nim došel, natáhl se skrze angrial, který měl v kapse, a uchopil saidín. Nebylo ovšem třeba, aby se vyřezávaného tlouštíka s mečem skutečně dotýkal. Naplnila ho směs špíny a krásy, ta zuřící ohnivá řeka, ta zdrcující lavina ledu. Usměrňoval každou noc od odjezdu z Rhuideanu, stavěl ochrany kolem celého tábora, nejen kolem stanů v průsmyku, ale i kolem těch na kopcích a svazích hor. Potřeboval angrial, aby vytvořil tak velké ochrany, ale jen tak tak. Předtím si myslel, že je silný, ale díky Asmodeanově výuce byl ještě silnější. Člověk ani zvíře, kteří by překročili čáru ochrany, by si ničeho nevšimli, ale zplozenec Stínu, který by se jí dotkl, by spustil varování, které by zaslechli všichni ve stanech. Kdyby byl toto udělal v Rhuideanu, temní psi by nikdy nevstoupili bez toho, aby se to dozvěděl.

Aielové samotní budou dávat pozor na lidské nepřátele. Ochrany byly složitě propletené, byť slabé, a snažit se do nich dostat víc než jednu věc by způsobilo, že by nebyly prakticky využitelné. Mohl zařídit, aby zabily každého zplozence Stínu, místo aby jenom spustily poplach, ale to by bylo jako maják pro každého Zaprodance, který by po něčem takovém pátral, a také pro každého myrddraala. Nebylo nutné k sobě nepřátele přivolávat, když třeba ještě nevěděli, kde je. Takhle se to nedozví žádný ze Zaprodanců, pokud by se nedostal příliš blízko, a myrddraal teprve, až už by bylo pozdě.

Propustit saidín bylo cvičením v sebeovládání i přes odpornou špínu, i přes to, jak se ho jediná síla snažila smést jako zrnko písku na dně řeky, snažila se ho spálit, zničit. Plul v rozlehlé prázdnotě, a přesto cítil, jak se každého jeho vlasu dotýká vítr, viděl jednotlivá vlákna v šatech gai’šainů, cítil také teplou vůni Aviendhy. A chtěl víc. Ale také cítil popel Taienu, zápach smrti a mrtvých těl, která hořela na hranicích, hnilobu těch, která ještě neshořela, dokonce i těch, která již byla pohřbená, stejně jako suchou hlínu jejich hrobů. To pomohlo. Po chvíli byl saidín pryč a on vdechoval jenom suchý horký vzduch. Zápach smrti se vytratil a vzduch byl čistý a nádherný.

„Podívej, co tu bylo před námi,“ řekla Aviendha, když nechal bíle oděnou ženu s pokorným výrazem odvést Jeade’ena. Zvedla hnědého hada. Byl mrtvý, ale silný jako Randovo předloktí a skoro pět loktů dlouhý. Krevozmij odvozoval své jméno od toho, jaký účinek mělo jeho kousnutí. Krev se v několika minutách proměnila oběti v rosol. Pokud se Rand nemýlil, tak čistá rána za jeho hlavou pocházela od Aviendžina nože. Adelin a ostatní Děvy to sledovaly s pochvalným výrazem.

„Napadlo tě vůbec, že by tě mohl uštknout?“ zeptal se Rand. „Napadlo tě vůbec použít jedinou sílu, místo toho pitomýho nožíku? Proč jsi ho nejdřív nepolíbila? Muselas být dost blízko.“

Aviendha se narovnala a její zelené oči téměř způsobily, že noční chlad přišel o hodně dřív. „Moudré říkají, že není dobré používat jedinou sílu příliš často.“ Odsekávaná slova byla stejně studená jako její oči. „Říkají, že je možné natáhnout příliš a ublížit si.“ Lehce se zamračila a spíš k sobě než k němu dodala: „I když jsem se ještě nedostala na hranici toho, co vydržím. Tím jsem si jistá.“

Rand potřásl hlavou a vstoupil do stanu. Ta žena prostě odmítala poslouchat rozumné rady.

Ještě se pořádně neusadil na hedvábné podušce vedle dosud nezapáleného ohně, a ona již přišla dovnitř za ním. Bez krevozmije, naštěstí, ale nesměle nesla něco zabalené v silných vrstvách pokrývky se šedými pruhy. „Dělal sis kvůli mě starosti,“ prohodila lhostejným hlasem. Tvářila se úplně bezvýrazně.

„Ovšemže ne,“ zalhal. Ženská hloupá. Ještě se nechá zabít, protože nemá dost rozumu, aby byla v případě potřeby opatrná. „Starosti bych si dělal kvůli každému. Nechci, aby někoho uštkl krevozmij.“

Ona si ho chvíli pochybovačně prohlížela a pak krátce kývla. „Dobrá. Hlavně aby sis se mnou něco nenamlouval.“ Hodila mu zabalený ranec k nohám a sedla si naproti němu na paty. „Nechtěl jsi přijmout přezku jako dar rušící dluh mezi námi...“

„Aviendho, nic mi nedlužíš.“ Měl dojem, že na to zapomněla. Aviendha pokračovala, jako by nic neřekl.

„...ale tohle ho možná zruší.“

Rand si povzdechl a rozbalil pruhovanou pokrývku – opatrně, poněvadž s rancem zacházela mnohem nejistěji než předtím s hadem, kterého držela, jako by to byl kus látky – rozbalil ji a zalapal po dechu. Uvnitř byl meč v pochvě tak přeplácané rubíny a drahými opály, že bylo těžké zahlédnout zlato, jen tam, kde bylo zasazeno vycházející slunce s mnoha paprsky. Na slonovinovém jílci, dost dlouhém pro obě ruce, bylo také vyloženo zlaté slunce. Hruška byla také obložená rubíny a bílými kameny, a další tvořily jednolitou hmotu po celé délce záštity. Tohle nikdy nebylo vyrobeno pro běžné používání, jen na parádu. Aby lidi koukali.

„Tohle muselo stát... Aviendho, jak ti to můžu oplatit?“

„Nestálo to skoro nic,“ prohlásila tak defenzivně, že klidně mohla dodat, že lže.

„Meč. Jak ses vůbec dostala k meči? Jak se vůbec nějaký Aiel dostane k meči? Neříkej mi, že měl Kadere tohle schované na voze.“

„Nesla jsem ho v pokrývce.“ Mluvila ještě dotčeněji, než když se bavila o ceně. „Dokonce i Bair říkala, že by to mělo být v pořádku, pokud se ho skutečně nedotknu.“ Nejistě pokrčila rameny a neustále si upravovala loktuši. „Byl to meč zabijáka stromů. Lamana. Vzali ho od jeho těla jako důkaz, že je skutečně mrtvý, protože hlavu tak daleko donést nemohli. Od té doby přecházel z ruky do ruky, předávali si ho mladí muži a hloupé Děvy, které chtěly vlastnit důkaz o jeho smrti. Jenže každý pak začal uvažovat o tom, co to vlastně je, a tak to prodal dalšímu hlupákovi. Cena od prvního prodeje značně poklesla. Žádný Aiel by na to nepoložil ruku ani aby sundal ty kameny.“

„No, je moc krásný,“ řekl Rand, jak nejtaktněji dokázal. Jenom kašpar by nosil něco tak křiklavého. A ten slonovinový jílec by v ruce zvlhlé potem či krví klouzal. „Ale nemůžu ti dovolit...“ Odmlčel se, jak vytáhl pár palců oceli, čistě ze zvyku, aby si prohlédl ostří. Do lesklé oceli byla vyleptána volavka, symbol mistra šermíře. Kdysi nosil právě takhle poznačenou čepel. – Náhle se byl ochoten vsadit, že tahle čepel je stejná jako krkavci poznačená čepel na Matově oštěpu, kov vyrobený s pomocí jediné síly, která se nikdy nezlomí a nikdy nepotřebuje nabrousit. Většina mistrovských mečů byly jenom kopie těch pravých. Lan by mu to mohl říci jistě, ale Rand byl v duchu již přesvědčen.

Stáhl pochvu docela, naklonil se přes ohniště a položil ji před ni. „Čepel si nechám, abych zrušil dluh, Aviendho.“ Čepel byla dlouhá, lehce zakřivená a s jedním ostřím. „Jenom čepel. Jílec můžeš mít zpátky taky.“ V Cairhienu si může pořídit nový jílec i pochvu. Třeba je jeden z těch, co přežili Taien, slušný zbrojíř.

Aviendha zírala s rozšířenýma očima z něj na pochvu a zase zpátky, pusu měla otevřenou a poprvé, co ji kdy viděl, byla vyvedená z míry. „Ale ty kameny mají mnohem, mnohem větší cenu než já – Zase se na mě snažíš uvalit dluh, Rande al’Thore.“

„To ne.“ Jestli ta čepel ležela přes dvacet let v pochvě nedotčená a nezkalená, tak musela být to, co si myslel. „Pochvu jsem nepřijal, takže byla celou dobu tvoje.“ Vyhodil do vzduchu jednu hedvábnou podušku a provedl v sedě figuru Zvedá se vítr. Dolů se začalo sypat peří, jak čepel podušku hladce rozsekla. „A jílec taky nepřijímám, takže je taky tvůj. Jestli z toho budeš mít zisk, tak je to jenom tvoje záležitost.“

Místo aby vypadala šťastná z toho bohatství – Rand tušil, že za ten meč dala všechno, co měla, a nejspíš jenom za pochvu dostane stokrát víc – místo aby vypadala šťastná nebo mu poděkovala, mračila se přes pírka tak rozhořčeně, jako kterákoliv dvouříčská hospodyně na zašpiněnou podlahu. Škrobeně tleskla a objevila se jedna gai’šainka, která si okamžitě klekla a začala tu spoušť uklízet.

„Je to můj stan,“ podotkl Rand významně. Aviendha si jenom odfrkla v dokonalé imitaci Egwain. Ty dvě rozhodně trávily moc času pohromadě.

Večeře, když po setmění konečně dorazila, se skládala z obvyklé placky světlého chleba a kořeněného dušeného téměř bílého masa ve velkých kouscích se sušenými papričkami a fazolemi. Rand se jenom zazubil, když mu sdělila, že maso je krevozmij. Od té doby, co vstoupil do Pustiny, už jedl hady i mnohem horší maso. Gara – jedovatá ještěrka – byla podle jeho odhadu vůbec nejhorší. Ne kvůli chuti, která se docela podobala kuřeti, ale protože to byla ještěrka. Občas měl dojem, že v Pustině musí být víc jedovatých zvířat – hadů, ještěrek a pavouků – a rostlin, než ve zbytku světa dohromady.

Aviendha byla zřejmě zklamaná, že maso znechuceně nevyplivl, i když někdy bylo těžké poznat, co vlastně cítí. Občas ji zjevně velice těšilo, když ho mohla vyvádět z míry. Kdyby se snažil předstírat, že je Aiel, byl by si myslel, že se snaží jen dokázat, že jím není.

Unavený, toužící po spánku, sundal si jenom kabátec a boty, než si zalezl do pokrývek, a obrátil se k Aviendze zády. Aielští muži a ženy možná mohli chodit do potních lázní společně, ale krátký čas v Shienaru, kde dělali něco velmi podobného, ho přesvědčil, že na tohle není stavěný, ne aniž by zrudl tak, že by z toho mohl mít smrt. Snažil se neposlouchat, když se svlékala pod svou pokrývkou. Aspoň že měla tolik slušnosti, ale on byl stejně otočený zády, čistě pro jistotu.

Aviendha tvrdila, že má spát v jeho stanu, aby ho mohla dál učit aielských zvykům a obyčejům, protože ve dne tráví tolik času s náčelníky. Oba věděli, že je to lež, ačkoliv co si moudré myslely, že by mohla takhle objevit, to si Rand neuměl představit. Tu a tam zavrčela, jak za cosi zatahala, a brumlala si pro sebe.

Aby přehlušil ty zvuky a přestal myslet na to, co musejí znamenat, řekl: „Melainina svatba byla působivá. Opravdu Bael nic nevěděl, dokud mu to Melain a Dorindha neřekly?“

„Ovšemže ne,“ odpověděla opovržlivě a odmlčela se, než si – aspoň podle Randova dojmu – stáhne punčochu. „Proč by měl něco vědět dřív, než mu Melain položila svatební věneček k nohám a zeptala se ho?“ Náhle se zasmála. „Melain málem dohnala sebe i Dorindhu k šílenství, než našly květy segade na věnec. Takhle blízko Dračí stěny jich moc neroste.“

„Znamená to něco zvláštního? Totiž květy segade?“ Tohle jí poslal, květy, které nikdy nepřijala.

„Že má pichlavou povahu a hodlá si ji podržet.“ Další odmlka přerušená mručením. „Kdyby byla použila listy nebo květy lékořice, znamenalo by to, že se pyšní sladkou povahou. Jitřní slza by znamenala, že bude poddajná a... Je jich moc. Trvalo by mi celé dny, než bych tě naučila všechny možnosti, a ty je stejně nepotřebuješ znát. Ty nedostaneš aielskou manželku. Ty patříš Elain."

Málem se na ni podíval, když řekla „poddajná". Slovo, které by méně vystihovalo jakoukoliv aielskou ženu, si neuměl představit. Nejspíš to znamená, že tě varuje předtím, než tě bodne.

Nakonec se ozvalo další ztlumené mumlání. Rand si uvědomil, že si přetahuje jupku přes hlavu. Přál si, aby byly zhasnuté lampy. Ne, to by věci ještě zhoršilo. Ale on tímhle procházel jednu každou noc od odjezdu z Rhuideanu a každou noc to bylo horší. Bude tomu muset udělat přítrž. Ta ženská bude odteď spát s moudrými, kam patří. Naučí se od ní, co bude moci, až bude moci. Přesně to samé si říkal už patnáctou noc.

Snaže se vyhnat z hlavy jisté představy, řekl: „Ten kousek na konci. Když si řekli přísahy.“ Moudré ještě pořádně nevyslovily své požehnání, když se přihnala asi stovka Melaininých pokrevních příbuzných a obklopila ji. Všichni měli oštěpy. Stovka Baelových příbuzných se seřadila těsně kolem něj a on si musel cestu k ní probojovat. Nikdo samozřejmě nebyl zahalený – všechno to bylo součástí zvyků – ale přesto na obou stranách tekla krev. „Před pár minutami Melain přísahala, že ho miluje, ale když se dostal až k ní, bojovala jako horská kočka zahnaná do kouta.“ Kdyby ji Dorindha nepraštila pěstí do žeber, tak by si ji Bael nikdy nedokázal přehodit přes rameno a odnést, pomyslel si Rand. „Ještě teďka kulhá a oko má od ní celé modré.“

„To se snad měla chovat jako slaboch?“ opáčila Aviendha ospale. „Musel se přesvědčit, jakou má cenu. Nebyla nějaká cetka, kterou by si mohl jen tak strčit do váčku.“ Zívla a on slyšel, jak se hnízdí v pokrývkách.

„Co znamená ‚naučit muže zpívat'?“ Aielští muži nezpívali, aspoň ne od chvíle, kdy byli dost staří, aby se mohli chopit oštěpu, pouze bitevní písně a žalozpěvy za mrtvé.

„Myslíš na Mata Cauthona?“ Skutečně se zahihňala. „Občas se muž vzdá oštěpu pro Děvu.“

„Tohle si vymýšlíš. O něčem takovém jsem ještě nikdy neslyšel.“

„No, není to, že by se oštěpu opravdu vzdal.“ V hlase se jí ozývala značná otupělost. „Někdy muž zatouží po Děvě, která se kvůli němu oštěpu nevzdá – a on to zařídí tak, aby si ho vzala jako gai’šaina. Je to ovšem hlupák. Žádná Děva by se na gai’šaina nepodívala tak, jak on doufá. Musí tvrdě pracovat a ona ho přísně udržuje na místě, kam patří, a první, co udělá, je, že ho naučí zpívat, aby bavil sestry oštěpu, když jedí. ‚Naučí ho zpívat.‘ Tohle Děvy říkají, když ze sebe muž dělá hlupáka kvůli některé ze sester oštěpu.“ Velmi zvláštní lidé.

„Aviendho?“ Řekl, že už se jí na to nezeptá. Lan tvrdil, že je to kandorská práce, vzor nazývaný sněhové vločky. Nejspíš z nějakého nájezdu na sever. „Kdo ti dal ten náhrdelník?“

„Přítel, Rande al’Thore. Dneska jsme urazili kus cesty a ty nás budeš ráno zase hnát brzy. Spi dobře a probuď se, Rande al’Thore.“ Jen Aiel vám mohl popřát dobrou noc s nadějí, že nezemřete ve spánku.

Nastavil sice mnohem menší, ale zato mnohem složitější ochrany kolem svých snů, usměrnil zhasnutí lamp a snažil se usnout. Přítel. Od severu přišli Reynové. Ale ona ten náhrdelník nosila už v Rhuideanu. Proč se o to stará? Aviendžin pomalý dech mu jasně zněl v uších, dokud neusnul, a pak se mu zdál dosti zmatený sen o tom, jak mu Min a Elain pomáhají přehodit si Aviendhu, která na sobě kromě náhrdelníku neměla vůbec nic, přes rameno, zatímco ho ona tluče po hlavě věnečkem z květů segade.

22

Ptačí volání za noci

Mat ležel na břiše se zavřenýma očima a těšil se z toho, jak mu Melindhra palci hněte svaly kolem páteře. Masáži po dlouhém dni v sedle se nic nevyrovnalo. No, něco ano, ale právě v této chvíli se byl ochoten spokojit s tímhle.

„Na tak malého muže ty máš moc dobré svaly, Matrime Cauthone.“

Mat otevřel jedno oko a ohlédl se na ni, jak tam tak klečela s koleny vedle jeho boků. Zapálila oheň dvakrát větší, než bylo zapotřebí a po těle se jí řinul pot. Nádherné zlaté vlasy, až na aielský pramen na temeni zastřižené nakrátko, jí přiléhaly těsně k hlavě. „Jestli jsem ti moc malej, tak si klidně můžeš najít někoho jinýho.“

„Na můj vkus ty moc malý nejsi,“ zasmála se a rozcuchala ho. Měl delší vlasy než ona. „A jsi docela roztomilý. Uvolni. Když napjatý, neudělá ti dobře.“

Mat zavrčel a znovu zavřel oči. Roztomilý? Světlo! A malý. Jen Aielové ho mohli považovat za malého. V každé jiné zemi, kterou navštívil, byl vyšší než většina ostatních, i když ne o moc. Pamatoval si, že byl dost vysoký. Vyšší než Rand, když vyjel proti Artuši Jestřábí křídlo. A o dlaň menší než byl teď, když bojoval po Maecinově boku proti Aelgarům. Zeptal se Lana, tvrdil, že ta jména někde zaslechl. Strážce mu řekl, že Maecine byl králem Eharonu, jednoho z Deseti států – tolik už Mat věděl – asi čtyři či pět set let před trollockými válkami. Lan pochyboval, že by i hnědé adžah věděly víc. Za trollockých válek se toho hodně ztratilo a ještě víc za stoleté války. Tohle byly nejranější a nejčerstvější vzpomínky, které se mu usadily v lebce. Nic po Artuši Pendragu Tanreallovi a nic před Maecinem Eharonským.

„Je ti zima?“ zeptala se Melindhra nevěřícně. „Ty třásl.“ Slezla z něj a Mat zaslechl, jak přikládá na oheň. Bylo tu dost zákrsků na otop. Když Melindhra šplhala zpátky, tvrdě ho plácla po zadku mumlajíc: „Dobré svaly.“

„Jestli budeš takhle pokračovat,“ zabručel Mat, „tak si začnu myslet, že mě chceš napíchnout na rožeň k večeři jako trolloka.“ Ne že by se s Melindhrou nebavil – tedy pokud se zdržela toho, aby mu připomínala, že je vyšší než on – ale tahle situace ho znervózňovala.

„Pro tebe žádné rožně, Matrime Cauthone.“ Tvrdě mu zaryla palce do ramene. „Tak dobře. Uvolni.“

Mat předpokládal, že se jednoho dne ožení, usadí se. Tohle muži dělají. Žena, dům, rodina. Připoutaný po zbytek života na jednom místě. Ještě nikdy jsem neslyšel o ženě, které by se líbilo, aby její manžel pil a hrál v kostky. A pak tu bylo to, co řekli ti lidé na druhé straně ter’angrialu ve tvaru dveřního rámu. Že je mu souzeno „oženit se s Dcerou Devíti měsíců". Muž se asi musí dřív nebo později oženit. Ale on si rozhodně nehodlal vzít za manželku Aielanku. Chtěl si zatančit s tolika ženami, s kolika to jen půjde, dokud to jde.

„Ty stvořený nejsi pro rožně, ale pro velkou čest, myslím,“ poznamenala Melindhra tiše.

„To mi zní dobře.“ Jenomže teď nedokázal žádnou jinou ženu přimět, aby se na něj byť jen podívala, ani Děvu, ani žádnou jinou. Bylo to, jako by si na něj Melindhra zavěsila nápis tohoto znění VLASTNICTVÍ MELINDHRY Z JUMAI SHAIDŮ. No, to poslední dodávat nemusela, aspoň ne tady. Jenomže kdo mohl vědět, co Aielanka udělá, a zvlášť Děva oštěpu? Ženy nemyslely stejně jako muži, a aielské ženy nemyslely jako nikdo jiný na světě.

„Je zvláštní, že ty se tolik držíš zpátky.“

„Držím se zpátky?“ zamumlal. Její ruce byly příjemné. Povolovaly mu i zatvrdliny, o kterých nevěděl, že je má. „Jak?“ Napadlo ho, jestli to má něco společného s tím náhrdelníkem. Melindhra tomu, že ho dostala, nebo spíš přijala, zřejmě přikládala hodně velkou váhu. Nikdy ho samozřejmě nenosila. Děvy šperky nenosívaly. Ale měla ho ve váčku a ukázala ho každé ženě, která ji požádala. Zřejmě ji jich žádalo hodně.

„Ty stavíš se do stínu Randa al’Thora.“

„Já nejsem v ničím stínu,“ utrousil nepřítomně. Nemohlo to být tím náramkem. Daroval šperky i jiným ženám, Děvám i ostatním. Rád dával věci hezkým ženám, i když oplátkou dostal jen úsměv. Nikdy nečekal víc. Jestli se ženě nelíbila hubička a polaskání tolik jako jemu, tak k čemu by to bylo?

„Ovšem, je v tom jistá čest být ve stínu Car’a’carna. Abys ty byl blízko mocných, musíš stát v jejich stínu.“

„Ve stínu,“ souhlasil Mat, aniž by ji poslouchal. Někdy žena přijala, někdy ne, ale žádná se ještě nerozhodla, že ho vlastní. To bylo něco, co ho trápilo. Nehodlal se nechat vlastnit nějakou ženou, byť by byla sebekrásnější. A byť by měla ty nejobratnější ruce při uvolňování zatvrdlých svalů.

„Tvoje jizvy by měly být čestné jizvy, vysloužené pod tvým jménem, jako náčelník, ne toto.“ Jedním prstem mu přejela po jizvě od oběšení na krku. „Vysloužil sis toto službou Car’a’carnovi?“

Mat setřásl její ruku, zvedl se na lokty a otočil se, aby na ni dohlédl. „Jsi si jistá, že pro tebe ‚Dcera Devíti měsíců‘ nic neznamená?“

„Řekla jsem ti, že neznamená. Lehni si.“

„Jestli mi lžeš, tak přísahám, že ti naplácám na zadek.“

S rukama v bok se na něj výhružně podívala. „Ty myslíš, že dokážeš... naplácat mi na zadek, Mate Cauthone?“

„Udělám, co půjde.“ Nejspíš by mu vrazila oštěp mezi žebra. „Přísaháš, že jsi nikdy neslyšela o Dceři Devíti měsíců?“

„Nikdy ne,“ odpověděla pomalu. „Kdo je to? Nebo co? Lehni si a nech mě –“

Ozval se vlhovec, znělo to odněkud ze stanu a zároveň i zvenčí, a o chvíli později bobolink. Dobří dvouříčtí ptáci. Rand si své poplašné volání vybral tak, aby to, pokud věděl, nebyli ptáci v Pustině domácí.

Melindhra byla okamžitě dole, omotávala si kolem hlavy šufu a chápala se oštěpů a puklíře. Ze stanu vyrazila jen takhle.

„Krev a zatracenej popel!“ zaklel Mat, když se oblékal do spodků. Bobolink znamenal jih. Postavili si s Melindhrou stan na jihu u Chareenů, co nejdál od Randa, aby ještě zůstali v táboře. Ale Mat se nehodlal vydávat ven do toho trní a bodláčí nahý, jako to udělala Melindhra. Vlhovec znamenal sever, kde tábořili Shaaradové. Přicházelo to ze dvou stran zároveň.

Mat dupl, aby mu v nízkém stanu co nejlépe padly boty, a podíval se na stříbrnou liščí hlavu ležící u jeho pokrývek. Nakonec přišel na to, že medailon nějak zabránil Moirain, aby ho na první pokus vyléčila. Dokud se ho dotýkal, její usměrňování na něj nemělo nejmenší vliv. Sice nikdy neslyšel o nějakém zplozenci Stínu, který by dokázal usměrňovat, ale vždycky tu byly černé adžah – aspoň to Rand tvrdil a Mat mu to věřil – a vždycky tu byla možnost, že po Randovi konečně vyrazil jeden ze Zaprodanců. Přetáhl si koženou šňůrku přes hlavu, takže mu medailonek visel na prsou, popadl svůj krkavci poznačený oštěp a vyrazil ven do chladného měsíčního světla.

Neměl čas vnímat mrazivý chlad. Ještě než se úplně dostal ze stanu, málem přišel o hlavu pod trolločí kosinou. Čepel se mu otřela o vlasy, když se vrhl nízko při zemi do kotoulu. S oštěpem již připraveným se zvedl.

Při prvním pohledu do tmy mohl trollok být jen rozložitý muž, i když o polovinu vyšší než Aiel, oblečený celý v černé kroužkové zbroji s hroty na ramenou a loktech a přilbou s připevněnými kozími rohy. Ty rohy však vyrůstaly přímo z až příliš lidské hlavy a tvář pod očima pokračovala kozí tlamou.

Trollok po něm s prskáním skočil a řval v drsném jazyce, který nebyl určený pro lidská mluvidla. Mat zatočil oštěpem jako bojovou holí, odrazil těžkou zakřivenou čepel stranou a vrazil dlouhý hrot tvorovi do břicha. Osníř se před ocelí vyrobenou s pomocí jediné síly rozdělil stejně snadno jako maso pod ním. Trollok s kozím čenichem se s drsným výkřikem složil, Mat vytáhl zbraň a pak uhnul stranou, aby na něj obluda nepadla.

Všude kolem něj Aielové, někteří bez šatů, jiní odění jen napůl, ale všichni s černými závoji, bojovali s trolloky s kančími rypáky, vlčími tlamami či orlími zobany, s rohy či hřebeny z peří, ohánějícími se těmi svými podivně zakřivenými meči a sekerami s hroty, zahnutými trojzubci i oštěpy. Tu a tam některý používal obrovský luk a vypouštěl šípy s ozuby o velikosti menších oštěpů. Po boku trolloků bojovali i lidé v hrubých kabátcích, s meči, a zoufale křičeli, jak umírali v trnitém křoví.

„Sammael!“

„Sammael a Zlaté včely!“

Temní druzi umírali, většina jakmile se dostala do křížku s některým z Aielů, ale trolloky bylo těžší zabít.

„Já nejsem žádnej zatracenej hrdina!“ zařval Mat, aniž by se obracel na někoho konkrétního, zatímco se bil s trollokem s medvědí tlamou a chlupatýma ušima, svým třetím. Tvor se oháněl sekerou na dlouhém toporu s několika hroty a zahnutou čepelí dost velkou, aby dokázala podetnout strom, kterou si velkýma chlupatýma rukama pohazoval jako dětskou hračkou. Právě to, že se pohyboval poblíž Randa, dostávalo Mata do takových problémů. On chtěl od života jen dobré víno, zahrát si kostky a pár hezkých děvčat. „S tímhle nechci mít nic společnýho!“ Zvláště ne, pokud byl někde poblíž Sammael. „Slyšíš mě?“

Trollok šel k zemi s rozervaným hrdlem a Mat se ocitl tváří v tvář myrddraalovi, který právě vyřídil dva Aiely, co na něj zaútočili společně. Půlčlověk vypadal jako muž s těstovitě bílou pletí, se zbrojí z překrývajících se černých šupin jako u hada. Jako had se také pohyboval, jako by neměl kosti, plynule a rychle, a jeho půlnočně černý plášť visel nehnutě, jakkoliv se zavrtěl. A také neměl oči. Jen mrtvolně bílý kus kůže tam, kde by oči měly být.

Když na něj myrddraal upřel ten bezoký pohled, Mat se zachvěl, do kostí mu pronikal strach. „Pohled bezokého je strach,“ říkalo se v Hraničních státech, kde by to měli vědět, a dokonce i Aielové připouštěli, že je z myrddraalova pohledu mrazí až do morku kostí. To byla první zbraň toho tvora. Půlčlověk se k Matovi blížil plynulým klusem.

Mat se mu s řevem vrhl vstříc a oštěpem zatočil jako holí, bodal jím a neustále se pohyboval. Ten tvor měl meč tmavý, jako byl jeho plášť, meč ukutý v kovárnách Thakan’daru, a pokud by ho sebeméně škrábl, byl by Mat mrtvý, pokud by se včas neobjevila Moirain se svým léčením. Existoval však jeden jistý způsob, jak to skoncovat s mizelcem. Všeobecný útok. Museli jste ho přemoci dřív, než on přemohl vás, a pomyšlení na obranu vás mohlo vyřídit. Mat nemohl věnovat ani mrknutí bitvě zuřící ve tmě všude kolem něj.

Myrddraalova čepel se mrskala jako hadí jazyk, míhala se jako černý blesk, ale jen aby odrazila Matův útok. Když se krkavci poznačená, s pomocí jediné síly ukutá ocel střetla s kovem vykovaným v Thakan’daru, vzplálo kolem modré světlo, praskající stěna blesků.

Pak Mat provedl prudký výpad, který skončil v mase. Černý meč a bledá ruka odletěly stranou, a rubovým sekem Mat prosekl myrddraalovi krk, ale nezůstal jen při tom. Bodnutí do srdce, přetětí podkolenní šlachy, pak druhé, všechno v rychlém sledu. Teprve tehdy odstoupil od tvora, který se stále svíjel na zemi, mával kolem sebe celou rukou i odseknutým pahýlem, a z ran mu tryskala inkoustová krev. Půllidem trvalo dlouho, než si přiznali, že jsou mrtví. Úplně nezemřou, dokud nevyjde slunce.

Mat se rozhlédl a uvědomil si, že útok skončil. Ti temní druzi a trolloci, kteří ještě nebyli mrtví, utekli. Aspoň on kromě Aielů neviděl stát nikoho jiného. Ale pár Aielů také leželo na zemi. Mat stáhl nějakému mrtvému temnému druhovi šátek z krku a setřel myrddraalovu černou krev z čepele svého oštěpu. Kdyby tam zůstala delší dobu, naleptala by kov.

Tenhle noční útok nedával žádný smysl. Podle těl, která v měsíčním světle rozeznal, těl trolloků i lidí, viděl, že se nedostali moc daleko mezi stany. A pokud by jich nebylo mnohem, mnohem víc, tak ani neměli naději, že se dostanou dál.

„Co jsi to volal? Carai něco. Starý jazyk?“

Mat se obrátil a podíval se na Melindhru. Závoj měla dole, ale kromě své šufy na sobě pořád neměla ani nitku. Kolem se pohybovaly další Děvy, i muži, kteří na sobě neměli víc a dělali si z toho stejně málo, i když většina jich mířila bez otálení zpátky do stanů. Neměli žádný stud, to bylo ono. Vůbec žádný stud. Zřejmě Melindhře nebyla ani zima, ačkoliv při výdechu se jí tvořily u úst obláčky páry. Mat byl zpocený jako ona, a teď, když už se nemusel starat o to, jak přežít, zmrzal.

„Něco, co jsem kdysi slyšel,“ řekl jí. „Líbí se mi, jak to zní.“ Carai an Caldazar! Pro čest Rudého orla. Bojový pokřik Manetherenu. – Většina jeho vzpomínek patřila Manetherenu. Některé z nich měl i předtím, než prošel tím pokrouceným dveřním rámem. Moirain říkala, že to se hlásí o slovo stará krev. Hlavně dokud mu zůstane v žilách.

Když se Mat vydal zpátky k jejich stanu, Melindhra mu dala ruku kolem ramen. „Viděla jsem tě s nočním běžcem, Mate Cauthone.“ To bylo jedno z aielských jmen pro myrddraala. „Jsi tolik vysoký, jak muž potřebuje být.“

Mat se zazubil a dal jí ruku kolem pasu, ale ten útok nemohl dostat z hlavy. Chtěl – myšlenky měl příliš pomotané a plné cizích vzpomínek – avšak nemohl. Proč by někdo podnikal beznadějný útok? Jen hlupák by zaútočil proti přesile bez důvodu. Tuhle myšlenku nedokázal dostat z hlavy. Nikdo nezaútočí bez důvodu.

Ptačí volání Randa okamžitě probudilo. Když odhazoval pokrývky a vybíhal ven, bez kabátce, jen v punčochách, již držel saidín. Noc byla studená, prosvětlená měsíčním světlem, a z kopců pod průsmykem se sem nesl slabý hluk boje. Kolem něj se probouzeli Aielové, pobíhali jako mravenci, hnali se do noci k místu, odkud mohl do průsmyku přijít útok. Ochrany by se ozvaly znovu – zplozenci Stínu v průsmyku by vyvolali zavolání hýla – dokud je ráno nezruší, ale nemělo smysl hloupě riskovat.

V průsmyku vše brzy utichlo. Gai’šainové byli ve svých stanech, jelikož ani teď se nesměli dotknout zbraně, ostatní Aielové odběhli pryč, tam, kde by mohli být potřeba. Dokonce i Adelin a ostatní Děvy odešly, jako by věděly, že by je zdržel, kdyby čekaly. Od vozů, stojících poblíž městských hradeb, se ozvalo pár nadávek, ale ani vozkové, ani Kadere se neukázali. Rand to od nich ani nečekal. Slabý hluk boje – lidé křičeli, ječeli a umírali – přicházel ze dvou stran. Zdola a hodně z daleka. Lidé pobíhali i kolem stanů moudrých. Zřejmě se dívali směrem k bojujícím.

Útok dole nedával smysl. Nebyli to Miagomové, ne, pokud by Timolan nepřibral do kmene zplozence Stínu, a to bylo asi stejně pravděpodobné, jako že by bělokabátníci brali trolloky. Obrátil se zpátky ke svému stanu a dokonce i obklopen prázdnotou sebou trhl.

Aviendha vyšla do měsíčního světla s pokrývkou omotanou kolem těla. Těsně za ní stál vysoký muž zahalený v tmavém plášti. Měsíční stíny klouzaly po vyzáblé tváři, která byla příliš bledá, s příliš velkýma očima. Ozval se tichý zpěv a plášť se rozevřel do širokých, kožovitých křídel jako u netopýra. Aviendha, pohybujíc se jako ve snu, vykročila do čekajícího objetí.

Rand usměrnil a kolem Aviendhy proletěl jako prst tenký odřivous, šíp pevného světla, a srazil draghkarovi hlavu. Účinek tak úzkého proudu byl pomalejší, avšak o nic méně přesný než u temných psů. Barvy se proměnily, černá v bílou, bílá v černou, a tvor se změnil v jiskřivá zrnka prachu, která se rozplynula ve vzduchu.

Když zpěv utichl, Aviendha se zachvěla a hleděla, jak se poslední částečky vytrácejí. Pak se obrátila k Randovi a přitáhla si pokrývky úžeji k tělu. Zvedla ruku a k Randovi vyletěl proud ohně silný jako jeho hlava.

Rand, překvapen dokonce i v prázdnotě, na jedinou sílu ani nepomyslel. Prostě se vrhl na zem pod vzdouvající se plameny. Ty okamžitě zmizely.

„Co to děláš?“ vyštěkl Rand tak rozzlobený, tak šokovaný, že prázdnota popraskala a saidín se vytratil. Vyškrábal se na nohy a vyrazil k ní. „Tohle je vrchol nevděku, o jakým jsem kdy slyšel!“ Chtěl s ní zatřást, až by jí zacvakaly zuby. „Právě jsem ti zachránil život, pro případ, že sis toho nevšimla, a jestli jsem porušil nějakej zatracenej aielskej zvyk, tak nedám ani –!“

„Příště,“ odsekla dívka, „nechám velkého Car’a’carna, aby si to vyřídil sám!“ Neohrabaně si přitáhla pokrývku a škrobeně se sklonila, aby se mohla vrátit do stanu.

Rand se poprvé ohlédl za sebe. Na dalšího draghkara, zhrouceného na hromádce a v plamenech. Byl tak rozzlobený, že ani neslyšel praskání a pukáni, jak hořel, ani necítil zápach hořícího tuku. Dokonce ani nevycítil jeho zlo. Draghkar zabíjel tak, že nejdřív vysál člověku duši a pak i život. Musel být své oběti nablízku, dotýkat se jí, a tenhle ležel necelé dva kroky od místa, kde předtím Rand stál. Rand si nebyl jist, jak účinný je draghkarův zpěv na někoho, kdo je naplněný saidínem, ale byl rád, že to nemusel zjišťovat.

Zhluboka se nadechl a poklekl vedle stanové chlopně. „Aviendho?“ Nemohl vstoupit. Hořela tam lampa, a co věděl, mohla sedět nahá a v duchu ho trhat na kusy, jak si ostatně vrchovatě zasloužil. „Aviendho, mrzí mě to. Omlouvám se. Bylo hloupé to říct, když jsem se nezeptal, proč jsi to udělala. Měl jsem vědět, že jsi mi nechtěla ublížit, a jsem... jsem... jsem trouba.“

„Víš toho docela dost, Rande al’Thore,“ ozvala se tlumená odpověď. „Ty jsi trouba!"

Jak se Aielové omlouvají! Na tohle se jí nikdy nezeptal. Vzhledem k ji’e’toh, učení mužů zpěvu a svatebním zvykům si ani nemyslel, že to někdy udělá. „Ano, to jsem. A omlouvám se.“ Tentokrát se žádná odpověď neozvala. „Už jsi v pokrývkách?“ Ticho.

S bručením se narovnal a zahýbal prsty v punčochách, jak ho ledová hlína zastudila. Bude tu muset zůstat, dokud si nebude jistý, že je slušně zakrytá. Bez bot a bez kabátu. Uchopil saidín, se vší jeho špínou, jen aby se uprostřed prázdnoty zbavil té vlezlé zimy.

Přiběhly sem samozřejmě tři moudré, které uměly chodit ve snu, a Egwain, a teď s vytřeštěnýma očima obcházely na hořící draghkary a všechny si téměř stejným pohybem přitahovaly loktuše k ramenům.

„Jenom jeden,“ řekla Amys. „Díky Světlu, ale že jsem překvapená.“

„Byli vlastně dva,“ sdělil jí Rand. „Já... zničil toho druhého.“ Proč by měl váhat jen proto, že ho Moirain varovala, aby nepoužíval odřivous? Byla to zbraň jako každá jiná. „Kdyby Aviendha nezabila tohohle, tak mě možná dostal.“

„Přitáhlo nás usměrňování,“ vysvětlovala Egwain a prohlížela si ho od hlavy k patě. Nejdřív si myslel, že se dívá, není-li zraněný, ale ona věnovala zvláštní pozornost jeho punčochám a potom se ohlédla na stan, kde v mezeře mezi chlopněmi bylo vidět světlo lampy. „Už jsi ji zase rozčílil, že? Ona ti zachránila život a ty... Muži!“ Se znechuceným potřesením hlavou prošla těsně kolem něj a vstoupila do stanu. Zaslechl tiché hlasy, ale nerozuměl tomu, co si povídají.

Melain škubla za loktuši. „Jestli nás nepotřebuješ, tak se musíme jít podívat, co se děje dole.“ Odspěchala, aniž by počkala na druhé dvě ženy.

Když se s Amys vydala za ní, Bair se jaksi kdákavě zachechtala. „Vsadíme se, koho půjde zkontrolovat prvního? Můj ametystový náhrdelník, který se ti tolik líbí, proti tomu tvému safírovému náramku?"

„Platí. Já volím Dorindhu."

Starší moudrá znovu zakdákala. „Pořád ještě má oči plné Baela. První sestra je první sestra, ale nový manžel...“

Odešly z doslechu a Rand se sklonil ke stanové chlopni. Stále neslyšel, co si ty dvě povídají, pokud by nepřistrčil ucho k mezeře, a to on nehodlal udělat. Aviendha se určitě zahalila, když byla uvnitř Egwain. Ale ona zase Egwain přejímala aielské způsoby, takže bylo docela dobře možné, že se místo toho taky svlékla.

Tichý zvuk střevíčků ohlásil Moirain a Lana a Rand se narovnal. I když slyšel, jak oba dýchají, strážcovy boty vydávaly sotva slyšitelné zvuky. Moirain visely vlasy kolem obličeje a držela si u těla nějaké tmavé šaty, jejichž hedvábí se v měsíčním světle hodně lesklo. Lan byl plně oblečen, s holínkami, ozbrojen a zahalen tím měňavým pláštěm, díky němuž splýval s nocí. Ovšem. Dole již hluk boje utichal.

„Překvapilo mě, že jsi tu nebyla dřív, Moirain.“ Jeho hlas zněl chladně, ale lépe mít chladný hlas než chladnoucí tělo. Držel se dál saidínu, bojoval s ním, a noční mráz zůstával něčím vzdáleným. Byl si ho vědom, byl si vědom každého chloupku na pažích, který se mu pod rukávy košile zježil, ale přesto se ho chlad nedotkl. „Obvykle mě přijdeš hledat hned, jak vycítíš potíže.“

„Nikdy jsem nevysvětlovala všechno, co udělám nebo neudělám.“ Její hlas byl chladně záhadný jako vždy, přesto si však byl Rand v měsíčním světle jist, že se červená. Lan se tvářil ustaraně, i když u něj se to těžko poznávalo. „Nemůžu tě držet za ruku věčně. Nakonec se musíš naučit chodit sám.“

„To jsem dneska v noci udělal, ne?“ Přes prázdnotu proklouzly rozpaky – znělo to, jako by všechno vykonal sám – a tak ještě dodal: „Aviendha dostala toho za mými zády.“ Draghkar už pomalu dohoříval.

„Takže je dobře, že tu byla,“ pravila Moirain klidně. „Nepotřeboval jsi mě.“

Nebála se, tím si byl jist. Viděl ji vběhnout doprostřed hloučku zplozenců Stínu, vládla jedinou silou stejně obratně jako Lan svým mečem, viděl to příliš často, aby uvěřil, že by se bála. Tak proč nepřišla, když vycítila draghkary? Měla to dokázat, a Lan taky. To byl jeden z darů, které strážce získával ze spojení s Aes Sedai. Mohl ji přinutit to říci, chytit ji mezi přísahu, kterou mu složila, a neschopnost zalhat. Ne, to nemohl udělat. Nebo spíš nechtěl. Nechtěl udělat něco takového někomu, kdo se mu snažil pomoci.

„Aspoň teď víme, kvůli čemu byl ten útok dole,“ poznamenal. „Abych si myslel, že se tam děje něco důležitého, zatímco se ke mně dostanou draghkaři. Pokusili se o to v Držbě Chladné skály, a tam to taky nefungovalo.“ Jenže tentokrát se jim to skoro povedlo. Pokud to tedy byl jejich záměr. „Myslela by sis, že zkusí něco jiného.“ Couladin byl před ním a Zaprodanci zřejmě všude okolo. Proč nemohl stát vždy jen proti jednomu nepříteli?

„Nesmíš udělat tu chybu, aby sis myslel, že Zaprodanci jsou prostoduší,“ varovala ho Moirain. „To by ti mohlo být osudné.“ Posunula roucho, jako by si přála, aby látka byla silnější. „Připozdívá se. Jestli už mě dál nepotřebuješ...?“

Aielové se začali vracet a ona se strážcem odešla. Někteří bojovníci vykřikovali nad dragkhary a šli vzbudit pár gai’šainů, aby je odklidili, ale většinou se na ně jen podívali, než se vrátili do stanu. Zřejmě teď od něj něco takového očekávali.

Když se objevila Adelin a Děvy, jejich krok jaksi vázl. Zíraly na to, jak muži v bílém odtahují draghkary pryč, a než se přiblížily k Randovi, vyměňovaly si pohledy.

„Nic tady nebylo,“ začala Adelin pomalu. „Útok přišel dole, temní druzi a trolloci.“

„Křičeli ‚Sammael a Zlaté včely', jak jsem slyšela,“ dodala další. Jelikož měla hlavu omotanou šufou, Rand nepoznal, která to je. Hlas měla mladý, některým Děvám nebylo víc než šestnáct.

Adelin se zhluboka nadechla a napřáhla jeden ze svých oštěpů vodorovně před sebe, ani se nezachvěl. Ostatní udělaly totéž, každá s jedním oštěpem. „My – já – zklamala,“ řekla Adelin. „Měly jsme být tady, když draghkaři přišli. Místo toho jsme utíkaly jako malé děti zatančit si s oštěpy.“

„Co s tím mám dělat?“ zeptal se Rand a Adelin odpověděla bez váhání.

„Cokoliv si přeješ, Car’a’carne. Stojíme tu připraveny a nebudeme odporovat.“

Rand potřásl hlavou. Zatracení Aielové a jejich zatracené ji’e’toh. „Vezměte si to a vraťte se hlídat můj stan. No? Jděte.“ Ženy si vyměnily pohledy, než ho poslechly, stejně váhavě, jako za ním zprvu přicházely. „A jedna z vás řekne Aviendze, že až se vrátím, přijdu do stanu,“ dodal. Nehodlal strávit celou noc venku s obavami, je-li to bezpečné. Odešel a kamenitá půda pod nohama byla hodně tvrdá.

Asmodeanův stan stál opodál jeho. Zevnitř se neozval ani hlásek. Rand odhodil chlopeň a skočil prudce dovnitř. Asmodean seděl ve tmě a hryzl si ret. Když se Rand objevil, trhl sebou a nedal mu možnost vůbec promluvit.

„Nečekal jsi, že něco podniknu, že ne? Cítil jsem ty draghkary, ale ty jsi mohl zvládnout. Zvládl jsi je. Já nikdy neměl draghkary rád. Neměli jsme je stvořit. Mají ještě menší mozek než trolloci. Dáš jim rozkaz a oni stejně občas zabijí toho, kdo je poblíž. Kdybych byl vyšel ven, kdybych byl něco udělal... Co kdyby si toho někdo všiml? Co kdyby si uvědomil, že to neusměrňuješ ty? Já –“

„Je dobře, žes to neudělal,“ skočil mu Rand do řeči a se zkříženýma nohama se potmě posadil. „Kdybych vycítil, že jsi tam venku naplněný saidínem, mohl jsem tě zabít.“

Druhý muž se roztřeseně zasmál. „To mě taky napadlo.“

„Byl to Sammael, kdo dneska zaútočil. Poslal trolloky a temné druhy.“

„To se Sammaelovi nepodobá, zahazovat lidi,“ poznamenal pomalu Asmodean. „Ale nechá jich zabít deset tisíc, nebo desetkrát tolik, když tím získá něco, co za to podle něj bude stát. Možná některý z ostatních chce, aby sis myslel, že to byl on. Dokonce i Aielové berou zajatce... Trollokům to kromě zabíjení moc nemyslí a temní druzi věří tomu, co se jim řekne.“

„Byl to on. Už jednou se mě snažil takhle nalákat, abych na něj zaútočil, bylo to v Serendaharu.“ Oh, Světlo! Ta myšlenka přeplula po povrchu prázdnoty. Řekl jsem „mě". Nevěděl, kde Serendahar stával, prostě nic kromě toho, co řekl. Ta slova se tak nějak objevila.

Po dlouhém mlčení Asmodean tiše promluvil. „To jsem nevěvěl.“

„Já chci vědět proč?“ Rand pečlivě volil slova a doufal, že jsou všechna jeho. Vzpomínal si na Sammaelovu tvář, na muže – Ne, to nejsou moje vzpomínky. – na podsaditého muže s krátkou žlutou bradkou. Asmodean mu popsal všechny Zaprodance, ale Rand věděl, že tenhle obrázek z jeho popisu nepochází. Sammael chtěl vždycky být vyšší a litoval, že mu to jediná síla nemůže poskytnout. Tohle mu Asmodean nikdy neřekl. „Z toho, cos mi vykládal, se mi nejspíš nebude chtít postavit, pokud si nebude jistý vítězstvím, a možná ani pak ne. Říkal jsi, že pokud to půjde, nechá mě Temnému. Tak proč si je teď tak jistý, že vyhraje, když se rozhodnu jít proti němu?“

Probírali to potmě celé hodiny, aniž by došli k nějakému závěru. Asmodean se držel názoru, že to byl některý z ostatních, v naději, že poštve Randa proti Sammaelovi a tak se zbaví jednoho či obou. Aspoň Asmodean tvrdil, že on by to udělal. Rand na sobě cítil jeho přemýšlivý pohled. Tohle uklouznutí bylo příliš velké, aby se dalo zakrýt.

Když se konečně vrátil do svého stanu, Adelin a tucet Děv vyskočily na nohy, všechny mu začaly jedna přes druhou vykládat, že Egwain již odešla a Aviendha dávno usnula, že se na něj zlobila, že se obě zlobily. Dávaly mu tolik různých rad, jak zvládnout hněv těch dvou žen, a všechny zároveň, že nechápal ani slovo. Nakonec umlkly a vyměnily si pohledy. Promluvila samotná Adelin.

„Musíme si promluvit o dnešní noci. O tom, co jsme udělaly a v čem jsme zklamaly. My –“

„Nic to nebylo,“ přerušil ji Rand, „a jestli ano, tak je to odpuštěno a zapomenuto. Teď bych se projednou rád pár hodin prospal. Jestli to chcete projednat, jděte si promluvit s Amys nebo Bair. Jsem si jistý, že ony na rozdíl ode mě pochopí, oč vám jde.“ To je kupodivu umlčelo a on mohl vstoupit do stanu.

Aviendha ležela v pokrývkách a jednu štíhlou nahou nohu měla vystrčenou. Snažil se na ni vůbec nedívat. Nechala lampu zapálenou. Rand se vděčně uložil do pokrývek a usměrněním zhasl lampu, než saidín propustil. Tentokrát se mu zdálo o Aviendze metající oheň, jenže ho nemetala na draghkara, a vedle ní seděl Sammael a smál se.

23

„Pětinu vám dám"

Egwain přitáhla Rose otěže na travnatém vršku a dívala se, jak zástupy Aielů vycházejí z Jangaiského průsmyku. Sedlo jí zase vyhrnulo suknice nad kolena, ale ona si toho už skoro nevšimla. Neměla čas na to, aby si je pořád spravovala. A měla na nohou punčochy. Nebylo to, jako kdyby byla bosá.

Aielové pod ní plynule klusali. Tisíce a tisíce, s nákladními koňmi a soumary, gai’šainové, kteří se postarají o tábory, když budou ostatní bojovat, šli roztažení na míli do délky, a většina jich byla ještě v průsmyku či již daleko vepředu a mimo dohled. Dokonce i bez rodin to vypadalo, že je tu na pochodu celý národ. Hedvábná stezka tu byla docela slušná silnice, celých padesát kroků široká a dlážděná širokými bílými kameny, procházela přímo horami, do nichž byla vysekána, aby vedla po rovině. Jen občas byla vidět pod davem Aielů, i když ti zřejmě radši běhali po trávě, ale hodně kamenů bylo vyviklaných. Bylo tomu již dvacet let, co tudy projíždělo něco jiného než žebřiňáky místních sedláků a pár povozů.

Bylo překvapivé, znovu uvidět stromy, skutečné stromy, vysokánské duby a kaliny rostoucí v hustých porostech, místo občas nějakého pokrouceného, zakrnělého pahýlu, a vysokou trávu vlnící se ve vánku na kopcích. Na severu rostl skutečný les a po obloze pluly mráčky, sice řídké a vysoko, ale byly to mráčky. Vzduch byl po zkušenostech z Pustiny požehnaně chladný a vlhký, i když hnědé listí a velké hnědé pásy v trávě jí prozradily, že ve skutečnosti může být větší horko a sucho, než je v tuto roční dobu obvyklé. Přesto byla venkovská krajina Cairhienu ve srovnání s drahou stranou Dračí stěny šťavnatým rájem.

Na severu se pod téměř plochým můstkem vlnil úzký potůček lemovaný vyschlým jílem mnohem širšího původního koryta. Řeka Gaelin protékala jenom o pár mil dál tímto směrem. Egwain napadlo, co Aielové na řeku budou říkat. Viděla Aiely poblíž řeky už předtím. Scvrknutý pás vody značil rozhodný přelom v pravidelném proudu lidí, jak muži i Děvy v úžasu zastavovali a prohlíželi si ho, než ho přeskočili a pokračovali dál.

Po silnici duněly Kadereho vozy a dlouhá mulí spřežení se těžce dřela, ale na Aiely pořád ztrácela. Překonat zákruty a zatáčky průsmyku jim trvalo čtyři dny a Rand očividně hodlal dorazit tak daleko do Cairhienu, jak to jen v těch zbývajících pár hodinách světla půjde. Moirain a Lan jeli s vozy. Ne před nimi, dokonce ani s Kadereho krabicovitým bílým domečkem na kolech, avšak vedle druhého povozu, kde plachtou zakrytý dveřní rám ter’angrialu tvořil hrb nad zbytkem nákladu. Některé naložené věci byly velice pečlivě zabalené nebo naskládané v krabicích a sudech, které Kadere přivezl s sebou do Pustiny plné svého zboží, a některé byly prostě nastrkané tam, kam se vešly. Byly to poněkud podivné útvary z kovu a skla, židle z červeného křišťálu, dvě sošky nahého muže a ženy velikosti dítěte, tyče z kosti, slonoviny a zvláštních černých materiálů nejrůznějších délek a tlouštěk. Všechny možné věci včetně některých, jež Egwain skoro nedokázala popsat. Moirain využila každý volný coul na všech vozech.

Egwain by byla moc ráda věděla, proč se Aes Sedai stará právě o tento vůz. Možná si nikdo jiný nevšiml, že mu Moirain věnuje víc pozornosti než všem ostatním dohromady, ale bylo tomu tak. Ne že by měla šanci to nějak brzy zjistit. Nově nastolená rovnost mezi nimi dvěma byla křehká záležitost, jak se již Egwain přesvědčila, když se na to zeptala uprostřed průsmyku a dostalo se jí odpovědi, že má příliš živou představivost a jestli má dost času špehovat Aes Sedai, tak by si Moirain asi měla promluvit s moudrými o zostření výcviku. Egwain se samozřejmě důkladně omluvila a poddajná slova zřejmě zafungovala. Amys a ostatní jí nezabíraly víc nocí než předtím.

Kolem ní proběhla klusem po silnici asi stovka taardadských Far Dareis Mai. Děvy se pohybovaly s lehkostí, závoje jim visely volně, ale měly je připravené, a plné toulce u pasu. Některé nesly zakřivené luky z rohoviny s nasazenými šípy, kdežto ostatní měly luky v pouzdrech na zádech, oštěpy a puklíře se jim při běhu rytmicky pohupovaly. Za nimi vedl asi tucet gai’šainů v bílých hábitech nákladní muly a snažil se s nimi udržet krok. Jedna postava však byla v černém, ne v bílém: Isendra se dřela nejvíc ze všech. Egwain dokázala rozeznat Adelin a dvě tři další z těch, které v noci, kdy došlo k útoku, hlídaly Randův stan. Každá svírala kromě zbraní také panenku, nahrubo vyrobenou hadrovou panenku v sukničce a s bílou jupičkou. Měly ještě ztuhlejší výrazy než obvykle, jak se snažily předstírat, že nic takového nenesou.

Egwain si nebyla jistá, co to má znamenat. Děvy, které stály na stráži, přišly ve skupince navštívit Bair a Amys, když dokončily své úkoly, a pak s nimi strávily dost dlouhou dobu. Příštího rána, když se tábor v šeru před svítáním rušil, začaly Děvy vyrábět ty panenky. Nemohla se ovšem zeptat, ale zmínila se o tom jedné rusovlasé Tomanelle z klanu Serai jménem Maira, a ta Egwain řekla, že to má ženě připomenout, že už není malá holka. Z jejího tónu bylo jasné, že se o tom nechce bavit dál. Jedna z Děv, která nesla panenku, neměla ani šestnáct, a přesto byla Maira přinejmenším stejně stará jako Adelin. Nedávalo to žádný smysl a bylo to rozčilující. Pokaždé, když si Egwain myslela, že rozumí aielským obyčejům, něco jí ukázalo, že tomu tak není.

Proti její vůli přitáhlo její pohled ústí průsmyku. Tam byla řada kůlů, táhla se z jednoho příkrého horského svahu na druhý, jen uprostřed jich Aielové pár svalili. Couladin tu nechal další zprávu, muže a ženy naražené na kůly přes celou cestu, sedm dní tu již viseli mrtví. Vysoké šedé hradby Seleanu přiléhaly ke kopcům na pravé straně průsmyku, ale nad nimi nebylo nic vidět. Moirain tvrdila, že je to již jen stín bývalé slávy, ale přesto to bylo stále slušné město, mnohem větší než Taien. Teď už z něj však nic nezbývalo. A zde také nikdo nepřežil – asi kromě těch, které Shaidové odvedli – i když tady někteří utekli na místa, která považovali za bezpečná. Tady byly na kopcích statky. Většina východního Cairhienu sice byla opuštěna po aielské válce, ale města potřebovala potraviny ze statků. Teď se ze zčernalých zdí hospodářských budov zvedaly očazené komíny. Tady zůstalo nad kamennou stodolou i pár zuhelnatělých trámů, tam se stodola i dům zbortily žárem. Kopec, na němž stála Egwain s Rosou, bývala pastvina pro ovce. Poblíž plotu u paty kopce bzučely nad pozůstatky řezničiny mouchy. Ani jediné zvíře na pastvinách nezůstalo živé, ani slípka nehrabala na dvorku. Z obilí zbylo jen vypálené strniště.

Couladin a Shaidové byli Aielové. Ale to byla také Aviendha, Bair a Amys a Melain, a Rhuark, který tvrdil, že mu Egwain připomíná jednu z jeho dcer. To narážení na kůly je znechutilo, přesto si však zjevně mysleli, že je to jenom maličko horší, než co si zabijáci stromů zaslouží. Možná jediným způsobem, jak skutečně poznat Aiely, bylo narodit se jako Aiel.

Egwain se naposledy ohlédla na zničené město a pomalu sjela dolů ke kamenné ohradě, projela brankou, pak se sklonila a ze zvyku znovu upevnila řemen ze surové kůže. Ironií bylo, že Moirain říkala, že Selean se mohl ve skutečnosti ke Couladinovi připojit dobrovolně. V měnících se proudech daes dae’mar se rovnováha mezi aielským vetřelcem a mužem, který do Cairhienu poslal Taireny, ať už tak učinil z jakéhokoliv důvodu, mohla naklonit na kteroukoliv stranu, pokud by jim Couladin dal příležitost si vybrat.

Egwain jela po široké silnici, dokud nedohonila Randa, dnes v červeném kabátci, a pak se kousek od něj připojila k Aviendze, Amys a asi třicítce moudrých, které kromě dalších dvou, co také chodily ve snu, skoro neznala. Mat, s tím svým oštěpem s černou čepelí, a Jasin Natael, s harfou v koženém pouzdře pověšenou na zádech a karmínovou zástavou povlávající ve větru, jeli na koních, ale spěchající Aielové skupinku předbíhali po obou stranách, protože Rand svého grošovaného hřebce vedl a rozmlouval s kmenovými náčelníky. Sukně nesukně, moudré by docela dobře udržely krok s procházejícími zástupy, kdyby se Randa nedržely jako smůla borovice. Na Egwain se skoro nepodívaly, oči i uši měly jako přilepené na Randa a šest náčelníků.

„...a kdokoliv projde skrz po Timolanovi,“ říkal Rand pevným hlasem, „musí uslyšet to stejné.“ Kamenní psi, kteří zůstali hlídat v Taienu, se vrátili, aby ohlásili, že Miagomové vstoupili do průsmyku o den později. „Přišel jsem zabránit Couladinovi zničit tuhle zemi, ne se na to dívat.“

„To je tvrdá zpráva,“ podotkl Bael, „i pro nás, jestli tím myslíš, že si nemůžeme vzít pětinu.“ Han a ostatní, dokonce i Rhuark, přikyvovali.

„Pětinu vám dám.“ Rand nezvedl hlas, avšak jeho slova náhle mohla zarážet hřebíky. „Ale žádná část z toho nebude v potravinách. Budeme žít z toho, co najdeme v divočině, ulovíme nebo koupíme – jestli ještě zůstal někdo, kdo by mohl jídlo prodávat – dokud nezařídím, aby Tairenové začali přivážet víc jídla z Tearu. Jestli si někdo vezme jen o grošík víc, než je pětina, nebo bochník chleba bez zaplacení, jestli vypálí třeba jenom chaloupku, protože patří zabijákovi stromů, nebo zabije člověka, který se nebude pokoušet zabít jeho, tak toho člověka pověsím, ať je to kdo chce.“

„Tohle říct kmenům je tvrdé,“ poznamenal Dhearik skoro stejně ledově. „Přišel jsem za Tím, kdo přichází s úsvitem, ne abych rozmazloval křivopřísežníky.“ Bael a Jheran otevřeli ústa k souhlasu, ale všimli si, že tak učinil i ten druhý, a hned zase pusu zavřeli.

„Dávej pozor, co říkám, Dheariku,“ podotkl Rand. „Já tuhle zemi přišel zachránit, ne ji dál ničit. Co řeknu, platí pro každý kmen. Dávejte moc dobrý pozor, co říkám." – Tentokrát se nikdo neozval a Rand se vyhoupl zpátky Jeade’enovi do sedla a nechal hřebce volně jít mezi náčelníky. Tváře Aielů byly zcela bez výrazu.

Egwain se nadechla. Tihle muži byli všichni dost staří na to, aby mohli být jeho otcem i dědem, byli to vůdci svého lidu stejně tak jako králové, ať už tvrdili cokoliv, vůdci zocelení bojem. Připadalo jí to jako teprve včera, kdy byl chlapcem víc než jen podle stáří, mládencem, který prosil a doufal, místo aby velel a očekával, že ho budou poslouchat. Měnil se teď rychleji, než dokázala zvládnout. Bylo dobré, když těmhle lidem zabrání, aby provedli dalším městům to, co Couladin udělal Taienu a Seleanu. Tohle si říkala. Jen si přála, aby to dokázal, aniž by se každý den choval víc a víc nadutě. Za jak dlouho bude chtít, aby ho poslouchala, jako to dělala Moirain? Nebo všechny Aes Sedai? Doufala, že je to jen pýcha.

Jelikož si chtěla popovídat, vyhodila nohu ze třmene a natáhla ruku k Aviendze, ale Aielanka jenom zavrtěla hlavou. Opravdu nerada jezdila. A možná jí taky bránilo to, že tu všechny moudré kráčely v hloučku. Některé z nich by se na koně neposadily, kdyby jim zlomili obě nohy. S povzdechem tedy Egwain slezla dolů a vedla Rosu za sebou. Trochu nabručeně si upravila suknice. – Měkké, po kolena vysoké aielské boty, které nosila, vypadaly pohodlně, a také byly, ale pro delší chůzi po tomhle tvrdém, nerovném dláždění se nehodily.

„Teď teda opravdu velí,“ prohodila.

Aviendha skoro nespustila oči z Randových zad. „Neznám ho. Nemůžu ho poznat. Podívej na tu věc, kterou nese.“

Myslela samozřejmě meč. – Rand ho tak úplně nenesl. Měl ho pověšený na sedlové hrušce, v prosté pochvě z hnědé vepřovice, a dlouhý jílec, omotaný stejnou kůží, mu sahal až do pasu. Pochvu a jílec si nechal vyrobit jedním mužem z Taienu cestou průsmykem. Egwain napadlo, proč asi, když si mohl usměrnit ohnivý meč a dělat další věci, vedle kterých meče vypadaly jako hračky pro děti. „Tys mu ho přece dala, Aviendho.“

Její přítelkyně se zamračila. „Snaží se mě přinutit, abych přijala i jílec. Použil ho, takže je jeho. Použil ho přede mnou, jako by se mi chtěl posmívat, s mečem v ruce.“

„Ty se nezlobíš kvůli meči.“ Aspoň si to Egwain nemyslela, neřekla o něm totiž ani slovo, té noci v Randově stanu. „Pořád se hněváš kvůli tomu, jak s tebou mluvil, a já tě chápu. Vím, že ho to mrzí. Občas promluví bez přemýšlení, ale kdybys ho jenom nechala, aby se omluvil –“

„Já nechci žádné jeho omluvy,“ zamumlala Aviendha. „Já nechci... Tohle už nesnesu. Už nemůžu dál spát v jeho stanu.“ Náhle popadla Egwain za paži, a kdyby ji Egwain neznala, byla by si myslela, že má slzy na krajíčku. „Musíš s nimi promluvit za mě. S Amys, Bair a Melain. Tebe poslechnou. Ty jsi Aes Sedai. Musejí mi dovolit vrátit se do jejich stanů. Musejí!“

„Kdo musí co?“ zeptala se Sorilea, která zpomalila, aby mohla jít vedle nich. Moudrá z Držby Shende měla řídké bílé vlasy a tvář jako z vydělané kůže natažené přes kosti. A jasné zelené oči, které dokázaly srazit koně na deset kroků. Tedy takhle se na lidi dívala normálně. Když se však zlobila, ostatní moudré seděly mlčky a kmenoví náčelníci se odporoučeli.

Melain a další moudrá, šedivějící Nakai z Držby Černá voda, se k nim taky chtěly připojit, ale Sorilea se na ně podívala těma svýma očima. „Kdybys neměla hlavu plnou toho svého nového manžela, Melain, tak bys poznala, že s tebou chce mluvit Amys. S tebou taky, Aerin.“ Melain ohnivě zrudla a odběhla za ostatními, ale starší žena se tam dostala první. Sorilea se dívala, jak odcházejí, a pak obrátila svou pozornost na Aviendhu. „Teď si můžem v klidu promluvit. Takže ty nechceš něco udělat. Něco, co jsi bezpochyby dostala nařízeno. A myslíš si, že tě z toho tahle malá Aes Sedai může dostat.“

„Sorileo, já –“ Aviendha se dál nedostala.

„Za mých dnů děvčata skočila, když moudrá řekla skoč, a skákala dál, dokud jim neřekla, aby přestala. Jelikož jsem ještě naživu, je to pořád můj den. Mám to říct jasněji?“

Aviendha se zhluboka nadechla. „Ne, Sorileo,“ řekla poddajně.

Stará žena spočinula pohledem na Egwain. „A co ty? Myslíš, že ji z toho vyprosíš?“

„Ne, Sorileo.“ Egwain měla pocit, že by měla udělat pukrle.

„Dobrá,“ pravila Sorilea, a neznělo to spokojeně, jenom jako by všechno bylo tak, jak čekala. A to taky rozhodně bylo. „Teď si s tebou můžu promluvit o tom, co se chci dozvědět. Slyšela jsem, že ti Car’a’carn dal všimný dar, o jakém ještě nikdy nikdo neslyšel, rubíny a drahé opály.“

Aviendha naskočila, jako by jí po noze přeběhla myš. No, ona by nejspíš nenadskočila, ale Egwain by to v takové situaci určitě udělala. Aielanka vysvětlovala záležitost s Lamanovým mečem a pochvou tak chvatně, že pletla slova jedno přes druhé.

Sorilea si upravila loktuši, zamumlala si něco o děvčatech sahajících na meče, byť zabalené v pokrývce, a o tom, že si bude muset důrazně promluvit s „mladou Bair". „Takže ti nepadl do oka. Škoda. To by ho k nám připoutalo. Už takhle považuje příliš mnoho lidí za své.“ Chvíli si Aviendhu prohlížela od hlavy k patě. – „Zařídím, aby se na tebe podíval Feran. Jeho děd je můj sestry-syn. Máš ke svému lidu i jiné povinnosti, než učit se na moudrou. Tyhle boky byly stvořené k plození dětí.“

Aviendha klopýtla o zdviženou kamennou desku a jen tak tak že nespadla. „Já... budu na něj myslet, až bude čas,“ vyhrkla bez dechu. „Ještě se musím hodně učit, abych se stala moudrou, a Feran je Seia Doon, a Černé oči přísahaly, že neulehnou pod střechou nebo stanem, dokud nebude Couladin mrtvý.“ Couladin byl rovněž Seia Doon.

Moudrá s tuhou tváří kývla, jako by tím bylo všechno vyřízeno. „Ty, mladá Aes Sedai. Povídá se, že znáš Car’a’carna dobře. Udělá to, čím hrozil? Pověsí i náčelníka kmene?“

„Myslím... možná... že ano.“ Rychleji Egwain dodala: „Jsem si však jistá, že dokáže pochopit rozumný důvody.“ Nebyla si tím rozhodně jistá, dokonce ani tím, že by tu nějaké důvody měly být – to, co řekl, znělo spravedlivě – ale spravedlnost by mu moc neprospěla, kdyby se proti němu obrátili ostatní, jako to udělali Shaidové.

Sorilea se na ni překvapeně podívala a pak zpražila pohledem náčelníky kolem Randova koně. „Chápeš mě špatně. On musí té prašivé vlčí smečce ukázat, že je vlčí vůdce. Náčelník musí být tvrdší než ostatní muži, mladá Aes Sedai, a Car’a’carn ještě tvrdší než ostatní náčelníci. Každý den pár dalších mužů, dokonce i Děv, propadne bezútěšnosti, ale to je jen měkká vnější kůra železného dubu. Zůstane tvrdé vnitřní jádro a on musí být dost tvrdý, aby je vedl.“ Egwain si všimla, že sebe ani ostatní moudré nezahrnula mezi ty, které je třeba vést. Mumlajíc si pro sebe „prašiví vlci", Sorilea vyrazila kupředu a brzy všechny moudré při chůzi poslouchaly, co říká. Ať už to bylo cokoliv, Egwain to nezaslechla.

„Kdo je ten Feran?“ zeptala se Egwain. „Nikdy jsem tě o něm neslyšela mluvit. Jak vypadá?“

Mračíc se na záda Soriley, jež byla zpola skrytá v hloučku žen kolem ní, Aviendha nepřítomně prohodila: „Vypadá hodně jako Rhuark, jenom je mladší, vyšší a hezčí, má červenější vlasy. Asi rok se snažil vzbudit Enailin zájem, ale já myslím, že ona ho spíš naučí zpívat, než by se vzdala oštěpu.“

„To nechápu. Ty se o něj chceš dělit s Enailou?“ Pořád jí to připadalo divné, mluvit o tom takhle nedbale.

Aviendha znovu klopýtla a konečně se na ni podívala. „Dělit se o něj? Já ho nechci vůbec. Má hezkou tvář, ale směje se jako hýkající mula a tahá se za uši.“

„Ale z toho, jak jsi mluvila se Sorileou, jsem myslela, že... se ti líbí. Proč jsi jí neřekla to, cos teď řekla mně?“

Smích druhé ženy zněl trochu bolestně. „Egwain, kdyby ji napadlo, že se snažím v tomhle cuknout, tak by uvila svatební věneček sama a přitáhla by mě i Ferana za krk, aby nás moudré oddaly. Copak jsi někdy viděla, že by někdo řekl Sorilee ‚ne'? Viděla?“

Egwain otevřela ústa, aby jí řekla, že samozřejmě mohla odmítnout, a hned je zase zavřela. Donutit ustoupit Nyneivu byla jedna věc, snažit se o totéž se Sorileou bylo něco zcela jiného. Bylo by to jako postavit se do cesty kamenné lavině a říkat jí, aby se zastavila.

Aby změnila téma hovoru, řekla: „Promluvím za tebe s Amys a ostatníma.“ Sice si skutečně nemyslela, že by to teď k něčemu bylo. Pravá chvíle byla pryč dřív, než se vůbec objevila. Aspoň že Aviendha konečně pochopila, jak je ta situace nevhodná. Možná... „Kdybychom za nimi zašly společně, tak by nás určitě vyslechly.“

„Ne, Egwain. Já musím poslechnout moudré. Vyžaduje to ji’e’toh.“ Jako by před chvílí nežádala o přímluvu. Jako by skoro nežebrala, aby ji moudré nenutily spát v Randově stanu. „Ale proč moje povinnost k lidu nikdy není to, co chci já? Proč to vždycky musí být něco, co než bych udělala, radši bych umřela?“

„Aviendho, nikdo tě nebude nutit se vdát nebo mít děti. Dokonce ani Sorilea ne.“ Egwain si přála, aby to poslední neřekla tak nejistě.

„Ty to nechápeš,“ pravila druhá žena tiše, „a já ti to nemůžu vysvětlit.“ Přitáhla si loktuši k tělu a dál už k tomu neřekla ani slovo. Byla ochotná probírat jejich výuku nebo to, jestli se Couladin obrátí a bude bojovat, či to, jak svatba ovlivnila Melain – která teď zřejmě musela tvrdě pracovat na tom, aby byla pořád naježená – nebo cokoliv kromě toho, co nemohla nebo nechtěla vysvětlovat.

24

Zpráva

Když se slunce sklonilo k západu, krajina se změnila. Kopce byly nižší, porost hustší. Často se svalená kamenná zídka kolem bývalého políčka změnila v hromádku, z níž vyrůstalo chroští, či vedla dlouhým hájem dubů, kalin a pekanů, borovic i bělokorých bříz a stromů, které Egwain ani neznala. Těm několika málo hospodářským budovám chyběla střecha a mezi zdmi již rostly stromy dvacet třicet loktů vysoké, hotové lesíky ohraničené kamennými zdmi, i se švitořícími ptáky a černoocasými veverkami. Když občas narazili na strouhu, vyvolalo to mezi Aiely stejně tolik řečí jako lesíky a tráva. Slýchali vyprávět příběhy o mokřinách, četli o nich v knihách zakoupených od kupců a formanů, jako byl Hadnan Kadere, ale jen málokterý z nich je od lovu na Lamana skutečně viděl na vlastní oči. Přizpůsobili se však rychle. Šedohnědé stany dobře splývaly se suchým listím pod stromy a usychající trávou a býlím. Tábor se táhl na míle, ve zlatém soumraku ho zviditelňovaly tisíce malých ohýnků.

Egwain byla šťastná, že může být ve stanu, jakmile ho gai’šainové postavili. Rozvázala si měkké boty, stáhla si je, i vlněné punčochy, a vrtíc prsty se natáhla na vrstvy barevných koberců. Toužila po tom, aby si mohla nohy namočit do mísy s vodou. Nemohla předstírat, že je tvrdá jako Aielanka, ale začínala měknout, jestli jí po pár hodinách napuchly nohy na dvojnásobek. Ovšem tady voda nebude problém. Nebo by neměl být – vzpomněla si na vysychající potůčky – ale určitě by si mohla dát zase skutečnou lázeň.

Cowinda, pokorná a tichá ve svém bílém hábitu, jí přinesla večeři, která se skládala ze světlých chlebových placek vyráběných ze zemaiové mouky a hustého vývaru v misce s červenými proužky. Egwain jedla úplně mechanicky, i když byla víc unavená než hladová. Poznala sušené papričky a fazole, ale nezeptala se, z čeho pochází tmavé maso. Králík, řekla si pevně a doufala, že to tak skutečně i je. Aielové jedli věci, ze kterých by se jí vlasy zkroutily víc, než jak je měla Elain. Byla ochotná se vsadit, že Rand se nemůže ani podívat na to, co jí. Muži byli v jídle vždycky hrozně vybíraví.

Když dojedla, natáhla se vedle zdobené stříbrné tepané lampy, která měla leštěný stříbrný kotouč, jenž odrážel a zesiloval její jas. Cítila se trochu provinile, když si uvědomila, že většina Aielů nemá jiné světlo než ze svých ohňů. Jenom pár si jich přineslo lampu či olej, tedy kromě moudrých a náčelníků klanů a kmenů. Nemělo však smysl sedět v nejasném osvětlení ohně, když mohla mít pořádné světlo. To jí připomnělo, že noci tady nebudou tak výrazným protikladem ke dnům jako v Pustině. Ve stanu již ostatně začínalo být nepříjemně teplo.

Krátce usměrnila prameny vzduchu, aby zdusila oheň, a zalovila v sedlových brašnách. Vytáhla odřenou, v kůži vázanou knihu, kterou si vypůjčila od Aviendhy. Byl to malý tlustý svazek hustě popsaný drobným písmem, které se ve špatném světle velmi špatně četlo, ale kniha se snadno nosila. Plamen, čepel a srdce, tak se kniha jmenovala. Byla to sbírka příběhů, ve kterých vystupovali Birgitte a Gaidal Cain, Anselan a Barashelle, Rogoš Orlozraký a Dunsinin a tucet dalších. Aviendha tvrdila, že se jí líbí kvůli dobrodružství a bitvám, a asi to tak bylo, ale jeden každý příběh vyprávěl také o lásce mezi mužem a ženou. Egwain byla ochotná připustit, že tohle se jí líbí, občas bouřlivá, občas něžná vlákna nehynoucí lásky. Tedy aspoň v duchu si to připouštěla. Těžko to byl ten druh zábavy, k níž se může žena, která aspoň předstírá zdravý rozum, přiznat veřejně.

Popravdě řečeno se jí číst chtělo stejně málo jako jíst – chtěla se jenom vykoupat a usnout, a možná by byla ochotná vzdát se i koupele – ale dneska v noci se měly s Amys sejít s Nyneivou v Tel’aran’rhiodu. Ať je Nyneiva kdekoliv na cestě do Ghealdanu, ještě tam určitě nebyla noc, a to znamenalo, že musí zůstat vzhůru.

Podle toho, co při jejich posledním setkání vykládala Elain, musel být zvěřinec docela vzrušující, i když si Egwain myslela, že Galadova přítomnost těžko stačila k tomu, aby tak utekly. Nyneivu a Elain podle ní prostě začalo bavit dobrodružství. Záležitost se Siuan byla ale špatná. Potřebovaly pevnou ruku, aby je udržela na uzdě. Zvláštní, že ji tohle napadlo v souvislosti s Nyneivou. Nyneiva byla vždycky ta s pevnou rukou. Ale od té epizody ve Věži v Tel’aran’rhiodu s ní musela stále méně bojovat.

Když obracela stránku, provinile si uvědomila, že se těší, až dnes uvidí Nyneivu. Ne proto, že Nyneiva byla přítelkyně, ale protože chtěla vidět, jestli účinky přetrvávají. Jestli se Nyneiva zatahá za cop, ona jenom chladně zvedne obočí a... Světlo, doufám, že to vydrží. Jestli něco plácne o těch výletech, Amys, Bair a Melain mě budou střídavě stahovat z kůže, pokud mi jednoduše neřeknou, abych rovnou odešla.

Oči se jí při čtení stále zavíraly a zamlžené příběhy z knihy se jí chvílemi zdály. Dokáže být stejně silná jako kterákoliv z těch žen, stejně silná a odvážná jako Dunsinin nebo Nerein nebo Melisinda, dokonce i jako Birgitte, stejně silná jako Aviendha. Bude mít Nyneiva dost rozumu, aby dnes v noci držela před Amys jazyk za zuby? Nejasně si představila, jak chytne Nyneivu za krk a zatřese s ní. Hloupost. Nyneiva byla o hodně starší. Zvedne obočí. Dunsinin. Birgitte. Stejně tvrdá a silná jako Děva oštěpu.

Hlava jí spadla do knihy a ona si držela knížku pod bradou a začala dýchat pomalu a pravidelně.

S leknutím zjistila, že se ocitla mezi velkými krevelovými sloupy v Srdci Kamene, v docela zvláštním nasvětlení Tel’aran’rhiodu, a znovu se lekla, když si uvědomila, že má na sobě cadin’sor. Amys nepotěší, když ji uvidí takhle, vůbec ji to nepotěší. Chvatně oděv změnila a překvapilo ji, když se šaty měnily mezi blůzkou z agode a bachratou vlněnou sukní a jemným modrým hedvábným brokátem, než se nakonec usadily na aielském oděvu, doplněném jejím slonovinovým náramkem s plameny a zlatým a slonovinovým náhrdelníkem. Taková nerozhodnost už ji nějakou dobu nepostihla.

Chvíli chtěla vystoupit ze světa snů, ale usoudila, že ve stanu usnula tvrdým spánkem. Nejspíš by vstoupila do svého vlastního snu, a ve svých snech si ne vždy zachovávala vědomí. Bez toho by se do Tel’aran’rhiodu nemohla vrátit. Nehodlala nechat Amys a Nyneivu spolu samotné. Kdo mohl vědět, co Nyneiva řekne, jestli ji Amys rozčílí? Až dorazí moudrá, prostě řekne, že právě přibyla sama. Moudré zatím byly vždy kousek před ní nebo dorazily zároveň, ale jestli Amys uvěří, že se tam dostala jenom o chviličku dřív, tak na tom nebude záležet.

Už si skoro zvykla na pocit, že ji v této rozlehlé komnatě pozorují neviděné oči. Jsou tu jenom sloupy a stíny a všechen ten prázdný prostor. Přesto doufala, že to Amys nebude dlouho trvat, než se sem dostane, a Nyneivě také ne. Ale mohlo. Čas mohl být v Tel’aran’rhiodu stejně zvláštní jako v jakémkoliv snu, ale ona sem musela dorazit nejméně hodinu před dohodnutou schůzkou. Třeba má ještě čas na...

Náhle si uvědomila, že slyší hlasy, jako tichý šepot mezi sloupy. Uchopila saidar a opatrně se vydala po zvuku k místu, kde Rand pod velkou kopulí zanechal Callandor. Moudré tvrdily, že ovládání Tel’aran’rhiodu je tady stejně silné jako jediná síla, ale ona znala své schopnosti v zacházení se sílou mnohem lépe a věřila jim víc. Stále se schovávajíc vzadu mezi silnými krevelovými sloupy se zastavila a zírala.

Nebyla to dvojice černých sester, jak se v tom okamžiku obávala, a dokonce ani Nyneiva ne. Místo toho stála poblíž třpytivé čáry Callandoru, trčícího z dlažby, Elain hluboko zabraná do hovoru s tou nejpodivněji oblečenou ženou, jakou kdy Egwain viděla. Žena na sobě měla krátký bílý kabátec zvláštního střihu a široké žluté kalhoty nabrané u kotníků do záhybů nad nízkými botami s vysokými podpatky. Ženě visel na záda složitě splétaný zlatý cop a držela luk, který se leskl jako leštěné stříbro. Šípy v toulci se také blýskaly.

Egwain pevně zavřela oči. Nejdřív potíže se šaty a teď tohle. To, že četla o Birgitte – stříbrný luk prozrazoval jméno ženy s jistotou – ještě nebyl důvod si představovat, že ji vidí. Birgitte čekala – někde – na to, až ji a ostatní hrdiny Valerský roh povolá do Poslední bitvy. Když však Egwain znovu otevřela oči, Elain a ta podivně oděná žena tam pořád ještě byly. Sice neslyšela, co si povídají, ale tentokrát svým očím uvěřila. Už chtěla ohlásit svou přítomnost, když za ní kdosi promluvil.

„Rozhodla ses přijít dřív? A sama?“

Egwain se prudce otočila čelem k Amys, jejíž osmahlý obličej byl pro bílé vlasy příliš mladistvý, a Bair s tvářemi jako z vydělané kůže. Obě stály s rukama zkříženýma na prsou. Dokonce i to, jak měly napjaté loktuše, prozrazovalo nelibost.

„Usnula jsem,“ řekla Egwain. Bylo to příliš brzo, aby její příběh zabral. Když spěšně vysvětlovala, jak si zdřímla a proč se nevrátila zpátky – vynechala jen to, že nechtěla, aby si Nyneiva a Amys promluvily o samotě – překvapilo ji, že pocítila stud, že hodlala zalhat, a úlevu, že to neudělala. Ne že by ji pravda mohla skutečně zachránit. Amys nebyla tak přísná jako Bair – to zdaleka ne – ale byla klidně schopná ji poslat po zbytek noci překládat kameny. Mnoho moudrých věřilo v to, že zbytečná práce je skvělý trest. Nemohly jste si namlouvat, že děláte něco užitečného, když jste lžící zahrabávaly popel. – Tedy pokud by ji prostě neodmítly dál učit. Popel by byl mnohem lepší.

Nemohla potlačit úlevný povzdech, když Amys jen kývla a řekla: „To se může stát. Ale příště se vrať a sni své vlastní sny. Mohla jsem si poslechnout, co bude mít Nyneiva na srdci, a povědět jí, co víme my. Kdyby Melain nebyla dnes v noci s Baelem a Dorindhou, byla by tady taky. Vyděsila jsi Bair. Je pyšná na tvé pokroky, a kdyby se ti něco stalo...“

Bair nevypadala pyšná. Pokud něco, tak když se Amys odmlčela, mračila se ještě víc. „Máš štěstí, že tě Cowinda našla, když se vrátila, aby poklidila po večeři, a polekala se, když tě nemohla vzbudit a dostat z pokrývek. Kdybych si myslela, žes tu byla sama dýl než pár minut...“ Hněvivý výraz se na chvíli ještě přiostřil v temném příslibu a pak promluvila nabroušenějším hlasem. „Teď bychom asi měly počkat, než dorazí Nyneiva, abychom ti zabránily žebronit, kdybychom tě poslaly zpátky. Když musíme, tak musíme, ale využijeme čas. Soustřeď se na –“

„Není to Nyneiva,“ vyhrkla Egwain. Nechtěla vědět, co to bude za lekci, když má Bair takovouhle náladu. „Je to Elain a...“ Odmlčela se a obrátila se. Elain, v elegantním zeleném hedvábí vhodném i pro ples, přecházela sem a tam kolem Callandoru. Birgitte nebyla nikde v dohledu. Nepředstavovala jsem si ji.

„Ona už je tady?“ řekla Amys a popošla, aby také viděla.

„Další mladá hlupačka,“ zabručela Bair. „Dneska nemají děvčata víc mozku a poslušnosti než kozy.“ Vyrazila před Egwain a Amys a s rukama v bok se postavila proti Elain na druhé straně Callandoru. „Nejsi moje žačka, Elain z Andoru – i když jsi z nás dostala dost věcí, aby ses tu nenechala zabít, když budeš opatrná – ale kdybys jí byla, tak bych tě seřezala od hlavy k patě a poslala zpátky k tvé matce, dokud nebudeš natolik dospělá, aby tě mohla pustit z dohledu. Což ti myslím může trvat mnohem víc let, než jsi zatím prožila. Vím, že chodíte do světa snů samy, ty i Nyneiva. Obě jste hloupé, že to děláte.“

Elain sebou trhla, když se ženy objevily, ale jak se přes ni přelila Baiřina tiráda, narovnala se a zase tak chladně zvedla bradu. Její roucho změnilo barvu, bylo teď červené, s jemnějším leskem, a po celé délce rukávů a na živůtku s hlubokým výstřihem se objevila výšivka včetně bílých lvů ve skoku a zlatých lilií, jejího vlastního znaku. Na rudozlatých kudrnách jí spočinul tenký zlatý diadém, jediný lev ve skoku zasazený v drahých opálech nad čelem. Ještě takové věci nezvládala úplně nejlépe. Ale možná na sobě tentokrát měla právě to, co si přála. „Děkuji ti za tvůj zájem,“ pravila královsky. „Ale je také pravda, že nejsem tvoje žačka, Bair z Haido Shaaradů. Jsem ti vděčná za tvé vedení, ale musím jít dál svou cestou za úkoly, které mi svěřil amyrlinin stolec.“

„Mrtvá žena,“ odtušila chladně Bair. „Hlásíš se k poslušnosti k mrtvé ženě.“ Egwain málem cítila, jak se Bair ježí vlasy vzteky. Jestli něco neudělá, Bair by se mohla rozhodnout, že Elain udělí bolestivou lekci. To poslední, co potřebovaly, byl tento druh malicherného hašteření.

„Co... proč jsi tu ty místo Nyneivy?“ Chtěla se zeptat, co tady Elain dělá, ale to by Bair poskytlo otevření a možná by to znělo, jako by byla na straně moudré. Chtěla se zeptat, co tu Elain dělala, jak tu tak rozmlouvala s Birgitte. Nepředstavovala jsem si to. Možná to byla nějaká žena, které se zdálo, že je Birgitte. Ale jenom ti, kdo vstoupili do Tel’aran’rhiodu vědomě, zůstali déle než pár minut, a Elain se určitě nemohla bavit s někým takovým. Kde vlastně Birgitte a ostatní čekají?

„Nyneiva si ošetřuje bolavou hlavu.“ Diadém zmizel a Elain zase měla prostší šat jen s několika zlatými spirálami kolem výstřihu.

„Je snad nemocná?“ vyptávala se znepokojeně Egwain.

„Má jenom bolení hlavy a pár modřin.“ Elain se zahihňala a zároveň sebou trhla. „Oh, Egwain, tomu bys nevěřila. Všichni čtyři Chavanové k nám přišli na večeři. Tedy, spíš aby flirtovali s Nyneivou. Prvních pár dní se snažili flirtovat se mnou, avšak Tom si s nimi promluvil, a oni toho pak nechali. Neměl žádné právo tohle udělat. Tedy ne že bych chtěla, aby se mnou flirtovali, chápeš. No, nicméně přišli na večeři, flirtovali s Nyneivou – nebo se o to aspoň snažili, protože ona jim nevěnovala o nic větší pozornost než bzučícím mouchám – když se přihnala Latelle a začala Nyneivu tlouct holí a nazývat ji všemi možnými strašnými jmény.“

„Ublížila jí?“ Egwain si nebyla jistá, kterou ze dvou žen vlastně myslela. Jestli se Nyneiva rozčílila...

„Ona ne. Chavanové se snažili odtrhnout ji od Latelle a Taerik bude nejspíš pár dní kulhat, nemluvě o Brughově rozraženém rtu. Petra musel Latelle odnést do vozu a pochybuji, že hned tak brzy vystrčí nos.“ Elain potřásla hlavou. „Luca nevěděl, komu to dát za vinu – jeden z jeho akrobatů kulhal a cvičitelka medvědů plakala v posteli – tak to přiřkl všem, a já už si myslela, že Nyneiva zpohlavkuje i jeho. Aspoň že neusměrňovala. Jednou či dvakrát jsem měla dojem, že to chce udělat, dokud neměla Latelle na zemi.“

Amys a Bair si vyměnily nečitelné pohledy. Rozhodně nečekaly, že se Aes Sedai bude chovat takhle.

Egwain se cítila sama trochu zmatená, ale to hlavně díky tomu, že se snažila srovnat si v hlavě všechny ty lidi, o kterých předtím slyšela jen krátce. Zvláštní lidé, cestovali se lvy, psy a medvědy. A ohňostrůjkyní. Nevěřila, že tenhle Petra mohl být tak silný, jak tvrdila Elain. Ale on taky Tom polykal oheň, stejně jako žongloval, a to, co dělali Elain a Juilin, znělo stejně zvláštně, i když přitom Elain používala jedinou sílu.

Jestli se Nyneiva dostala blízko k usměrňování... Elain musela vidět záři, když objala saidar. Ať už měly skutečný důvod se skrývat či ne, kdyby jedna z nich usměrnila a dovolila, aby to lidé viděli, dlouho by ve skrytu nezůstaly. Špehové Věže by se o tom určitě doslechli. Takové zprávy cestovaly rychle, zvláště jestli ještě nebyly venku z Amadicie.

„Vyřiď ode mě Nyneivě, že by se měla radši ovládat, jinak si s ní promluvím, a že se jí to nebude líbit.“ Elain se zatvářila polekaně – Nyneiva jí určitě neprozradila, co se mezi nimi dvěma odehrálo – a Egwain dodala: „Jestli usměrní, tak si můžeš být jistá, že se o tom Elaida dozví tak rychle, jak jen dokáže holub doletět do Tar Valonu.“ Víc nemohla říci, už tak to vyvolalo další výměnu pohledů mezi Amys a Bair. Co si skutečně myslely o rozdělení Věže a o amyrlin, která, pokud věděly, vydala rozkaz, aby omámili Aes Sedai, to nedaly najevo. Když chtěly, vypadala vedle nich Moirain jako vesnická drbna. „Vlastně bych vás radši měla obě samotné. Kdybychom byly ve Věži, v našich starých pokojích, tak bych vám něco řekla.“

Elain ztuhla a zatvářila se stejně královsky a chladně jako předtím s Bair. „Můžeš mi to říci, kdykoliv si budeš přát.“

Pochopila to? Samy, pryč od moudrých. Ve Věži. Egwain mohla jenom doufat. Lepší bylo změnit předmět hovoru a doufat, že moudré nevnímají její slova tak pečlivě, jako doufala, že to dělá Elain. „Způsobí tahle rvačka s Latelle nějaký potíže?“ Na co to ta Nyneiva vlastně myslela? Doma by předvedla každou ženu svého věku, která by udělala něco takového, před ženský kroužek tak rychle, že by jí oči vylezly z důlků. – „Teď už musíte být skoro v Ghealdanu.“

„Ještě tři dny, říká Luca, jestli budeme mít štěstí. Zvěřinec necestuje zrovna rychle.“

„Možná už byste je měly opustit.“

„Možná,“ připustila Elain pomalu. „Opravdu bych ráda aspoň jednou chodila po vysutém laně před...“ Potřásla hlavou a ohlédla se na Callandor. Výstřih šatů prudce klesl dolů, než se zase zvedl. „Já nevím, Egwain. Samy bychom stejně nemohly cestovat o moc rychleji, než jedeme teď, a nevíme vlastně, kam máme jít.“ To znamenalo, že si Nyneiva nevzpomněla, kde se modré sestry scházejí. Pokud byla Elaidina zpráva správná. „Nemluvě o tom, že Nyneiva by mohla vybuchnout, kdybychom opustily vůz a koupily si jezdecké koně anebo jiný kočár. Kromě toho, obě jsme se hodně naučily o Seanchanech. Cerandin sloužila jako cvičitelka s’reditů u Dvora Devíti měsíců, kde sídlí seanchanská císařovna. Včera nám ukazovala věci, které si vzala, když utekla z Falme. Egwain, ona má a’dam.“

Egwain udělala krok dopředu a sukní se otřela o Callandor. – Randovy pasti nebyly fyzické, ať už si Nyneiva myslela cokoliv. „Můžete si být jistý, že to nebyla sul’dam?“ Hlas se jí chvěl hněvem.

„Jsem si úplně jistá,“ uklidňovala ji Elain. „Sama jsem jí připjala a’dam a nemělo to na ni žádný účinek.“

To bylo maličké tajemství, které neznali ani sami Seanchané, či pokud to věděli, dobře to skrývali. Jejich damane byly ženy, které se rodily s jiskrou, ženy, které by začaly usměrňovat, i kdyby se to neučily. Ale sul’dam, které ovládaly damane – to byly ženy, které se to musely učit. Seanchané považovaly ženy, které mohly usměrňovat, za nebezpečná zvířata, jež je nutné ovládat, a přitom nevědomky mnoha z nich dávali čestné postavení.

„Nechápu tenhle zájem o Seanchany.“ Jméno Amys vyslovila kostrbatě, slyšela ho poprvé, když ho při poslední schůzce použila Elain. „To, co dělají, je strašné, ale jsou pryč. Rand al’Thor je porazil a oni uprchli.“

Egwain se k ní obrátila zády a zadívala se na obrovské leštěné sloupy, které se táhly do stínu. „Pryč neznamená, že se už nikdy nevrátí.“ Nechtěla, aby ostatní viděly její tvář, dokonce ani Elain ne. „Musíme zjistit všechno, co se dá, pro případ, že by se někdy vrátili.“ Ve Falme jí nasadili a’dam. Chtěli ji poslat přes Arythský oceán do Seanchanu, aby strávila zbytek života jako pes na vodítku. Pokaždé, když si na ně vzpomněla, zvedl se v ní hněv. A také strach. Strach, že pokud by se vrátili, mohli by ji tentokrát chytit a držet úspěšně. Tohle nechtěla, aby ostatní zahlédly. Tu čirou hrůzu, o níž věděla, že se jí objeví v očích.

Elain jí položila ruku na paži. „Jestli se vrátí, budeme na ně připravení,“ pravila laskavě. „Znovu nás již nepřekvapí a nepřistihnou v nevědomosti.“ Egwain ji poplácala po ruce, ačkoliv jí ji spíš chtěla sevřít. Elain chápala víc, než bylo Egwain milé, nicméně ji to uklidnilo.

„Tak dokončíme to, proč tu jsme,“ ozvala se rázně Bair. „Ty se opravdu potřebuješ vyspat, Egwain.“

„Nechaly jsme gai’šainy, aby tě svlíkli a uložili do pokrývek.“ Amys kupodivu mluvila stejně laskavě jako Elain. „Až se vrátíš do svého těla, můžeš spát až do rána.“

Egwain úplně zrudly obě tváře. Vzhledem k aielským způsobům bylo docela dobře možné, že mezi gai’šainy byli i muži. Bude si o tom s nimi muset promluvit – jemně, samozřejmě, ony by to nepochopily a navíc to nebyla okolnost, kterou by ráda vysvětlovala.

Uvědomila si však, že strach úplně zmizel. Zřejmě se víc bojím trapasu než Seanchanů. Nebyla to pravda, ale ona se té myšlenky držela.

Elain toho vlastně neměla moc co říci. Jen to, že už jsou konečně v Cairhienu a že Couladin zničil Selean a vyplenil okolní kraj, že Shaidové mají stále několik dní náskok a postupují k západu. Moudré věděly víc než ona. Večer došlo k několika šarvátkám, jen nepatrným a bylo jich jen pár, s muži na koních, kteří rychle uprchli, a další muži na koních byli spatřeni, jak prchají bez boje. Nevzali žádné zajatce. Moirain a Lan si zjevně mysleli, že ti jezdci by mohli být lupiči či přívrženci některého z rodů, kteří si činí práva na Sluneční trůn. Všichni byli stejně otrhaní. Ať už to byl kdokoliv, zpráva o tom, že Aielové jsou v Cairhienu, se rychle rozšíří.

„Dřív nebo později to zjistit museli,“ byla Elainina jediná připomínka.

Když se s moudrými vytrácela, Egwain se dívala na Elain – jí to připadalo, jako by Elain a Srdce Kamene víc a víc řídly – ale její zlatovlasá přítelkyně nedala nijak najevo, zda zprávu pochopila.

25

Snění o Galadovi

Místo aby se vrátila do svého těla, poletovala Egwain tmou. Měla dojem, že se sama stala temnotou bez těla. Netušila, zda její tělo leží nad, pod nebo stranou od ní – necítila žádný směr – ale věděla, že je poblíž, že do něj může snadno vstoupit. Všude kolem ní v té černi poblikávaly světlušky, obrovské hejno vytrácející se v nepředstavitelné dálavě. Tohle byly sny, sny Aielů v táboře, sny mužů a žen v celém Cairhienu, na celém světě, všechny tu jiskřily.

Teď dokázala některý z těch bližších vybrat a poznat, komu se zdá. Jistým způsobem tyto jiskřičky byly stejné jako světlušky – a to jí zpočátku dělalo takové potíže – ale jiným způsobem jí teď nějak připomínaly jednotlivé tváře. Randovy sny a Moiraininy vypadaly matné, tlumené ochranami, které kolem nich nastavěli. Sny Amys a Bair byly jasné a pravidelně pulsovaly. Očividně se řídily svou vlastní radou. Kdyby tyhle nezahlédla, byla by vmžiku zpátky ve svém těle. – Ty dvě se uměly potulovat temnotou mnohem obratněji než ona. Nepoznala by, že tam jsou, dokud by na ni neudeřily. Pokud by se někdy naučila stejně rozeznat sny Elain a Nyneivy, dokázala by je najít i v té velké sbírce, ať už by byly kdekoliv na světě. Ale dneska večer nehodlala sledovat něčí sny.

V duchu opatrně vytvořila dobře zapamatovaný obraz a byla zpátky v Tel’aran’rhiodu v malém pokojíku bez oken ve Věži, kde bydlela jako novicka. U bíle pomalované zdi byla úzká postel. Stojan s umyvadlem a trojnožka stály proti dveřím a na kolíčcích spolu s bílým pláštěm visely šaty a prádlo z bílé vlny, patřící současné obyvatelce. Stejně dobře tam ale být nemusely. Věž již po mnoho let nedokázala zaplnit obydlí novicek. Podlaha byla skoro stejně světlá jako šaty a stěny. Novicka, která tu přebývala, každý den podlahu pečlivě vydrhla. Egwain to sama dělávala taky, i Elain, ve vedlejším pokojíku. Kdyby se do Věže přišla cvičit třeba královna, začala by právě v takovém pokojíku drhnutím podlahy.

Když se na šaty podívala znovu, byly uspořádané jinak, ale ona si toho nevšímala. Připravená v okamžení uchopit saidar otevřela dveře jenom natolik, aby mohla vystrčit hlavu. A vydechla úlevou, když zjistila, že stejně pomalu vystrkuje z vedlejších dveří hlavu Elain. Egwain jen doufala, že nevypadá stejně vykuleně a nejistě. Spěšně kývla a Elain přiběhla v bílém šatu novicky, který se změnil ve světle šedé hedvábné jezdecké šaty, než se vrhla dovnitř. Egwain nenáviděla šedé šaty. Tuhle barvu nosily damane.

Zůstala ještě chvíli ve dveřích a obhlížela arkády obydlí novicek. Řada za řadou se zvedala i klesala až dolů na Nádvoří novicek. Ne že by skutečně čekala, že tam bude Liandrin nebo někdo horší, ale opatrnost nemohla škodit.

„Říkala jsem si, že myslíš tohle,“ řekla Elain, když Egwain zavřela dveře. „Máš vůbec ponětí, jak těžké je pamatovat si, co a před kým smím říct? Občas bych si přála, abychom moudrým prostě mohly všechno povědět. Prozradit jim, že jsme jenom přijaté, a mít to za sebou.“

„Ty bys to měla za sebou,“ prohlásila pevně Egwain. „Já náhodou spím asi dvacet kroků od nich.“

Elain se zachvěla. „Ta Bair. Připomíná mi Lini, když jsem rozbila něco, na co jsem neměla sahat.“

„Počkej, až tě představím Sorilee.“ Elain se zatvářila pochybovačně, ale Egwain si sama nebyla jistá, že by uvěřila v Sorileu, kdyby se s ní nesetkala osobně. Tohle se snadno udělat nedalo. Upravila si loktuši. „Pověz mi o tom setkání s Birgitte. Byla to Birgitte, viď?"

Elain se zapotácela, jako by dostala ránu do žaludku. Na chvíli zavřela modré oči a nadechla se tak, že se jí vzduch musel dostat až do špiček nohou. „O tom s tebou mluvit nemohu."

„Co tím myslíš, že nemůžeš? Máš jazyk. Byla to Birgitte?"

„Já nesmím, Egwain. Musíš mi věřit. Udělala bych to, kdybych mohla, ale nesmím. Možná... se mohu zeptat...“ Kdyby Elain patřila k těm ženám, které lomívají rukama, byla by to dělala právě teď. Otevírala a zavírala ústa, ale žádná slova z nich nevycházela. Očima neustále přebíhala po pokoji, jako by hledala inspiraci či pomoc. Zhluboka se nadechla a upřela na Egwain naléhavý modrý pohled. „Cokoliv říkám, porušuje slib, který jsem dala. Dokonce i tohle. Prosím, Egwain. Musíš mi věřit. A nesmíš nikomu říci, co... si myslíš, žes viděla."

Egwain se s námahou přestala mračit. „Budu ti věřit.“ Aspoň teď věděla s určitostí, že si nic nepředstavovala. Birgitte? Světlo! „Doufám, že mi jednoho dne budeš ty věřit natolik, abys mi to řekla."

„Já ti věřím, ale...“ Potřásla hlavou a posadila se na okraj úhledně ustlané postele. „Příliš často máme tajemství, Egwain, ale občas je k tomu dobrý důvod.“

Egwain po malé chvíli přikývla a přisedla si k ní. „Až budeš moct,“ bylo všechno, co řekla, ale její přítelkyně si vydechla úlevou.

„Přesvědčovala jsem se, že se tě na tohle nezeptám, Egwain. Že aspoň jednou nebudu mít plnou hlavu jeho.“ Šedé jezdecké šaty se změnily v měňavé zelené hedvábí. Elain si určitě nemohla být vědomá toho, kam až jí sahá výstřih. „Ale... je Rand v pořádku?“

„Je živý a zdravý, jestli se ptáš na tohle. Myslela jsem, že v Tearu je tvrdej, ale dneska jsem ho slyšela, jak vyhrožuje, že pověsí každýho, kdo neposlechne jeho rozkazy. Ne že by to byly špatný rozkazy – nedovolí nikomu sebrat jídlo bez placení nebo vraždit lidi – ale stejně. Oni ho první pozdravili jako Toho, kdo přichází s úsvitem. Bez váhání za ním vyšli z Pustiny. A on jim hrozil, tvrdej jako studená ocel.“

„To nebyla hrozba, Egwain. Je král, ať už ty nebo on nebo kdokoliv říká cokoliv, a král nebo královna musejí rozdělovat spravedlnost beze strachu z nepřátel či milostí pro přátele. A každý, kdo dělá něco takového, musí být tvrdý. Vedle máti občas vypadají i městské hradby měkké.“

„Nemusí přitom být tak nafoukanej,“ odtušila Egwain vyrovnaně. „Nyneiva říkala, abych mu připomněla, že je jenom člověk, ale já ještě nepřišla na to, jak to udělat.“

„On si musí pamatovat, že je jenom člověk. Ale má právo očekávat, že ho budou poslouchat.“ V Elainině hlase se ozýval povýšený tón, ale pak se podívala na sebe. Zrudla a zelené šaty náhle získaly krajkový límec až pod bradu. „Jsi si jistá, že si to nepleteš s pýchou?“ dokončila zdušeným hlasem.

„Je samolibej jako prase v hrachovině.“ Egwain si poposedla. Vzpomínala na ni jako na tvrdou postel, ale tenký slamník byl pořád měkčí než to, na čem spala ve stanu. Nechtěla se bavit o Randovi. „Jsi si jistá, že ta rvačka nezpůsobí další potíže?“ Nepřátelství s touhle Latelle nemohlo jejich cestování usnadnit.

„To nemyslím. Latelle se na Nyneivu zlobila proto, že všichni nezadaní muži už nejsou jen pro ni, aby si mohla vybírat. Některé ženy asi uvažují tímhle způsobem. Aludra se drží stranou a Cerandin by neřekla kšá ani huse, dokud jsem ji nezačala učit, jak si má stát za svým. Clarin je vdaná za Petru. Ale Nyneiva dala jasně najevo, že zpohlavkuje každého muže, kterého jenom napadne, že by s ní mohl flirtovat, a ještě se Latelle omluvila, takže doufám, že je to vyřízené."

„Ona se omluvila?"

Druhá žena kývla stejně zmámeně, jako Egwain věděla, že se tváří sama. „Myslela jsem, že ztluče Lucu, když jí řekl, že to musí udělat – mimochodem, ten si zřejmě nemyslí, že její zákaz platí i pro něj – ale ona to udělala, když se kvůli tomu asi hodinu vztekala. Vlastně cosi mumlala o tobě.“ Zaváhala a úkosem se na Egwain podívala. „Řekla jsi snad něco při vaší poslední schůzce? Od té doby je totiž... jiná... a občas mluví sama k sobě. Vlastně se hádá. S tebou, z toho mála, co jsem zaslechla.“

„Neřekla jsem nic, co bych říct neměla.“ Takže to vydrželo, ať už se mezi nimi stalo cokoliv. Buď to, nebo si Nyneiva schovávala svůj hněv, až se příště setkají. Už nehodlala snášet její špatnou náladu, ne teď, když věděla, že nemusí. „Vyřiď jí ode mě, že je příliš stará, aby se rvala a válela po zemi. Jestli se dostane do další pranice, tak jí řeknu ještě něco horšího. Vyřiď jí to doslova. Bude to horší.“ Ať si to Nyneiva do příště přebere. Buď bude mírná jako ovečka... Nebo Egwain prostě bude muset zkusit splnit svou hrozbu. Nyneiva možná byla v jediné síle silnější, když dokázala usměrňovat, ale tady byla silnější Egwain. Ať tak nebo tak, s Nyneivinými záchvaty vzteku už skončila.

„Povím jí to,“ slíbila Elain. „Ty ses taky změnila. Máš v sobě něco z Randova přístupu.“ Egwain chvíli trvalo, než si uvědomila, co tím druhá žena myslela. Pomohl ten pobavený úsměv. „Nebuď labuť."

Elain se zasmála nahlas a znovu ji objala. „Oh, Egwain, jednoho dne z tebe bude amyrlin, až se já stanu královnou Andoru.“

„Jestli v té době ještě bude existovat Věž,“ podotkla střízlivě Egwain a Elainin úsměv se vytratil.

„Elaida nemůže Bílou věž zničit, Egwain. Ať udělá cokoliv, Věž přetrvá. Možná ani nezůstane amyrlin. Jakmile si Nyneiva vzpomene na jméno toho města, vsadím se, že najdeme Věž v exilu, s každým adžah kromě červeného.“

„Taky doufám.“ Egwain věděla, že mluví smutně. Chtěla, aby Aes Sedai podporovaly Randa a postavily se proti Elaidě, ale to by znamenalo, že je Bílá věž jistojistě rozdělená a možná už ji nikdy nepůjde spojit.

„Musím se vrátit,“ řekla Elain. „Nyneiva trvá na tom, že ta z nás, která není v Tel’aran’rhiodu, musí zůstat vzhůru, a s tím, jak ji bolí hlava, tak se potřebuje napít svého bylinkového čaje a vyspat se. Nevím, proč na tom tak trvá. Ta, která bdí, stejně nemůže nijak pomoci, a my obě už víme dost, abychom tu byly úplně bezpečné.“ Její zelené šaty se na okamžik změnily v Birgittin bílý kabátec a objemné žluté kalhoty a pak zase zpátky. „Říkala, abych ti to neprozradila, ale myslí si, že se nás Moghedien snaží najít. Ji a mě.“

Egwain otázku, která byla nasnadě, nepoložila. Očividně to bylo něco, co jim řekla Birgitte. Proč Elain trvala na tom, že to musí udržet v tajnosti? Protože to slíbila. Elain v životě neporušila žádný slib. „Vyřiď jí, aby byla opatrná.“ Byla jen malá naděje, že Nyneiva bude sedět a čekat, jestli si myslí, že po ní jde jedna ze Zaprodanců. Bude si připomínat, že tu ženu již jednou porazila, a ona měla vždycky víc odvahy než rozumu. „Zaprodanci nejsou něco, co bys mohla brát na lehkou váhu. A Seanchani taky ne, i když jsou údajně jenom cvičitelé zvířat. To jí vyřiď.“

„Nepředpokládám, že ty budeš poslouchat, když ti řeknu, abys byla opatrná.“

Egwain se na Elain překvapeně podívala. „Já jsem vždycky opatrná. To přece víš.“

„Ovšem.“ Poslední, co Egwain viděla, když se druhá žena vytrácela, byl velmi pobavený úsměv.

Egwain sama ještě neodešla. Jestli si Nyneiva nemohla vzpomenout, kde je to shromáždění modrých, možná to ona zjistí tady. Nebyl to nový nápad. Tohle totiž nebyl její první výlet do Věže od posledního setkání s Nyneivou. Nasadila si kopii Enailiny tváře s ohnivými vlasy na ramena a šaty přijaté s pruhovaným lemem a pak vytvořila obraz Elaidiny zdobené pracovny.

Bylo to jako předtím, i když při každé návštěvě stálo v půlkruhu před velkým psacím stolem méně stoliček zdobených vyřezávanými liánami. Nad krbem stále visely dvě malby. Egwain zamířila rovnou ke stolu a odsunula stranou trůnu podobné křeslo se slonovinovou intarzií plamene Tar Valonu, aby dosáhla na lakovanou kazetu s dopisy. Zvedla víko, plné bojujících jestřábů a mraků, a začala co nejrychleji prohlížet papíry. I tak se některé vytratily, když byla teprve v polovině čtení, či se změnily. Nedalo se prostě dopředu poznat, co je důležité a co bezvýznamné.

Většinou to byly zprávy o neúspěších. Avšak stále nepřišlo ani jediné slůvko o tom, kam urozený pán z Bashere odvedl své vojsko, a zprávička prozrazovala zoufalství a starosti. To jméno jí rozezvonilo v hlavě zvoneček, jelikož však neměla času nazbyt, odsunula dopis odhodlaně stranou a popadla další list. O tom, kde je Rand, taky ani slovo, stálo v podlézavém hlášením plném již téměř paniky. To bylo dobré vědět a už samo o sobě stálo za tento výlet. Od posledních zpráv špehů kteréhokoliv adžah z Tanchika uplynul již víc než měsíc a další v Tarabonu také mlčeli. Pisatelka to sváděla na tamní anarchii. Řeči, že se někdo zmocnil Tanchika, nebylo možné potvrdit, avšak pisatelka naznačovala, že do toho byl zapleten sám Rand. Ještě lepší, jestli ho Elaida hledá na špatném místě tisíce leguí daleko. Zmatená zpráva tvrdila, že červená sestra v Caemlynu prohlašuje, že viděla Morgasu na veřejné audienci, jenže agentky různých adžah hlásily, že královna již mnoho dní tráví v ústraní. Boje v Hraničních státech, pravděpodobně menší vzpoury v Shienaru a Arafelu. Pergamen zmizel, než si dočetla závěr. Pedron Niall svolával bělokabátníky do Amadicie, pravděpodobně aby vytáhli proti Altaře. Ještě dobře, že tam Elain a Nyneiva musejí strávit už jen tři dny.

Další pergamen se týkal Elain a Nyneivy. Nejdřív pisatelka radila, aby nebyla potrestána agentka, která je nechala uniknout – Elaida to rázně přeškrtala a na okraj napsala „Udělat odstrašující příklad!" – a pak, když ta žena začala podrobně popisovat pátrání po těch dvou v Amadicii, jediný list se změnil v hrst, složku, která se zřejmě týkala odhadů zedníků a kameníků ohledně stavby soukromého sídla amyrlinina stolce na pozemcích Věže. Spíše tedy paláce, podle počtu stránek.

Egwain nechala papíry spadnout a ty zmizely dřív, než dopadly na stůl. Lakovaná kazeta byla opět zavřená. Egwain věděla, že by tu mohla strávit zbytek života. V krabičce vždy budou další dokumenty a pořád se budou měnit. Čím bylo něco v bdělém světě pomíjivější – dopis, kus šatstva, miska, kterou často přenášeli z místa na místo – tím méně byl jeho odraz v Tel’aran’rhiodu pevný. Nemohla se tu však zdržet příliš dlouho. Spánek, zatímco se toulala světem snů, nebyl tak vydatný jako bez vyrušování.

Pospíšila si tedy do předpokoje a už téměř sahala po úhledné hromádce svitků a pergamenů, z nichž některé byly opatřené pečetí, ležící na psacím stole kronikářky, když se místnost zamihotala. Než měla čas vůbec zvážit, co to znamená, otevřely se dveře a vstoupil Galad, usmíval se, modrý brokátový kabátec mu na ramenou dokonale padl a přiléhavé spodky zdůrazňovaly tvar jeho lýtek.

Egwain se zhluboka nadechla a stáhl se jí žaludek. Nebylo spravedlivé, že nějaký muž měl tak pohlednou tvář.

Galad přišel blíž, v tmavých očích mu jiskřilo, a prsty ji pohladil po tváři. „Půjdeš se se mnou projít do Vodní zahrady?“ zeptal se tiše.

„Jestli se vy dva chcete muchlovat,“ ozval se strohý ženský hlas, „tak to nebudete dělat tady.“

Egwain se s vytřeštěnýma očima otočila a zazírala na Leanu sedící za stolem se štólou kronikářky kolem ramen a s milým úsměvem na měděné tváři. Dveře amyrlininy pracovny byly otevřené a uvnitř seděla Siuan za svým prostým, dobře naleštěným psacím stolem a s pruhovanou štólou svého úřadu na ramenou četla jakýsi dlouhý pergamen. Tohle bylo šílené.

Egwain, bez velkého přemýšlení, uprchla do obrazu, který vytvořila, a ocitla se, lapajíc po dechu, na Trávníku v Emondově Roli. Všude kolem stály domy s doškovými střechami a ze skalky na rozlehlém trávníku vyvěral Vinný střik. U rychle proudícího a rozšiřujícího se potoka stál malý hostinec jejího otce, přízemí bylo kamenné, přesahující poschodí omítnuté nabilo. „Jediná taková střecha v celým Dvouříčí,“ říkával Bran al’Vere o svých červených taškách. Velké kamenné základy poblíž hostince U Vinného střiku, s mohutným, rozložitým dubem vyrůstajícím z jejich středu, byly mnohem starší než hostinec, ale někteří lidé tvrdili, že nějaký hostinec stával na břehu potoka Vinný střik déle než dvě stě let.

Huso. – Poté, co takto důrazně varovala Nyneivu ohledně snění v Tel’aran’rhiodu, se málem nechala chytit do jednoho ze svých vlastních. I když bylo zvláštní, že se jí zdálo o Galadovi. Občas se jí o něm zdávalo. Zrudla. Rozhodně do něj nebyla zamilovaná, dokonce ho ani neměla moc ráda, ale byl velmi spanilý a v jejích snech byl spíš takový, jakého by ho chtěla mít. Častěji se jí zdávalo o jeho bratru Gawynovi, ale to bylo stejně hloupé. Ať už Elain říkala cokoliv, Gawyn jí nikdy své city nevyjevil.

To ta hloupá knížka se všemi těmi příběhy o milencích. Jakmile se ráno probudí, vrátí ji zpátky Aviendze. A řekne jí, že si vůbec nemyslí, že ji čte kvůli dobrodružství.

Ale odejít se jí ještě nechtělo. Domov. Emondova Role. Poslední místo, kde se cítila skutečně v bezpečí. Odešla víc než před rokem a půl, a přesto všechno zřejmě zůstalo, jak si to pamatovala. Ale ne úplně všechno. Na Trávníku byly zaražené dvě žerdi s praporci, na jednom byl červený orel, na druhém stejně červená vlčí hlava. Má s tím snad něco společného Perrin? Neuměla si představit co. A přesto odešel domů, aspoň to Rand tvrdil, a jí se nejednou zdálo o něm a vlcích.

Dost toho zbytečného postávání. Byl čas –

Záblesk.

Z hostince vyšla její matka s prošedivělým copem přehozeným přes rameno. Marin al’Vereová byla štíhlá žena, stále hezká, a nejlepší kuchařka v celém Dvouříčí. Egwain ze šenku, kde se konala schůze vesnické rady, slyšela otcův smích.

„Ty jsi ještě tady, dítě?“ zeptala se její matka, pobaveně ji hubujíc. „Už jsi přece vdaná dost dlouho, abys věděla, že bys neměla dopustit, aby se manžel dozvěděl, že tu smutně postáváš a čekáš na něj.“ Potřásla hlavou a zasmála se. „Je pozdě. Tady jde.“

Egwain se dychtivě obrátila a očima zalétla za děti hrající si na Trávníku. Trámy nízkého Vozového mostu zaduněly, jak přes ně přecválal Gawyn, a pak před ní sklouzl ze sedla. Vysoký a urostlý jako topol, ve zlatem vyšívaném červeném kabátci, měl sestřiny rudozlaté kudrny a úžasné tmavomodré oči. Nebyl ovšem tak hezký jako jeho polobratr, ale jí se srdce rozbušilo prudčeji, než když předtím uviděla Galada – Když uviděla Galada? Cože? – a musela si přitisknout dlaně na břicho v marné snaze uklidnit žaludek.

„Chyběl jsem ti?“ zeptal se Gawyn s úsměvem.

„Trošku.“ Proč mě vůbec napadl Galad? Jako bych ho právě před chvílí zahlédla. „Občas, když jsem nedělala nic zajímavýho. Chyběla jsem ti?“

Místo odpovědi ji zvedl do vzduchu a políbil. Hodnou chvíli nevnímala nic jiného, dokud ji nepostavil na roztřesené nohy. Praporce byly pryč. Jaké praporce?

„Tady je,“ ozvala se její matka, přicházející s nemluvnětem zavinutým v plenkách. „Tady je tvůj syn. Je to pěknej klouček. Vůbec nebrečí.“

Gawyn se zasmál, vzal si dítě a zvedl ho vysoko do vzduchu. „Má tvoje oči, Egwain. Jednoho dne bude motat dívkám hlavy.“

Egwain couvala a potřásala hlavou. Byly zde praporce, jeden s červeným orlem, druhý s červenou vlčí hlavou. Viděla Galada. Ve Věži. „NEEEEEEEEE!“

Uprchla, vyskočila z Tel’aran’rhiodu do vlastního těla. Vědomí jí vydrželo jen na tak dlouho, aby se podivila, jak mohla být tak hloupá a dovolit, aby ji vlastní představy málem lapily, a pak už spala hlubokým spánkem a zdál se jí vlastní, bezpečný sen. Gawyn přecválal přes Vozový most, seskočil ze sedla...

Zpoza domu s doškovou střechou vyšla Moghedien a nepřítomně uvažovala o tom, kde asi tahle vesnička je. Nebylo to právě místo, kde by čekala, že uvidí vlající praporce. Ta dívka byla silnější, než čekala, když unikla z jejího přediva v Tel’aran’rhiodu. Dokonce ani Lanfear tady nemohla využívat své schopnosti, ať už tvrdila cokoliv. Přesto, tahle holka ji však zaujala jenom proto, že se bavila s Elain z rodu Trakandů, která by ji mohla dovést k Nyneivě z al’Mearů. Jediný důvod ji chytit byl prostě ten, že chtěla Tel’aran’rhiod zbavit jedné ženské, která se tu mohla volně potulovat. Už tak bylo dost špatné, že se o něj musela dělit s Lanfear.

Ale Nyneiva z al’Mearů... Tu ženu chtěla přinutit, aby žebrala o dovolení jí sloužit. Chytí ji v bdělém světě, možná dokonce požádá Velikého pána, aby jí dal nesmrtelnost, aby mohla navěky litovat, že se postavila proti Moghedien. Ona a Elain kuly pikle s Birgitte, že? To byl další důvod ji potrestat. Birgitte dokonce ani nevěděla, kdo Moghedien je, tenkrát dávno, ve věku pověstí, když zmařila Moghedieniny tak dobře ukuté plány, jak zneškodnit Luise Therina. Ale Moghedien znala ji. Jenomže Birgitte – Teadra, tak se tehdy jmenovala – zemřela dřív, než si to s ní mohla vyřídit. Smrt nebyla trestem, nebyla koncem, ne, když znamenala život tady.

Nyneiva z al’Mearů, Elain z rodu Trakandů a Birgitte. Tyhle tři si najde a vypořádá se s nimi. Ze stínů, aby nic nepoznaly, dokud nebude pozdě. Se všemi třemi, bez výjimky.

Zmizela a praporce se jen tak lehce vlnily ve vánku vanoucím v Tel’aran’rhiodu.

26

Sallie Daerová

Kolem Logainovy hlavy poblikávala záře značící velikost a slávu, modrá a zlatá, i když jel v sedle shrbený. Min netušila, proč se poslední dobou objevuje častěji. Logain se už dokonce ani nenamáhal zvednout zrak od býlí pod nohama svého vraníka k nízkým zalesněným vrškům táhnoucím se do dáli.

Druhé dvě ženy jely trochu napřed, Siuan jako pytel mrkve na kosmaté Bele, jak ostatně bylo obvyklé, a Leana obratně naváděla svou klisnu víc koleny než otěžemi. Pouze nepřirozeně rovná stužka kapradí, prorůstající lesní půdou pokrytou spadaným listím, prozrazovala, že tu kdy vedla cesta. Krajkoví kapradin bylo svraštělé a tlející listí suše šustilo a praskalo pod kopyty koní. Hustě propletené větve trochu stínily před poledním sluncem, ale chládek tu nebyl. Min se po tváři řinul pot i přesto, že občas zezadu zavál vítr.

Již patnáct dní jeli na jihozápad směrem od Lugardu, vedeni pouze Siuaniným naléháním, že ví přesně, kam míří. Nikomu samozřejmě neřekla, kde to je. Siuan a Leana měly ústa sevřená jako nalíčené medvědí pasti. Min si dokonce ani nebyla jistá, ví-li to Leana. Patnáct dní, městečka a vesnice tu byly stále řidší a stále dál od sebe, až nakonec nebyly žádné. Den po dni Logain stále víc věšel hlavu a den po dni se záře kolem něj objevovala mnohem častěji. Zprvu si jenom mumlal, že pronásledují Stínovýho Jaka, ale Siuan znovu získala velení bez většího protivenství, neboť Logain se obracel stále víc do sebe. Posledních šest dní zřejmě neměl energii ani na to, aby se staral o to, kam vlastně jedou nebo zda se tam vůbec někdy dostanou.

Siuan a Leana si teď vepředu tiše povídaly. Min slyšela jenom jakési tiché mumlání, které mohlo docela dobře být větrem v listoví. A kdyby se pokusila přijet blíž, tak by jí řekly, ať dává pozor na Logaina, nebo by na ni prostě hleděly tak, že by jen úplně slepý hlupák nepochopil, že nemá strkat nos tam, kam nepatří. Obojí udělaly už častokrát. Čas od času se však Leana otočila v sedle a podívala se na Logaina.

Nakonec nechala Leana Sněženku zvolnit, takže se zařadila vedle vraného hřebce. Horko jí zřejmě nijak nevadilo. Její měděnou pleť nehyzdila ani kapka potu. Min odbočila s Růženkou stranou, aby jí poskytla místo.

„Už to nebude trvat dlouho,“ řekla mu Leana rozzlobeně. On ani nevzhlédl od porostu pod nohama koně. Leana se naklonila blíž a zachytila se jeho paže, aby nespadla. Vlastně se o ni spíš opřela. „Ještě chvilku, Dalyne. A dostaneš svou pomstu.“ Logain dál upíral tupý pohled na cestu.

„Mrtvý muž by ti věnoval jistě větší pozornost,“ utrousila Min a myslela to vážně. Dělala si v duchu poznámky o všem, co Leana udělala, a po večerech si s ní povídala, i když se snažila nedat najevo, proč to dělá. Nikdy nebude schopná chovat se tak, jako to dělala Leana – leda bych v sobě měla dost vína, že by mi to ale vůbec nemyslelo – a přesto by se pár nových typů mohlo hodit. „Možná kdybys ho políbila.“

Leana po ní vrhla zamračený pohled, který by dokázal zmrazit rychle proudící bystřinu, avšak Min její pohled klidně opětovala. S Leanou nikdy neměla takové nesnáze jako se Siuan – no, rozhodně ne tolik – a i těch pár potíží se od chvíle, kdy ta žena opustila Věž, ještě snížilo. A od chvíle, kdy začaly probírat muže, jich bylo ještě méně. Jak by vás mohla zastrašit žena, která vám předtím smrtelně vážně vysvětlovala, že existuje jedno sto sedm různých druhů polibků a devadesát tři způsobů, jak se rukou dotýkat mužovy tváře? Leana zjevně těmto věcem skutečně věřila.

Min návrh s polibkem skutečně nemyslela jako posměšek. Leana na něj ode dne, kdy ho musely vytáhnout z pokrývek, místo aby vstal první a sekýroval je, vrkala a cukrovala, usmívala se na něj tak, že by mu měla z uší začít stoupat pára. Min nevěděla, jestli Leana k tomu muži opravdu něco cítí, ačkoliv jí přišlo zatěžko této možnosti uvěřit, nebo zda se mu pouze snaží zabránit, aby se prostě vzdal a zemřel – zda se ho snaží udržet pro to, co pro něho Siuan naplánovala.

Leana se rozhodně nevzdala flirtování s dalšími kromě něj. Se Siuan se zřejmě dohodly, že Siuan bude jednat se ženami a Leana s muži, a tak tomu bylo již od Lugardu. Její úsměvy a pohledy jim dvakrát získaly pokoje tam, kde hostinský tvrdil, že žádné nejsou, a v těchto a třech dalších dosáhla Leana snížení účtu a při dvou příležitostech získala nocleh ve stodole, místo spaní pod keřem. Také je čtyři díky tomu jednou pronásledovala jakási panímáma s vidlemi a jiná po nich hodila studenou kaši míněnou ke snídani, ale když už nikdo jiný, tak aspoň Leana považovala tyto incidenty za legrační. Posledních pár dní však Logain přestával reagovat jako každý jiný muž, který byl v její společnosti déle než dvě minuty. Přestával reagovat na ni i na všechno ostatní.

Siuan škrobeně přitáhla Belu, lokty měla vytrčené a dařilo se jí, že vypadala, jako by měla každou chvíli spadnout. Jí se vedro také nijak nedotýkalo. „Sledovala jsi ho dneska?“ Na Logaina se skoro nepodívala.

„Je to pořád stejný,“ odpověděla trpělivě Min. Siuan to odmítala pochopit či uvěřit, ať jí to říkala, kolikrát chtěla, a Leana také. Nezáleželo by na tom, ani kdyby Min auru od Tar Valonu již ani jednou neuviděla. Kdyby Logain ležel u cesty a chroptěl v předsmrtných křečích, byla by vsadila všechno, co měla, i víc na nějaké zázračné uzdravení. Že se třeba objeví Aes Sedai a vyléčí ho. Cokoliv. To, co viděla, se vždycky ukázalo jako pravda. Vždycky se to stalo. Věděla to stejně, jako věděla od prvního okamžiku, kdy uviděla Randa al’Thora, že se do něj zoufale a beznadějně zamiluje, stejně jako věděla, že se o něj bude dělit se dvěma dalšími ženami. Logainovým osudem byla sláva, o jaké se většině mužů ani nesnilo.

„Nemluv se mnou tímhle tónem,“ řekla Siuan a pohled modrých očí jí zpřísněl. „Už tak je dost zlé, že musíme lžičkou krmit toho velkého chlupatého kapra, aby vůbec něco snědl, i bez toho, aby ses ještě ty tvářila mrzutě jako rybařík v zimě. S ním se možná musím vyrovnat, děvče, ale jestli mi začneš taky dělat potíže, tak toho brzo začneš litovat. Je ti to jasné?“

„Ano, Maro.“ Aspoň jsi do toho mohla vložit náznak sarkasmu, pomyslela si opovržlivě. Nemusíš mluvit poddajně jako husička. Leaně jsi to řekla přímo do očí. Domanská žena v poslední vesnici navrhla, aby vyzkoušela v praxi, co probíraly, na jednom podkováři. Byl to vysoký pohledný muž se silnýma rukama a pomalým úsměvem, ale přesto... „Pokusím se nebýt mrzutá.“ Nejhorší bylo, že si dobře uvědomovala, že se snaží mluvit vážně. Siuan na lidi takhle působila. Min si dokonce ani neuměla představit, jak se Siuan baví o tom, že by se mohla usmát na nějakého muže. Siuan by se mu podívala do očí, řekla mu, co má dělat, a očekávala by, že to okamžitě vykoná. Právě jako to dělala se všemi ostatními. Pokud něco dělala jinak, jako třeba teď s Logainem, tak jenom proto, že záležitost nebyla natolik důležitá, aby naléhala.

„Není to už moc daleko, že ne?“ ozvala se rázně Leana. Ten druhý hlas si schovávala pro muže. „Nelíbí se mi, jak se tváří, a jestli budeme muset zastavit na další noc... No, jestli bude pomáhat ještě méně než dneska ráno, tak nevím, jestli ho vůbec dokážeme dostat znovu do sedla.“

„Už ne, jestli jsou ty poslední pokyny, co jsem dostala, správné.“ Siuan mluvila podrážděně. V té poslední vesnici, přede dvěma dny, se zeptala na cestu – nenechala Min poslouchat, samozřejmě, a Logain neprojevoval nejmenší zájem – a nelíbilo se jí, když jí to někdo připomínal. Min nechápala proč. Siuan přece nemohla čekat, že po nich Elaida půjde.

Ona sama doufala, že už to moc daleko není. Bylo těžké poznat, jak daleko na jih se dostali od chvíle, kdy opustili silnici do Jehannahu. Většina vesničanů měla jen matné představy o tom, kde jejich vesnice vlastně leží vzhledem k čemukoliv kromě nejbližšího městečka, ale když se přepravovali přes Manetherendrellu do Altary, těsně předtím, než je Siuan odvedla z hojně používané silnice, prošedivělý starý převozník z nějakého důvodu studoval potrhanou mapu, která zobrazovala krajinu až k pohoří Oparů. Pokud se nemýlila ve svém odhadu, tak za pár mil dorazí k další široké řece. Buď to bude Boern, což by znamenalo, že jsou již v Ghealdanu, kde řádil prorok a jeho lůza, nebo Eldar s Amadicií a bělokabátníky na druhém břehu.

Min sázela na Ghealdan, prorok neprorok, a i to bylo překvapení, pokud skutečně byli poblíž. Jenom hlupák by si mohl myslet, že někde blíž k Amadicii, než už byli, najde shromáždění Aes Sedai, a Siuan byla ledacos, ale hlupačka nikoliv. Ať už byli v Altaře či Ghealdanu, Amadicie musela být jen pár mil daleko.

„Muselo na něj dolehnout zkrocení,“ zamumlala Siuan. „Kdyby jen vydržel ještě pár dní...“ Min držela pusu zavřenou. Když ta ženská odmítala poslouchat, tak nemělo smysl mluvit.

Siuan potřásla hlavou a pobídla Belu znovu do čela skupinky. Otěže svírala, jako by čekala, že se její spolehlivá kobylka splaší, a Leana se vrátila ke svému hedvábnému hlasu a jala se znovu přemlouvat Logaina. Možná k němu opravdu něco cítila. Nebyla by to o nic podivnější volba než Minina.

Cesta zalesněnými pahorky ubíhala bez jakékoliv změny, samé stromy, propletené býlí a ostružiní. Kapradí, které značilo starou silnici, mířilo dál rovně jako když střelí. Leana říkala, že tam, kde bývala cesta, je jiná půda, jako by to Min potřebovala vědět. Z větví na ně někdy pokřikovaly veverky se štětičkami na uších a občas zazpívali ptáci. Jací ptáci to byli, to se Min neodvažovala hádat. Baerlon možná nebyl ve srovnání s Caemlynem, Illianem či Tearem městem, ale ona se považovala za měšťku a pták je pták. A bylo jí jedno, v jaké hlíně roste kapradí.

Na povrch se znovu začaly vynořovat pochyby. Po Korských Pramenech nejednou pronikly do jejího vědomí, ale tehdy bylo snazší je potlačit. Od Lugardu vybublaly nahoru častěji a ona se přistihla, že o Siuan uvažuje způsobem, jaký by si dříve nikdy nedovolila. Ne že by samozřejmě měla nervy Siuan nějakou z nich vyjevit. Ji samotnou žralo, když si to musela přiznat. Ale možná Siuan nevěděla, kam jede. Mohla lhát, protože utišení zlomilo vazbu na tři přísahy. Možná pořád jenom doufala, že když bude pokračovat v pátrání, tak najde nějakou stopu toho, co tak zoufale potřebovala nalézt. Jistým způsobem, velmi zvláštním způsobem, si Leana začala zařizovat život odděleně od starostí s mocí, s jedinou sílou a s Randem. Ne že by se úplně distancovala, ale Min si myslela, že pro Siuan nic jiného prostě není. Bílá věž a Drak Znovuzrozený byli jejím celým životem a ona se jich bude držet, i kdyby si musela lhát.

Lesní porost ustoupil jakési velké vesnici tak rychle, že Min vykulila oči. Ambroně, duby a zakrslé borovice – což byly stromy, které poznala – sahaly na padesát kroků od domků s doškovými střechami, postavenými z kulatých říčních kamenů, a přilehlých k nízkým kopečkům. Min se byla ochotná vsadit, že nedávno tady ještě rostl les všude. Hodně stromů stálo v úzkých pásech mezi domky, tlačily se u zdí a tu a tam byly před domem vidět čerstvé pařezy. Ulice stále působily dojmem nedávno zryté půdy, neměly ten udusaný povrch, který vznikne, když po cestě chodí pokolení lidí. Muži v košilích kladli nové došky na tři velké kamenné krychle, které musely být hostince – na jednom dokonce nade dveřmi visely pozůstatky vybledlého, omšelého znamení – přesto však nikde v dohledu nebyly žádné staré došky. Venku bylo na počet mužů v dohledu příliš mnoho žen a na počet žen si tu hrálo příliš málo dětí. Vůně připravovaného poledního jídla ve vzduchu byla na tomto místě jedinou normální věcí.

Jestli první pohled Min polekal, když si konečně všimla toho, co před ní leželo, málem spadla ze sedla. Mladší ženy, vytřásající v oknech pokrývky či spěchající po nějaké posílce, měly prosté vlněné šaty, ale v žádné vesnici, ať už jakkoliv veliké, by nikdy nemohlo být tolik žen v jezdeckých šatech z hedvábí nebo nejjemnějšího sukna nejrůznějších barev a střihů. Kolem těchto žen pak a kolem většiny mužů se jejím očím vznášely aury a obrazy, měnily se a mihotaly. U většiny lidí nebylo nic k vidění, ale Aes Sedai a strážcům aura chyběla málokdy déle než hodinu. Děti musely patřit sloužícím z Věže. Aes Sedai, které se vdaly, bylo málo a věkově byly daleko od sebe, ale pokud je znaly, určitě vynaložily veškeré úsilí, aby své služebnictvo přivedly i s jejich rodinami z kteréhokoliv místa, odkud musely prchnout. – Siuan našla své shromáždění.

Když vjížděly do vesnice, rozhostilo se přízračné ticho. Aes Sedai stály nehybně a pozorovaly je, stejně jako mladší ženy a dívky, které musely být přijaté nebo mladší novicky. Muži, kteří se před chvíli pohybovali s vlčím půvabem, ztuhli na místě s jednou rukou skrytou v došcích či se natahovali do dveří, bezpochyby pro skryté zbraně. Děti zmizely, dospělí, kteří museli být sloužící, je spěšně zahnali pryč. Pod všemi těmi nehybnými pohledy se Min zježily všechny vlasy na hlavě.

Leana se tvářila znepokojeně a vrhala na lidi, kolem nichž projížděla, kosé pohledy, ale Siuan si zachovávala hladkou tvář a klid, když je vedla přímo do nejbližšího hostince, do toho s jediným čitelným znamením. Tady sešplhala z Bely a přivázala otěže k železnému kroužku zasazenému do jednoho z kamenných uvazovacích sloupků, které byly zřejmě teprve nedávno postaveny kolmo. Min pomohla Leaně dostat na zem Logaina – Siuan mu nikdy nepodala ruku, aby mu pomohla na koně či z něj – a pohledem přejížděla ze strany na stranu. Všichni civěli, nikdo se ani nepohnul. „Sice jsem nečekala, že mě budou vítat jako ztracenou dceru,“ zamumlala k druhé ženě, „ale proč nikdo aspoň neřekne ahoj?“

Než mohla Leana odpovědět – pokud to vůbec chtěla – řekla Siuan: „No, když je břeh na dosah, nepřestanete veslovat. Přiveďte ho.“ A zmizela uvnitř, zatímco Min a Leana ještě vedly Logaina ke dveřím. Šel klidně, ale když ho přestaly pobízet, udělal jen krok a zastavil se.

Šenk se nepodobal žádnému šenku, jaký kdy Min viděla. Velké krby byly samozřejmě vyhaslé a tam, kde vypadly kameny, zely díry. Omítka na stropě vypadala plesnivá a chyběly v ní kusy, velké jako její hlava, v nichž prosvítalo laťoví. Na věkem zhrublé podlaze, kterou zametalo několik děvčat, stály stoly všech možných velikostí a tvarů. Seděly tu ženy s bezvěkými tvářemi a studovaly pergameny, vydávaly rozkazy strážcům, z nichž jen málokteří měli své měňavé pláště, či jiným ženám, z nichž některé mohly být mladší či přijaté novicky. Jiné na to byly příliš staré, asi polovina z nich měla prošedivělé vlasy a jasně na nich byl vidět jejich věk, a byli tu také muži, kteří nepatřili ke strážcům, většinou buď spěchali ven, jako by nesli zprávy, či běželi sehnat nějaký ten pergamen nebo pohár vína pro Aes Sedai. Ruch a hemžení působily uklidňujícím dojmem užitečné činnosti. Po místnosti tančily aury a obrazy, ozářené hlavy, tolik, že je musela ignorovat, aby ji nepřemohly. Nebylo to snadné, ale byl to trik, který se musela naučit pro případy, kdy se ocitla v přítomnosti více než hrstky Aes Sedai najednou.

Čtyři Aes Sedai vypluly vstříc příchozím, půvab sám a chladná vyrovnanost, v rozdělených suknicích. Když Min uviděla jejich známé rysy, bylo to jako vrátit se po dlouhém bloudění domů.

Sheriam okamžitě upřela šikmé zelené oči na Mininu tvář. Kolem ohnivých vlasů se jí míhaly stříbrné a modré paprsky a měkké zlaté světlo. Min nepoznala, co to znamená. Kyprá žena v tmavomodrém hedvábí byla vážnost sama. „Viděla bych tě tu mnohem raději, dítě, kdybych věděla, jak jsi objevila naši přítomnost tady, a kdybych měla aspoň představu, proč jsi přišla s tím potřeštěným nápadem přivést jeho.“ Poblíž se zjevilo půl tuctu strážců s rukama na jílcích mečů, bystré oči upřené na Logaina. On je zřejmě vůbec neviděl.

Min spadla brada. Proč se ptají jí? „Můj potřeš –?“ Nedostala šanci větu dokončit.

„Bylo by mnohem lepší,“ přerušila ji ledově Carlinya s bledými tvářemi, „kdyby byl zemřel, jako se to povídá.“ Nebyl to led hněvu, ale chladného rozumu. Byla z bílého adžah. Její šaty barvy slonoviny vypadaly hodně nošené. Min na okamžik zahlédla, jak se vedle jejích tmavých vlasů vznáší obraz krkavce. Spíš jen náčrtek ptáka než pták sám. Min to považovala za tetování, ale neznala jeho význam. Soustředila se na tváře a snažila se nevidět nic jiného. „Stejně vypadá skoro mrtvý,“ pokračovala Carlinya, zřejmě aniž se vůbec nadechla. „Ať už si myslíš cokoliv, tak jsi plýtvala silou. Já bych ale taky ráda věděla, jak jsi našla Salidar.“

Siuan a Leana tam stály a vyměňovaly si samolibé a pobavené pohledy, zatímco útok pokračoval. Na ně se nikdo dokonce ani nepodíval. – Myrelle, tmavá a krásná v zeleném hedvábí vyšívaném na živůtku šikmými zlatými proužky, tvář měla dokonale oválnou a obvykle mívala na rtech vědoucí úsměv, který občas mohl směle soupeřit s Leaninými novými triky. Nyní se však neusmívala, když vyhrkla hned po bílé sestře. „Mluv, Min. Nestůj tady s otevřenou pusou jako husa.“ Byla vyhlášená ohnivou povahou, dokonce i mezi zelenými sestrami.

„Musíš nám to říci,“ dodávala Anaiya laskavějším tónem. Ale s náznakem podráždění. Žena se strohou tváří, působící mateřsky i přes aessedaiovsky hladké líce, si v této chvíli uhlazovala světle šedé suknice a vypadala jako matka, která zatím ještě nechce sáhnout pro proutek. „Najdeme ti i druhým dvěma dívkám místo, ale musíš nám říci, jak ses sem dostala.“

Min se otřásla a zavřela ústa. Ovšem. Ty druhé dvě dívky. Tolik si na ně zvykla, jaké byly, že už neuvažovala o tom, kolik se změnily. Pochybovala, že by ty dvě nějaká z přítomných žen zahlédla poté, co je odvlekly do kobek pod Bílou věží. Leana vypadala, že má smích na krajíčku, a Siuan nad Aes Sedai málem znechuceně vrtěla hlavou.

„Já nejsem ta, se kterou si chcete promluvit,“ řekla Min Sheriam. Ať si tyhle pohledy chvíli užívají „ty druhé dvě dívky ". „Zeptej se Siuan nebo Leany.“ Zíraly na ni, jako by se zbláznila, dokud neukázala hlavou na své společnice.

Čtvero očí Aes Sedai se otočilo k ostatním, ale v žádných se hned neobjevilo poznání. Aes Sedai obě dívky studovaly, mračily se a vyměňovaly si pohledy. Žádný ze strážců neodtrhl oči z Logaina, ani nesundal ruku z jílce.

„Utišení může mít tenhle efekt,“ zabručela nakonec Myrelle. „Četla jsem o případech, které to naznačují.“

„Tváře jsou v mnoha směrech dost podobné,“ promluvila pomalu Sheriam. „Někdo mohl najít ženy, které se jim hodně podobají, ale proč?“

Siuan a Leana už nevypadaly tak samolibě. „Jsme, kdo jsme,“ ucedila Leana odměřeně. „Vyptejte se nás. To, co víme my, by nemohla znát žádná podvodnice.“

Siuan na otázky ani nečekala. „Tvář mám možná změněnou, ale aspoň vím, kdo jsem, co dělám a proč. Sázím se, že to je víc, než můžu říct o vás.“

Min zasténala nad jejím ocelovým tónem, ale Myrelle kývla řkouc: „Tohle je hlas Siuan Sanche. Je to ona.“

„Hlasy se dají nacvičit,“ namítla Carlinya, stále chladně klidná.

„Ale jak se dají naučit vzpomínky?“ mračila se vážně Anaiya. „Siuan – jestli to jsi ty – o tvých dvaadvacátých jmeninách jsme se pohádaly, ty a já. Kde se to stalo a jaký byl výsledek?“

Siuan se na mateřsky vypadající ženu dost sebevědomě usmála. „Když jsi přednášela přijatým o tom, proč tolik států vyrvaných z říše Artuše Jestřábí křídlo po jeho smrti nepřežilo. Mimochodem, pořád s tebou v některých věcech nesouhlasím. Výsledkem bylo, že jsem dva měsíce tři hodiny denně pracovala v kuchyních. ‚V naději, že horko přemůže a umenší tvůj zápal,‘ jsi myslím říkala.“

Pokud si myslela, že tahle jediná odpověď bude stačit, tak se mýlila. Anaiya měla otázek víc, pro obě ženy, a stejně tak Carlinya a Sheriam, které zřejmě byly spolu s druhými dvěma mladší i přijaté novicky. Otázky se týkaly všech možných věcí, které by se případné podvodnice nedokázaly naučit, průšvihy, do nichž se dostaly, daremnosti, úspěšné i neúspěšné, všeobecně zastávané názory na různé učitelky Aes Sedai. Min nemohla uvěřit, že ženy, které se staly amyrlin a kronikářkou, mohly tak často spadnout do nějaké kaše, ale získala dojem, že to je jenom špička zasypané hory, a zdálo se, že Sheriam sama zřejmě nebyla za těmi dvěma příliš pozadu. Myrelle, podle let nejmladší z nich, se omezovala na pobavené poznámky, dokud Siuan neřekla něco o tom, jak hodily Saroiye Sedai do lázně pstruha, a o novicce, která se půl roku učila nestrkat nos do cizích věcí. Ne že by Siuan měla moc co vykládat, jak někoho učit, aby si hleděl svého. Vyprat jako mladší novicka neoblíbené přijaté šaty svrbílkem? Vyklouznout z Věže na ryby? Dokonce i přijaté novicky potřebovaly kromě vyhrazených hodin k opuštění Věžových pozemků povolení. Siuan a Leana společně dokonce zchladily vědro vody, že skoro zamrzala, a nastavily ho tak, že polilo Aes Sedai, která je nechala spráskat, nespravedlivě, jak to viděly ony. Podle toho, jak se Anaiye leskly oči, tak pro ně bylo jen dobře, že je v té době nepřistihly. Z toho, co Min věděla o výcviku mladších novicek, a také přijatých, měly tyhle štěstí, že jim vůbec dovolily zůstat tak dlouho, aby se z nich staly Aes Sedai, natož že je nestáhly z kůže.

„Jsem spokojená,“ řekla mateřská žena nakonec a pohlédla na ostatní.

Myrelle kývla po Sheriam, ale Carlinya podotkla: „Pořád zbývá otázka, co s ní.“ Zírala přímo na Siuan, ani nemrkla, a ostatní náhle zneklidněly. Myrelle našpulila rty a Anaiya studovala podlahu. Sheriam si uhladila šaty a zřejmě se pohledu na nově příchozí snažila úplně vyhnout.

„Pořád známe všechno, co jsme znaly předtím,“ sdělila jim Leana a její zamračení bylo přinejmenším z poloviny ustarané. „Mohly bychom být užitečné.“

Siuan potemněla tvář – Leanu zřejmě, pokud něco, výčet jejich lumpáren z dětství i tresty za ně pobavily, ale Siuan se to ani trochu nelíbilo – a přesto v protikladu ke svému mračení měla hlas jen maličko napjatý. „Chtěly jste vědět, jak jsme vás našly. Spojila jsem se s jednou z mých agentek, která také pracuje pro modré, a ona mi řekla o Sallie Daerové.“

Min té věci se Sallie Daerovou vůbec nerozuměla – kdo to vůbec byl? – ale Sheriam a ostatní kývly. Min si uvědomila, že Siuan udělala něco jiného, než že jim prozradila jak, dala jim totiž najevo, že má pořád přístup ke špehům, kteří jí sloužili jako amyrlin.

„Sedni si támhle, Min,“ nakázala Min Sheriam a ukázala na jeden stůl v rohu, u něhož nikdo neseděl. „Nebo jsi pořád ještě Elmindreda? A vezmi Logaina s sebou.“ Ona a ostatní tři obstoupily Siuan a Leanu a nahnaly je do zadní části šenku. Než zmizely za novými dveřmi z nehoblovaných prken, připojily se k nim ještě dvě ženy v jezdeckých šatech.

Min vzala Logaina s povzdechem za ruku, odvedla ho ke stolu a posadila na hrubou lavici. Sama si vzala rozviklanou židli s laťkovým opěradlem. Opodál se postavili dva strážci a opřeli se zády o zeď. Nezdálo se, že by pozorovali Logaina, avšak Min gaidiny znala. Nic jim neuniklo a meče dokázali tasit i ve spánku, než by okem mrkl.

Takže žádná otevřená náruč na přivítanou, dokonce i když Siuan a Leanu nakonec poznaly. No, co vlastně čekala? Siuan a Leana bývaly dvě nejmocnější ženy v Bílé věži, a teď nebyly ani Aes Sedai. Ostatní nejspíš nevěděly, jak se k nim mají chovat. A objevily se se zkroceným falešným Drakem. Siuan by raději neměla lhát, ani s ním mít něco v plánu. Min si nemyslela, že by Sheriam a ostatní byly tak trpělivé jako Logain.

A přinejmenším Sheriam ji poznala. Min znovu vstala a vyhlédla popraskanou okenní tabulkou na ulici. Jejich koně byli stále uvázáni u sloupků, ale jeden ze strážců, kteří se nedívali, by ji chytil dřív, než by odvázala Růženčiny otěže. Tehdy naposled ve Věži si Siuan dala spoustu práce, aby ji zamaskovala. A očividně to k ničemu nebylo. Přesto si však myslela, že o jejích viděních neví nikdo z nich. Siuan a Leana si to nechávaly výhradně pro sebe. Min by byla docela ráda, kdyby to tak zůstalo. Pokud by to zjistily tyhle Aes Sedai, zapletly by ji do svých sítí, právě jako to učinila Siuan, a ona by se k Randovi nikdy nedostala. Jestli ji budou dál držet na vodítku tady, nebude moci ukázat to, co se naučila od Leany.

Pomoci Siuan najít toto shromáždění, pomoci přivést Aes Sedai na pomoc Randovi bylo správné a důležité, ale pořád ještě měla svůj vlastní cíl. Přimět muže, který se na ni nikdy nepodíval podruhé, aby se do ní zamiloval, dřív než zešílí. Možná byla sama šílená, stejně jako k tomu byl odsouzen on. „Potom budeme skvělej pár,“ zamumlala si pro sebe.

U stolu se zastavila pihovatá zelenooká dívčina. „Chtěli byste něco k jídlu nebo k pití? Je tu dušené srnčí a plané hrušky. Taky by se našel kousek sýra.“ Dávala si tolik práce, aby se nepodívala na Logaina, že na něj klidně mohla kulit otevřeně oči.

„Hrušky a sýr, to zní moc dobře,“ řekla jí Min. Poslední dva dny měla hlad. Siuan se podařilo nachytat v potoce nějaké ryby, ale když nejedli v hostinci nebo na statku, obstarával všechen lov Logain. Sušené fazole podle ní nebylo žádné jídlo. „A taky nějaký víno, jestli máte. Ale nejdřív bych chtěla něco vědět. Kde to vlastně jsme, jestli to není taky tajemství? Tahle vesnice se jmenuje Salidar?“

„V Altaře. Eldar teče asi míli na západ. Amadicie je na druhém břehu.“ Dívka se uboze snažila napodobit tajuplnost Aes Sedai. „Kde lépe schovat Aes Sedai, než tam, kde je nikdo nikdy nebude hledat?“

„Neměly bychom se schovávat,“ štěkla tmavovlasá kudrnatá mladá žena a zastavila se u nich. Min ji poznala, přijatá jménem Faolain. Byla by čekala, že bude pořád ještě ve Věži. Pokud Min věděla, Faolain nikdy neměla ráda nic a nikoho, a když byla povýšena mezi přijaté, často mluvila o tom, že se rozhodne pro červené adžah. Dokonalá přívrženkyně Elaidy. „Proč jsi sem přišla? S ním! Proč přišla ona?“ Min nezapochybovala o tom, koho má na mysli. „Je to její chyba, že se musíme schovávat. Nevěřila jsem, že pomohla utéct Mazrimu Taimovi, ale když se tu objevila s ním, tak to možná udělala.“

„To bude stačit, Faolain,“ řekla přijaté s kulatou tváří štíhlá žena s černými vlasy, které jí spadaly až do pasu. Min měla dojem, že tuhle ženu v tmavozelených hedvábných jezdeckých šatech již zná. Edesina. Snad žlutá. „Jdi si po své práci,“ nařídila Edesina. „A jestli chceš přinést jídlo, Tabiyo, tak to udělej.“ Edesina se ani nepodívala, jak se Faolain nasupeně klaní – novicka předvedla lepší pukrle a odběhla – místo toho položila Logainovi ruku na hlavu. Ten, s očima upřenýma na stůl, si jí zřejmě ani nevšiml.

Pro Mininy oči se ženě kolem krku náhle objevil stříbřitý obojek a stejně náhle se rozpadl. Min se zachvěla. Vidění nějak spojená se Seanchany neměla ráda. Aspoň že Edesina nějak unikne. Dokonce i kdyby se Min byla ochotná odhalit, nemělo smysl tu ženu varovat. Stejně by tím nic nezměnila.

„Je to tím zkrocením,“ poznamenala Aes Sedai po chvíli. „Asi přestal chtít žít. Nemohu pro něj nic udělat. A nejsem si jistá, žebych udělala, i kdybych mohla.“ Pohled, který vrhla na Min, než odešla, nebyl ani zdaleka přátelský.

O několik kroků dál se zastavila elegantní, sošná žena v červenohnědém hedvábí a bezvýraznýma očima si chladně prohlížela Min a Logaina. Kiruna byla zelená, s královským chováním. Byla sestrou krále Arafelu, aspoň to Min slyšela, ale ve Věži se k Min chovala přátelsky. Min se usmála, ale ty velké tmavé oči ji přelétly beze stopy poznání, a Kiruna odplula z hostince se čtyřmi strážci, kteří se náhle vydali za ní. Byli to nesourodí muži, ale všichni měli ten nebezpečný způsob chůze.

Min při čekání na jídlo doufala, že Siuan a Leaně se dostalo hřejivějšího přijetí.

27

Cvičení v pokoře

„Vy jste bez kormidla,“ řekla Siuan šesti ženám, které seděly naproti ní na šesti různě tvarovaných křeslech. V místnosti samotné bylo všechno páté přes deváté. Na dvou velkých kuchyňských stolech, stojících u stěn, byly v úhledných řádkách naskládány brky, kalamáře a lahvičky s pískem. Připravené dodat světlo po setmění tu stály nejrůznější lampy, některé z polévané keramiky, jiné pozlacené, a svíce všech možných tlouštěk a délek. Na podlaze z hrubých omšelých prken ležel kus illianského hedvábného koberce syté modré, červené a zlaté barvy. Siuan s Leanou usadily na druhé straně koberce naproti ostatním tak, aby na ně všechny viděly. Okna byla otevřená, aby se vzduch uvnitř aspoň trochu pohnul, i když to nestačilo, aby tu přestalo být vedro. V okenních křídlech byly zasazené popraskané tabulky, některé byly dokonce nahrazené olejem napuštěným hedvábím. Siuan sama sebe přesvědčovala, že těmto ženám jejich schopnost usměrňovat nezávidí – určitě se přes to už přenesla – ale záviděla jim, že se žádná z nich nepotí. Sama měla tvář úplně mokrou. „Všechna ta činnost venku je jen na ukázku. Možná dokážete ohloupnout jedna druhou a možná dokonce i gaidiny – i když být vámi, nespoléhala bych se na to – ale mě oblafnout nedokážete.“

Přála si, aby se ke skupince nebyly přidaly Morvrin a Beonin. Morvrin byla i přes svůj mírný, občas mírně nepřítomný výraz ke všemu skeptická. Byla to statná hnědá sestra s prošedivělými vlasy, která vyžadovala šest různých důkazů, než uvěřila, že ryba má šupiny. A Beonin, hezká šedá s tmavě medovými vlasy a modrošedýma očima tak velkýma, že díky nim vypadala neustále polekaná – vedle Beonin vypadala Morvrin jako důvěřivka.

„Elaida má Věž v hrsti a vy víte, že Randa al’Thora povede špatně,“ říkala Siuan opovržlivě. „Bude čiré štěstí, jestli nezpanikaří a nenechá ho před Tarmon Gai’donem zkrotit. Víte, že ať už cítíte k muži, který usměrňuje, cokoliv, červené to cítí desetkrát víc. Bílá věž je nejslabší, když by měla být nejsilnější, a je v rukou hlupačky, když musí mít šikovné vedení.“ Nakrčila nos a jedné po druhé se podívala do očí. „A vy si tu sedíte, jen plujete s proudem se skasanými plachtami. Nebo mě snad dokážete přesvědčit, že tu děláte víc, než jen točíte palci a vypouštíte bubliny?“

„Ty souhlasíš se Siuan, Leano?“ zeptala se mírně Anaiya. Siuan nikdy nechápala, proč má Moirain tu ženskou ráda. Snažit se přimět ji udělat něco, co nechtěla, bylo jako plácnout do pytle s peřím. Ona se vám nepostavila, ani se nehádala. Prostě se jen mlčky odmítala pohnout. Dokonce teď, jak tu tak seděla, se sepjatýma rukama, vypadala spíš jako žena, čekající, až jí nakyne těsto, než jako Aes Sedai.

„Částečně ano,“ odpověděla Leana. Siuan po ní vrhla pronikavý pohled, který Leana ignorovala. „Určitě s tím, co se Elaidy týče. Elaida Randa al’Thora povede špatně stejně jistě, jako vede špatně Věž. A ohledně zbytku, vím, že jste tvrdě pracovaly, abyste sem sehnaly tolik sester, kolik tu máte, a určitě jste pracovaly stejně tvrdě, abyste něco provedly s Elaidou.“

Siuan si hlasitě odfrkla. Cestou šenkem zahlédla kousky z některých pergamenů, které Aes Sedai tak pozorně prohlížely. Seznamy zásob, příděly dřeva na přestavbu, úkoly pro rubání dřeva a opravy domů a čištění studní. Nic víc. Nic, co by vypadalo aspoň trochu jako zpráva o Elaidině činnosti. Hodlaly tu přezimovat. Stačilo, aby byla chycena jediná modrá poté, co se dozvěděla o Salidaru, jediná žena odvedená k výslechu – bude-li to řídit Alviarin, nedokáže zapřít moc – a Elaida se dozví úplně přesně, kam hodit síť. A ony si zatím dělaly starosti se zeleninovými záhony a dost velkou zásobou dříví na topení, než udeří první mráz.

„Tak to je mimo dosah,“ prohlásila Carlinya chladně. „Vy zřejmě nechápete, že už nejste amyrlin a kronikářka. Nejste dokonce ani Aes Sedai.“ Některé měly aspoň tolik slušnosti, že se zatvářily rozpačitě. Ne Morvrin a Beonin, ale ty ostatní. Žádná Aes Sedai nehovořila o utišení ráda, a nerada slyšela, i když jí to někdo připomínal. Považovaly to za zvlášť tvrdé před nimi dvěma. „Neříkám to, abych byla krutá. My obviněním proti vám nevěříme – i přes toho vašeho společníka – jinak bychom tu nebyly, ale nemůžete předpokládat, že mezi námi zaujmete své staré postavení, a to je prostý fakt.“

Siuan si na Carlinyu vzpomínala dobře jako na mladší i jako na přijatou novicku. Jednou za měsíc provedla nějaký menší přestupek, nějakou maličkost, která jí vysloužila hodinu či dvě úkolů navíc. Přesně jednou za měsíc. Nechtěla, aby si o ní ostatní myslely, že je samolibá puntičkářka. To bylo to jediné, co kdy provedla – nikdy neporušila žádné jiné pravidlo, ani neuhnula ze správné cesty, nebylo by to logické – a přesto nikdy nechápala, proč ji ostatní dívky stejně považují za mazlíčka Aes Sedai. Spousta logiky a ne moc zdravého rozumu, to byla Carlinya.

„I když to, co se vám stalo, přísně dodrželo literu zákona,“ ozvala se laskavě Sheriam, „souhlasíme, že to bylo zlovolně nespravedlivé, ohromné pokřivení ducha zákona.“ Na opěradle křesla za její rusovlasou hlavou byla neuvěřitelná řezba něčeho, co vypadalo jako bojující klubko hadů. „Ať už se povídá cokoliv, většina obvinění proti vám byla tak slabá, že se jim měly vysmát.“

„Ne to obvinění, že věděla o Randu al’Thorovi a spikla se, aby ho ukryla před Věží,“ přerušila ji ostře Carlinya.

Sheriam kývla. „Ať je to jak chce, ale ani to nestačilo pro vykonaný trest. Ani jste neměly být souzené v tajnosti, dokonce bez možnosti se hájit. Nemusíte se bát, že se k vám obrátíme zády. Zařídíme, aby o vás bylo postaráno.“

„Děkuji ti,“ řekla Leana tichým, téměř třesoucím se hlasem.

Siuan se na ně zamračila. „Ani jste se mě nezeptaly na špehy, které jsem použila.“ Když spolu studovaly, měla Sheriam ráda, i když léta a postavení mezi nimi otevřela volnou hladinu. „Postaráno“ to určitě! „Je tu Aeldena?“ Anaiya už chtěla zavrtět hlavou, než se zarazila. „Myslela jsem si to, jinak byste věděly víc o tom, co se děje. Nechaly jste je posílat zprávy do Věže.“

Pomalu jim to začalo docházet. O Aeldenině úřadu nevěděly. „Vedla jsem síť špehů modrého adžah, než jsem povýšila na amyrlin.“ Další překvapení. „S trochou námahy se bude každá modrá agentka hlásit vám cestami, skrze které nebude vědět, kam zprávy nakonec chodí.“ Bude to chtít o hodně víc než jen trochu námahy, ale ona si již většinu sesumírovala v hlavě, a nebylo nutné, aby se to ony v této chvíli dozvěděly. „A můžou dál posílat hlášení i do Věže, hlášení o tom, co... budete chtít, aby si Elaida myslela.“ Málem řekla „budeme". Bude si muset dávat pozor na jazyk.

Jim se to, samozřejmě, nelíbilo. Ženy, které pečovaly o sítě vyzvědačů, mohly být pro většinu neznámé, ale ty, co je znaly, byly Aes Sedai do jedné. Vždycky to byly Aes Sedai. Tohle však byla její jediná páka, s níž se mohla prodrat do kruhů, kde se rozhodovalo. Jinak by ji s Leanou nejspíš nacpaly do nějakého srubu se služebnou, aby se o ně postarala, a možná by je čas od času navštívila nějaká Aes Sedai, která by se chtěla podívat na ženy, jež byly utišeny, než zemřou. Za takových okolností by to pak dlouho netrvalo.

Světlo, dokonce by nás mohly vyvdat! Některé Aes Sedai si myslely, že manžel a děti by mohli ženu zabavit natolik, aby jí to v životě nahradilo jedinou sílu. Nejedna žena, utišená tím, že natáhla příliš mnoho ze saidaru či při zkoušení, k čemu slouží ten který ter’angrial, zjistila, že jí vnucují možné manžely. Jelikož však ty, které se provdaly, vždycky odešly co nejdál od Věže a vzpomínek na ni, zůstávala tato teorie neprokázaná.

„Nemělo by být těžké,“ ozvala se Leana ostýchavě, „spojit se s těmi, které byly mýma očima a ušima, než jsem se stala kronikářkou. Důležitější však je, že jako kronikářka Věže jsem měla agentky i v samotném Tar Valonu.“ Několika z přítomných se překvapeně rozšířily oči, i když Carlinya je přimhouřila. Leana zamrkala, nejistě si poposedla a slabě se usmála. „Vždycky jsem si myslela, že je hloupé věnovat víc pozornosti náladám v Ebú Daru nebo Bandar Ebanu než náladám v našem vlastním městě.“ Musely pochopit, jak jsou špehové v Tar Valonu důležití.

„Siuan.“ Morvrin se předklonila v křesle s hodně vycpávanými lenochy a jméno pronesla rázněji, jako by chtěla zdůraznit, že neřekla matko. Její kulatá tvář teď vypadala spíš umíněná než klidná a její tvrdošíjnost začínala být hrozivá. Když byla Siuan ještě novickou, Morvrin si jenom zřídkakdy všimla neplech, které páchaly dívky kolem ní, ale když to udělala, postarala se o věci osobně způsobem, že všechny několik dní seděly vzpřímeně a chodily přikrčeně. „Proč bychom ti měly dovolit udělat to, co chceš? Byla jsi utišena, ženo. Cokoliv jste byly, teď už nejste Aes Sedai. Když budeme chtít jména těch agentek, obě nám je dáte.“ V tom posledním byla naprostá jistota. Ať tak nebo tak, řeknou je. Řeknou je, pokud je ty ženy budou dost chtít.

Leana se viditelně zachvěla, ale Siuanino křeslo zaskřípělo, jak se narovnala. „Vím, že už nejsem amyrlin. Myslíte si, že nevím, že mě utišily? Změnila se moje tvář, ale ne to, co bylo uvnitř. Všechno, co jsem kdy znala, mám pořád v hlavě. Využijte to! Pro lásku Světla, využijte mě!“ Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila – Ať shořím, jestli je nechám, aby mě uklidily někam, kde budu hnít! – a do odmlky promluvila Myrelle.

„Povaha mladé ženy, která odpovídá tváři mladé ženy.“ S úsměvem si poposedla na krajíček křesla s rovným opěradlem, které by klidně mohlo stát někde na statku ve světnici před krbem, pokud by se nějakému sedlákovi líbilo, že se z něj loupe lak. Obvykle se však neusmívala, lenivě a vědoucně zároveň, a tmavé oči, velké skoro jako oči Beonin, měla plné soucitu. „Jsem si jistá, že nikdo z nás nechce, aby ses cítila zbytečná, Siuan. A taky jsem si jistá, že všechny chceme plně využít tvých znalostí. Co víš, to pro nás bude velmi užitečné.“

Siuan nechtěla její soucit. „Zřejmě zapomínáte na Logaina a na to, proč jsem se s ním táhla celou cestu až z Tar Valonu.“ Tohle nehodlala nanést sama, ale jestli to chtěly nechat plavat... „Můj ‚potřeštěný‘ nápad?“

„Tak dobře, Siuan,“ řekla Sheriam. „Proč?“

„Protože prvním krokem, jak svrhnout Elaidu, je ten, že Logain odhalí Věži, i světu, bude-li třeba, že ho červené adžah ustavilo jako falešného Draka, aby ho mohlo svrhnout.“ Teď měla jejich plnou pozornost. „Červené ho našly v Ghealdanu nejméně rok předtím, než se prohlásil, ale místo aby ho přivedly do Tar Valonu, kde by mohl být zkrocen, tak mu do hlavy nasadily ten nápad, prohlásit se za Draka Znovuzrozeného.“

„Jsi si tím jistá?“ zeptala se tiše Beonin svým těžký tarabonským přízvukem. Seděla nehybně ve vysokém křesle s vyplétaným sedadlem a pozorně vše sledovala.

„Neví, kdo s Leanou jsme. Občas s námi cestou sem mluvil, pozdě v noci, když Min usnula a on nemohl odpočívat. Předtím neřekl nic, protože si myslel, že je za tím celá Věž, ale ví, že to byly červené sestry, které ho chránily a umluvily ho na Draka Znovuzrozeného.“

„Proč?“ chtěla vědět Morvrin a Sheriam kývla.

„Ano, proč? Každá z nás by si dala spoustu práce, aby byl takový muž zkrocen, ale červené sestry nežijí pro nic jiného. Tak proč by vytvářely falešného Draka?“

„Logain to nevěděl,“ řekla jim Siuan. „Asi si myslely, že víc získají tím, když polapí falešného Draka, než tím, když zkrotí ubohého hlupáka, který by mohl terorizovat jednu vesnici. Třeba mají nějaký důvod, proč chtějí větší zmatek.“

„Nenaznačujeme, že měly něco společného s Mazrimem Taimem nebo některým z ostatních,“ dodávala Leana rychle. „Elaida vám ale nepochybně poví, co budete chtít vědět.“

Siuan se dívala, jak si to mlčky přebírají. Ani je nenapadla možnost, že by lhala. To je výhoda utišení. Zřejmě je vůbec nenapadlo, že utišení by mohlo zpřetrhat všechna pouta ke třem přísahám. Pravda, některé Aes Sedai studovaly utišené ženy, ale jen nesměle a váhavě. Žádná nechtěla, aby se jí připomínalo, že by se něco takového mohlo stát i jí.

O Logaina se Siuan nebála. Ne dokud bude Min dál vidět to, co viděla. Bude žít dost dlouho, aby odhalil, co po něm Siuan bude chtít, jakmile ho na to umluví. Neodvažovala se riskovat, že se rozhodne jít svou vlastní cestou, což by klidně mohl udělat, kdyby mu to byla prozradila předtím. Ale teď to byla jeho jediná šance pomstít se těm, které ho zkrotily, když byl znovu obklopen Aes Sedai. Pravda, pomsta pouze proti červeným adžah, ale on se s tím spokojí. Ryba ve člunu byla lepší než celé hejno ve vodě.

Pohlédla na Leanu, která se usmála, jak nejméně to jen bylo možné. To bylo dobré. Leaně se nelíbilo, že jí Siuan až do dnešního rána neřekla, co má s tím mužem za lubem, ale Siuan žila příliš dlouho obklopená tajnostmi, aby pro ni bylo snadné odhalit víc, než musela, dokonce i přítelkyni. Myslela si, že nápad zaplést červené adžah s dalšími falešnými Draky byl dobře vymyšlený. Červené měly hlavní úlohu v jejím sesazení. Až bude tohle vyřízeno, možná už žádná červená nezbyde.

„Tohle hodně věcí mění,“ řekla Sheriam po chvíli. „Nemůžeme přece poslouchat amyrlin, která by udělala něco takového.“

„Poslouchat ji!“ vyjekla Siuan a poprvé se opravdu polekala. „Vy jste skutečně uvažovaly o tom, že se vrátíte políbit Elaidě prsten? Když víte, co udělala a udělá?“ Leana se v křesle zachvěla, jako by chtěla pár slov říci sama, ale dohodly se, že Siuan bude ta, která se rozčílí.

„Věž musí být silná,“ prohodila Carlinya hlasem tvrdým jako kámen v zimě. „Drak byl znovu zrozen, nadchází Poslední bitva a Věž musí být jednotná.“

Anaiya kývla. „Chápeme tvoje důvody, že nemáš Elaidu ráda, dokonce že ji nenávidíš. Chápeme to, ale musíme myslet na Věž a na svět. Přiznávám, že já Elaidu taky nemám ráda. Ale já nikdy neměla ráda ani Siuan. Není nutné mít amyrlin ráda. A není důvod se tak mračit, Siuan. Tys měla ostrý jazyk už jako novicka a během let se to ještě zhoršilo. A jako amyrlin jsi postrkovala se sestrami, jak se ti zlíbilo, a jen málokdy jsi vysvětlovala proč. To dohromady netvoří příjemnou kombinaci.“

„Zkusím... mluvit zdvořileji,“ utrousila Siuan suše. Copak ta žena čekala, že amyrlinin stolec bude zacházet s každou sestrou jako s přítelkyní z dětství? „Ale doufám, že to, co jsem vám řekla, změní vaše přání kleknout Elaidě k nohám.“

„Jestli má tohle být zdvořilejší řeč,“ podotkla nedbale, „tak bych tě mohla o zdvořilosti poučit víc sama, pokud ti dovolíme, abys za nás vedla síť špehů.“

„Teď se do Věže samozřejmě nemůžeme vrátit,“ řekla Sheriam. „Ne, když víme tohle. Ne, dokud nebudeme v postavení, abychom mohly Elaidu svrhnout.“

„Cokoliv udělala, červené ji budou podporovat dál.“ Beonin to řekla jako fakt, ne jako námitku. Nebylo tajemstvím, že červené se zlobí kvůli tomu, že od Bonwhin neměly amyrlin.

Morvrin přikývla. „Stejně jako další. Ty, které se k Elaidě přimkly natolik, že jsou přesvědčené, že nemají jinou volbu. Ty, které budou podporovat autoritu, jakkoliv špatnou. A některé z těch, které věří, že rozdělujeme Věž, když musí být stále jednotná.“

„Za všemi kromě červených lze zajít,“ podotkla Beonin uvážlivě, „vyjednávat s nimi.“ Přemýšlení a vyjednávání byly jedinými důvody existence jejího adžah.

„Zdá se, že pro tvoje agentky budeme mít využití, Siuan.“ Sheriam se rozhlédla po ostatních. „Pokud si tedy některá nemyslí, že bychom jí je měly sebrat?“ Morvrin zavrtěla hlavou jako poslední, ale udělala to, nakonec, poté, co si Siuan prohlížela tak dlouho, až ta měla dojem, že byla svlečena, zvážena a změřena.

Nemohla si pomoci, aby si nevydechla úlevou. Takže ne krátký život a usychání v chaloupce, ale životní cíl. Pořád by to mohl být krátký život – nikdo nevěděl, jak dlouho utišená žena může přežít. Tak Myrelle jí chtěla naučit mluvit zdvořileji, ano? Já té zelené lišce ještě ukážu – Budu držet jazyk za zuby a budu ráda, že se na mě bude jedině dívat, tohle udělám. Věděla jsem, jak tohle dopadne. Ať shořím, věděla jsem to.

„Děkuji vám, Aes Sedai,“ řekla tím nejpokornějším hlasem, na který se zmohla. Nazývat je tak ji bolelo, byl to další zlom, další připomínka toho, čím již není. „Budu se snažit dobře sloužit.“ Myrelle nemusela přikývnout tak spokojeně. Siuan si nevšímala tichého hlásku, který jí říkal, že by na Myrellině místě udělala totéž, i víc.

„Jestli smím něco navrhnout,“ ozvala se Leana, „tak nestačí čekat, dokud nebudete mít ve věžové sněmovně dost velkou podporu, abyste Elaidu sesadily.“ Siuan se zatvářila zaujatě, jako by to slyšela poprvé. „Elaida sedí v Tar Valonu v Bílé věži a pro svět je amyrlin. V této chvíli jste jenom houf uprchlic. Může vás nazvat vzbouřenkyněmi a pobuřovatelkami, a když to přijde z amyrlinina stolce, svět tomu uvěří.“

„Těžko můžeme zabránit tomu, aby byla amyrlin, dokud ji nesesadíme,“ podotkla Carlinya a poposedla si s ledovým opovržením. Kdyby byla měla svůj šátek s bílými třásněmi, byla by si ho prudce přitáhla.

„Můžete dát světu skutečnou amyrlin.“ Leana nemluvila jen k bílé sestře, ale k nim všem, každou si popořadě prohlédla. Byla si jistá tím, co říká, ale zároveň nabízela řešení, o němž jen doufala, že jej přijmou. Právě Siuan poukázala na to, že techniky, které používala na muže, lze upravit i pro ženy. „Viděla jsem v šenku i na ulicích Aes Sedai z každého adžah kromě červeného. Ať zvolí věžovou sněmovnu tady a ať sněmovna vybere novou amyrlin. Pak se můžete světu představit jako skutečná Bílá věž ve vyhnanství a Elaidu podat jako uchvatitelku. Když k tomu dodáte Logainovo odhalení, pochybujete, koho státy přijmou jako skutečnou amyrlin?“

Nápad se ujal. Siuan viděla, jak si to v hlavě převracejí. Ať už si ostatní myslely cokoliv, jedině Sheriam vyslovila námitku. „To bude znamenat, že Věž je skutečně rozdělená,“ poznamenala zelenooká žena smutně.

„Ta už je rozdělená,“ sdělila jí Siuan poněkud kousavě a okamžitě si přála, aby to nebyla udělala, když se na ni všechny podívaly.

Tohle měla být čistě Leanina poznámka. Siuan sama měla pověst schopné manipulátorky a ony mohly docela dobře mít podezření ke všemu, co navrhne. Proto taky začala tím, že je tak tvrdě napadla. Nebyly by jí uvěřily, kdyby byla začala mírnými slovy. Bude k nim přistupovat, jako by si pořád myslela, že je amyrlin, a dovolí jim, aby ji usadily. Ve srovnání s ní se bude Leana tvářit, že mnohem víc spolupracuje, a předloží jim jenom to nejnutnější, takže jí budou ochotněji naslouchat. Hrát svou úlohu nebylo těžké – dokud nedošlo na doprošování. Pak by je nejradši pověsila na slunce, aby uschly. Sedět tady a nic nedělat!

Nemusela sis dělat starosti s tím, že budou podezíravé. Ony si myslí, že jsi zlomená třtina. Jestli všechno půjde dobře, tak by neměly nikdy zjistit opak. Užitečná třtina, avšak slabá, na kterou nikdo nepomyslí dvakrát. Bylo to bolestné uspořádání, ale Duranda Tharneová jí v Lugardu ukázala, jak je to nezbytné. Přijmou ji jedině za svých vlastních podmínek a ona to prostě bude muset využít co nejlépe.

„Kéž bych na to pomyslela sama,“ pokračovala. „Teď, když to slyším, tak vám Leanin nápad dává možnost, jak znovu postavit Věž, aniž byste ji nejdřív musely rozebrat na kusy.“

„Pořád se mi to nelíbí.“ Sheriamin hlas zpřísněl. „Ale co se musí stát, to se stane. Kolo tká, jak si kolo přeje, a Světlo dej, aby vytkalo Elaidu z její štóly.“

„Budeme muset vyjednávat s těmi sestrami, které ještě zůstávají ve Věži,“ přemítala Beonin jen zpola k sobě. „Amyrlin, kterou zvolíme, musí být zkušená vyjednavačka, ano?“

„Bude muset jasně myslet,“ přisadila si Carlinya. „Nová amyrlin musí být žena s chladnou hlavou a logikou.“

Morvrin si odfrkla natolik hlasitě, že všechny nadskočily v křeslech. „Sheriam má mezi námi nejvyšší postavení a držela nás pospolu, když jsme utíkaly na deset různých stran."

Sheriam důrazně zavrtěla hlavou, ale Myrelle jí nedala možnost promluvit. „Sheriam je skvělá volba. Vím, že můžu slíbit, že za ní půjde každá přítomná šedá sestra.“ Anaiya otevřela ústa a z jejího výrazu bylo zřejmé, že hodlá souhlasit.

Nastal čas to zarazit dřív, než se to vymkne z ruky. „Smím něco navrhnout?“ Siuan si myslela, že se jí pokora daří mnohem víc než poddajnost. Byla to námaha, ale říkala si, že by se to měla naučit. Myrelle není jediná, co se mě bude pokoušet nacpat do podpalubí, jestli některou napadne, že jsem přestoupila hranici. Ať je jakákoliv. Jenže ony se nejen pokusí, ony to udělají. Aes Sedai očekávaly – ne, vyžadovaly – úctu od každého, kdo Aes Sedai nebyl. „Mně se zdá, že ať už vyberete kohokoliv, měl by to být někdo, kdo nebyl ve Věži, když jsem... byla sesazena. Nebylo by snad nejlepší, kdyby žena, co znovu sjednotí Věž, byla taková, kterou by nikdo nemohl obvinit, že si toho dne zvolila stranu?“ Jestli se bude muset takhle chovat moc dlouho, tak se jí z toho udělají vrásky.

„Někdo velmi silný v jediné síle,“ dodávala Leana. „Čím silnější bude, tím lépe bude vyhovovat pro všechny úkoly Věže. Nebo bude, až bude Elaida pryč.“

Siuan ji málem kopla. Tahle myšlenka měla počkat celý den, aby přišla na přetřes, až začnou skutečně zvažovat jména. Společně s Leanou věděly dost o každé sestře, aby našly nějakou slabost, nějakou pochybnost, kterou chtěly nenápadně nadhodit při úvahách o tom, zda se hodí pro štólu a hůl. Radši by se brodila nahá mezi hejnem pilounů, než dovolila těm ženám, aby si uvědomily, že se s nimi snaží manipulovat.

„Sestra, která byla mimo Věž,“ řekla Sheriam a kývla. „To je vynikající nápad, Siuan. Velmi dobrý.“ Jak snadno sklouzly k tomu, že ji začaly poplácávat po hlavě.

Morvrin našpulila rty. „Nebude snadné ji najít, ať už zvolíme kohokoliv.“

„Síla zužuje možnosti.“ Anaiya se rozhlédla po ostatních. „Nejenže bude muset být lepším symbolem, přinejmenším pro ostatní sestry, ale zvládání jediné síly často jde ruku v ruce se silnou vůlí, a ta, kterou vybereme, ji rozhodně bude potřebovat.“

Carlinya a Beonin připojily svůj souhlas jako poslední.

Siuan si udržovala nehybnou tvář a usmívala se jen v duchu. Rozbití Věže změnilo mnoho věcí, kromě ní i mnoho z nich změnilo způsob myšlení. Tyto ženy vedly sestry, jež se tu shromáždily, a teď tu probíraly, kdo by měl předsedat jejich nové věžové sněmovně, jako by to nebylo právě rozhodnutí sněmovny. Nebude těžké přimět je k tomu, i když velmi jemně, aby uvěřily, že nová amyrlin by měla být taková, kterou budou moci ovládat ony. A bez jejich vědomí povede je i novou amyrlin, kterou vybrala jako svou nástupkyni, ona sama. S Moirain pracovaly tak dlouho na tom, aby nalezly Randa al’Thora a připravily jej, obětovaly tomu tolik ze svého života, že nehodlala v žádném případě riskovat, že zbytek zpacká někdo jiný.

„Směla bych vyslovit další návrh?“ Pokoru prostě neměla v povaze. Bude si muset najít něco jiného. Vyčkávala a snažila se, aby neskřípala zuby, než Sheriam kývla, že může pokračovat. „Elaida se bude snažit zjistit, kde je Rand al’Thor. Čím dál na jih jsem se dostala, tím častěji jsem slyšela povídat, že opustil Tear. Myslím, že opravdu odešel, a myslím, že jsem přišla na to, kam se vydal.“

Nebylo třeba, aby říkala, že ho musejí najít dřív než Tar Valon. Všechny to chápaly. Nejenže by s ním Elaida zcela jistě nezacházela dobře, ale kdyby ho dostala do drápů a odstíněného a pod svou kontrolou ho vystavila, veškerá naděje na její svržení by byla pryč. Vládci velmi dobře znali proroctví, i když jejich poddaní obvykle nikoliv. Panovníci by jí z nezbytí povolili i tucet falešných Draků.

„Kam?“ vyštěkla Morvrin o okamžik před Sheriam, Anaiyou a Myrelle, které vyhrkly všechny dohromady.

„Do Aielské pustiny.“

Chvíli panovalo ticho, než řekla Carlinya: „To je směšné.“

Siuan spolkla hněvivou odpověď a usmála se – jak doufala –omluvně. „Možná, ale četla jsem něco o Aielech, když jsem byla novicka. Gitara Moroso si myslela, že některé z aielských moudrých by mohly být schopné usměrňovat.“ Gitara byla tehdy kronikářkou. „V jedné z knih, kterou mi půjčila k přečtení, starou věc z toho nejzaprášenějšího rohu knihovny, stálo, že Aielové sami sebe nazývají Lidem Draka. Nevzpomněla jsem si na to, dokud jsem se nesnažila rozlousknout, kam mohl Rand zmizet. V proroctvích stojí ‚Tearský Kámen nepadne, dokud Lid Draka nepřijde', a při dobytí Kamene byli Aielové. Na tom se shodují všechny klepy i povídačky."

Morvrin náhle vypadala duchem nepřítomná. „Vzpomínám si na ty dohady o moudrých, když jsem byla čerstvě pozvednuta k šátku. Kdyby to byla pravda, bylo by to úžasné, ale Aielové nejsou k Aes Sedai o nic vstřícnější než ke komukoliv jinému, kdo vstoupí do Pustiny, a jejich moudré mají zřejmě nějaký zákon či zvyk, který jim zapovídá hovořit s cizinci, aspoň tak jsem to pochopila, což znamená, že je nesmírně obtížné dostat se dost blízko, aby se dalo vycítit, zda nějaká z nich –“ Náhle se zachvěla a zadívala se na Siuan a Leanu, jako by uvažovala, zda to nebyla jejich chyba. „To je tenká sláma na upletení košíku, něco, nač si vzpomínáš z knihy zřejmě napsané někým, kdo Aiela v životě neviděl.“

„Velmi tenká sláma,“ řekla Carlinya.

„Ale stojí za to poslat někoho do Pustiny?“ Chtělo to námahu položit to jako otázku a ne jako požadavek. Siuan napadlo, že by se mohla pěkně zapotit, jestli nepřijde na jiný způsob. Obvykle se natolik ovládala, že si vedra nevšímala, ale ne teď, když se snažila táhnout tyto ženy s sebou, aniž by si všimly její sevřené pěsti ve svých vlasech. „Nemyslím, že by se Aielové pokoušeli ublížit Aes Sedai.“ Ne pokud bude dost rychlá, aby jim ukázala, že je Aes Sedai. Siuan si nemyslela, že by to udělali. Musely se toho odvážit. „A jestli je v Pustině, Aielové to budou vědět. Pamatujte na Aiely v Kameni.“

„Možná,“ připouštěla Beonin pomalu. „Pustina je velká. Kolik budeme muset poslat lidí?“

„Jestli je Drak Znovuzrozený v Pustině,“ řekla Anaiya, „první Aiel, jehož potkáme, to bude vědět. Události podle toho, co se povídá, ho následují. Nemohl by ani vyklouznout na oceán, aniž by to nešplouchlo tak, že by to bylo slyšet ve všech koutech světa.“

Myrelle se jemně usmála. „Měla by být zelená. Žádná z vás se nespojí s více než jedním strážcem, a dva tři gaidinové by mohli být v Pustině užiteční, dokud v ní Aielové nepoznají Aes Sedai. Vždycky jsem chtěla vidět nějakého Aiela.“ Za aielské války byla novickou a nedovolili jí opustit Věž. Ne že by se války, kromě při léčení, Aes Sedai nějak účastnily. Vázaly je tři přísahy, pokud by nebyl napaden Tar Valon, nebo možná až samotná Věž, a ta válka nikdy nepřekročila řeky.

„Ty ne,“ řekla jí Sheriam, „ani žádná členka tohoto sněmu. Souhlasilas, že tohle dovedeš do konce, Myrelle, ve chvíli, kdy jsi souhlasila, že zasedneš s námi, a to neznamená, že když se začneš nudit, odejdeš si pryč. Bojím se, že než skončíme, bude tu víc vzrušení, než bychom si přály.“ Za jiných okolností by z ní byla výborná amyrlin. Za těchto byla prostě trochu příliš silná a sebejistá. „Ale zelené... Ano, taky myslím. Dvě?“ Zelenýma očima přelétla ostatní. „Určitě?“

„Kiruna Nachiman?“ navrhla Anaiya a Beonin dodala: „Bera Harkin?“ Ostatní kývaly, až na Myrelle, která podrážděně krčila rameny. Aes Sedai sice netrucovaly, ale ona k tomu teď měla dost blízko.

Siuan si podruhé vydechla úlevou. Byla si jistá, že její dedukce jsou správné. Rand někam zmizel, a pokud by byl někde mezi Páteří světa a Arythským oceánem, už by se o tom povídalo. A ať už byl kdekoliv, bude tam Moirain s rukou na jeho límci. – Kiruna a Bera budou určitě ochotné doručit dopis Moirain, a měly dohromady sedm strážců, kteří by měli Aielům zabránit je zabít.

„Nechceme tě s Leanou unavovat,“ pokračovala Sheriam. „Požádám jednu ze žlutých sester, aby se na vás obě podívala. Třeba vám dokáže nějak pomoct, nějak vám ulevit. Nechám vám najít pokoje, kde si můžete odpočinout.“

„Jestli už máš být naší správkyní zvědů,“ dodala starostlivě Myrelle, „musíš si uchovat sílu.“

„Nejsem tak křehká, jak si asi myslíte,“ namítla Siuan. „Kdybych byla, mohla bych vás sledovat skoro dva tisíce mil? I když jsem měla po utišení slabost, je to pryč, věřte mi.“ Pravdou bylo, že znovu našla středisko moci a nechtěla ho opustit, ale to mohla těžko říci nahlas. Všechny ty ustarané oči, které se na ni a na Leanu upíraly. No, Carlinyiny sice nebyly zvlášť ustarané, ale ostatních ano. Světlo! Ony nechají novicku, aby nás uložila do postele a my si mohly zdřímnout!

Po zaťukání na dveře hned vstoupil Arinvar, Sheriamin strážce. Byl Cairhieňan, nijak zvlášť vysoký a navíc štíhlý, ale přes šedé vlasy na spáncích měl tvrdou tvář a pohyboval se jako levhart na lovu. „Na východě je asi dvacet jezdců,“ sdělil jim bez úvodu.

„Nejsou to bělokabátníci,“ řekla Carlinya, „jinak bys nám to zřejmě ohlásil.“

Sheriam se na ni podívala. Mnoho sester se naježilo, když jiná vstoupila mezi ně a jejich gaidiny. „Nesmíme jim dovolit se odsud dostat a snad ohlásit naši přítomnost. Můžete je chytit, Arinvare? Byla bych raději, kdybyste je nezabíjeli.“

„Obojí by mohlo být těžké,“ odpověděl. „Machan říká, že jsou ozbrojení a vypadají jako veteráni. Stojí za desetkrát víc mladších mužů.“

Morvrin si rozzlobeně odfrkla. „Musíme udělat jedno nebo druhé. Odpusť mi, Sheriam. Arinvare, dokážou gaidinové dostat nenápadně blíž pár čilejších sester, aby kolem nich setkaly prameny vzduchu?“

Muž nepatrně zavrtěl hlavou. „Machan říká, že si mohli všimnout pár strážců na hlídce. Určitě by si všimli, kdybychom přivedli jednu nebo dvě z vás blíž. Ale pořád se blíží.“

Siuan a Leana nebyly jediné, kdo si vyměňoval polekané pohledy. Jen málokterý muž dokázal zahlédnout strážce, když ten nechtěl být viděn, dokonce i bez měňavého gaidinského pláště.

„Tak musíte podniknout, co považujete za nejlepší,“ prohlásila Sheriam. „Bude-li to možné, zajměte je. Ale žádný nesmí uniknout, aby nás neprozradil.“

Než se mohl Arinvar pořádně uklonit, s rukou na jílci meče, stál vedle něj další muž, tmavý a zarostlý jako medvěd, vysoký a širokoplecí, s vlasy na ramena a krátkou bradkou s oholeným horním rtem. Ty plynulé pohyby strážce se k němu jaksi nehodily. Mrkl na Myrelle, svou Aes Sedai, a s těžkým illianským přízvukem hlásil: „Většinu těch jezdců můžem zastavit, ale jeden je potíž sám o sobě. I kdyby moje stará matička tvrdila něco jinýho, pořád bych poznal Garetha Brynea i za tu chvilku, co jsem ho viděl.“

Siuan na něho vytřeštila oči. Ruce i nohy měla náhle studené. Hodně se povídalo o tom, že Myrelle se za tohoto Nuhela a další dva své strážce skutečně provdala ze vzdoru ke konvencím a zákonu v každé zemi, o které kdy Siuan slyšela. Byla to absurdní myšlenka, jež jí teď prolétla ohromenou myslí, a ona v té chvíli měla pocit, jako by jí na hlavu spadl stěžeň. Bryne, tady? To je nemožné! Je to šílené! Ten muž je přece nemohl sledovat celou tu cestu kvůli.....Oh ano, mohl a udělal by to. Tenhle ano. Cestou si říkala, že je jenom rozumné dávat si pozor, aby za sebou nezanechala žádnou stopu, že Elaida ví, že nejsou mrtvé, ať už se povídá cokoliv, a nepřestane je hledat, dokud je nenajde nebo dokud nebude svržena. Siuan podráždilo, že se nakonec musela zeptat na směr, přestože myšlenka, která ji hryzla jako žralok, se netýkala toho, že by Elaida mohla nějak najít jistého kováře v jedné malé altarské vísce, ale toho, že kovář byl pro Brynea jako namalované znamení. Říkala sis, že je to hloupost, viď? A teď je tady.

Dobře si vzpomínala na střetnutí s ním, když ho musela přinutit poslechnout v té záležitosti s Murandy. Bylo to jako ohýbat silnou železnou tyč nebo stlačovat nějakou velkou pružinu, která mohla vyskočit, kdyby jen na chviličku povolila. Musela sebrat všechnu svou sílu, aby to zvládla, musela ho veřejně pokořit, aby zajistila, že zůstane ohnutý či stlačený tak dlouho, jak potřebovala. Těžko mohl nesplnit to, co slíbil na kolenou, omlouvaje se a prose ji za odpuštění, což sledovalo padesát šlechticů. S Morgasou bylo těžké jednání samo o sobě a Siuan nehodlala riskovat, že Bryne královně poskytne důvod konat proti jejím nařízením. Zvláštní pomyšlení, že tenkrát s Elaidou pracovaly ruku v ruce, aby přivedly Morgasu k rozumu.

Musela se sebrat. Byla jako omráčená, myslela na všechno možné, jen ne na to, co bylo nutné. Soustřeď se. Teď není čas panikařit. „Musíš ho poslat pryč. Nebo ho zabít.“

Ještě nedomluvila, ale již věděla, že to byla chyba. Její slova zněla příliš naléhavě. Dokonce i strážci se na ni podívali, a Aes Sedai... Nikdy předtím nepoznala, jaké to je pro někoho, kdo nevládne jedinou silou, když se na něj v plné síle obrátí ty oči. Cítila se nahá, dokonce i její mysl jako by byla obnažená. I když věděla, že Aes Sedai nemohou číst myšlenky, pořád se chtěla přiznat ke všemu dřív, než vyjmenují její lži a zločiny. Doufala, že nevypadá jako Leana, s rudou tváří a vykulenýma očima.

„Ty víš, proč tu je.“ Sheriam mluvila s chladnou jistotou. „Vy obě to víte. A ty se mu nechceš postavit. Natolik, že bys nás nechala, abychom ho pro tebe zabily.“

„Existuje jen pár velkých vojevůdců.“ Nuhel je vypočítával na prstech ruky navlečené v plechové rukavici. „Agelmar Jagadský a Davram Bashere neopustí Mornu, myslím, a Pedron Niall vám určitě nebude k ničemu. Kdyby ještě žil Rodei Ituralde, byl by zapadlý někde v tom, co zbývá z Arad Domanu.“ Zvedl silný palec. „A tak zbývá Gareth Bryne.“

„Takže ty myslíš, že potřebujeme velkého vojevůdce?“ zeptala se tiše Sheriam.

Nuhel a Arinvar se na sebe sice nepodívali, ale Siuan měla stále pocit, že si vyměnili pohledy. „Je to tvoje rozhodnutí, Sheriam,“ odpověděl Arinvar stejně tiše, „tvoje a ostatních sester, ale jestli se hodláte vrátit do Věže, mohli bychom ho využít. Pokud tu však hodláte zůstat, dokud pro vás Elaida nepošle, tak nikoliv.“ Myrelle se tázavě zadívala na Nuhela a on kývl.

„Zdá se, že jsi měla pravdu, Siuan,“ řekla suše Anaiya. „Gaidiny jsme neoklamaly.“

„Otázkou je, zda bude souhlasit s tím, že bude sloužit nám,“ ozvala se Carlinya a Morvrin kývla dodávajíc: „Musíme ho přimět, aby uviděl náš případ tak, že si bude přát nám sloužit. Nepomůže nám, když se rozhlásí, že jsme zabily nebo uvěznily tak význačného muže ještě předtím, než jsme vůbec začaly.“

„Ano,“ řekla Beonin, „a musíme mu nabídnout odměnu, která ho k nám pevně připoutá.“

Sheriam se otočila k oběma mužům. „Až urozený pán Bryne dorazí do vesnice, nic mu neříkejte, přiveďte ho prostě k nám.“ Jakmile se za strážci zavřely dveře, její pohled zpřísněl. Siuan to poznala. Byl to ten stejný jasně zelený pohled, který srážel novicky k zemi dřív, než Sheriam vůbec promluvila. „Tak. Teď nám povíš přesně, proč je Gareth Bryne tady.“

Nebyla jiná volba. Kdyby ji přichytily i při té nejmenší lži, začaly by se dotazovat na všechno. Siuan se zhluboka nadechla. „Uložili jsme se na noc ve stodole poblíž Korských Pramenů v Andoru. Bryne je tam pánem, a...“

28

V pasti

Jakmile Bryne na Běžníkovi projel kolem prvního domu ve vesnici, přistoupil k němu strážce v šedozeleném plášti. Bryne by poznal, že ten muž je strážce, už poté, co ho viděl udělat druhý krok, i bez všech těch aessedaiovských tváří, které se k němu v ulici obracely. Co ve jménu Světla dělá tolik Aes Sedai tak blízko Amadicie? Ve vesnicích, jimiž projížděli, se povídalo, že Ailron hodlá vznést nárok na tento břeh řeky Eldar, což znamenalo, že to chtějí bělokabátníci. Aes Sedai se uměly bránit dobře, ale jestli Niall vyšle přes Eldar legii, hodně těchto žen zemře. Pokud ještě dokázal poznat, jak dlouho je pařez vystaven vzduchu, tak tohle místo bylo ještě přede dvěma měsíci součástí lesa. Do čeho se to ta Mara dostala? Byl si jist, že ji najde tady. Vesničtí muži si pamatovali na tři mladé ženy putující společně, zvláště když se jedna z nich ptala na cestu do města opuštěného od bělokabátnické války.

Strážce, velký chlap se širokým obličejem, podle vousu Illiánec, se postavil s rozkročenýma nohama na ulici před Bryneova kaštanového valacha s velkou hlavou a uklonil se. „Urozený pán Bryne? Jsem Nuhel Dromand. Pojď, prosím, se mnou, neboť si s tebou někdo přeje hovořit.“

Bryne pomalu sesedl, stáhl si rukavice a nacpal si je za opasek s mečem. Mezitím obhlížel městečko. Prostý žlutohnědý kabátec, který teď měl na sobě, se na takovéhle cestování hodil mnohem víc než šedé hedvábí, v němž se vydával na cestu. Ten odložil. Aes Sedai, strážci i další lidé ho mlčky pozorovali, ale dokonce ani ti, kteří museli být sloužící, se netvářili překvapeně. A Dromand znal jeho jméno. Jeho tvář sice nebyla neznámá, ale on vytušil víc. I kdyby Mara byla – i kdyby všechny byly agentky Aes Sedai, tak to neměnilo přísahu, kterou složily. „Veď mě, Nuhele Gaidine.“ Pokud Nuhela toto oslovení nějak překvapilo, nedal to najevo.

Hostinec, do něhož jej Dromand zavedl – nebo to, co kdysi bývalo hostincem – vypadal jako hlavní štáb válečného tažení, samý ruch a shon. Totiž, jestli Aes Sedai někdy velely tažení. Serenlu zahlédl dřív než ona jeho, seděla v rohu s velkým mužem, který byl z největší pravděpodobnosti Dalyn. Když ho zahlédla, spadla jí brada málem až na stůl, a pak se na něj dívala úkosem, jako by nevěřila vlastním očím. Dalyn vypadal, že spí s otevřenýma očima, zíral do prázdna. Když ho Dromand prováděl kolem, žádná Aes Sedai ani strážce si ho na pohled nevšímali, ale Bryne by byl vsadil svůj zámek a panství, že každý z nich vidí desetkrát víc, než všichni civějící služebníci dohromady. Měl se obrátit a odjet, jakmile si uvědomil, kdo je ve vesnici.

Zatímco se klaněl, když ho strážce představoval šesti sedícím Aes Sedai, dával velký pozor – jenom hlupák byl v přítomnosti Aes Sedai neopatrný – ale v duchu byl u dvou mladých žen, které stály u zdi vedle čerstvě vymeteného krbu a vypadaly potrestané. Ohebná a štíhlá Domanka se na něj pro změnu usmívala spíš plaše než svůdně. Mara byla také vyděšená – řekl by, že je málem strachy bez sebe – ale jeho pohled opětovala stále stejně vzdorně. Ta dívka měla odvahu jako lvice.

„Rády tě vidíme, urozený pane Bryne,“ promluvila Aes Sedai s ohnivými vlasy. Byla maličko plnějších tvarů, měla šikmé oči a byla dost hezká, aby se na ni každý muž podíval pořádně i přes prsten s Velkým hadem na prstě. „Povíš nám, proč jsi tady?“

„Ovšem, Sheriam Sedai.“ Nuhel stál vedle něj, ale pokud nějaká žena potřebovala méně hlídat před jedním starým vojákem, tak si ji Bryne vůbec neuměl představit. Byl si jist, že již všechno vědí, a výraz jejich tváří, když vyprávěl svůj příběh, to potvrzoval. Aes Sedai nedaly najevo nic, co nechtěly, aby někdo viděl, ale aspoň jedna by byla mrkla, když mluvil o přísaze, pokud by to nevěděly dopředu.

„To je hrozný příběh, urozený pane Bryne.“ Tahle se jmenovala Anaiya. I s tou bezvěkou tváří vypadala spíš jako vzkvétající selka než jako Aes Sedai. „Přesto mě však překvapilo, že jsi je sledoval tak daleko, i když to jsou křivopřísežnice.“ Mařiny světlé líce získaly jasně rudou barvu. „Je to nicméně velká přísaha, která by neměla být porušena.“

„Naneštěstí,“ ozvala se znovu Sheriam, „ti zatím nemůžeme dovolit, abys je odvedl.“

Takže to přece byly agentky Aes Sedai. „Velká přísaha, která by neměla být porušena, a vy jim přesto hodláte bránit, aby ji dodržely?“

„Ony ji dodrží,“ řekla Myrelle a vrhla po dvojici u krbu pohled, po němž se obě narovnaly, „a můžeš být klidný, ony již litují, že utekly poté, co ji složily.“ Tentokrát zrudla Amaena. Mara se tvářila, že začne kousat kamení. „Ale zatím to nemůžeme dovolit.“ Nezaznělo zatím žádné adžah, ale Bryne měl dojem, že ta tmavá hezká žena je zelená a ta statná, s kulatou tváří, oslovená Morvrin, zase hnědá sestra. Snad to bylo tím úsměvem, který Myrelle vrhla po Dromandovi, když ho ten muž uvedl dovnitř, a to, jak se Morvrin tvářila, jako by myslela na něco jiného. „Popravdě řečeno, ony neřekly, kdy budou sloužit, a my pro ně máme práci.“

Tohle byla hloupost. Měl by se omluvit, že je rušil, a odjet. A to byla taky hloupost. Ještě než k němu na ulici přistoupil Dromand, věděl, že nejspíš Salidar neopustí živý. V lese kolem místa, kde zanechal své muže, bylo asi padesát strážců, pokud ne stovka. Joni a ostatní by svou kůži sice prodali dost draho, ale on je nepřivedl celou tu cestu, aby tu zemřeli. Jenže když už byl takový trouba, že se nechal párem očí vlákat do téhle pasti, tak už mohl docela dobře dojít i tu poslední míli. „Žhářství, krádež a napadení, Aes Sedai. To byly zločiny. Byly souzeny, odsouzeny a složily přísahu. Nemám však námitky, aby zůstaly tady, dokud s nimi neskončíte. Mara mi může dělat pucfleka, když ji nebudete potřebovat. Poznačím si hodiny, které odpracuje pro mě, a odečtu jí je od služby.“

Mara rozzlobeně otevřela ústa, ale skoro jako by Aes Sedai věděly, že se pokusí promluvit, šest párů očí se k ní otočilo zároveň. Ona se ošila, pusu zase rychle zavřela a pak se na něj zlobně mračila, se zaťatými pěstmi u boků. Bryne byl rád, že nemá v ruce nůž.

Myrelle se tvářila, že je jí do smíchu. „Raději by sis měl vybrat tu druhou, urozený pane Bryne. Podle toho, jak se na tebe dívá, by k tobě byla mnohem... milejší."

Bryne zpola čekal, že Amaena zrudne, ale to ona ne. A prohlížela si ho – jako by ho odhadovala. Dokonce si s Myrelle vyměnily úsměv. No, koneckonců byla Domanka, a teď to bylo znát mnohem víc, než když ji viděl naposled.

Carlinya, dost chladná, aby vedle ní ostatní vypadaly přívětivě, se předklonila. Bryne se měl před ní na pozoru, a také před tou Beonin s velkýma očima. Nebyl si jist proč. Jen snad, že kdyby tu probíhala velká hra rodů, tak by řekl, že obě ženy páchnou ctižádostí. Možná se zapletl právě do něčeho takového.

„Měl bys vědět,“ pronesla Carlinya dost chladně, „že žena, kterou znáš jako Maru, je ve skutečnosti Siuan Sanche, dříve amyrlin. Amaena je doopravdy Leana Sharif, která bývala kronikářkou.“

Měl co dělat, aby nevyvaloval oči jako nějaký venkovský balík. Teď, když to věděl, viděl v Mařině tváři – v Siuanině – tvář ženy, která ho přinutila couvnout, změkčenou mládím. „Jak?“ bylo vše, co řekl. Bylo to skoro všechno, na co se zmohl.

„Jsou jisté věci, které by muži neměli vědět,“ odvětila chladně Sheriam, „a většina žen jakbysmet.“

Mara – ne, stejně dobře na ni mohl myslet pod jejím vlastním jménem – Siuan byla utišena. To věděl. Muselo to mít něco společného s utišením. A jestli ta Domanka s labutí šíjí bývala kronikářkou, tak se byl ochoten vsadit, že byla utišena též. Avšak mluvit kolem Aes Sedai o utišení byl docela dobrý způsob, jak zjistit, jak tvrdí doopravdy jste. Kromě toho, když s vámi začaly Aes Sedai mluvit záhadně, nedaly by vám přímou odpověď, ani kdybyste se zeptali, jestli je obloha modrá.

Byly velmi dobré, tyhle Aes Sedai. Ukolébaly ho a pak, když si přestal dávat pozor, tvrdě ho udeřily. Měl nepříjemný pocit, že ví, co se mu snaží ulehčit. Bude zajímavé zjistit, zda se nezmýlil. „To ale nemění nic na přísaze, kterou složily. Kdyby pořád byly amyrlin a kronikářka, mohl by je ke splnění přísahy donutit každý zákon včetně tarvalonského.“

„Jelikož nenamítáš nic proti tomu, že tu zůstaneš,“ řekla Sheriam, „můžeš mít Siuan jako svou osobní služebnou, když ji nebudeme potřebovat. Přeješ-li si, můžeš mít všechny tři včetně Min, kterou jsi zřejmě po celou dobu znal jako Serenlu.“ Z nějakého důvodu to Siuan podráždilo stejně tolik jako to, co bylo řečeno o ní. Cosi si zabručela, i když ne dost hlasitě, aby to někdo slyšel. „A jelikož nic nenamítáš, urozený pane Bryne, tak zatímco zůstaneš tady u nás, je tu jistá služba, kterou bys nám mohl poskytnout.“

„Vděk Aes Sedai není malý,“ podotkla Morvrin.

„Tím, že budeš sloužit nám, posloužíš Světlu a spravedlnosti,“ dodávala Carlinya.

Beonin kývla a pak vážně pronesla: „Sloužil jsi věrně Morgase a Andoru. Služ nám stejně dobře, a na konci tě nebude čekat vyhnanství. Nic, oč tě požádáme, neohrozí tvou čest. Nic, oč požádáme, neuškodí Andoru.“

Bryne se zamračil. Opravdu se dostal do hry rodů. Občas si říkal, že daes dae’mar musely vymyslet Aes Sedai. Zřejmě ji hrály i ve spánku. Bitva byla jistě mnohem krvavější, ale také mnohem čestnější. Jestli se jednou rozhodly tahat za jeho provázky, tak za ně tahat budou – ony to dokážou ať tak nebo tak – ale teď přišla chvíle ukázat jim, že není jen bezduchá loutka.

„Bílá věž je rozdělená,“ pronesl bezvýrazně. Aes Sedai se rozšířily oči, ale on jim nedal příležitost promluvit. „Adžah se rozdělily. To je jediný důvod, proč jste všechny tady. Vy určitě nepotřebujete jeden dva meče navíc –“ pohlédl na Dromanda a ten kývl na souhlas – „takže jediný způsob, jak vám můžu sloužit, je ten, že po mně chcete, abych vedl vojsko. Tedy abych nejdřív nějaké postavil, pokud nemáte další tábory, kde je mnohem víc mužů, než jsem viděl tady. A to znamená, že se hodláte postavit Elaidě.“ Sheriam se tvářila usouženě, Anaiya ustaraně a Carlinya chtěla promluvit, ale on pokračoval. Ať poslouchají. Tušil, že v příštích měsících se jich ještě naposlouchá až až. „No dobře. Já Elaidu nikdy neměl moc rád a nejsem přesvědčený, že z ní bude dobrá amyrlin. Důležitější ale je, že můžu sestavit vojsko, které se dokáže postavit Tar Valonu. Hlavně jestli víte, že dobývání bude velmi krvavé a dlouhé.

Tohle jsou ale moje podmínky.“ Ony do jedné ztuhly, dokonce i Siuan a Leana. Muži nekladli podmínky Aes Sedai. „Za prvé, velet budu já. Vy mi řeknete, co udělat, ale já rozhodnu jak. Vy dáte rozkazy mně a já je předám vojákům pod mým velením, ne vy. Ne, dokud s nimi nebudu já na prvním místě souhlasit.“ Několik jich otevřelo ústa, Carlinya a Beonin jako první, ale on pokračoval. „Já přijímám muže, já je povyšuji a já je trestám. Ne vy. A za druhé, jestli vám řeknu, že se něco nedá provést, tak zvážíte to, co říkám. Nechci převzít vaši autoritu –“ stejně byla jen malá šance, že by to dovolily – „ale nechci vidět, jak moji muži zbytečně umírají, protože vy nerozumíte válčení.“ Stane se to, ale bude-li mít štěstí, bude to pouze jednou. „Za třetí, jestli s tímhle začnete, budete v tom pokračovat až do konce. Já položím hlavu na špalek, a každý muž, který půjde se mnou, taky, a kdybyste se za půl roku rozhodly, že Elaida jako amyrlin je lepší než válka, dotáhly byste k tomu špalku každého z nás, koho byste chytily. Státy se nejspíš do občanské války ve Věži nezapletou, ale jestli nás opustíte, nenechají nás naživu. Elaida na to dohlédne.

Nebudete-li s tím souhlasit, tak nevím, jak bych vám mohl posloužit. Jestli mě svážete jen jedinou silou, aby mi mohl Dromand podříznout krk, nebo skončím beze cti na špalku, pořád budu mrtvý.“

Aes Sedai nepromluvily. Dlouho na něj jen hleděly, až ho začalo svrbět mezi lopatkami. Napadlo ho přitom, zda je snad Nuhel připravený mu vrazit dýku do zad. Pak Sheriam vstala a ostatní ji následovaly k oknům. Bryne viděl, jak se jim pohybují rty, ale nic neslyšel. Jestli chtěly své rokování skrýt za jedinou sílu, budiž. Nebyl si jist, kolik z toho, co po nich chce, z nich skutečně vymáčkne. Všechno, pokud byly rozumné, ale Aes Sedai občas považovaly za rozumné dost podivné věci. Ať už se však rozhodnou jakkoliv, bude to muset přijmout s co největší elegancí, na jakou se zmůže. Byla to dokonalá past a on si ji vyrobil sám.

Leana se na něj podívala a usmála se tak, až bylo úplně jasné, jako by to řekla nahlas, že se nikdy nedozví, oč přišel. Brynea napadlo, že by to byl skvělý lov, kdyby ho vodila na vařené nudli. Domanské ženy nikdy neslíbily ani polovinu toho, co jste si mysleli, a daly vám jen tolik, kolik se rozhodly, a svá rozhodnutí měnily vmžiku.

Návnada z jeho pasti na něj vyrovnaně hleděla a pak přešla blíž, až se musela zaklonit, aby mu viděla do očí, a pronesla tichým, rozzuřeným hlasem. „Proč jsi to udělal? Proč jsi nás sledoval? Kvůli stodole?“

„Kvůli přísaze.“ Kvůli páru modrých očí. Siuan Sanche nemohla být o víc než o deset let mladší než on, ale on si musel neustále připomínat, že to je Siuan Sanche, když hleděl na tvář skoro o třicet let mladší. Ty oči však byly stejné, tmavomodré a odhodlané.

„Přísaze, kterou jsi mi dala a porušila. Za to bych měl tvou službu zdvojnásobit.“

Ona spustila zrak, zkřížila ruce na prsou a zavrčela: „O to už bylo postaráno.“

„Myslíš, že tě potrestají za porušení přísahy? I kdyby ti naplácaly na zadek, neplatí to, pokud to neudělám já.“

Dromandův smích zněl zpola pohoršeně – ten muž musel mít stále ještě potíže vyrovnat se s tím, kým Siuan bývala, a Bryne si nebyl ani příliš jist, že je nemá také – a jí tvář potemněla tak, až dostal strach, že by ji mohla ranit mrtvice. „Já už dostala dvojnásobně naloženo, jestli ne víc, ty hromado smradlavejch rybích vnitřností! Ty a to tvoje počítání hodin! Ani hodina se nebude počítat, dokud nebudeš mít všechny tři z nás zpátky na svým statku, ani kdybych musela být tvůj... pucflek, ať je to cokoliv... dvacet let!“

Takže tohle taky naplánovaly, Sheriam a ostatní. Mrkl na jejich poradu u oken. Zřejmě se rozdělily do dvou sobě odporujících skupin. Sheriam, Anaiya a Myrelle na jedné straně a Morvrin a Carlinya na druhé, s Beonin někde uprostřed. Byly připraveny mu vydat Siuan a Leanu a – Min? – jako úplatek nebo úlitbu, ještě než vůbec vstoupil. Byly zoufalé, což znamenalo, že se ocitl na slabší straně, ale možná byly dost zoufalé, aby mu poskytly to, co potřeboval, aby vůbec měl šanci na vítězství.

„Tebe to baví, co?“ vyjela zuřivě Siuan ve chvíli, kdy pohnul očima. „Ty hlupáku. Světlo tě spal, že jsi takový trouba s kapřím mozkem. Teď, když víš, kdo jsem, tak tě těší, že se ti budu muset klanět a plazit se před tebou.“ Zatím nevypadala, že by něco takového dělala častěji. „Proč? Protože jsem tě donutila vycouvat z Murandy? To jsi takový ubožák, Garethe Bryne?“

Snažila se ho rozzlobit. – Uvědomila si, že řekla příliš mnoho, a nechtěla mu poskytnout čas si to promyslet. Možná už nebyla Aes Sedai, ale manipulování s lidmi měla v krvi.

„Byla jsi amyrlin,“ pravil klidně, „a dokonce i králové amyrlin líbají prsten. Nemůžu říct, že se mi líbilo, jak jsi se tenkrát chovala, a možná bychom si měli někdy v budoucnu v klidu promluvit o tom, zda to, co jsi udělala, zatímco se půlka dvora dívala, bylo nutné, ale pamatuj si, že sem jsem šel za Marou Tomanes, a byla to Mara Tomanes, koho jsem žádal. Ne Siuan Sanche. Jelikož se pořád ptáš proč, zeptám se já. Proč bylo tak důležité, abych dovolil Muranďanům loupit na naší straně hranice?“

„Protože tvůj tehdejší zákrok mohl zničit důležité plány,“ odpověděla a každé slovo znělo, jako by zarážela hřebík, „právě jako tvůj zákrok ohledně mě tady. Věž rozpoznala jednoho mladého pohraničního pána jménem Dulain jako muže, který by jednoho dne s naší pomocí mohl Murandy skutečně sjednotit. Těžko jsem mohla připustit možnost, že by ho tvoji vojáci mohli zabít. Mám tady nějakou práci, urozený pane Bryne. Nech mě to dodělat a můžeš si vychutnat svoje vítězství. Natruc se do toho zapleť a všechno pokazíš.“

„Ať už pracuješ na čemkoliv, tak jsem si zcela jistý, že Sheriam a ostatní zařídí, abys to udělala. Dulain? Nikdy jsem o něm neslyšel. Zatím ale moc neuspěl.“ Jeho názor byl, že Murandy zůstane slepencem všech téměř nezávislých urozených pánů a paní, dokud se kolo neotočí a nenadejde nový věk. Muranďané si říkali Lugarďané či Mindeáňané nebo jakkoliv jinak dřív, než řekli jméno svého státu. Pokud se ho vůbec namáhali vyslovit. Urozený pán, který by je mohl sjednotit a který by měl kolem krku Siuanin obojek, by mohl přivést značný počet mužů.

„On... zemřel.“ Na tvářích jí naskočily rudé skvrny a zdálo se, že bojuje sama se sebou. „Měsíc po tom, co jsem odjela z Caemlynu,“ zamumlala, „ho nějaký andorský sedlák střelil šípem při krádeži ovcí."

Nemohl si pomoci, aby se nezasmál. „To ty sedláky jsi měla přinutit pokleknout, ne mě. No, teď už si s takovými věcmi nemusíš dělat starosti.“ To byla jistě pravda. Ať už ji hodlaly Aes Sedai využít jakkoliv, teď ji nikdy nepustí k moci či k rozhodování. Litoval ji. Neuměl si představit, jak se tahle žena vzdává a umírá, ale ztratila skoro tolik, kolik jen bylo v životě možné, pokud by rovnou neumřela. Na druhou stranu se mu nelíbilo, když ho nazývala ubožákem nebo hromadou smradlavých rybích vnitřností. Co bylo to další? Hlupák s kapřím mozkem. „Odteď se můžeš zabývat tím, abych měl čisté boty a připravenou postel.“

Oči měla jako škvírky. „Jestli chceš tohle, urozený pane Bryne, tak sis měl vybrat Leanu. Ona by na to mohla být hloupá dost.“

Jen tak tak, že nevytřeštil oči. Způsob, jakým fungovala ženská mysl, ho nikdy nepřestával udivovat. „Zavázala ses mi sloužit, jakkoliv se rozhodnu,“ podařilo se mu zasmát se. Proč to dělá? Věděl, kdo je i kdo byla. Ale ty oči ho pořád pronásledovaly, vyzývavě se na něj upíraly, i když si myslela, že nemá nejmenší naději, právě jako teď. „Zjistíš, co jsem za muže, Siuan.“ Chtěl ji tím uklidnit po vtipu, který udělal, jenže z toho, jak ztuhla, to zřejmě vzala jako výhrůžku.

Náhle si uvědomil, že slyší Aes Sedai, tiché mumlání hlasů, které okamžitě umlkly. Stály tam vedle sebe a hleděly na něj s nečitelnými výrazy. Ne, hleděly na Siuan. Když se vydala zpět k místu, kde stále ještě stála Leana, sledovaly ji očima. A jako by Siuan jejich pohledy cítila, s každým krokem zrychlovala. Když se vedle krbu znovu obrátila, z její tváře se nedalo vyčíst víc než z jejich. Byla to úžasná žena. Nebyl si jist, zda by si na jejím místě vedl stejně dobře.

Aes Sedai čekaly, až k nim přijde. Když stál u nich, řekla Sheriam: „Přijímáme tvé podmínky bez výhrad, urozený pane Bryne, a zavazujeme se, že je dodržíme. Jsou velmi rozumné.“

Přinejmenším Carlinya si podle všeho myslela, že vůbec nejsou rozumné, ale jemu na tom nezáleželo. V případě potřeby byl připraven se vzdát všech kromě poslední, totiž že se nevzdají.

Poklekl na místě, kde stál, pravou pěst přitiskl na kus koberce, a ony ho obstoupily a každá mu položila ruku na skloněnou hlavu. Nezáleželo mu na tom, zda použijí jedinou sílu, aby ho zavázaly splnit přísahu, či při pátrání po pravdě – nebyl si jist, zda mohou něco z toho udělat, ale kdo mohl vědět, co Aes Sedai dokážou? – a jestli myslely něco jiného, on s tím stejně nemohl nic udělat. Lapený párem očí, jako nějaký připitomělý vesnický kluk. Měl kapří mozek. „Zavazuji se a přísahám, že vám budu věrně sloužit, dokud nebude Bílá věž vaše..."

Už plánoval. Thad a jeden, možná dva strážci na druhém břehu řeky, aby dohlédli na to, co mají bělokabátníci za lubem. Joni, Barim a pár dalších dole v Ebú Daru. Joni alespoň nebude polykat jazyk pokaždé, když se podívá na „Maru“ a „Amaenu", a každý muž, kterého pošle, bude vědět, jak verbovat.

„...postavím a pak povedu vaše vojsko podle svých nejlepších schopností...“

Když tiché bzučení hlasů v šenku utichlo, Min vzhlédla od vzorů, které lhostejně črtala na stůl prstem namočeným do vína. Logain se také zavrtěl, což byl div, ale jen aby civěl na lidi v místnosti, nebo možná skrze ně. To se dalo těžko poznat.

Gareth Bryne a ten velký illianský strážce vyšli ze zadního pokoje první. V pozorném tichu Min zaslechla, jak Bryne říká: „Vyřiď jim, že tě poslala holka z ebúdarské taverny, jinak tvoji hlavu narazí na kůl.“

Illiánec zařval smíchy. „Nebezpečné město, Ebú Dar.“ Vytáhl zpoza opasku kožené rukavice, začal si je natahovat a pak vyšel na ulici.

Když se objevila Siuan, hovor se znovu rozproudil. Min neslyšela, co jí Bryne říkal, ale ona se vyřítila za strážcem a cosi si pro sebe vztekle vrčela. Min měla nepříjemný pocit, že se Aes Sedai rozhodly ctít tu hloupou přísahu, na niž byla Siuan tak pyšná, ctít ji od této chvíle. Kdyby dokázala sama sebe přesvědčit, že dvojice strážců líně se opírajících o zeď si toho nevšimne, okamžitě by vypadla ze dveří a seděla na Růžence.

Sheriam a ostatní Aes Sedai vyšly poslední s Leanou. Myrelle usadila Leanu ke stolu a začala s ní cosi probírat, kdežto ostatní obcházely po místnosti, zastavily se u každé Aes Sedai a krátce s ní promluvily. Ať už jim řekly cokoliv, vyvolalo to nejrůznější reakce, od úplného zděšení po potěšené úsměvy, i přes tu slavnou aessedaiovskou vážnost.

„Zůstaň tady,“ nařídila Min Logainovi a odsunula rozvrzanou židli od stolu. Doufala, že nezačne dělat potíže. Zíral na tváře Aes Sedai, přebíhal z jedné na druhou, a zřejmě si uvědomoval víc než za poslední dny. „Prostě posečkej u stolu, než se vrátím, Dalyne.“ Už vyšla ze cviku, být v přítomnosti lidí, kteří znali jeho skutečné jméno. „Prosím.“

„Prodala mě Aes Sedai.“ Byl to šok, slyšet ho mluvit po tak dlouhé době mlčení. Zachvěl se a kývl. „Počkám.“

Min zaváhala, avšak jestli mu dva strážci nedokážou zabránit provést nějakou hloupost, tak místnost plná Aes Sedai určitě ano. Když dorazila ke dveřím, odváděl muž, který vypadal jako podomek, pryč mohutného kaštanového valacha. Usoudila, že to bude asi Bryneův kůň. Jejich vlastní koně nebyli nikde v dohledu. Tolik k útěku ke svobodě. Dodržím tu zatracenou přísahu! Dodržím! Ale nyní již mi nemůžou zabránit dostat se k Randovi. Udělala jsem, co Siuan chtěla. Musejí mi dovolit odejít za ním. Jediná potíž byla v tom, že Aes Sedai rozhodovaly samy o tom, co musejí udělat, a obvykle také i o tom, co musejí udělat ostatní.

Siuan ji málem srazila k zemi, jak se zamračeně hnala zpátky se stočenou pokrývkou pod paží a sedlovými brašnami přes rameno. „Hlídej Logaina,“ sykla tiše, aniž by zpomalila. „Ať s ním nikdo nemluví.“ Napochodovala ke schodišti, kde jakási šedovlasá žena, služebná, odváděla Brynea nahoru, a zařadila se za ně. Z toho, jaký pohled muži upírala na záda, by se měl Bryne modlit, aby nesáhla po svém noži.

Min se usmála na vysokého štíhlého strážce, který ji následoval ke dveřím. Stál pět kroků daleko a skoro se na ni nepodíval, ale ona si nedělala iluze. „Jsme tu hosty. Jsme přátelé.“ On její úsměv neopětoval. Zatracení muži s nehybnými tvářemi! Proč nemohou dát aspoň maličko najevo, co si myslí?

Když se vrátila ke stolu, Logain si prohlížel Aes Sedai. Skvělá chvíle, kdy ho chtěla Siuan umlčet, právě když začal znovu vykazovat známky života. Potřebovala si se Siuan promluvit. „Logaine,“ řekla tiše a doufala, že ji žádný ze strážců nedbale opřený o zeď neslyší. Tihle muži, jakmile jednou zaujali pozici, zřejmě skoro ani nedýchali, jen když ji jeden z nich sledoval. „Myslím, že bys neměl nikomu nic říkat, dokud ti Mara neřekne, co má v plánu. Vůbec nikomu.“

„Mara?“ Temně ohrnul rty. „Myslíš Siuan Sanche?“ Takže si vzpomínal na to, co v omámení slyšel. „Copak tady někdo vypadá, že by si chtěl se mnou promluvit?“ Znovu začal zamračeně studovat šenk.

Nikdo nevypadal, že by si chtěl promluvit se zkroceným falešným Drakem. Až na dva strážce, kteří jim zřejmě vůbec nevěnovali pozornost. Kdyby nevěděla, že je to holá nemožnost, byla by řekla, že Aes Sedai v místnosti jsou vzrušené. Předtím těžko vypadaly netečně, ale nyní rozhodně projevovaly víc energie, rozmlouvaly ve skupinkách a dávaly strážcům rázné rozkazy. Papíry, které předtím tak napjatě studovaly, nyní většinou ležely bez povšimnutí. – Sheriam a ostatní, co předtím odvedly Siuan pryč, se vrátily do pokojíku vzadu, ale Leana teď měla u stolu dvě úřednice a obě ženy psaly, až se z nich kouřilo. A do hostince přicházely další Aes Sedai, mizely za těmi hrubými plaňkovými dveřmi a již nevycházely. Ať už se tam stalo cokoliv, Siuan rozhodně něco pěkně rozvířila.

Min by byla moc ráda, kdyby u stolu měla Siuan. Ještě lepší by bylo, kdyby ji měla na pět minut někde stranou. Jenže ta teď nepochybně tloukla Brynea po hlavě jeho sedlovými brašnami. Ne, Siuan, by nezašla tak daleko, i přes všechno to zlobné mračení. Bryne nebyl jako Logain, jenž působil dojmem, že je větší než život sám ve všech směrech, ve všech pocitech. Logainovi se dařilo Siuan přemoci pouhou svou velikostí. Bryne byl tichý, rezervovaný a rozhodně ne malý muž, ale těžko si vynucoval poslušnost. Min nechtěla muže, na něhož se pamatovala z Korských Pramenů, za nepřítele, ale nemyslela si, že by proti Siuan dlouho vydržel. Možná si myslel, že mu bude po danou dobu pokorně posluhovat, ale Min nepochybovala, kdo nakonec bude dělat to, co bude chtít. Jenom si o něm s tou ženskou chtěla promluvit.

Jako by ji Mininy myšlenky přivolaly, Siuan tu dupala ze schodů s rancem prádla pod paží. Spíš pochodovala. Kdyby byla měla ocas, byla by jím mrskala. Na chvíli se zarazila, pohlédla na Min a Logaina, a pak vyrazila ke dveřím vedoucím do kuchyně.

„Zůstaň tady,“ varovala Logaina Min. „A prosím, neříkej nic, dokud si s tebou... Siuan nepromluví.“ Bude si muset zvyknout na to, znovu lidi nazývat jejich pravými jmény. Logain se na ni dokonce ani nepodíval.

Dohonila Siuan v chodbě před kuchyní. Mezerami mezi rozeschlými prkny ve dveřích do kuchyně se do chodby neslo rachocení a šplouchání drhnutých hrnců a nádobí.

Siuan se poplašeně rozšířily oči. „Proč jsi ho tam nechala samotného? Je ještě naživu?“

„Podle toho, co vidím, bude žít věčně. Siuan, nikdo se s ním nechce bavit. Ale já si musím promluvit s tebou.“ Siuan jí nacpala bílý ranec do náruče. „Co je to?“

„Zatracený prádlo zatracenýho Garetha Brynea,“ ucedila drahá žena. „Jelikož jsi taky jedna z jeho služek, tak mu je můžeš vyprat. Já si musím promluvit s Logainem dřív, než to udělá někdo jiný.“

Min ji chytila za ruku, když se snažila protáhnout kolem. „Jednu minutku si na mě vyšetříš. Když Bryne přišel, měla jsem vidění. Byla to aura, býk, co si trhá růže, který má kolem krku, a... To ostatní je jedno, důležitá je aura. Nikdy jsem to pořádně nepochopila, ale ta aura je moc důležitá.“

„Kolik jsi z toho poznala?“

„Jestli chceš zůstat naživu, tak se ho radši drž.“ Přes panující vedro se Min zachvěla. Vidění s „jestli“ předtím měla pouze jednou jedinkrát, a tamto i tohle značila nebezpečí. Už tak dost špatné bylo vědět, co se stane. Jestli začne zjišťovat, co by se mohlo stát... „Vím jenom tohle. Jestli ti zůstane nablízku, budeš žít. Jestli se dostanete moc daleko od sebe na moc dlouho, umřete. Vy oba. Nevím, proč jsem v jeho auře viděla něco o tobě, ale zřejmě jsi toho součástí.“

Siuan mohla úsměvem loupat hrušky. „To budu mnohem radši plout v hnijícím člunu plným měsíc starých úhořů.“

„Vůbec mě nenapadlo, že po nás půjde. Opravdu nás donutí jít s ním?“

„Och, to ne, Min. On povede naše vojsko k vítězství. A z mého života udělá Jámu smrti! Tak on mi má zachránit život, co? Nevím, jestli to za to stojí.“ Zhluboka se nadechla a uhladila si suknice. „Až to vypereš a vyžehlíš, přines mi to. Já mu to zanesu nahoru. Než půjdeš dneska večer spát, můžeš mu vyčistit boty. Máme pokoj – díru – vedle jeho, takže mu budeme nablízku, kdyby nás volal, abychom mu natřásly ty jeho zatracený polštáře!“ Byla pryč, než se Min zmohla na odpor.

Když se podívala na hromádku košilí, byla si jistá, že ví, kdo bude prát všechno Bryneovo prádlo, a nebude to Siuan Sanche. Rand zatracený al’Thor. Zamilujte se do muže a skončíte u praní prádla, i když bude patřit jinému muži. Když vešla do kuchyně, aby si vyžádala necky a horkou vodu, prskala skoro stejně jako Siuan Sanche.

29

Vzpomínky na Saldeiu

Potmě v posteli, jen v košili, Kadere nepřítomně kroutil jedním ze svých velkých šátků. Otevřená okna jeho vozu dovnitř vpouštěla měsíční světlo, ale vzduch se moc nehýbal. Aspoň že v Cairhienu bylo chladněji než v Pustině. Doufal, že se jednoho dne vrátí do Saldeie, zase se bude procházet v zahradě, kde ho jeho sestra Teodora naučila první písmenka a čísla. Chyběla mu stejně tolik jako Saldeia – prudké zimy, kdy stromy praskaly, jak v nich zamrzala míza, a jediný způsob cestování byl možný na sněžnicích či na lyžích. V těchto jižních krajích bylo jaro jako léto a léto jako Jáma smrti. Pot se z něj řinul v celých proudech.

S těžkým povzdechem strčil prsty do mezery v místě, kde byla ke stěně vozu přidělána postel. Složený papír zašustil. Nechal ho tam. Znal ta slova zpaměti.

Nejsi sám mezi cizinci. Byla zvolena cesta.

Jenom to – nic víc – bez podpisu, samozřejmě. Našel ho pode dveřmi, když sem večer přišel. Asi čtvrt míle odsud bylo městečko, Einrod, ale i kdyby se tam dala najít volná postel, Kadere pochyboval, že by mu Aielové dovolili strávit noc mimo vůz. Nebo Aes Sedai. Pro tuto chvíli byly jeho plány v podstatě stejné jako plány Moirain. Třeba znovu uvidí Tar Valon. Pro lidi jako on to bylo nebezpečné místo, ale práce tam byla vždycky důležitá a povzbudivá.

Vrátil se zpátky ke zprávičce, i když si přál, aby si mohl dovolit ji ignorovat. Slovo „zvolena“ jej ujistilo, že pochází od dalšího temného druha. Prvním překvapením bylo, že ji dostal teď, poté, co překonal většinu Cairhienu. Téměř před dvěma měsíci, hned poté, co se Jasin Natael přimkl k Randu al’Thorovi – z důvodů, které se nikdy neobtěžoval vysvětlit – a jeho nová partnerka Keille Shaogi zmizela – tušil, že je zakopaná v Pustině s ranou od Nataelova nože v srdci, ale aspoň byla z krku – brzy poté jej navštívila jedna z Vyvolených. Samotná Lanfear. Dala mu tyto instrukce.

Automaticky si sáhl na hruď a přes košili nahmátl jizvy, které tam měl vypálené. Šátkem si otřel čelo. V koutku mysli si chladně pomyslel, jako nejméně jednou denně od té doby, že je to velmi účinný způsob, jak mu dokázat, že to nebyl obyčejný sen. Ani obyčejná noční můra. V jiném koutku cítil téměř hysterickou úlevu, že se Lanfear už nevrátila.

Druhým překvapením na lístku byl rukopis. Psala ho ženská ruka, pokud se moc nemýlil, a některá písmena byla zakreslena způsobem, v němž nyní poznal aielský původ. Natael mu tvrdil, že i mezi Aiely musejí být temní druzi – že temní druzi jsou v každé zemi, mezi všemi národy – ale on nikdy netoužil po tom, najít v Pustině bratry. Aielové vás zabili stejně snadno, jako se na vás podívali, a mohli jste si to u nich zavařit už jen tím, že jste dýchali.

Vzato kol a kolem, ta zprávička značila pohromu. Natael nejspíš řekl nějakým aielským temným druhům, kdo Kadere je. Rozzlobeně zkroutil šátek do dlouhé tenké šňůry a prudce ji v rukou napjal. Pokud by ten kejklíř a Keille neměli důkazy, že stojí vysoko v řadách temných druhů, byl by je oba zabil dřív, než se dostali blíž z Pustině. Z jediné další možnosti se mu stahoval žaludek. „Byla zvolena cesta.“ Možná to mělo zdůraznit slovo „zvolena", a možná mu to mělo říci, že se ho Vyvolení rozhodli využít. Ta zpráva nepocházela od Lanfear, ona by si s ním prostě znovu promluvila ve snu.

Přes panující horko se zachvěl, ale také si musel znovu otřít obličej. Měl pocit, že Lanfear je pěkně žárlivá paní, ale jestli ho bude chtít jiný Vyvolený, nebude mít jinou možnost. Přes všechny sliby, které složil, když jako chlapec skládal přísahy, to byl muž, jenž si nedělal žádné iluze. Dostane-li se mezi dva Vyvolené, mohlo by ho to rozmáčknout jako kotě pod kolem vozu, a oni by si toho všimli asi stejně jako ten vůz kočky. Toužil po tom být doma v Saldeii. Toužil po tom znovu uvidět Teodoru.

Zaškrábání na dveře ho zvedlo na nohy. Přes všechno své sádlo byl hbitější, než dával znát. Otřel si tvář a krk a prošel kolem cihlové pícky, pro niž tu teď rozhodně neměl žádné využití, a skříněk se složitě zdobenými a omalovanými sloupky. Když otevřel dveře, proklouzla kolem něj štíhlá postavička zahalená v černé látce. Kadere se rychle rozhlédl kolem po měsícem prozářené temnotě, aby se ujistil, že ho nikdo nepozoruje – vozkové všichni pochrupovali pod ostatními vozy a aielské stráže nikdy samy od sebe mezi vozy nepřicházely – a rychle dveře opět zavřel.

„Musí ti být dost horko, Isendro,“ zasmál se. „Sundej si ten hábit a udělej si pohodlí.“

„Děkuji, ne,“ odmítla kysele ze stínu své kapuce. Stála ztuhle, ale občas se zachvěla. Vlna dnes musela kousat víc než obvykle.

Kadere se zasmál znovu. „Jak si přeješ.“ Tušil, že pod hábitem jí Děvy oštěpu stále nedovolují nosit nic krom ukradených šperků, pokud něco. Od chvíle, co ji Děvy dostaly do spárů, začala být stydlivá. Proč se ta žena zachovala tak hloupě a kradla, to nechápal. Rozhodně tedy nic nenamítal, když ji s jekem táhly za vlasy z vozu. Byl jenom rád, že je nenapadlo, že s tím má sám něco společného. Její chamtivost jeho úkol rozhodně ztížila. „Můžeš mi něco ohlásit o al’Thorovi nebo Nataelovi?“ Hlavní část Lanfeařiných instrukcí se týkala toho, aby na ty dva řádně dohlížel, a Kadere neznal žádný lepší způsob, jak dohlížet na muže, než mu strčit do postele ženskou. Každý muž poví své milence věci, o nichž přísahal, že je udrží v tajnosti, vychloubá se svými plány a odhaluje svoje slabosti, dokonce i když to je Drak Znovuzrozený a tenhle chlapík s úsvitem, jak mu říkali Aielové.

Isendra se viditelně zachvěla. „Aspoň že k Nataelovi se dostanu.“ Dostanu? Jednou ji Děvy chytily, jak se snaží proklouznout do jeho stanu, a prakticky ji k němu začaly cpát každou noc. Isendra se vždycky snažila, aby to pro ni vypadalo lépe. „Ne že by mi něco řekl. Čekat. Mít trpělivost. Mlčet. Vyrovnat se s osudem, ať už to znamená cokoliv. Říká to pokaždé, když se chci na něco zeptat. Většinou chce jenom hrát hudbu, jakou jsem v životě neslyšela, a milovat se.“ Nikdy toho o kejklíři nemohla říci víc. Kadereho už asi posté napadlo, proč asi Lanfear chce, aby na Nataela dohlédl. Ten muž měl být mezi temnými druhy na nejvyšším místě, jakého lze dosáhnout, jenom stupínek pod samotnými Vyvolenými.

„Předpokládám, že to znamená, že do al’Thorovy postele se ti dostat nepodařilo?“ zeptal se a prošel kolem ní, aby si mohl sednout na postel.

„Ne.“ Nejistě se ošila.

„Tak to se budeš muset snažit víc, že? Neúspěch mě začíná unavovat, Isendro, a naši pánové nejsou zdaleka tak trpěliví jako já. Je to jenom člověk, ať už má jaké chce tituly.“ Isendra se často kasala tím, že dostane každého muže, jehož se jí zachce, a donutí ho udělat, cokoliv bude chtít. Ukazovala mu důkazy. Nepotřebovala krást šperky, on by jí byl koupil, čehokoliv by se jí zachtělo. Koupil jí víc, než si mohl dovolit. „Ty zatracené Děvy ho nemůžou sledovat pořád, a jak budeš jednou v jeho posteli, on jim nedovolí, aby ti ublížily.“ Na to bude stačit, když jenom ochutná. „Mám plnou důvěru ve tvé schopnosti.“

„Ne.“ Pokud něco, tak to slovo bylo ještě kratší než předtím.

Kadere podrážděně stáčel a rozbaloval šátek. ,„Ne‘ není slovo, které naši pánové rádi uslyší, Isendro.“ To znamenalo jejich pánové mezi temnými druhy. Zdaleka ne všichni byli urození pánové či dámy – pacholek od koní mohl rozkazovat dámě, žebrák soudci – ale splnění jejich rozkazů do nejmenšího bylo vynucováno stejně jako u šlechtice, a obvykle ještě víc. „Není to slovo, které ráda uslyší naše paní.“

Isendra se otřásla. Nevěřila jeho příběhu, dokud jí neukázal popáleniny na hrudi, ale od té doby jediná zmínka o Lanfear stačila, aby utišila každou vzpouru z její strany. – Tentokrát se rozplakala. „Nemůžu, Hadnane. Když jsme dneska večer zastavili, myslela jsem si, že ve městě bych mohla mít větší šanci než ve stanu, ale ony mě chytily dřív, než jsem se k němu dostala na deset kroků.“ Shrnula si kapuci a Kadere zalapal, když si měsíční světlo zahrálo na její holé hlavě. Dokonce i obočí jí chybělo. „Ony mě oholily, Hadnane. Adelin, Enaila a Jolien – držely mě a oholily mi každý vlásek. Ztloukly mě kopřivami, Hadnane.“ Třásla se jako rákos ve vichřici, vzlykala s otevřenými ústy a slova se z ní řinula o překot. „Svědí mě to od ramen ke kolenům a pálí to tak, že se ani nemůžu poškrábat. Řekly, že až mě příště chytí, že se na něj jen dívám, takmě donutí kopřivy nosit. Myslely to vážně, Hadnane. Myslely! Řekly, že mě předají Aviendze, a řekly mi, co mi udělá ona. Nemůžu, Hadnane. Už ne. Prostě nemůžu.“

Kadere na ni ohromeně zíral. Mívala tak nádherné tmavé vlasy. A přesto byla dost krásná, že i s hlavou holou jako koleno vypadala jenom exoticky. Slzy a skleslý výraz jí na kráse ubíraly jen málo. Kdyby se jen dostala do al’Thorovy postele aspoň na jedinou noc... To se ale nestane. Děvy ji zlomily. On sám už pár lidí zlomil, takže znal příznaky. Zoufalá snaha vyhnout se trestu se stala zoufalou snahou poslechnout. V duchu si nikdy nebude chtít přiznat, že před něčím utíká, takže sama sebe přesvědčí, že opravdu nechce nic jiného než potěšit Děvy.

„Co s tím má co dělat Aviendha?“ zamumlal. A za jak dlouho začne Isendra cítit i potřebu přiznat své hříchy?

„Al’Thor s ní spí od Rhuideanu, ty hlupáku! Tráví s ním každou noc. Děvy si myslí, že se za něj vdá.“ I přes její vzlykání rozpoznal rozčilený vztek. Nelíbilo se jí, že jiná uspěla tam, kde ona zklamala. Nepochybně proto mu to neřekla už dřív.

Aviendha byla i přes svůj ohnivý pohled překrásná žena, ve srovnání s ostatními Děvami měla i plné poprsí, ale on by přesto vsadil Isendru proti ní, jen kdyby... Isendra v měsíčním světle, dopadajícím sem oknem, si náhle sedla na podlahu, třásla se od hlavy k patě, plakala nahlas a po tvářích se jí hrnuly slzy, které se ani nenamáhala setřít. Jestli se na ni Aviendha třebas jen zamračí, bude se plazit po zemi.

„No dobře,“ promluvil laskavě. „Když nemůžeš, tak nemůžeš. Pořád ale můžeš něco vytáhnout z Nataela. Vím, že tohle dokážeš.“ Vstal, vzal ji za ramena a obrátil ji ke dveřím.

Ona se mu vytrhla, ale otočila se. „Natael se na mě nebude chtít celé dni podívat,“ řekla trucovitě mezi skytáním a posmrkáváním. Hrozilo, že se každou chvíli znovu rozvzlyká, ale jeho tón ji zřejmě uklidnil. „Jsem červená, Hadnane. Červená, jako kdybych celý den ležela nahá na slunci. A moje vlasy. Bude trvat celou věčnost, než mi dorostou as –“

Jak došla ke dveřím a sklopila oči ke klice, šátek se vmžiku stočil do šňůry a obtočil se jí kolem hrdla. Snažil se nevnímat její chrčivé dušení a zoufalé škrábání nohou po podlaze. Prsty mu zaryla do rukou, ale on se díval přímo před sebe. Dokonce i když nechal otevřené oči, viděl Teodoru. To se mu stávalo vždycky, když zabíjel ženu. Miloval svou sestru, ale ona zjistila, co je zač, a nechtěla o tom mlčet. Isendra divoce kopala nohama, ale po zdánlivé věčnosti kopání zpomalilo, pak přešlo docela, a byla z ní v jeho rukou jen mrtvá váha. Kadere držel šňůru napjatou, než napočítal do šedesáti, pak ji odmotal a nechal mrtvolu spadnout. Vzápětí by se byla přiznávala. Přiznávala, že je temná družka. Ukázala by na něj prstem.

Po hmatu se prohrabal skříňkami, až vytáhl porcovací nůž. Zbavit se těla bude složité, ale naštěstí mrtvoly moc nekrvácejí. Ta trocha, co vyteče, se vsákne do hábitu. Možná by mohl najít ženu, která mu nechala lístek pode dveřmi. Pokud nebude dost hezká, tak musí mít přátele, kteří jsou také temnými druhy. Nataelovi bude jedno, jestli ho začne navštěvovat třeba Aielanka – Kadere sám by se raději vyspal se zmijí, Aielové byli nebezpeční – a možná by měla Aielanka proti Aviendze větší šanci než Isendra. Poklekl a s tichým pobrukováním se dal do práce. Broukal si ukolébavku, kterou ho naučila Teodora.

30

Sázka

Malým městysem Eianrod zavál lehký noční větřík a pak utichl. Sedě na kamenném zábradlí širokého plochého mostu v srdci města si Rand pomyslel, že vánek je zřejmě horký, ale po Pustině ho skoro nevnímal. Na noční čas možná bylo dost teplo, nestačilo to však, aby si rozepjal červený kabátec. Řeka pod ním nebyla nikdy velká a teď tekla jen v polovině koryta, ale on se přesto pořád rád díval na to, jak voda proudí k severu, a na měsíční stíny, vrhané letícími mraky, které si pohrávaly na temně třpytné hladině. Proto byl doopravdy v noci tady venku. Aby se chvíli díval na spěchající vodu. Ochrany nastavil kolem aielského tábora, který obklopoval městečko. Aielové samotní dávali pozor, že by ani špaček neproklouzl neviděn. Mohl vyplýtvat hodinku a nechat se uklidnit proudící řekou.

Rozhodně to bylo mnohem lepší než tenkrát, když musel Moirain nařídit, aby odešla, protože chtěl studovat s Asmodeanem. Dokonce mu začala nosit jídlo a mluvit, když jedl, jako kdyby mu chtěla do hlavy nacpat vše, co věděla, než dorazí do města Cairhienu. Nedokázal čelit jejímu žebronění, aby s ním směla zůstat – opravdu žebronila! – jako to udělala předchozí noci. U ženy jako Moirain bylo takové chování natolik nepřirozené, že se mu chtělo souhlasit prostě jenom proto, aby to zarazil. Což byl nejspíš důvod, proč to udělala. Mnohem lepší bylo aspoň hodinu naslouchat tichému šplouchání řeky. S trochou štěstí už se Moirain pro dnešek vzdala.

Čtyři pět sáhů jílu mezi vodou a rostlinami na obou březích pod ním bylo vyschlých a popraskaných. Rand vzhlédl k mrakům, které letěly přes měsíc. Mohl se pokusit zařídit, aby z těch mraků pršelo. Obě městské kašny byly vyschlé a ve třetí nádržce, která ještě nebyla špinavá k nevyčištění, ležel prach. Pokusit se, to bylo to slovo. Jednou dokázal vymačkat déšť, pamatoval si na tento trik. Kdyby se mu to podařilo, tak by se tentokrát mohl pokusit udělat z toho povodeň a vichřici lámající stromy.

Asmodean mu nepomůže. O počasí toho zřejmě moc nevěděl. Na každou věc, kterou ho ten muž naučil, byly dvě nebo víc, při nichž Asmodean buď rozhodil rukama, nebo si olízl rty a slíbil, že se pokusí. Kdysi se Rand učil, že Zaprodanci vědí všechno, že jsou téměř všemocní. Jestli však byli i ostatní jako Asmodean, tak kromě nevědomosti v některých věcech měli taky slabosti. Bylo docela dobře možné, že již teď věděl o některých věcech víc než oni. Alespoň víc než někteří z nich. Problém bude zjistit kteří. Semirhage byla v ovládání počasí skoro stejně špatná jako Asmodean.

Zachvěl se, jako by to byla noc v Trojí zemi. Asmodean mu tohle nikdy neřekl. Lepší bylo poslouchat vodu a nemyslet, pokud chce dneska v noci usnout.

Přistoupila k němu Sulin se šufou kolem ramen, takže měla krátké bílé vlasy nepokryté, a opřela se o zábradlí. Šlachovitá Děva byla vyzbrojená do bitvy, lukem, šípy, oštěpy, nožem a puklířem. Na dnešní noc převzala velení jeho osobní stráže. Dva tucty Far Dareis Mai si ladně dřeply na mostě o deset kroků dál. „Zvláštní noc,“ prohodila Sulin. „Hrály jsme, ale náhle všechny házely pouze šestky.“

„To mě mrzí,“ řekl jí bez přemýšlení a ona se na něj zvláštně podívala. Ovšem, ona to nevěděla. Rand se o tom nešířil. Vlnky, které jako ta’veren vydával, se šířily zvláštními, náhodnými cestami. Dokonce ani Aielové by se k němu nepřiblížili na deset mil, kdyby to věděli.

Dneska se pod třemi Kamennými psy propadla do země, takže spadli do hnízda zmijí, ale žádné z tuctů kousnutí neprošlo látkou. Rand věděl, že to je jeho práce, že mění šance. Tal Nethin, sedlář, jenž přežil Taien, zakopl právě v poledne o kámen, upadl a na rovné, travnaté zemi si zlomil vaz. Rand se obával, že to byla také jeho práce. Na druhé straně Bael a Jherad uzavřeli krevní mstu mezi Shaarady a Goshieny, když byl s nimi a obědval na cestě sušené maso. Pořád se neměli navzájem rádi a těžko chápali, co vlastně udělali, ale bylo to vykonáno, vyměnili si sliby a vodní přísahy, kdy jeden druhému podržel pohárek, aby se mohl napít. Pro Aiely byly vodní přísahy silnější než ostatní. Mohla by přejít celá pokolení, než si Shaaradové a Goshienové třeba jen ukradnou ovce, kozy či dobytek.

Napadlo ho, zda budou tyhle náhodné účinky někdy fungovat i v jeho prospěch. Možná tohle bylo nejblíž. Co jiného, co se přes den stalo, si ještě může přičíst, to nevěděl. Nikdy se neptal a nejraději by to ani neslyšel. Baelové a Jheranové mohli jen těžko vyrovnat Taly Nethiny.

„Už jsem pár dní neviděl Enailu ani Adelin,“ prohodil. Byl to stejně vhodný námět, jak změnit téma, jako kterýkoliv jiný. Ty dvě si zřejmě zvlášť žárlivě hlídaly svá místa v jeho stráži. „Jsou nemocné?"

Pokud něco, tak se na něj Sulin podívala ještě zvláštněji. „Vrátí se, až se naučí, jak si nehrát s panenkami, Rande al’Thore.“

Rand otevřel ústa a pak je zase zavřel. Aielové byli zvláštní –Aviendžiny lekce mu to ještě víc zamotávaly, ne naopak – ale tohle bylo směšné. „No, tak jim řekni, že jsou dospělé ženy a že by se podle toho měly chovat.“

I v měsíčním světle poznal, že se usmívá potěšeně. „Stane se, jak si Car’a’carn přeje.“ Co znamenalo tohle? Sulin si ho chvíli prohlížela se zamyšleně našpulenými rty. „Ještě jsi dnes večer nejedl. Jídla je pořád pro všechny dost, a tím, že budeš hladovět, ničí břich nenaplníš. Jestli nezačneš jíst, lidé si budou dělat starosti, zda nejsi sám nemocný. Budeš nemocný.“

Tiše se zasmál, bylo to spíš jen chraptivé zasípění. Jednu chvíli Car’a’carn, vzápětí... Jestli si nesežene něco k jídlu, Sulin mu to nejspíš obstará. A pokusí se ho nakrmit. „Budu jíst. Moirain už musí být v pokrývkách.“ Tentokrát byl její zvláštní pohled uspokojivý. Pro změnu řekl něco, čemu nerozuměla.

Jak seskočil z obrubníku, zaslechl na kameny dlážděné ulici vedoucí k mostu pomalé zvonění koňských podkov. Všechny Děvy se okamžitě vymrštily na nohy a zahalily si tváře. Polovina nasadila šípy na tětivy. Rand pudově zvedl ruku, ale meč tam nebyl. Aielové se cítili divně, když jezdil na koni a vezl si tu věc u sedla. Neviděl nutnost urážet jejich zvyky ještě víc tím, že by meč nosil. Navíc těch koní nebylo moc a blížili se krokem.

Když se jezdci objevili, obklopeni eskortou padesáti Aielů, nebylo jich ani dvacet a sklesle se hrbili v sedlech. Většina z nich měla kapalíny a pod prsními pláty tairenské kabátce s nabíranými pruhovanými rukávci. Dvojice v čele měla složitě zlacené kyrysy a velké bílé chocholy připevněné k přilbám, a pruhy na jejich rukávcích se v měsíčním světle leskly aksamitem. – Půl tuctu mužů vzadu však bylo menších a štíhlejších než Tairenové, se dvěma malými praporky nazývanými con na krátkých žerdích připevněných na zádech. Tito muži měli tmavé kabátce a zvonové přilby, vepředu volné, takže jim bylo vidět do tváře. Cairhieňané užívali tyhle praporky k tomu, aby v bitvě zvýraznili důstojníky, a také aby označili osobní družiníky toho kterého urozeného pána.

Tairenští s chocholy vyvalili oči, když ho zahlédli, a vyměnili si poplašené pohledy. Pak slezli z koní a s přilbami pod paží před ním poklekli. Byli to mladí muži, jen o málo starší než on, oba s tmavými bradkami přistřiženými do úhledných špiček podle módy tairenské nejvyšší šlechty. Prsní pláty pak měli zprohýbané a zlacení sloupané. Někde zkřížili meče. Na Aiely kolem sebe se ani nepodívali, jako kdyby věřili, že budou-li je ignorovat, oni zmizí. Děvy si odhalily tváře, i když vypadaly stejně připravené vrazit do klečících mužů oštěp či šíp.

Za Taireny pak přicházel Rhuark se šedookým Aielem, o trochu mladším a vyšším, než byl sám, a zastavil se opodál. Mangin patřil k Jindo Taardadům a byl jedním z těch, kteří odešli do Tearského Kamene. Jezdce přivedli Jindové.

„Můj pane Draku,“ řekl baculatý, růžovolící panáček, „ať shoří moje duše, ale oni zajali tebe?“ Jeho společník, s ušima jako plachty a nosem jako brambora, takže vypadal jako sedlák i přes tu bradku, si nervózně shrnoval z čela umaštěné vlasy. „Říkali, že nás zavedou k nějakému chlapíkovi, cosi s úsvitem. Ke Car’a’carnovi. Znamená to něco s náčelníky, jestli si dobře vzpomínám na to, co říkal můj učitel. Odpusť, můj pane Draku. Jsem Edorion z rodu Selornů a tohle je Estean z rodu Andiamů.“

„Já jsem Ten, kdo přichází s úsvitem,“ oznámil jim Rand tiše. „A taky Car’a’carn.“ Už si je zařadil. Mladí páni, kteří trávili čas pitím, hraním a lítáním za ženskými, když byl v Kameni. Esteanovi málem vylezly oči z důlků. Edorion se chvíli tvářil překvapeně, pak pomalu kývl, jako by náhle pochopil, jak to do sebe zapadá. „Vstaňte. Kdo jsou vaši cairhienští společníci?“ Bude zajímavé potkat Cairhieňany, kteří nebudou utíkat, aby před Shaidy a všemi ostatními Aiely, jež zahlédnou, spasili holý život. Vlastně jestli byli s Edorionem a Esteanem, mohli by to být první stoupenci, s nimiž se v této zemi setkal. Tedy pokud se otcové těchhle dvou Tairenů řídili jeho rozkazy. „Přiveďte je blíž.“

Estean překvapeně zamrkal, když se zvedal, ale Edorion se okamžitě otočil a křikl: „Meresine! Daricaine! Pojďte sem!“ Skoro jako kdyby volal na psy. Cairhienské praporce se zakývaly, jak jezdci pomalu sesedali.

„Můj pane Draku.“ Estean zaváhal a olízl si rty, jako by měl žízeň. „Tys... Tys poslal Aiely proti Cairhienu?"

„Takže napadli město?“

Rhuark kývl a Mangin připojil: „Jestli se tomu dá věřit, tak se Cairhien ještě drží. Nebo aspoň před třemi dny držel.“ Nebylo pochyb o tom, že nevěří, že by se udržel doteď, a ještě méně mu záleželo na městě zabijáků stromů.

„Já je neposlal, Esteane,“ prohlásil Rand, když se k nim připojili dva Cairhieňané, kteří poklekli a sundali si přilby, takže bylo vidět, že jsou stejně staří jako Edorion a Estean. Hlavy měli vyholené těsně nad uši a v tmavých očích ostražitý výraz. „Ti, kdo napadli město, jsou moji nepřátelé, Shaidové. Hodlám Cairhien zachránit, bude-li to aspoň trochu možné.“

Musel si vzpomenout, aby Cairhieňanům nařídil, že mají vstát. Za dobu strávenou s Aiely málem zapomněl na zvyk na této straně Páteře světa, samé klanění a poklekání napravo nalevo. Musel také požádat o představení a Cairhieňané mu to sdělili sami. Poručík urozený pán Meresin z rodu Daganredů – jeho conem byly samé svislé vlnovky v červené a bílé – a poručík urozený pán Daricain z rodu Annallinů, jehož con pokrývaly malé červené a černé čtverečky. Překvapilo ho, že to jsou urození páni. I když v Cairhienu veleli a vojáky vedli urození páni, rozhodně si neholili hlavy a nestávali se sami vojáky. Nebo tomu tak aspoň nebývalo. Zřejmě se hodně změnilo.

„Můj pane Draku.“ Meresin při tom oslovení trochu zaváhal. Byli s Daricainem oba bledí, štíhlí muži s úzkými tvářemi a dlouhými nosy, ale Meresin byl trošku těžší. Ani jeden nevypadal, že by v poslední době nějak zvlášť jedl. Meresin se hnal dál, jako by se bál, že ho přeruší. „Můj pane Draku, Cairhien se udrží. Ještě několik dní, snad dokonce deset či dvanáct, ale musíš přijít rychle, jestli ho máš zachránit.“

„Proto jsme také přijeli,“ ozval se Estean a vrhl po Meresinovi temný pohled. Oba Cairhieňané jej opětovali, ale jejich vzdor byl podbarven naprostou odevzdaností. Estean si shrnul mastné prameny vlasů z čela. „Najít pomoc. Oddíly byly vyslány na všechny strany, můj pane Draku.“ Zachvěl se i přesto, že měl zpocené čelo, a hlas měl náhle vzdálený a dutý. „Když jsme vyráželi, bylo nás víc. Viděl jsem Barana jít k zemi, křičel, oštěp mu probodl střeva. Ten už nikdy při hře kartu neobrátí. Pomohl by mi pohárek silné žitné.“

Edorion dost zamračeně obracel přilbu v oplechovaných rukách. „Můj pane Draku, město se ještě chvíli udrží, ale i kdyby se tihle Aielové pustili do boje s tamtěmi, otázkou zůstává, dokážeš je tam přivést včas? Já sám si myslím, že deset dvanáct dní je víc než velkorysý odhad. Popravdě řečeno jsem sem přijel, protože jsem si myslel, že je lepší umřít probodený oštěpem, než aby mě dostali živého, až překonají hradby. Město je plné uprchlíků, kteří utekli před Aiely. Ve městě samotném nezůstal jediný pes či holub, a pochybuji, že tam brzy zůstane jediná krysa. Jediná dobrá věc je, že nikomu teď zřejmě nedělá starosti, kdo usedne na Sluneční trůn, ne když je před hradbami tenhle Couladin.“

„Druhý den na nás volal, abychom se vzdali Tomu, kdo přichází s úsvitem,“ připojil se Daricain, čímž si od Edoriona vysloužil ostrý pohled, že ho přerušil.

„Couladin má dost zábavy se zajatci,“ ozval se Estean. „Mimo dostřel, ale tak, aby to každý na hradbách viděl. Taky je můžeš slyšet. Světlo spal moji duši, nevím, jestli se nás snaží zlomit, nebo se mu to prostě líbí. Občas nechají rolníky, aby se pokusili doběhnout do města, a pak, když už jsou skoro v bezpečí, do nich nastřílejí šípy. Ať už je v Cairhienu jakkoliv pochybné bezpečí. Jsou to jenom rolníci, ale...“ Odmlčel se a ztěžka polkl, jako by si právě teď vzpomněl, jaké má Rand názory na ‚jenom rolníky'. Rand se na něj jen podíval, ale vypadalo to skoro, jako by se chvěl a cosi si mumlal pod vousy o žitné.

Do chvilkové odmlky se vložil Edorion. „Můj pane Draku, důležité je, že město se dokáže udržet, dokud nepřijdeš, ale musíš přijít rychle. První útok jsme odrazili jenom díky tomu, že Předbrání chytilo plamenem...“

„Oheň se málem dostal do města,“ přerušil ho Estean. Předbrání, město samo o sobě před hradbami Cairhienu, bylo převážně ze dřeva, pokud se Rand pamatoval. „Byla by to pohroma, kdyby nebyla přímo u ruky řeka.“

Druhý Tairen mu skočil do řeči. „...ale urozený pán Meilan má obranu dobře naplánovanou a Cairhieňané zřejmě pro změnu mají pevnou páteř.“ Tím si od Meresina a Daricaina vysloužil zamračené pohledy, které buď neviděl, nebo to aspoň předstíral. „Se štěstím sedm dní, nejvíc však osm. Jestli můžeš...“ Edorion jako by splaskl, jak si ztěžka vydechl. „Neviděl jsem jediného koně,“ říkal, jako by sám pro sebe. „Aielové nejezdí. Pěšky se tak rychle včas nikdy nedostaneš.“

„Jak dlouho?“ zeptal se Rand Rhuarka.

„Sedm dní,“ zněla odpověď. Mangin kývl a Estean se zasmál.

„Ať shoří moje duše, nám trvalo tak dlouho dostat se sem na koních. Jestli si myslíš, že se zpátky dostaneš stejně rychle pěšky, musíš být...“ Estean si uvědomil, jak na něj Aielové upírají oči, zase si shrnul vlasy z tváře. „Je v tomhle městě nějaká kořalka?“ zamumlal.

„Otázkou není, jak rychle to zvládneme my,“ poznamenal Rand tiše, „ale vy, když sundáte pár svých mužů z koní a budete jejich zvířata střídat. Chci, aby se Meilan a Cairhien dozvěděli, že pomoc je na cestě. Ale ať už půjde kdokoliv, musí vědět jistě, že dokáže udržet jazyk za zuby, jestli ho Shaidové chytí. Nechci dopustit, aby se Couladin dozvěděl víc, než se může dozvědět bez pomoci.“ Estean zbělel ještě víc než Cairhieňané.

Meresin a Daricain společně padli na kolena, každý popadl Randa za jednu ruku a líbal mu ji. Rand je nechal, ale musel se ovládat. Jedna Moirainina rada, jež nepostrádala zdravý rozum, zněla, neurážet zvyklosti lidí, ať už se zdají jakkoliv zvláštní nebo odpudivé, pokud to není naprosto nezbytné, a i pak si to promyslet dvakrát.

„Půjdeme, můj pane Draku,“ vydechl Meresin. „Děkuji ti, můj pane Draku. Děkuji ti. Pod Světlem, přísahám, že radši zemřu, než bych vyjevil jediné slovu někomu jinému než mému otci či vznešenému pánu Meilanovi.“

„Milost tě provázej, můj pane Draku,“ dodával druhý. „Milost tě provázej a Světlo na tě navěky sviť. Jsem tvůj člověk až do smrti.“ Rand nechal Meresina říci, že je taky Randův člověk, než pevně odtáhl ruce a nakázal jim, aby vstali. Nelíbil se mu způsob, jakým se na něj dívali. Edorion na ně volal jako na psy, ale muži by se neměli dívat na nikoho, jako by byli psi hledící na svého pána.

Edorion se zhluboka nadechl, nafoukl růžové tváře a pomalu vydechl. „Předpokládám, že když jsem to zvládl ven v jednom kuse, tak to zpátky dokážu taky. Můj pane Draku, odpusť, jestli tě snad urazím, ale vsadil bys, řekněme, tisíc zlatých korun, že opravdu dorazíš do sedmi dní?“

Rand na něj zíral. Ten chlap byl stejně špatný jako Mat. „Nemám ani sto korun ve stříbře, natož tisíc ve –“

Sulin ho přerušila. „Má je, Tairene,“ prohlásila důrazně. „Přijme tvou sázku, jestli vsadíš deset tisíc na váhu.“

Edorion se zasmál. „Platí, Aielanko. A jestli prohraju, bude to stát za každý měďák. Když na to tak myslím, tak se stejně nedožiju toho, abych si vybral výhru. Pojďte, Meresine, Daricaine.“ Pořád to znělo, jako by volal psy k noze. „Vyjedeme.“

Rand počkal, dokud se ti tři neodpoklonkovali a nebyli v půli cesty ke koním, než se otočil k bělovlasé Děvě. „Co tím myslíš, že mám tisíc zlatých korun? Já nikdy ani neviděl tisíc korun, natož deset tisíc.“

Děvy si vyměnily pohledy, jako by byl slabomyslný. Stejně tak Rhuark a Mangin. „Pětina pokladu, který byl v Tearském Kameni, patří těm, kdo Kámen dobyli, a vezmou si to, až to budou moct odnést.“ Sulin mluvila jako s dítětem, kterému vysvětluje prosté skutečnosti každodenního života. „Jako náčelníkovi a válečnému náčelníkovi tam patří jedna desetina té pětiny tobě. Tear se ti vzdal jako náčelníkovi právem vítězství, takže jedna desetina Tearu taky patří tobě. A říkal jsi sám, že můžeme vzít pětinu v těchto zemích – tu... daň, tak jsi to nazval.“ Slovo chvíli hledala. Aielové daně neznali. „Desetina toho taky patří tobě jako Car’a’carnovi.“

Rand potřásl hlavou. Během všeho toho povídání s Aviendhou ho nikdy ani nenapadlo zeptat se, zda ta pětina platí i pro něj. Nebyl Aiel, Car’a’carn Necar’a’carn, a tohle s ním očividně nemělo nic společného. No, možná to není daň, ale mohl to využít tak, jak králové využívali daně. Naneštěstí měl jen velmi matnou představu, jak je využívají. Bude se muset zeptat Moirain. To byla jedna věc, kterou ve svých přednáškách vynechala. Třeba si myslela, že je to tak jasné, že by to měl vědět.

Elain by věděla, jak daně použít. A určitě by to byla větší zábava, nechat si radit od ní, než od Moirain. Napadlo ho, že by rád věděl, kde vlastně je. Nejspíš ještě pořád v Tanchiku. Egwain mu řekla jen málo krom neustálého proudu přání dobrého zdraví. Zatoužil po tom, aby si mohl s Elain sednout a nechat si od ní vysvětlit ty dva dopisy. Ať Děva oštěpu či dědička Andoru, všechny ženy byly zvláštní. Až snad možná na Min. Ta se mu sice smála, ale při ní si nikdy nemyslel, že mluví nějakým cizím jazykem. Teď by se mu ale nesmála. Jestli ji ještě někdy uvidí, tak uteče sto mil, jen aby se dostala od Draka Znovuzrozeného.

Edorion nechal všechny své muže sesednout, vzal si jednoho z jejich koní a ostatní si přivázal k sedlu za otěže, spolu s Esteanovým. Nepochybně si svého schovával pro závěrečný běh mezi Shaidy. Meresin a Daricain dělali to samé se svými muži. I když to znamenalo, že Cairhieňané měli jen dva náhradní koně každý, nikoho zřejmě nenapadlo, že by měli dostat některého z tairenských koní. Společně odklusali k západu, spolu s doprovodem Jindů.

Estean se opatrně, aniž by se na někoho podíval, vydal k vojákům stojícím neklidně v kruhu Aielů u kraje mostu. Mangin ho chytil za rukáv s červenými pruhy. „Můžeš nám povědět, jaké jsou podmínky v Cairhienu, mokřiňane.“ Muž s uhrovitou tváří vypadal na omdlení.

„Jsem si jistý, že odpoví na všechno, nač se ho zeptáte,“ ucedil Rand ostře a poslední slovo zdůraznil.

„Jen se zeptáme,“ řekl Rhuark a chytil Tairena za druhý rukáv. Vypadalo to, jako by s Manginem drželi mnohem menšího muže mezi sebou. „Varovat obránce města je jistě dobré a správné, Rande al’Thore,“ pokračoval Rhuark, „ale měli bychom vyslat zvědy. Když poběží, můžou do Cairhienu dorazit stejně rychle jako ti muži na koních, a vrátit se k nám se zprávami o tom, jak Couladin rozestavil Shaidy.“

Rand na sobě sice cítil pohledy Děv, ale podíval se zpříma na Rhuarka. „Hromoví chodci?“ navrhl.

„Sha’mad Conde,“ souhlasil Rhuark. S Manginem obrátili Esteana – oni ho opravdu drželi ve vzduchu – a vyrazili k ostatním vojákům.

„Ptát se!“ volal za nimi Rand. „Je to náš spojenec a můj leník.“ Neměl tušení, zda jím Estean je, nebo není – to byla další věc, na kterou se bude muset zeptat Moirain – nebo dokonce nakolik je skutečně spojencem – jeho otec, vznešený pán Torean, se proti Randovi něco naintrikoval – ale nehodlal připustit nic, co by se byť jen vzdáleně podobalo Couladinovým způsobům.

Rhuark pootočil hlavu a kývl.

„Staráš se o své lidi dobře, Rande al’Thore.“ Sulinin hlas byl klidný jako hladina lesní tůně.

„Snažím se,“ odtušil Rand. Nehodlal se chytit na vějičku. Ať už půjde na obhlídku Shaidů kdokoliv, někteří se z té výpravy nevrátí, a tím to bylo dáno. „Myslím, že si teď půjdu vzít něco k jídlu. A trochu se prospat.“ Do půlnoci nemohly zbývat víc než dvě hodiny a v tuhle roční dobu pořád ještě svítalo časně. Děvy ho následovaly a sledovaly stíny stejně ostražitě, jako by čekaly útok, a domlouvaly se mezi sebou rukama. Ale oni Aielové zřejmě vždy očekávali útok.

31

Daleké sněhy

Ulice Eianrodu byly rovné jako když střelí a stýkaly se v pravých úhlech. Pokud to bylo nutné, prořezávaly se skrze kopce, na nichž jinak byly úhledné kamenné terasy. Kamenné domy s doškovými střechami vypadaly hranatě, jako by byly tvořeny samými svislými čarami. Eianrod do Couladinových rukou nepadl. Když se tudy Shaidové prohnali, nebyli tu žádní lidé. Z většího počtu domů však zbývaly jenom ohořelé trámy a duté, poničené skořepiny, včetně většiny velkých tříposchoďových mramorových budov s balkony, o nichž Moirain prohlašovala, že patřívaly kupcům. Ulice byly plné rozbitého nábytku a skleněných střepů vysypaných z oken, tu a tam ležela bota, nějaké nástroje a hračky.

Hořelo tu v různou dobu – Rand tolik poznal sám z toho, jak byly začernalé trámy omšelé a kolik kde ve vzduchu zbývalo zápachu spáleniny – avšak Lan dokázal načrtnout, kudy šly bitvy, při nichž bylo město dobyto a znovu dobyto někým jiným. Nejspíš různými rody, které soupeřily o Sluneční trůn, i když podle toho, jak to v ulicích vypadalo, naposledy Eianrod drželi bandité. Cairhien nenavazoval spojenectví s nikým a s ničím kromě zlata.

Rand se vydal právě k jednomu z kupeckých domů, k největšímu na dvou městských náměstích, tři poschodí čtvercového půdorysu ze šedavého mramoru s velkými balkony a širokým schodištěm s tlustým hranatým kamenným zábradlím, z něhož bylo vidět na vyschlou kašnu se zaprášenou kruhovou nádržkou. Šance opět jednou se vyspat v posteli byla příliš lákavá, aby se jí vzdal, a jen doufal, že se Aviendha rozhodne zůstat ve stanu. Ať už v jeho, či ve stanech moudrých, na tom mu nezáleželo, hlavně pokud nebude muset jít spát, zatímco se o pár kroků dál bude ozývat její dýchání. Odnedávna si začal představovat, že slyší i tlukot jejího srdce, i když nedržel saidín. Ale jestli nebude jinde, tak pro jistotu provedl předběžná opatření.

Děvy vyšly po schodech a některé oběhly budovu, aby se rozestavily na všech stranách. Rand se bál, že se pokusí prohlásit dům za Střechu Děv, byť jen na jednu noc, jakmile si budovu vybral, byla to jedna z těch mála ve městě, které ještě měly celou střechu a většinu oken, a tak Sulin sdělil, že ji vyhlašuje za Střechu Bratří Vinného střiku. Nesměl tam vstoupit nikdo, kdo se nenapil z Vinného střiku v Emondově Roli. Z toho, jak se na něj Aielanka podívala, bylo zřejmé, že velmi dobře ví, co má za lubem, ale žádná žena ho nenásledovala dál než k širokým dveřím, které jako by byly složené ze samých úzkých svisle položených desek.

Uvnitř byly tři velké, prázdné pokoje, i když si bíle odění gai’šainové v široké vstupní síni rozložili pár pokrývek. Na vysokém stropě byl na omítce vzor přísných čtverců. Zabránit vstupu gai’šainům by bylo dokonce i nad jeho síly – stejně jako dostat ven Moirain, pokud už nespala jinde. Ať už vydal jakékoliv rozkazy, že nemá být nikým rušen, ona si vždycky našla nějaký způsob, jak Děvy přimět, aby ji nechaly projít, a vždycky bylo nutné dát jí přímý rozkaz, aby šla, než ho opustila.

Gai’šainové se ladně zvedli – muži i ženy – ještě než za sebou Rand zavřel dveře. Nepůjdou spát dřív než on a někteří se budou střídat, aby zůstali vzhůru pro případ, že by v noci něco chtěl. Snažil se jim přikázat, aby to nedělali, ale říkat gai’šainovi, aby nesloužil podle zvyklostí, bylo jako kopat do balíku vlny. Ať už jste udělali jakýkoliv dojem, ten byl pryč, jen co jste vytáhli paty. Rand je pokynem ruky propustil a vyšel po mramorových schodech. Někteří gai’šainové zachránili pár kousků nábytku včetně postele a dvou péřových matrací, a Rand se těšil na to, jak se umeje a –

Jakmile otevřel dveře své ložnice, ztuhl. Aviendha se nerozhodla zůstat ve stanu. Stála před stojanem s popraskaným umyvadlem a neladícím džbánkem, s ručníkem v jedné ruce a kostkou žlutého mýdla v druhé. Neměla na sobě ani nitku. Vypadala stejně ohromená jako on, neschopná pohybu.

„Já...“ Zarazila se a polkla. Velké zelené oči mu upírala do tváře. „Tady v tom... městě jsem nemohla vyrobit potní stan, tak jsem si řekla, že zkusím tvůj způsob...“ Měla pevné svaly a měkké křivky. Od hlavy k patě se vlhce leskla. Randa nikdy nenapadlo, že má tak dlouhé nohy. „Myslela jsem, že na mostě zůstaneš déle. Já...“ Hlas jí stoupl a oči se jí zděšeně rozšířily. „Nezařídila jsem to, abys mě viděl! Musím se od tebe dostat pryč. Co nejdál to půjde! Musím!“

Náhle se ve vzduchu kousek od ní objevila mihotavá svislá čára. Rozšířila se, jako by se podélně otáčela, do průchodu. Do místnosti zavanul ledový vítr, přinášející hustý sníh.

„Musím se dostat pryč!“ zakvílela Aviendha a vrhla se do vánice.

Průchod se okamžitě začal zužovat a stáčet, ale Rand bez přemýšlení usměrnil a zastavil ho v půlce původní šířky. Nevěděl, co vlastně udělal, ani jak, ale byl si jist, že tohle je průchod pro cestování, takový, o němž mu Asmodean vyprávěl a nedokázal ho naučit, jak ho vytvořit. Na přemýšlení nebyl čas. Ať už Aviendha odešla kamkoliv, odešla nahá do nitra zimní sněhové bouře. Rand zavázal prameny, které spletl, serval všechny pokrývky z postele a hodil je na její šaty a rohož. Popadl pokrývky, šaty i koberce, všechno dohromady, a vrhl se portálem jen o chvíli pozadu.

V nočním vzduchu plném vířící běli ječel ledový vítr. Dokonce i když byl zahalen v prázdnotě, Rand cítil, jak se jeho tělo chvěje. Ve tmě matně rozeznával tvary. Považoval je za stromy. Nebylo tu nic cítit, jen zima. Před ním se, zastřená tmou a sněhem, pohybovala nějaká postava. Nebyl by si jí všiml, kdyby neměl prázdnotou zostřený zrak. Aviendha utíkala, co měla sil. Rand se drápal za ní sněhem, který mu sahal po kolena, a na prsa si tiskl velký ranec.

„Aviendho! Stůj!“ Bál se, že vyjící vítr jeho slova smetl, ale ona ho slyšela. A pokud něco, tak se rozběhla ještě rychleji. Přinutil se zrychlit, klopýtal a zakopával, jak ho stále vyšší závěje tahaly za boty. Otisky, které zanechávaly její bosé nohy, se rychle plnily sněhem. Jestli ji v tomhle ztratí z očí... „Stůj, ženská hloupá! Copak se chceš zabít?“ Zvuk jeho hlasu ji spíš ještě vybičoval k vyšší rychlosti.

Se zachmuřeným odhodláním se dral dál, padal a znovu se škrábal na nohy, silný vítr ho srážel stejně často, jako když zakopl o něco pod sněhem nebo vrazil do stromu. Nesměl ji spustit z očí. Byl jen vděčný za to, že v tomhle lese, nebo co to bylo, rostou stromy tak daleko od sebe.

Přes prázdnotu klouzaly plány, které vzápětí zavrhl. Mohl se pokusit utišit bouři – a výsledek by možná změnil vzduch v led. Přístřešek ze vzduchu by zadržel padající sníh, ale to by neudělalo nic s tím, co byl již na zemi. Mohl si roztát stezku ohněm – a místo ve sněhu se pachtit blátem. Pokud...

Usměrnil a sníh před ním se roztál v pásu na sáh širokém, pásu, který vedl rovně dopředu směrem, kterým běžel. Zvedla se pára a padající sníh mizel půl lokte nad písčitou půdou. Skrze podrážky cítil žár. Až skoro ke kotníkům se třásl spalujícím mrazem. Nohy měl zpocené a ucukával před rozpálenou zemí. Ale začínal ji dohánět. Ještě pět minut a...

Náhle nejasná postava, kterou sledoval, zmizela, jako by spadla do jámy.

Rand neustále upíral oči na místo, kde ji zahlédl naposledy, a běžel, co měl sil. Náhle se ráchal v ledové proudící vodě, která mu sahala po kolena. Před ním tající sníh odhalil víc, okraj ledu se pomalu stahoval zpátky. Z černé vody žádná pára nestoupala. Potok nebo řeka, proud byl velký, aby tím, kolik usměrnil, rychle tekoucí vodu ohřál byť jenom o stupínek. Musela doběhnout na led a propadnout skrz, ale tím, že se tu bude brodit, ji nezachrání. Naplněný saidínem si zimu téměř neuvědomoval, nicméně zuby mu neovladatelně cvakaly.

Zacouval na břeh a nespouštěl oči z místa, o němž si myslel, že tam propadla Aviendha, usměrnil do stále holé země, o hodný kus od vody, prameny ohně, až se písek roztavil, spojil se a bíle zazářil. Dokonce i ve sněhové bouři místo zůstane chvíli horké. Odložil ranec do sněhu vedle – její život závisel na tom, že pokrývky a rohože zase rychle najde – vstoupil do bílé závěje vedle roztavené stezky a lehl si na břicho. Pomalu se doplazil k zasněženému ledu.

Vítr kolem svištěl. Kabátec jako by vůbec neměl. Ruce měl již bez citu a přestával cítit i nohy. Už se dokonce i přestal třást, jen občas se prudce zachvěl. Uvnitř prázdnoty byl chladný a klidný, věděl, co se děje. Ve Dvouříčí také byly vánice, možná dokonce stejně strašné jako tahle. Jeho tělo se již přestalo bránit. Jestli rychle nenajde teplo, bude se z prázdnoty moci klidně dívat, jak umírá. Ale pokud zemře, zemře také Aviendha. Pokud již nezemřela.

Led, praskající pod jeho váhou, spíš jen cítil, než slyšel. Ruce se mu při pátrání probořily do vody. Bylo to správné místo – jak však kolem vířil sníh, skoro nic neviděl. Máchal rukama ve vodě, pátral a šplouchal. Jednou sáhl na cosi na okraji ledu, a když silou vůle přinutil své prsty, aby se sevřely, nahmátl zledovatělé, praskající vlasy.

Musím ji vytáhnout ven. Plazil se zpátky a táhl ji za sebou. Byla jen mrtvá váha, pomalu klouzala ven z vody. Je mi jedno, jestli ji led poškrábe. Lepší to, než aby zmrzla nebo se utopila. Zpátky. Nepřestávej. Jestli se zastavíš, tak ona zemře. Pohybuj se, Světlo tě spal! Plazil se. Zabíral nohama a odtlačoval se jednou rukou. Druhou měl zaťatou do Aviendžiných vlasů. Nebyl čas ji chytit lépe. Ona to vlastně stejně necítila. Moc dlouho jsi to měl snadné. Urození pánové poklekali a gai’šainové ti běhali pro víno a Moirain dělala, co jsi jí řekl. Dál. Je čas něco se sebou udělat, jestli to ještě půjde. Nepřestávej, hejhej se ty zatracenej zparchantělej synu chromý kozy! Hejbej se!

Náhle ho začaly bolet nohy po kotníky. Ke kolenům se mu začala plížit bolest. Chvíli mu trvalo, než se ohlédl, a pak se rychle skulil z plochy roztaveného písku, z něhož stoupala pára. Vítr odnášel proužky kouře, jenž mu stoupal z doutnajících spodků.

Neobratně nahmatal ranec, který tu nechal, a Aviendhu zabalil od hlavy k patě do všeho, co tam bylo, do pokrývek, do rohoží i jejích šatů. Každý kousek ochrany byl životně důležitý. Oči měla zavřené a nehýbala se. Rozhrnul pokrývky, aby jí mohl položit ucho na prsa. Srdce jí bilo tak pomalu, že si nebyl jist, zda je opravdu slyší. Dokonce ani čtyři pokrývky a půl tuctu koberců nestačilo, a on do ní nemohl usměrnit žár, jako to udělal s půdou. Dokonce i kdyby ztenčil prameny, jak nejvíc to bylo možné, byla větší šance, že ji zabije, než zahřeje. Cítil tkanivo, které použil, aby zablokoval její průchod, bylo asi míli či dvě daleko v bouři. Jestli se ji pokusí donést tak daleko, ani jeden z nich nepřežije. Potřebovali přístřešek a potřebovali ho tady.

Usměrnil prameny vzduchu a sníh se začal pohybovat proti větru, až se nahrnul kolem čtverce o straně asi tři kroky s mezerou pro dveře, a sněhové stěny se zvedaly stále výš. Sníh se stlačoval, až se leskl jako led, a nakonec se jako střecha překlenul v dost velké výšce, aby se mohl postavit. Uchopil Aviendhu do náručí a vklopýtal do tmavého vnitřku, načež v rozích spletl a svázal plameny, aby bylo světlo, a dalším usměrněním nabral další sníh a uzavřel dveře.

Už když vítr zůstal venku, cítil se tepleji, ale to nebude asi stačit. Použil trik, který mu ukázal Asmodean, spletl vzduch a oheň a vzduch kolem nich se ohřál. Neodvažoval se však tkanivo zavázat. Kdyby usnul, mohl by žár zesílit a roztavit chýši. Co se toho týkalo, plameny byly skoro stejně nebezpečné, ale on byl příliš utahaný a promrzlý, aby udržel víc než jedno tkanivo.

Půda uvnitř byla vyčištěna během stavby, takže tu byla holá písčitá hlína s několika suchými lístky, které nepoznal, a nějaké ubohé suché býlí, pro něj stejně cizí. Propustil tkanivo, jež ohřívalo vzduch, a zahřál hlínu natolik, aby z ní vyhnal mráz, a pak znovu spletl původní pramínky. Měl co dělat, aby Aviendhu na zem zlehka položil a nepustil ji.

Vsunul ruku pod pokrývky, aby jí mohl sáhnout na tvář a na rameno. Po obličeji jí stékaly pramínky vody, jak jí tál led z vlasů. Jemu byla zima, ale ona byla jako led. Potřebovala každý ždibíček tepla, který pro ni dokázal opatřit, a on se neodvažoval zahřát vzduch víc. Na stěnách zevnitř se již leskla tenká vrstva roztáté vody. Ať už se cítil jak chtěl zamrzlý, pořád měl v těle víc tepla než ona.

Svlékl se, zalezl k ní pod pokrývky a nahoru naskládal ještě své vlhké šatstvo. Mělo by pomoci zadržet tělesné teplo uvnitř. Cítil její nádherné tělo, jak měl hmat posílený ještě prázdnotou a saidínem. Vedle její pleti vypadalo i hedvábí drsně. Ve srovnání s její pletí byl satén... Nemysli. Shrnul jí z obličeje mokré vlasy. Měl jí je usušit, ale voda už nebyla tak ledová a tady stejně nebylo kromě pokrývek či jejich šatů nic jiného. Oči měla zavřené a vedle něj se pomalu zvedala její hruď. Její hlava mu spočívala na ruce, stulená pod ramenem. Kdyby nebyla jako zima sama, mohla by spát. Tak klidná. Vůbec ne rozzlobená. Tak krásná. Přestaň myslet. Tento rázný rozkaz přišel zvenčí, mimo prázdnotu, jež ho obklopovala. Mluv.

Snažil se vykládat o první věci, jež mu přišla na mysl, o Elain a zmatku, jejž způsobily její dva dopisy, ale myšlenky na zlatovlasou Elain okamžitě přejely po povrchu prázdnoty, vzpomínky na to, jak se líbali ve skrytých zákoutích v Kameni. Nemysli na líbání, hlupáku! Přenesl myšlenky na Min. Takhle na Min ještě nikdy nepomyslel. No, pár snů se přece nemohlo počítat. Min by mu byla vylepila políček, kdyby se ji někdy pokusil políbit, nebo by se mu vysmála a nazvala by ho troubou. Jenže to vypadalo, že povídání o kterékoliv ženě mu jenom tím víc připomíná, že má v náručí ženu, jež na sobě nemá žádné šaty. Naplněn jedinou silou cítil její vůni, cítil každý coul jejího těla stejně jasně, jako by ji hladil... Prázdnota se zachvěla. Světlo, jenom se ji snažíš zahřát! Přestaň myslet na špinavosti, člověče!

Snažil se zahnat podobné myšlenky, a tak začal vyprávět o svých nadějích pro Cairhien, jak přinese mír a konec hladomoru, jak k sobě přimkne státy bez dalšího krveprolévání. Ale tohle vyprávění mělo svůj vlastní život také, svou vlastní nevyhnutelnou cestu vedoucí do Shayol Ghulu, kde se bude muset postavit Temnému a zemřít, pokud proroctví mluvila pravdu. Připadalo mu zbabělé říkat, že doufá, že by to mohl nějak přežít. Aielové zbabělost neznali. Nejhorší z nich byl udatný jako lev. „Rozbití světa zabilo slabé,“ slyšel říkat Baela, „a Trojí země zabila zbabělce.“

Začal mluvit o tom, kde by tak asi mohli být, kam je mohla zavést při tom svém divokém, nesmyslném útěku. Bylo to horší než nesmyslné. Bylo to šílené. A přesto on věděl, že utíkala před ním. Utíkala před ním. Jak ho jen musela nenávidět, když prchala, jak nejdál mohla, místo aby mu prostě řekla, aby ji nechal vykoupat v soukromí.

„Měl jsem zaklepat.“ Na dveře své vlastní ložnice? „Vím, že jsi nechtěla být v mé blízkosti. Nemusíš. Ať už chtějí moudré cokoliv, cokoliv říkají, ty se vrátíš do jejich stanů. Už se ke mně nebudeš nikdy muset přiblížit. Vlastně, jestli to uděláš, tak... tak tě pošlu pryč.“ Proč přitom zaváhal? Ona mu věnovala jen hněv, chlad a hořkost, když byla vzhůru, a když spala... „Byla to pěkná hloupost. Mohla ses zabít.“ Znovu ji pohladil po vlasech. Nějak nemohl přestat. „Jestli ještě někdy uděláš něco třebas jen zpolovice tak hloupého, tak ti zlámu vaz. Máš vůbec ponětí, jak mi bude chybět slyšet tě v noci, jak vedle mě dýcháš?“ Chybět? Vždyť ho tím doháněla k šílenství! To on byl ten, kdo šílel. Musí toho hned nechat. „Půjdeš pryč, a tím to končí, i kdybych tě měl poslat zpátky do Rhuideanu. Moudré mi nemůžou bránit, když promluvím jako Car’a’carn. Už přede mnou nebudeš muset nikdy utíkat.“

Ruka, která nedokázala přestat hladit, se zarazila, když se žena zavrtěla. Rand si uvědomil, že má již kůži na dotek teplou. Vlastně velmi teplou. Měl by se slušně zabalit do pokrývky a odtáhnout se. Otevřela oči, jasné a tmavě zelené. Upřeně na něj hleděla ze vzdálenosti necelého půl lokte. Jeho přítomnost ji zřejmě nijak nepřekvapila. Sundal z ní své ruce a chtěl vyklouznout pryč, ale ona ho pevně chytila za vlasy, až to zabolelo. Kdyby se pohnul, zůstala by mu lysina. Nedala mu možnost něco vysvětlovat. „Slíbila jsem své skoro-sestře, že tě budu hlídat.“ Zdálo se, že mluví k sobě stejně jako k němu, téměř bezvýrazným hlasem. „Utíkala jsem před tebou, jak jsem jen stačila, abych zaštítila svou čest. A ty jsi mě následoval dokonce až sem. Kruhy nelžou a já už nemůžu utíkat.“ Ke konci mluvila rozhodně. „Už nebudu utíkat.“

Rand se jí chtěl zeptat, co tím myslí, zatímco se neustále snažil dostat její prsty z vlasů, ale ona ho popadla druhou rukou na opačné straně a přitáhla si jeho ústa ke svým. Tím udělala konec racionálnímu myšlení. Prázdnota se roztříštila a saidín se ztratil. Rand si nemyslel, že by sám dokázal přestat, i kdyby to chtěl, jenže ho stejně ani nenapadlo, že by to měl chtít, a ona rozhodně nechtěla, aby to udělal. Vlastně poslední aspoň trochu rozumná myšlenka na velmi dlouhou dobu byla, že si vůbec nemyslí, že by dokázal zarazit ji.

O hodnou dobu později – dvě hodiny, možná tři, nemohl si být jist – ležel na kobercích s pokrývkami přes sebe a rukama za hlavou a pozoroval Aviendhu, jak prohlíží kluzké bílé stěny. Zadržely překvapivé teplo. Nebylo třeba znovu sáhnout pro saidín ani aby zahnal chlad, ani aby se ohřál vzduch. Aviendha si při vstávání jen prsty prohrábla vlasy a pohybovala se ve své nahotě naprosto bez rozpaků. Ovšem, bylo trochu pozdě stydět se za něco tak nepatrného, jako nemít na sobě žádné šaty. Rand se bál, že když ji tahal z vody, poranil ji, ale ona měla po těle míň škrábanců než on a kupodivu jí nijak neubíraly na kráse.

„Co je to?“ vyzvídala.

„Sníh.“ Jak nejlépe uměl, jí vysvětlil, co je to sníh, ale ona jenom potřásla hlavou, částečně ohromeně, částečně nevěřícně. Někomu, kdo vyrostl v Pustině, musela zmrzlá voda padající z oblohy připadat naprosto stejně nemožná jako létání. Podle záznamů, když v Pustině jednou jedinkrát pršelo, byla to jeho práce.

Když si přetahovala spodničku přes hlavu, nemohl si lítostivě nepovzdechnout. „Moudré nás můžou sezdat, jakmile se vrátíme.“ Stále ještě cítil tkanivo, jež drželo průchod otevřený.

Aviendžina tmavě narudlá hlava se vynořila z výstřihu spodničky a ona se na něj upřeně podívala. Ne nepřátelsky, ale přátelsky taky ne. Spíš odhodlaně. „Proč si myslíš, že nějaký muž má právo se mě na tohle zeptat? Kromě toho, ty patříš Elain.“

Randovi se po chvíli konečně podařilo zavřít ústa. „Aviendho, právě jsme... My dva... Světlo, teď se musíme vzít. Ne že bych to dělal, protože musím,“ dodával spěšně. „Chci to.“ Vlastně si tím ale vůbec nebyl jistý. Věřil, že by ji mohl milovat, ale stejně věřil, že by mohl milovat i Elain. A z nějakého důvodu se do toho přidala ještě Min. Jsi stejně velký smilník jako Mat. Ale pro jednou mohl udělat, co bylo správné, protože to bylo správné.

Ona si odfrkla a sáhla na punčochy, aby se přesvědčila, že jsou suché. Pak se posadila a natáhla si je. „Egwain mi vykládala, jaké máte v tom vašem Dvouříčí svatební zvyky.“

„Ty chceš čekat celý rok?“ zeptal se jí nevěřícně.

„Rok. Ano, tohle jsem chtěla říct.“ Nikdy si neuvědomil, jaký kus nohy žena ukáže, když si natahuje punčochu. Zvláštní, že to může působit tak vzrušujícím dojmem, když ji viděl nahou a zpocenou a... Soustředil se na to, co říká. „Egwain říkala, že uvažovala o tom, že požádá svou matku o svolení ke svatbě s tebou, ale než se o tom zmínila, její matka jí řekla, že musí počkat další rok, i když už má vlasy spletené do copu.“ Aviendha se zamračila s kolenem až pod bradou. „Je to správně? Říkala, že dívka si nesmí zaplést vlasy do copu, dokud není dost stará, aby se mohla vdát. Rozumíš tomu, co říkám? Vypadáš jako ryba, co ji Moirain chytila v řece.“ V Pustině žádné ryby nebyly. Aielové je znali jen z knih.

„Ovšemže vím,“ prohlásil Rand. Podle toho, kolik z jejích řečí pochopil, mohl stejně dobře být hluchý a slepý. Posunul se pod pokrývkou a snažil se mluvit, jako by si byl jist, že všechno zvládne. „Alespoň... No, tyhle zvyky jsou složité a já si nejsem jistý, o kterém z nich mluvíš.“

Aviendha se na něj chvíli podezíravě dívala, ale aielské zvyky byly tak složité, že mu věřila. Ve Dvouříčí jste spolu rok chodili, a když jste se k sobě hodili, tak jste se zasnoubili a nakonec vzali. Dál zvyky nezacházely. Ona však při oblékání pokračovala dál. „Myslím to, jak dívka během roku požádá svou matku o svolení, a taky vědmu. Neříkám, že tomu rozumím.“ Přes hlavu si přetáhla živůtek, takže jí chvíli bylo špatně rozumět. „Když ho chce a je dost stará, aby se vdala, tak k čemu potřebuje svolení? Ale chápej, podle našich zvyků,“ z jejího tónu bylo jasné, že to jsou ty jediné, které jsou důležité, „je na mně, abych se rozhodla, jestli tě požádám, a já to neudělám. Podle vašich zvyků,“ připjala si opasek a zamítavě zavrtěla hlavou, „nemám svolení své matky. A ty bys, předpokládám, potřeboval povolení otce. Nebo svého otce-bratra, když je tvůj otec mrtvý, ne? My to ale nemáme, takže se nemůžeme vzít.“ Začala skládat šátek, aby si ho mohla ovázat kolem hlavy.

„Chápu,“ řekl slabě. Každý chlapec z Dvouříčí, který by požádal svého otce o něco takového, by dostal jednu – nebo víc – za uši. Když si pomyslel na mládence, kteří se celí potili strachy, že někdo, kdokoliv, zjistí, co provádějí s děvčaty, jež si chtějí vzít... Například si vzpomínal, když Nyneiva chytila Kimry Lewinovou a Bara Dowtryho v seníku Barova otce. Kimry nosila vlasy spletené již pět let, ale když s ní skončila Nyneiva, převzala to za ni panímáma Lewinová. Ženský kroužek ubohého Bara málem zaživa stáhl z kůže, a to nebylo nic proti tomu, co ženské dělaly Kimry ten měsíc, o kterém si myslely, že je nejkratší slušná doba čekání do svatby. Tajně se povídal vtip, aby to nezaslechla žádná členka ženského kroužku, že ani Bar, ani Kimry se celý první týden svého manželství nedokázali posadit na zadek. Rand předpokládal, že Kimry opomněla požádat o dovolení. „Ale hádám, že Egwain stejně neznala všechny mužské zvyky,“ pokračoval. „Ženy nevědí vše. Chápej, jelikož jsem s tím začal já, tak se musíme vzít. Na povolení nezáleží.“

„Ty že jsi s tím začal?“ Odfrkla si důrazně a významně. Aielanky, Andořanky i všechny ostatní ženy používaly tenhle zvuk jako proutek, aby člověka buď pobídly, nebo ztloukly. „Ale na tom stejně nezáleží, protože tady se řídíme aielskými zvyky. Tohle se už nikdy nestane, Rande al’Thore.“ Lítost v jejím hlase ho překvapila – a potěšila. „Ty patříš skoro-sestře mé skoro-sestry. Mám teď k Elain toh, ale do toho tobě nic není. To tady budeš ležet věčně? Slyšela jsem, že muži po tom bývají líní, ale nemůže zbývat moc času do chvíle, než budou kmeny připravené ráno vyrazit na cestu. Ty musíš být tam.“ Náhle se sklíčeným výrazem klesla na kolena. „Jestli se dokážeme vrátit. Nejsem si jistá, že si pamatuju, jak jsem udělala tu díru, Rande al’Thore. Musíš najít cestu zpátky.“

Rand jí řekl, jak průchod zablokoval, a že pořád cítí, jak drží. Aviendze se ulevilo, dokonce se na něj usmála. Ale když zkřížila nohy a upravila si suknice, bylo zřejmé, že se nehodlá obrátit, zatímco se on bude oblékat.

„Je to spravedlivé,“ zamumlal si pro sebe po delší době a vyškrábal se z pokrývek.

Snažil se být stejně nenucený jako ona, ale nebylo to snadné. Pokaždé, když se k ní obrátil zády, ucítil na sobě její oči jako dotek ruky. Neměla důvod mu sdělovat, že má pěkný zadek. On neřekl nic o tom, jak je krásná. Ona to ale stejně řekla jenom proto, aby se začervenal. Ženy se na muže takhle nedívaly. A taky nežádají svou matku o svolení k...? Měl takové nejasné tušení, že život s Aviendhou se tímhle ani trochu nezjednodušil.

32

Krátký oštěp

Moc toho nenamluvili. I kdyby venku stále zuřila sněhová bouře, mohli to k průchodu zvládnout s použitím pokrývek a koberců místo plášťů. Aviendha je začala rozdělovat, zatímco Rand sáhl pro saidín, naplnil se životem a smrtí, roztaveným ohněm a tekutým ledem.

„Rozděl je spravedlivě,“ řekl jí. Věděl, že má hlas chladný a bez emocí. Asmodean tvrdil, že se přes to může dostat, ale jemu se to zatím nepodařilo.

Aviendha se na něj překvapeně podívala, ale řekla jen: „Tebe je potřeba zakrýt větší kus,“ a pokračovala dál podle sebe.

Nemělo smysl se hádat. Podle jeho zkušeností, od Emondovy Role po Děvy, pokud pro vás žena chtěla něco udělat, jediný způsob, jak jí v tom zabránit, byl svázat ji, zvláště pokud to z její strany zahrnovalo nějakou oběť. Překvapením bylo, že nemluvila ani kysele a že nepoznamenala něco v tom smyslu, že je jenom měkký mokřiňan. Možná z toho vzešlo i něco jiného dobrého kromě vzpomínky. Přece nemůže myslet už nikdy víc vážně. Tušil však, že to myslela právě takhle.

Spletl pramen ohně tenký jako prst a do jedné stěny prořízl obrys dveří. Nahoře otvor trochu rozšířil. Dovnitř kupodivu začalo proudit denní světlo. Rand propustil saidín a vyměnil si s Aviendhou překvapený pohled. Věděl, že ztratil přehled o čase – Unikl by ti třeba celý rok – ale nemohli být uvnitř tak dlouho. Ať už byli kdekoliv, bylo to určitě hodně daleko od Cairhienu.

Rand zatlačil do sněhu, ale ten nepovolil, dokud se o něj neopřel zády, nezaryl podpatky do země a nezabral vší silou. Právě když ho napadlo, že by to nejspíš zvládl snáz s jedinou silou, sněhový kvádr vypadl ven a strhl ho s sebou do studeného, svěžího, bledého denního světla. Ale ne úplně. Kvádr se zastavil pod úhlem, jak se zarazil o sníh, který se kolem chýšky navál. Leže na zádech, jen s hlavou venku, Rand viděl další hromádky, některé tvořily hladké závěje kolem řídce rostoucích zakrslých stromů, jež nepoznal, jiné se nahrnuly zřejmě kolem keřů či balvanů.

Rand otevřel ústa – a zapomněl, co chtěl říci, jak cosi proletělo ve vzduchu nad ním ve výšce ani ne dvanáct sáhů, protáhlé šedé stvoření mnohem větší než kůň, letící na pomalu se pohybujících širokých křídlech. Tvor měl rohatou hlavu a podlouhlý čenich, na nohách drápy a tenký, ještěří ocas, který se za ním táhl. Rand stvoření sledoval, jak letí nad stromy. Na jeho zádech seděli dva lidé. Přestože na sobě měli silný oděv s kapuci, bylo zřejmé, že prohlížejí zemi dole. Kdyby mu ze sněhu nekoukala jenom hlava, kdyby nebyl přímo pod tím tvorem, jistě by ho byli zahlédli.

„Nech pokrývky tady,“ vykřikl, když se vrhl dovnitř. Pověděl Aviendze, co zahlédl. „Možná by byli přátelští, a možná ne, ale raději bych to nezjišťoval.“ Na každý pád si nebyl jist, že se chce setkat s lidmi, kteří jezdí na něčem takovém. Pokud to vůbec byli lidé. „Budeme se muset zpátky k průchodu proplížit. Jak nejrychleji to půjde, ale nenápadně.“

Ona se k jeho úžasu nehádala. Když se o tom zmínil při tom, jak jí pomáhal přelézt ledový kvádr – to byl taky div, protože Aviendha jeho ruku přijala, aniž se byť jen zamračila – řekla: „Když mluvíš rozumně, tak se nehádám, Rande al’Thore.“ Takhle si to on rozhodně nepamatoval.

Půda kolem nich byla rovná pod vysokou sněhovou pokrývkou, ale na západě se zvedaly prudké svahy hor s bílými čepicemi, jejichž vrcholky se pyšnily věncem mračen. Rand neměl potíže zjistit, kde je západ, protože slunce vycházelo. Nad oceánem byla vidět asi polovina slunečního kotouče. Rand na to zazíral. Země se svažovala dost na to, aby viděl, jak se vlny tříští v divoké spršce o skalnatý, balvany posetý břeh asi půl míle daleko. Oceán na východě se táhl bez přerušení až k obzoru a slunci. Jako kdyby nestačil sníh, tohle mu prozradilo, že jsou v zemi, kterou vůbec nezná.

Aviendha hleděla na vlny s bílými hřebeny s úžasem, ale pak jí to došlo a ona se na Randa zamračila. Možná ještě nikdy neviděla oceán, ale viděla mapy.

V sukních měla ve sněhu větší potíže než Rand, a on se potácel a cestu si místy musel prohrabávat, občas dokonce zapadl do sněhu až po pás. Když ji Rand popadl do náručí, Aviendha zalapala po dechu a zlobně na něj upřela zelené oči.

„Musíme jít rychleji, než se dokážeš vlíct v těch sukních,“ řekl jí. Mračení ustoupilo, ale ruku kolem krku, v což tak napůl doufal, mu nedala. Místo toho ruce sepjala a nasadila trpělivý výraz. Maličko dotčený nevrlosti. Ať už v ní to, co spolu dělali, způsobilo jakékoliv změny, zas tak moc velké tedy nebyly. Nechápal, proč se mu ulevilo.

Mohl nechat ve sněhu roztát stezku, jako to udělal v bouři, ale kdyby se objevil další z těch létajících tvorů, vyčištěný chodníček by ho zavedl rovnou k nim. O kus dál napravo přeběhla po sněhu liška, čistě bílá až na černou špičku huňatého ocásku, a občas na něj a na Aviendhu ostražitě mrkla. Na různých místech byly ve sněhu stopy králíků, rozmazané tam, kde zvířátka odskočila, a jednou zahlédl i otisky kočky, která musela být velká dobře jako levhart. Možná tu žila ještě větší zvířata, možná nějací nelétaví příbuzní toho kožnatého tvora. Rozhodně to nebylo něco, co by chtěl potkat, ale pořád tu byla možnost, že by ti... létavci... mohli brát vyrytou brázdu, kterou teď za sebou zanechával, za stopu nějakého zvířete.

Přesto přecházel od stromu ke stromu a přál si, aby jich bylo víc a rostly blíž u sebe. Ovšem kdyby rostly, nebyl by Aviendhu v bouři našel, aspoň ne tak snadno – zavrčela a zamračila se na něj a on povolil sevření – teď by to však rozhodně pomohlo. Ale díky tomu, že se kradl jejich směrem, zahlédl ty druhé první.

O necelých padesát kroků dál, mezi ním a bránou – přímo u brány, cítil, že jeho tkanivo drží – byli čtyři lidé na koních a více než dvacet na zemi. Jezdci na koních byly všechno ženy v dlouhých, kožešinou podšitých pláštích. Dvě z nich měly na levém zápěstí stříbrný náramek propojený dlouhým vodítkem ze stejného lesklého materiálu s jasným obojkem, který měly kolem krku šedě oděné ženy bez plášťů stojící ve sněhu. Ti opěšalí byli muži v tmavé kůži a zbroji pomalované zelenou barvou a zlatem, z překrývajících se plátů na hrudích, zvnějšku na pažích a zepředu pak na stehnech. Na oštěpech měli zelenozlaté střapce, pavézy měli pomalované stejnými barvami a jejich přilby připomínaly hmyz, kdy jako by se dívali skrz kusadla. Jeden byl jasně důstojník, neměl oštěp ani štít, nýbrž na zádech obouruční meč. Pláty jeho lakované zbroje byly lemované stříbrem a hmyzí dojem z jeho omalované přilby ještě zvyšovaly tenké zelené chocholy, jako tykadla. Rand už věděl, kam se s Aviendhou dostali. Takovou zbroj již viděl. I ženy s takovými obojky.

Postavil Aviendhu na zem za něco, co vypadalo jako větrem zohýbaná borovice, až na to, že kmen byl hladký a šedý, s černými šmouhami, ukázal a ona mlčky kývla.

„Ty dvě ženy na vodítku můžou usměrňovat,“ zašeptal. „Dokážeš je zablokovat?“ A spěšně dodal: „Ještě na zdroj nesahej. Jsou to vězeňkyně, ale přesto by mohly varovat ostatní, a i kdyby to neudělaly, ty ženy s náramky možná dokážou poznat, že tě vycítily.“

Aviendha se na něj podívala úkosem, ale nemarnila čas hloupými otázkami, jako třeba odkud to ví. Věděl však, že přijdou později. „Ty ženy s náramky můžou taky usměrňovat,“ odpověděla stejně tichounce. „Ale jsou cítit velmi zvláštně. Slabě. Jako by to nikdy necvičily. Nechápu, jak je to možné.“

Rand ano. Damane byly ty, které měly umět usměrňovat. Jestli ty dvě ženy nějak proklouzly seanchanskou sítí a nestaly se místo toho damane – a z toho mála, co o nich věděl, to nemohlo být snadné, protože Seanchané v letech, kdy by mohla vykázat první známky usměrňování, vyzkoušeli jednu každou ženu – určitě by se nikdy neodvážily prozradit. „Dokážeš odstínit všechny čtyři?“

Aviendha po něm vrhla velmi domýšlivý pohled. „Ovšem. Egwain mě naučila, jak zvládnout několik pramenů najednou. Můžu je zablokovat, ty prameny zavázat, a pak je omotat prameny vzduchu dřív, než poznají, co se děje.“ Ten sebevědomý úsměv zmizel. „Jsem dost rychlá, abych zvládla je i jejich koně, ale zbytek zůstane na tobě, dokud nepřivedu pomoc. Kdyby některý unikl... Ty oštěpy až sem určitě snadno dohodí, a kdyby tě některý z nich připíchl k zemi...“ Chvíli si cosi mumlala. Nakonec se na něj podívala tak rozzuřeně, že to u ní ještě nikdy neviděl. „Egwain mi vyprávěla o léčení, ale ona toho o něm moc neví, a já ještě míň.“

Kvůli čemu se mohla zlobit teď? Mnohem lepší je snažit se pochopit slunce než ženu, pomyslel si suše. Tohle mu řekl Tom Merrilin a byla to prostá pravda. „Ty se postarej o odstínění těch žen,“ řekl jí. „Já udělám zbytek. Ale až tě vezmu za ruku.“

Poznal, že si myslí, že se vychloubá, ale on nebude muset vlákna dělit, jen splést složitý pramen vzduchu, kterým připoutá paže k bokům a spoutá koňské, stejně jako lidské nohy. Zhluboka se nadechl, popadl saidín, vzal ji za ruku a usměrnil.

Seanchané začali zděšeně křičet. – Měl si taky vzpomenout na roubíky, ale než přivolají něčí pozornost, oni dva už budou za průchodem. Držel vzor, popadl Aviendhu za loket a zpola ji táhl sněhem, nevšímaje si jejího prskání, že umí chodit. Aspoň jí takhle prohrabal cestu, protože si museli pospíšit.

Seanchané umlkli a hleděli na něj a na Aviendhu, když kolem a před nimi procházeli. Dvě ženy, které nebyly sul’dam, shodily kapuce a vzpíraly se tkanivu. Rand ho podržel, než by ho zavázal. Až odejde, stejně ho bude muset pustit z toho prostého důvodu, že nemohl nechat dokonce ani Seanchany spoutané ve sněhu. Kdyby nezmrzli, pořád ještě tu byla ta velká kočka, jejíž stopy zahlédl. A kde je jedna, musí jich být víc.

Průchod byl v pořádku, ale místo aby vedl zpět do jeho pokoje v Eianrodu, byl jednolitě šedý. Taky mu připadal jaksi užší než předtím. Horší bylo, že v té šedi viděl tkanivo. Bylo setkáno ze saidínu. Přes prázdnotu přeletěla rozzuřená myšlenka. Nepoznal, co to mělo udělat, ale snadno to mohla být past na toho, kdo by průchodem prošel, spletená jedním ze Zaprodanců. Nejspíš Asmodeanem. Kdyby ho ten chlap dokázal předat ostatním, mohl by mezi nimi získat znovu své místo. A přesto nemohlo být ani řeči o tom, že by zůstali tady. Kdyby si jen Aviendha vzpomněla, jak tu bránu upletla, mohla by otevřít další, ale jak to zatím vypadalo, budou muset použít tuhle, past nepast.

Jedna z žen na koních, s černým krkavcem před bílou věží na šedé přednici šatů, měla vážnou tvář a tmavé oči, které jako by se mu chtěly provrtat do lebky. Druhá, mladší, bledší a menší, nicméně vznešenější, měla na zeleném plášti stříbrnou jelení hlavu. Malíčky na jezdeckých rukavicích měla příliš dlouhé. Rand z jejích vyholených spánků poznal, že tyto dlouhé prsty zakrývají přerostlé nehty, nepochybně nalakované, což obojí bylo znakem seanchanské šlechty. Vojáci měli úplně ztuhlé tváře i záda, ale důstojníkovi za lícními chrániči hmyzí přilby svítily oči a prsty v plechových rukavicích se mu kroutily, jako by se marně snažil dosáhnout na meč.

Randovi na nich moc nezáleželo, ale nechtěl tady nechat damane. Aspoň by jim mohl dát šanci na útěk. Sice na něj třeštily oči, jako by byl divoká šelma s vyceněnými zuby, ale ony se nerozhodly stát se vězeňkyněmi, s nimiž se nezacházelo o nic lépe než s domácími zvířaty. Rand položil ruku na obojek té bližší a dostal ránu, že mu málem ochrnula celá paže. Prázdnota se na okamžik zachvěla a saidín v něm řádil jako tisíckrát silnější sněhová vánice ze včerejška. Damane zavlály krátké žluté vlasy, jak sebou při jeho dotyku křečovitě škubla a zaječela, a sul’dam s ní spojená zalapala po dechu a zbělela v obličeji. Obě by byly upadly, nebýt pout ze vzduchu.

„Zkus to ty,“ nakázal Aviendze a otevíral a zavíral prsty. „Žena se té věci musí dotknout bezpečně. Nevím, jak se to rozepíná.“ Obojek vypadal jako z jednoho kusu, byl nějak propojený stejně jako náramek a vodítko. „Ale šlo to nasadit, takže to musí jít i sundat.“ Chvilka navíc nemohla znamenat žádný rozdíl v tom, co se stalo s průchodem. Byl to Asmodean?

Aviendha potřásla hlavou, ale začala se zabývat obojkem druhé ženy. „Stůj klidně,“ zavrčela, když se damane, bledá dívka šestnáct či sedmnáct let stará, snažila ucuknout. Pokud se na něj dívali jako na divoké zvíře, na Aviendhu zíraly jako na ztělesněnou noční můru.

„Ona je marath’damane,“ kvílela bledá dívka. „Zachraň Seri, paní! Prosím, paní! Zachraň Seri!“ Druhá damane – starší, téměř mateřská – začala neovladatelně vzlykat. Aviendha se z nějakého důvodu mračila na Randa stejně jako na dívku, a jak se zaobírala obojkem, cosi si rozzlobeně mumlala.

„To je on, vznešená paní Morso,“ řekla sul’dam druhé damane náhle tichým hlasem protahujíc samohlásky, že jí Rand skoro nerozuměl. „Nosím náramek už dlouho a poznala bych, kdyby ta marath’damane dělala něco víc, než blokovala Jini.“

Morsa se netvářila nijak překvapeně. Vlastně se jí v modrých očích při pohledu na Randa objevilo zděšené poznání. Tohle bylo možné jen v jediném případě.

„Tys byla ve Falme,“ řekl Rand. Kdyby prošel první, znamenalo by to nechat Aviendhu samotnou, byť jen na chviličku.

„Byla.“ Šlechtična vypadala slabá, ale její pomalý, šišlavý hlas byl chladně velitelský. „Viděla jsem tě, i to, cos udělal.“

„Tak si dej pozor, ať tady neudělám to samé. Nedělej potíže a já tě nechám být.“ Nemohl poslat Aviendhu první do Světlo ví čeho. Kdyby mu nyní nebyly city tak vzdálené, byl by se zamračil stejně, jako se ona mračila na ten obojek. Musejí projít skrz společně a připravit se čelit nejhoršímu.

„O tom, co se stalo v zemích velkého Jestřábího křídla, vznešená paní Morso, bylo hodně uchováno v tajnosti,“ ozvala se žena s vážnou tváří. Tmavé oči upírala na Morsu stejně tvrdě jako na Randa. „Kolují pověsti, že Vždyvítězné vojsko utrpělo velkou porážku.“

„Ty teď hledáš pravdu v pověstech, Jalindin?“ zeptala se Morsa řezavým tónem. „Hledač by nade všechny ostatní měl vědět, kdy mlčet. Císařovna sama zakázala hovořit o Corenne, dokud ho znovu nevyhlásí. Pokud ty – nebo já – vyslovíme jenom jméno toho města, kde výprava přistála, vytrhnou nám jazyky. Třeba by se ti líbilo skončit bez jazyka ve Věži krkavců? Dokonce ani naslouchací by tě neslyšeli křičet o milost, a stejně by mu nevěnovali pozornost.“

Rand pochopil jenom asi dvě slova ze tří, a nebylo to díky jejich přízvuku. Přál si, aby měl víc času si je poslechnout. Corenne. Návrat. Takhle Seanchané ve Falme nazývali svůj pokus zabrat země za Arythským oceánem – země, kde on žil – které považovali za své rodové dědictví. Zbytek – hledač, naslouchači, Věž krkavců – pro něj byl záhadou. Návrat byl očividně odvolán, aspoň prozatím. To stálo za vědění.

Průchod byl užší. Jen asi o prst užší než před chvílí. Pouze jeho blok ho držel otevřený. Snažil se zavřít od chvíle, kdy Aviendha propustila svoje tkanivo, a snažil se stále.

„Honem,“ řekl Aviendze a ona se na něj podívala tak trpělivě, že ho klidně mohla praštit mezi oči kamenem.

„Snažím se, Rande al’Thore,“ ucedila a stále pracovala na obojku. Seri se po tvářích koulely slzy. Z hrdla se jí draly steny, jako by ji Aielanka chtěla podříznout. „Ty druhé dvě, a možná i sebe, jsi skoro zabil. Cítila jsem, jak jim oběma tělem proudí síla, kdyžjsi sáhl na ten obojek. Tak to nech na mně a já to udělám, jestli to půjde.“ Zaklela si pod nos a zkusila to ze strany.

Randa napadlo, že přiměje sul’dam, aby obojky sundaly – pokud někdo věděl, jak ty věci dostat dolů, tak to byly ony – ale z toho, jak se mračily, poznal, že by je k tomu musel donutit. Když už nedokázal ženu zabít, mučit ji teprve neuměl.

S povzdechem znovu pohlédl na jednolitou šeď vyplňující průchod. Vypadalo to, jako by do jeho pramenů byly vetkány jiné. Nemohl přerušit jedny bez druhých. Kdyby prošel skrz, mohlo by to spustit past, ale kdyby tu šeď odřízl, tak by to průchodu dovolilo zavřít se dřív, než by měli šanci proskočit skrz, i kdyby to nespustilo žádnou past. Byl by to skok naslepo do Světlo ví čeho.

Morsa pozorně poslouchala každé slovo, které si s Aviendhou vyměnili, a teď se zamyšleně zadívala na obě sul’dam, ale Jalindin ani na okamžik nespustila zrak z tváře urozené dámy. „V tajnosti bylo uchováno mnoho věcí, které by neměly být skrývány před hledači, vznešená paní Morso,“ prohlásila. „Hledači musejí znát vše.“

„Zapomínáš se, Jalindin,“ vyštěkla Morsa a ruce v rukavičkách se jí zachvěly. Kdyby neměla paže připoutané k bokům, byla by škubla otěžemi. Takhle jenom naklonila hlavu na stranu a zvysoka se na druhou ženu podívala. „Poslali tě ke mně, protože Sarek se dívá moc vysoko a má plány se Sereganda Dai a Tuel, nemluvě o tom, co měla císařovna –“

Jalindin ji drsně přerušila. „To ty se zapomínáš, vznešená paní Morso, jestli si myslíš, že na tebe hledači pravdy nemůžou. Já sama jsem vyslýchala dceru i syna císařovny, kéž jí Světlo požehná, a z vděčnosti za přiznání, které jsem z nich vynutila, mi dovolila na ni pohlédnout. Myslíš si, že tvůj bezvýznamný rod stojí výš než vlastní děti císařovny?“

Morsa zůstala vzpřímená, tedy ne že by měla příliš na vybranou, ale zešedla ve tváři a olízla si rty. „Císařovna, kéž ji Světlo navěky ozařuje, již ví mnohem víc, než můžu říci. Nechtěla jsem naznačit –“

Hledačka ji znovu skočila do řeči a otočila hlavu, aby promluvila k vojákům, jako by Morsa neexistovala. „Tato žena Morsa je ve vazbě hledačů pravdy. Jakmile se vrátíme do Merinloe, bude předána k výslechu. A sul’dam a damane také. Zdá se, že skryly to, co neměly.“ Ve tvářích jmenovaných žen se objevila čirá hrůza a děs, avšak Morsa se žádné nemohla zastat. S rozšířenýma očima a náhle strhanou tváří se sesula, jak jen jí neviditelná pouta dovolila, aniž by slovíčkem zaprotestovala. Tvářila se, jako by chtěla křičet, ale – přijala. Jalindin se otočila k Randovi. „Pojmenovala tě, Rande al’Thore. Vzdáš-li se mi, Rande al’Thore, bude s tebou dobře nakládáno. Ať už ses sem dostal jakkoliv, vůbec nemůžeš doufat, že unikneš, i kdybys nás zabil. Probíhá rozsáhlé pátrání po marath’damane, která v noci usměrňovala.“ Očima v téchvíli zalétla k Aviendze. „Tebe najdeme také, o tom není pochyb, a mohla bys být náhodou zabita. V tomto okrese došlo ke vzpouře. Nevím, jak s muži jako ty zacházejí ve tvé zemi, ale v Seanchanu může být tvé utrpení ulehčeno. Tady můžeš využitím své síly získat velké pocty.“

Rand se jí vysmál a ona se zatvářila dotčeně. „Nemůžu tě zabít, ale přísahám, že za tohle ti stáhnu kůži z těla.“ V rukou Seanchanů se rozhodně nemusel bát, že ho zkrotí. V Seanchanu muže, kteří mohli usměrňovat, zabíjeli. Nepopravovali. Zabíjeli je na potkání.

Šedí vyplněný průchod byl o další prst užší, teď byl tak akorát široký, aby se ještě protáhli společně. „Nech ji být, Aviendho. Už musíme jít.“

Aviendha pustila Serin obojek a vrhla po Randovi podrážděný pohled, ale oči jí zalétly kolem něj k průchodu. Vykasala si suknice a s rozzlobeným mumláním o zmrzlé vodě se brodila sněhem k němu.

„Buď připravená na všechno,“ řekl jí a položil jí ruku kolem ramen. Sám sebe přesvědčoval, že musejí být blízko sebe, aby se tam vešli. Ne proto, že to bylo příjemné. „Nevím nač, ale buď připravená.“ Aviendha kývla a Rand řekl: „Skoč!“

Společně vletěli do šedi. Rand propustil tkanivo, které drželo Seanchany, aby se až po okraj naplnil saidínem...

...a se zakopnutím přistál ve své ložnici v Eianrodu. Svítily tu lampy a za okny byla tma.

U stěny vedle dveří seděl se zkříženýma nohama Asmodean. Sice pravý zdroj nedržel, ale Rand přesto zarazil blok mezi muže a saidín. Otočil se, s rukou stále kolem Aviendhy, a zjistil, že průchod je pryč. Ne, ne pryč – stále viděl své tkanivo a to, o čem věděl, že musí být Asmodeanovo – ale vypadalo to, jako by tam vůbec nic nebylo. Bez zastávky své předivo vyřízl a průchod se náhle objevil, rychle se zužující výhled na Seanchan. Vznešená paní Morsa se hroutila v sedle a Jalindin vykřikovala rozkazy. Otvorem těsně předtím, než se zavřel, proletěl oštěp se zelenobílým střapcem. Rand pudově usměrnil vzduch, aby popadl náhle se viklající kus oštěpu na loket dlouhý. Ratiště končilo tak rovně, jako by ho uřízl dobrý řemeslník. Rand se chvěl a byl rád, že se nepokusil odstranit přehradu – ať už to bylo cokoliv – než proskočili skrz.

„Je dobře, že se ani jedna sul’dam nevzpamatovala včas,“ poznamenal a vzal odseknutý oštěp do ruky, „jinak bychom tu měli něco horšího než jen tohle.“ Koutkem oka sledoval Asmodeana, ale ten tam jen seděl a vypadal, že je mu trochu špatně. Nemohl vědět, zda mu Rand nehodlá vrazit pahýl oštěpu do hrdla.

Aviendžino odfrknutí bylo její zatím nejvýznamnější. „Myslíš, že jsem je pustila?“ vyprskla rozhorleně. Důrazně si sundala jeho ruku z ramen, ale Rand si pomyslel, že se nezlobí kvůli němu. „Svázala jsem je, jak nejpevněji to šlo. Jsou to tvoji nepřátelé, Rande al’Thore. I ty, co je nazýváš damane, jsou jenom věrní psíci, co by tě raději zabili, než by se osvobodili. Musíš být na své nepřátele tvrdý, ne měkký.“

Má pravdu, pomyslel si Rand potěžkávaje oštěp. Nechal za sebou nepřátele, kterým by docela dobře mohl jednoho dne čelit. – Musí být tvrdší. Nebo ho rozemelou na mouku dřív, než se vůbec dostane do Shayol Ghulu.

Aviendha si náhle začala uhlazovat suknice a hlas měla téměř normální. „Všimla jsem si, že jsi nezachránil tu Morsu s obličejem jako syrovátka před jejím osudem. Z toho, jak ses na ni díval, jsem si myslela, že tě ty velké oči a plná prsa zaujaly.“

Rand na ni ohromeně zíral, ten pocit pronikal do prázdnoty, jež ho obklopovala, jako sirup. Napadlo ho, jak si asi měl všimnout Morsiných ňader, když byla celá zabalená do kožišinového pláště. „Měl jsem ji přivést sem,“ zabručel. „Vyptat se jí na Seanchan. Obávám se, že potíže s nimi ještě neskončily.“

Lesk, který se jí objevil v očích, zase zmizel. Aviendha otevřela ústa, ale zarazila se a pohlédla na Asmodeana, když Rand zvedl ruku. Viděl, jak se jí hlavou honí kupa otázek o Seanchanu. Jak ji znal, tak kdyby jednou začala, nepřestala by kopat, dokud by neodkryla i kousíčky, na které by si ani sám nevzpomněl. Což by nemuselo být špatné. Jindy. Až po tom, co vymáčkne pár odpovědí z Asmodeana. Měla pravdu. Musí být tvrdý.

„To byla chytrá věc, cos udělal,“ řekla, „Jak jsi schoval tu díru, co jsem udělala. Kdyby sem přišli gai’šainové, tisíc sester oštěpu by mohlo projít skrz, aby tě našly.“

Asmodean si hlasitě odkašlal. „Jedna gai’šainka přišla, pane. Někdo jménem Sulin jí řekla, že tě musí vidět jíst, můj pane Draku, a abych jí zabránil přinést podnos sem a zjistit, že jsi pryč, dovolil jsem si jí sdělit, že si ty a tato mladá žena nepřejete být rušeni.“ Randovu pozornost upoutal maličko napjatý výraz kolem kejklířových očí.

„Co?“

„Jenže ona to vzala divně. Zasmála se nahlas a odběhla. O chvíli později muselo být pod okny dobře dvacet Far Dareis Mai a asi hodinu nebo víc křičely z plna hrdla a bušily oštěpy do puklířů. Musím říci, můj pane Draku, že některé návrhy, které sem volaly, překvapily dokonce i mě.“

Rand cítil, jak mu hoří tváře – stalo se to na druhém konci zatraceného světa, a Děvy se to přesto dozvěděly! – ale Aviendha jenom přimhouřila oči.

„Měla světlé vlasy a oči jako já?“ Nečekala, až Asmodean kývne. „To musí být moje první sestra Niella.“ Uviděla v Randových očích překvapenou otázku a odpověděla dřív, než mohl promluvit. „Niella je tkadlena, ne Děva, a před půl rokem ji chytily chareenské Děvy při přepadení Držby Sulara. Snažila se mi rozmluvit, abych se chopila oštěpu, a vždycky mě chtěla vidět vdanou. Pošlu ji zpátky k Chareenům s podlitinou na zadku za každou, které to řekla!“

Vyrazila z místnosti, ale Rand ji stačil chytit za ruku. „Chci si promluvit s Nataelem. Předpokládám, že do svítání už moc času nezbývá...“

„Tak asi dvě hodiny,“ skočil mu do řeči Asmodean.

„...takže se už moc neprospíme. Jestli si chceš jít lehnout, mohla by sis ustlat na zbytek noci někde jinde? Stejně potřebuješ nové pokrývky.“

Aviendha krátce kývla, než se mu vytrhla, a práskla za sebou dveřmi. Určitě se nemohla hněvat, že ji vyhodil ze své ložnice – jak by taky mohla, řekla přece sama, že mezi nimi dvěma už k ničemu víc nedojde – ale Rand byl stejně rád, že není na Niellině místě.

Otočil se k Asmodeanovi a zručně si přitom pohazoval zkráceným oštěpem.

„Zvláštní žezlo, můj pane Draku.“

„Bude se na to dobře hodit.“ Aby mu připomínalo, že Seanchané jsou pořád někde tam venku. Pro jednou si přál, aby jeho hlas zněl chladněji než prázdnota, a saidín mu to vyplnil. Musí být tvrdý. „Než se rozhodnu, jestli tě na něj mám napíchnout jako jehně, pročpak ses mi nikdy nezmínil o tom triku, jak něco zneviditelnit? Kdybych neviděl vlákna, vůbec bych nevěděl, že tam ten průchod pořád je.“

Asmodean polkl a ošil se, jako by si nebyl jistý, zda Rand myslí svou pohrůžku vážně. Rand si sám nebyl jist. „Můj pane Draku, nikdy ses nezeptal. Je to otázka ohýbání světla. Vždycky máš tolik otázek, že je obtížné najít okamžik, kdy bychom mohli mluvit o něčem jiném. Teď už musíš vědět, že jsem se k tobě přidal úplně.“ Olízl si rty a zvedl se. Až na kolena. A začal blábolit. „Cítil jsem tvoje tkanivo – každý na míli daleko je mohl vycítit – ještě nikdy jsem nic takového neviděl – nevěděl jsem, že někdo kromě Demandreda dokáže zablokovat průchod, co se zavírá, možná ještě Semirhage – a Luis Therin – cítil jsem to, a přišel sem, měl jsem spoustu potíží dostat se přes ty Děvy – použil jsem ten samý trik – musíš už vědět, že jsem tvůj člověk. Můj pane Draku, jsem tvůj člověk.“

Skrze proniklo hlavně opakování toho, co předtím povídal ten Cairhieňan, než cokoliv jiného. Rand kývl půlkou oštěpu a drsně řekl: „Vstaň. Nejsi pes.“ Ale jak se Asmodean pomalu zvedal, položil mu špičku oštěpu na hrdlo. „Odteď mi pokaždé, když se budeme bavit, řekneš dvě věci, na které se nezeptám. Pokaždé, nezapomeň. Jestli budu mít dojem, že přede mnou něco tajíš, tak budeš rád, jestli tě do rukou dostane Semirhage.“

„Jak říkáš, můj pane Draku,“ koktal Asmodean. Vypadal, že se chystá poklonit a políbit Randovi ruku.

Aby se tomu vyhnul, odešel Rand k posteli bez pokrývek a sedl si na lněné prostěradlo. Péřová matrace se pod ním prohnula, jak si prohlížel oštěp. Byl to dobrý nápad, nechat si ho jako upomínku, když už ne jako žezlo. I se vším ostatním by na Seanchany neměl zapomínat. Tyhle damane. Kdyby tam nebyla Aviendha, aby jim zablokovala přístup k pravému zdroji...

„Snažil ses mi ukázat, jak odstínit ženu, a nedokázal jsi to. Zkus mi ukázat, jak se vyhnout pramenům, které nevidím, jak se proti nim bránit.“ Jednou Lanfear prořízla jeho tkanivo snadno jako nožem.

„To není jednoduché, můj pane Draku, bez ženy, na které bys to mohl cvičit.“

„Máme dvě hodiny,“ procedil Rand chladně, až se muž zachvěl. „Snaž se. Hodně se snaž."

33

Otázka karmínu

Nůž se Nyneivě otřel o vlasy, jak se zarazil do desky, o kterou se opírala, a ona, majíc přes oči šátek, sebou škubla. Moc ráda by nosila slušný cop, místo loken visících volně na ramena. Jestli jí ta čepel přesekla byť jediný vlásek... Ženská hloupá, pomyslela si trpce. Hloupá, hloupá ženská. Se složeným šátkem přes oči viděla jen škvírku světla dole. Vedle temnoty za silnými záhyby látky jí připadala zvlášť světlá. Ještě muselo být dost světla, i když bylo pozdě odpoledne. Ten muž by určitě neházel, kdyby pořádně neviděl. Další nůž se zarazil vedle její hlavy z druhé strany. Cítila, jak vibruje. Měla dojem, že se jí skoro dotýká ucha. Měla v úmyslu Toma Merrilina i Valana Lucu zabít. A možná i všechny ostatní muže, kteří se jí dostanou do rukou, čistě ze zásady.

„Hrušky,“ křikl Luca, jako by nebyl jen třicet kroků od ní. Musel si myslet, že když má šátek přes oči, tak nejenže nevidí, ale taky ohluchla.

Nahmatala váček u pasu, vyndala hrušku a opatrně si ji položila na hlavu. Byla slepá. Slepá hlupačka! Další dvě hrušky, a pak nesměle natáhla ruce od těla mezi noži, které ji lemovaly, držíc v každé ruce jeden plod za stopku. Nastala odmlka. Otevřela ústa, aby Tomu Merrilinovi řekla, že jestli ji jen škrábne, tak –

Buch-buch-buch! Čepele letěly tak rychle za sebou, že by byla vykřikla, kdyby se jí hrdlo nestáhlo jako pěst. V levé ruce držela jen stopku, druhá hruška se lehce chvěla probodená nožem a z plodu na hlavě jí do vlasů stékala šťáva.

Strhla si šátek a vyrazila k Tomovi a Lucovi. Oba muži se křenili jako blázni. Než ze sebe vypravila jediné ze slov, která v ní vřela, Luca obdivně řekl: „Jsi úžasná, Nano. Tvoje odvaha je úžasná, ale ty ještě víc.“ Zavířil tou směšnou hedvábnou pláštěnkou a s jednou rukou na srdci se uklonil. „Nazvu to ‚růže mezi trním'. I když je pravda, že ty jsi mnohem hezčí než pouhá růže.“

„Stát jako pařez až tolik odvahy nevyžaduje.“ Tak růže? Ona mu tedy ukáže trny. Oběma jim ukáže. „Poslouchej mě, Valane Luco –“

„Taková kuráž. Ani ses nehnula. Povím ti, já bych na to, co děláš ty, neměl žaludek.“

To je prostá pravda, řekla si Nyneiva v duchu. „Nejsem o nic odvážnější, než je potřeba,“ odtušila mírnějším tónem. Bylo těžké křičet na muže, jenž vám neustále opakuje, jak jste udatná. Tohle se určitě poslouchalo lépe než všechny ty bláboly o růžích. Tom si klouby ruky uhladil dlouhé kníry, jako by mu něco bylo k smíchu.

„Ty šaty,“ pokračoval Luca a v úsměvu předvedl celý chrup. „Budeš vypadat nádherně v –“

„Ne!“ štěkla. Ať už získal cokoliv, teď to ztratil už jen tím, že znovu nanesl téma šaty. Clarin ušila šaty, které Luca chtěl, aby nosila, z hedvábí ještě karmínovějšího než měl pláštěnku. Podle jejího názoru měla ta barva zakrýt krev, kdyby Tomovi ujela ruka.

„Ale, Nano, kráska v nebezpečí je velký tahák.“ Luca mluvil tiše, jako by jí šeptal do ucha sladká slovíčka. „Všichni na tobě budou moct oči nechat, každé srdce bude bít pro tvou krásu a odvahu.“

„Jestli se ti tolik líbí,“ prohlásila Nyneiva pevně, „tak si je nos sám.“ Kromě barvy by v nich na veřejnosti ukazovala příliš velký kus ňader, ať už si Clarin myslela, že se to hodí, nebo ne. Nyneiva viděla šaty, které při účinkování nosila Latelle, samé černé flitry s límcem po bradu. Něco takového by si vzít mohla. Na co to myslí? Nehodlala to skutečně podstoupit. Souhlasila s tímhle cvičením jen proto, aby Luca přestal každý večer škrábat na dveře vozu, jak se ji pokoušel přesvědčit.

Ten chlap byl velmi obratný v tom, jak poznat, kdy má změnit téma. „Co se ti stalo?“ zeptal se, náhle samý úlisný soucit.

Nyneiva ucukla, když jí sáhl na modré oko. Byla to jeho chyba, že vybral toto téma. Byl by na tom lépe, kdyby se ji dál snažil přesvědčit, aby si vzala ty červené šaty. „Nelíbilo se mi, jak ráno vypadalo v zrcadle, tak jsem ho kousla.“

Její ledový tón a ohrnuté rty přiměly Lucu okamžitě ruku stáhnout. Z ostražitého lesku v jeho tmavých očích zřejmě usoudil, že by mohla kousnout znovu. Tom si zuřivě uhlazoval kníry a v obličeji byl celý rudý, jak potlačoval smích. Samozřejmě věděl, co se stalo. On ano. A jakmile Nyneiva odejde, nepochybně Lucu oblaží vlastní verzí událostí. Muži prostě nemohli nešířit drby. Měli to v sobě od narození a nic, co ženy udělaly, je z toho nemohlo vytáhnout.

Denního světla ubylo víc, než si myslela. Slunce sedělo rudé nad vrcholky stromů na západě. „Jestli se o tohle ještě někdy pokusíš v tak mizerným světle...“ zavrčela a zahrozila Tomovi pěstí. „Je skoro tma!"

„Hádám,“ odtušil kejklíř a zvedl huňaté obočí, „že to znamená, že chceš vynechat tu část, kdy budu mít zavázané oči já?“ Samozřejmě si dělal legraci. Musel si dělat legraci. „Jak si přeješ, Nano. Odteď jedině v tom nejlepším světle.“

Teprve když odešla, šustíc rozzlobeně sukněmi, uvědomila si, že skutečně s touhle hloupostí souhlasila. Aspoň v náznaku. A oni se ji pokusí donutit slovo dodržet stejně jistě, jako že slunce dnes zapadne. Hloupá, hloupá, hloupá ženská!

Palouk, na němž s Tomem – a s Lucou, Světlo oba spal! – cvičila, byl trochu dál od tábora u silnice vedoucí k severu. Luca nepochybně nechtěl vylekat zvířata, kdyby jí snad Tom vrazil nůž do srdce. Ten chlap by nejspíš její tělo hodil lvům. Jediný důvod, proč chtěl, aby nosila ty šaty, byl, aby mohl házet očima po tom, co nehodlala ukazovat nikomu jinému než Lanovi, a toho taky Světlo spal, že je takový umíněný hlupák. Přála si, aby ho měla tady, aby si mohla být jistá, že je v pořádku. Zlomila uschlý stvol merlíku a použila jeho hnědou latu jako bič, srážejíc hlavičky květinám, které vykukovaly v listí na zemi.

Včera v noci Elain říkala, že Egwain hlásila boje v Cairhienu, šarvátky s bandity, Cairhieňany, kteří v každém Aielovi vidí nepřítele, a s andorskými vojáky, kteří se snaží získat Sluneční trůn pro Morgasu. Lan se do nich zapletl taky. Kdykoliv ho Moirain spustila z očí, zřejmě se mu podařilo dostat do boje, jako by předem vycítil, kde k němu dojde. Nyneiva si vůbec nikdy nepomyslela, že bude chtít, aby si Aes Sedai přidržela Lana na krátkém vodítku u boku.

Dnes ráno byla Elain stále ještě rozrušená, že vojáci její máti bojují v Cairhienu s Randovými Aiely, ale Nyneivě dělali starosti spíše bandité. Podle Egwain, pokud někdo poznal v majetku bandity ukradenou věc, pokud někdo odpřísáhl, že viděl, jak dotyčný někoho zabíjí či vypaluje byť jen kůlnu, Rand ho nechal pověsit. Sice sám nezatáhl za provaz, ale bylo to to stejné, a Egwain říkala, že každou popravu sleduje s tváří chladnou a tvrdou jako hory. To se mu nepodobalo. Býval to jemný chlapec. Ať už se mu v Pustině stalo cokoliv, bylo to jenom k horšímu. Hodně k horšímu.

No, Rand byl daleko a její vlastní problémy – její a Elaininy –zdaleka nebyly vyřešeny. Řeka Eldar tekla asi míli na sever, překlenutá jediným vznosným kamenným mostem postaveným mezi vysokými kovovými pilíři, které se leskly bez jediného zrnka rzi. Zajisté pozůstatek dřívějších dob, dokonce snad dřívějšího věku. Nyneiva tam zašla v poledne, hned poté, co přijeli, ale na řece nebylo nic, co by se byť jen vzdáleně dalo vydávat za člun. Podél rákosem zarostlých břehů se plavily pramice, malé rybářské čluny, nějaké zvláštní, úzké lodičky, které po hladině proháněli klečící muži za pomocí pádel, dokonce tu v bahně kotvila i nízká bárka – na obou stranách vody bylo vidět hodně bahna, něco bylo suché a popraskané, což však nebylo divu, když vedro trvalo tak dlouho – ale nic, co by je mohlo dopravit po proudu tak rychle, jak si přála. Ne že by zatím věděla, kam by vlastně měli plout.

Sice přemýšlela, až se z ní kouřilo, ale nemohla si vzpomenout na jméno města, kde měly být modré sestry. Divoce švihla po podbělu a kolem se rozletělo droboučké bílé chmýří, jež se pak pomalu snášelo na zem. Nejspíš tam už stejně nebudou, pokud tam vůbec kdy byly. Ale byl to jediný klíč, který měly, k bezpečnému místu jinde než v Tearu. Kdyby si tak jen vzpomněla.

Jediná dobrá věc, co je potkala během celé cesty na sever, bylo to, že Elain přestala flirtovat s Tomem. Od chvíle, co se připojili ke zvěřinci, nedošlo k jedinému incidentu. Tedy bylo by to dobré, pokud by se Elain zjevně nerozhodla předstírat, že k ničemu nedošlo. Včera jí Nyneiva poblahopřála, že konečně přišla k rozumu, a Elain chladně odvětila: Snažíš se zjistit, jestli ti budu s Tomem stát v cestě, Nyneivo? Je pro tebe dost starý, a navíc jsem si myslela, že jsi svou náklonnost věnovala jinému, ale jsi již dost stará, aby ses rozhodovala sama. Mám Toma ráda a myslím si, že on má rád mě. Pohlížím na něj jako na svého druhého otce. Jestli s ním chceš flirtovat, máš moje svolení. Ale já bych si opravdu ráda myslela, že jsi stálejší.

Luca hodlal ráno překročit řeku a Samara, město na druhém břehu, v Ghealdanu, nebylo zrovna příjemné místo. Luca strávil většinu dne od jejich příjezdu v Samaře a zajišťoval si místo, kde by mohl svůj cirkus postavit. Starosti mu dělalo jen to, že ho několik zvěřinců předběhlo, a navíc nebyl jediný, kdo měl k předvádění víc než jen zvířata. Proto tolik trval na tom, aby nechala Toma po ní házet nože. Měla štěstí, že nechce, aby chodila po provaze jako Elain. Ten muž si zřejmě myslel, že nejdůležitější věc na světě je to, aby jeho cirkus byl větší a lepší než všechny ostatní. Ona sama si dělala starosti kvůli prorokovi, jenž byl také v Samaře, a jeho stoupenci plnili ulice města a rozlezli se i po okolí do stanů, chýší a přístřešků, tvořících město samo o sobě, větší než celá Samara, která nebyla právě zanedbatelným sídlištěm. Měla vysoké kamenné hradby a většina budov byla také z kamene, některé měly dokonce tři poschodí, a bylo tu víc břidlicových či taškových střech než doškových.

Na tomto břehu Eldar to nebylo o nic lepší. Minuli tři tábory bělokabátníků, než se tu zastavili, stovky bílých stanů v úhledných řadách, a muselo jich tu být víc, než zatím zahlédli. Bělokabátníci na této straně řeky, prorok a možná i čekající bouře na druhé, a ona neměla nejmenší ponětí, kam jít ani jak se tam dostat, kromě v hrkotajícím voze, který se pohyboval asi stejně rychle, jako kdyby šla pěšky. Přála si, aby se nikdy nebyla nechala od Elain přesvědčit, aby opustily kočár. Jelikož nikde poblíž neviděla žádnou bylinu, kterou by mohla uškubnout, aniž by musela poodejít stranou, zlomila merlík na půlku a pak znovu, až měla kousky zvíci dlaně, které zahodila na zem. Přála si, aby mohla totéž provést s Lucou. A Galadem Damodredem za to, že je vyštval až sem. A s al’Lanem Mandragoranem, že není tady. Ne že by ho potřebovala, samozřejmě. Ale jeho přítomnost by byla... útěchou.

V táboře panovalo ticho, na malých ohýncích vedle vozů se připravovala večeře. Petra krmil černohřívého lva, strkal mezi mříže velké kusy masa na tyči. Lvice se již spokojeně krčily nad svým žrádlem a občas zavrčely, když se někdo příliš přiblížil k jejich kleci. Nyneiva se zastavila u Aludřina povozu. Ohňostrůjkyně pracovala s dřevěným hmoždířem a paličkou u stolku, který se spouštěl z postranice vozu, a cosi si nad tím, co míchala, bručela. – Tři Chavanové se na Nyneivu svůdně usmáli a zamávali na ni, aby se k nim připojila. Ne tak Brugh, který se stále mračil kvůli svému poraněnému rtu, i když mu na něj dala mastičku, která srazila otok. Možná kdyby praštila i ty ostatní stejně silně, poslechli by Lucu – a co bylo ještě důležitější, ji! – a uvědomili by si, že nechce, aby se na ni usmívali. Už tak bylo dost špatné, že mistr Valan Luca se neřídil vlastními nařízeními. Latelle se odvrátila od medvědí klece a stísněně se na Nyneivu usmála. Spíš to byl úšklebek. Nyneiva se však hlavně dívala na Cerandin, která pilovala rohovinu na noze jednoho velkého šedého s’redita nástrojem, jenž by se byl hodil i na kov.

„Tahle,“ ozvala se Aludra, „používá své ruce a nohy s úžasnou obratností, ne? Nemrač se tak na mě, Nano,“ dodala a oprášila si ruce. „Nejsem tvůj nepřítel. Na. Musíš vyzkoušet tyhle nové ohnivé tyčky."

Nyneiva si od tmavovlasé ženy nesměle vzala dřevěnou krabičku. Byla to krychle, kterou by snadno udržela v jedné ruce, ale ona použila obě. „Myslela jsem, žes říkala, že to jsou škrtátka.“

„Možná ano, možná ne. Ohnivé tyčky, to říká, co jsou zač, mnohem líp než škrtátka, ano? Udělala jsem dírky, co hůlky drží, takže se už nemůžou vznítit o dřevo. Dobrý nápad, ne? A hlavičky, to je nová formule. Zkusíš je a řekneš mi, co si myslíš?“

„Ano, ovšem. Děkuju.“

Nyneiva spěchala dál, než by jí ta žena mohla vnutit další krabičku. Držela tu věc, jako by mohla vybuchnout, a vlastně si vůbec nebyla jistá, že nevybuchne. Aludra každého nutila zkoušet její škrtátka nebo ohnivé tyčky nebo jak se rozhodne je nazývat příště. Taky mohly vzplanout plamenem, když se šedomodré hlavičky otřely o sebe nebo o cokoliv drsného. Ona sama se hodlala držet křesadla a ocílky, nebo možná uhlíků správně zahrnutých v krabičce s pískem. Bylo to mnohem bezpečnější.

Juilin ji chytil dřív, než stačila položit nohy na schůdky vozu, o nějž se dělila s Elain, a zrak mu padl rovnou na její opuchlé oko. Nyneiva se na něj zamračila tak tvrdě, že couvl a strhl si ten směšný kuželovitý klobouk z hlavy. „Byl jsem za řekou,“ prohlásil. „V Samaře je asi tak stovka bělokabátníků. Jen se dívají, a ghealdanští vojáci zase pozorují je. Ale jednoho jsem poznal. Toho mladého chlapíka, který seděl naproti Světla pravdy v Siendě.“

Nyneiva se na něj usmála a on spěšně couvl o další krok a ostražitě ji sledoval. Galad v Samaře. Tohle zrovna potřebovaly. „Ty vždycky přinášíš tak úžasné zprávy, Juiline. Měly jsme tě nechat v Tanchiku, nebo spíš v přístavu v Tearu.“ To nebylo spravedlivé. Lepší bylo, když jí o Galadovi řekl, než aby do něj za rohem narazila. „Děkuju ti, Juiline. Aspoň teď víme, že si na něj máme dávat pozor.“ Jeho kývnutí rozhodně nebyla vhodná odpověď na vznosně nabídnuté poděkování. Pak odspěchal pryč a narazil si klobouk tak prudce, jako by čekal, že ho Nyneiva praští. Muži nemají žádné vychování.

Vnitřek vozu byl mnohem čistší, než když ho Tom s Juilinem koupili. Loupající se barva byla všechna oškrábaná – muži vrčeli, že to musejí dělat – a skříňky a stoleček, které byly připevněné k podlaze, byly naolejované, až se leskly. Malou cihlovou pícku s kovovým komínem nepoužívaly – noci byly dost teplé, a kdyby tu vařily, Tom a Juilin by se odmítli dál střídat – ale bylo to vhodné místo na cennosti, měšce a kazety se šperky. Jelenicový váček se zámkem – ten Nyneiva vycpala tolik, kolik se do něj vešlo, a od té doby na něj nesáhla.

Když Nyneiva vlezla dovnitř, Elain, sedící na posteli, nacpala cosi pod pokrývku, ale než se starší žena stačila zeptat, co to bylo, Elain vyjekla: „Tvoje oko! Co se ti stalo?“ Budou jí muset znovu umýt vlasy ve slepičím pepři, u kořínků těch černých kadeří se již objevoval náznak zlata. Budou to muset dělat každých pár dní.

„Cerandin mě praštila, když jsem se nedívala,“ zamumlala Nyneiva. Při vzpomínce na pachuť vařeného kočičího kapradí a drceného Černobýlu se jí zkroutil jazyk. Tohle nebyl důvod, proč nechala na poslední schůzku v Tel’aran’rhiodu jít opět Elain. Nevyhýbala se Egwain. To jenom, že ona podnikala většinu cest do světa snů mezi schůzkami, a bylo jenom spravedlivé dát Elain příležitost se tam vypravit. Tak to bylo.

Opatrně postavila krabičku s ohnivými tyčkami na skříňku vedle dvou dalších. Tu, která skutečně chytila plamenem, už dávno zahodily.

Nevěděla, proč skrývá pravdu. Elain očividně nebyla venku, jinak by to už věděla. Ona a Juilin byli nejspíš jediní lidé v celém táboře, kteří to nevěděli, když teď Tom zajisté Lucovi vyjevil každou nechutnou podrobnost do poslední.

Zhluboka se nadechla, posadila se na druhou postel a přinutila se podívat Elain do očí. Něco v klidném výraze druhé ženy prozrazovalo, že ví, že toho bude víc.

„Já... jsem se Cerandin vyptávala na sul’dam a damane. Jsem si jistá, že ví víc, než nám řekla.“ Odmlčela se, aby Elain mohla vyslovit pochybnosti o tom, jestli se vyptávala nebo vyžadovala odpovědi, aby řekla, že jim ta Seanchanka už řekla všechno, co věděla, že se sul’dam a damane neměla moc co do činění. Ale Elain prostě mlčela a Nyneiva si uvědomila, že jen doufala, že hádkou chvíli odhalení odloží. „Dost se rozhořčila, že už toho víc neví, tak jsem s ní zatřásla. S ní se vážně nedostaneš moc daleko. Zašermovala mi prstem pod nosem!“ Elain ji pořád jenom pozorovala chladnýma modrýma očima a skoro nemrkla. Nyneiva, když vyprávěla dál, měla co dělat, aby neuhnula pohledem. „Ona... si mě nějak přehodila přes rameno. Vstala jsem a vyťala jí políček a ona mě srazila pěstí. Tak jsem přišla k tý modřině.“ Stejně dobře mohla dopovědět i ten zbytek. Elain se to i tak brzy dozví. Lepší, když to uslyší od ní. Radši by si nechala vytrhnout jazyk. „Samozřejmě že jsem se s tím nechtěla spokojit. Ještě jsme se trochu popraly.“ Z její strany to moc praní nebylo, i když se odmítala vzdát. Nejtrpčí pravdou bylo, že s ní Cerandin přestala pohazovat sem a tam a práskat s ní o zem tím svým podivným způsobem, protože to bylo jako prát se s dítětem. Nyneiva měla asi tak velkou šanci, jako to dítě. Kdyby se jen nikdo nedíval, aby mohla usměrnit. Rozhodně na to byla dost rozzlobená. Kdyby se jen nikdo nedíval, tečka. Přála si, aby ji Cerandin ztloukla pěstmi, až by jí tekla krev. „Pak jí dala Latelle proutek. Víš, jak mi to ta ženská pořád chce vrátit.“ Nebylo třeba říkat, že ji v té chvíli Cerandin držela hlavou dolů před ojí vozu. Takhle s ní nikdo nezacházel od té doby, co na Neysu Ayellinovou vychrstla vědro vody, a to jí bylo šestnáct. „No, nakonec to vyřešil Petra.“ Právě včas. Ten obrovský chlap je obě popadl za krk jako koťata. „Cerandin se omluvila a tím to skončilo.“ Petra donutil tu seanchanskou ženu se omluvit, pravda, ale k tomutéž donutil i Nyneivu a držel její krk dál v tom jemném, leč jako ocel pevném sevření, dokud to neudělala. Praštila ho, jak nejsilněji dokázala, rovnou do břicha, a on ani nemrkl. Nyneiva měla taky dojem, že jí nateče ruka. „Vlastně to nic moc nebylo. Latelle se nejspíš pokusí vykládat nějakou povídačku, co si o tom sama vymyslí. To je ženská, se kterou jsem měla zatřást. Ji jsem nepraštila ani zpolovice tak silně.“

Když řekla pravdu, cítila se mnohem líp, ale Elain se tvářila tak pochybovačně, že chtěla změnit předmět hovoru. „Co to tam schováváš?“ Natáhla se, odhrnula pokrývku a uviděla stříbřitý a’dam, který získaly od Cerandin. „Proč, pod Světlem, se na to koukáš? A proč to ještě schováváš? Je to hnusnej krám, a já nechápu, jak se ho můžeš dotknout, ale jestli chceš, je to na tobě.“

„Nemluv tak upjatě,“ napomenula ji Elain. Pak se jí po tváři pomalu rozlil úsměv a vzrušený ruměnec. „Myslím, že bych takový dokázala vyrobit.“

„Vyrobit!“ Nyneiva ztišila hlas a doufala, že se nikdo nepřiběhne podívat, kdo koho vraždí, ale tón ani trochu nezměkčila. „Světlo, proč? Udělej dřív žumpu. Hromadu hnoje. Aspoň to se dá použít k něčemu slušnýmu.“

„Nechci skutečně vyrobit a’dam.“ Elain seděla vzpřímeně a bradu zvedala tím svým chladným způsobem. Mluvila dotčeně a ledově klidně. „Ale je to ter’angrial, a já jsem přišla na to, jak funguje. Viděla jsem tě alespoň na jedné přednášce o propojování. – A'dam propojuje dvě ženy. Proto musí být i sul’dam žena, jež dokáže usměrňovat.“ Lehce se zamračila. „Je to ale zvláštní propojení. Jiné. Místo toho, aby se dvě či více žen dělily a jedna vedla, tohle je vlastně plné ovládání. Myslím, že právě tohle je důvod, proč damane nemůže udělat nic, co sul’dam nechce, aby udělala. Myslím, že to vodítko je v podstatě zbytečné. Obojek a náramek by fungovaly stejně dobře i bez něj a úplně stejným způsobem.“

„Fungovaly by stejně,“ ucedila Nyneiva suše. „Na někoho, kdo nehodlá něco takovýho vyrobit, jsi to studovala dost podrobně.“ Ta ženská dokonce neměla ani tolik studu, aby se začervenala. „K čemu ti to bude? Neříkám, že bych to brala špatně, kdybys dala jeden kolem krku Elaidě, ale to ještě vůbec neznamená, že je to míň odpo –“

„Copak nechápeš?“ skočila jí Elain do řeči a povýšenost všechna zmizela ve vzrušení a vášni. Předklonila se, ruku položila Nyneivě na koleno a oči jí zářily. Byla sama sebou tak nadšená. „Je to ter’angrial, Nyneivo. A já myslím, že ho dokážu vyrobit.“ Každé slovo vyslovovala zvlášť pomalu a pečlivě, pak se však zasmála a chrlila ze sebe dál. „A jestli dokážu vyrobit tenhle, dokážu vyrobit jiné. Možná dokonce dokážu udělat i angrial a sa’angrial. Nikdo ve Věži tohle nedokázal po tisíc let!“ Narovnala se. Celá rozechvělá si položila prsty na rty. „Ještě nikdy mě nenapadlo, že bych něco sama vyrobila. Aspoň ne nic užitečného. Vzpomínám si, jak jsem jednou pozorovala řemeslníka, jednoho muže, který pro palác vyráběl křesla. Nebyla zlacená, ani nijak umně vyřezávaná – byla pro pokoje služebnictva – ale viděla jsem pýchu v jeho očích. Pýchu na to, co dělá, na věc dobře vyrobenou. Tohle bych, myslím, taky velmi ráda cítila. Oh, kdybychom jenom znaly aspoň zlomeček toho, co Zaprodanci. Znalosti věku pověstí v jejich hlavách, a oni je používají ke službě Stínu. Pomysli, co bychom s tím dokázaly udělat. Pomysli, co bychom dokázaly vyrobit.“ Zhluboka se nadechla, spustila ruce do klína, její nadšení však nevyprchalo. „No, ať je to jak chce, sázím se, že bych dokázala přijít taky na to, jak byl vyroben Bílý Most. Budovy jako z předeného skla, ale silnější než ocel. A cuendillar a –“

„Zpomal,“ zarazila ji Nyneiva. „Bílý Most je odsud aspoň pět nebo šest set mil daleko, a jestli si myslíš, že budeš usměrňovat do toho zámku, tak si to rozmysli. Kdoví co by se mohlo stát? Ten zůstane ve váčku v peci, dokud pro něj nenajdem nějaký bezpečný místo.“

Elainino nadšení bylo velice podivné. Nyneivě by taky nevadilo znát něco z toho, co věděli Zaprodanci – ani zdaleka ne – ale když chtěla židli, zaplatila truhláři. Ona sama nikdy netoužila něco vytvářet, kromě mastí a odvarů. Když jí bylo dvanáct, její matka ji přestala učit šít poté, co začalo být zřejmé, že jí vůbec nezáleží na tom, zda udělá rovný šev, a nebylo ji k tomu možné donutit. A co se vaření týče... Myslela si, že je vlastně docela dobrá kuchařka, ale smysl byl v tom, že věděla, co je důležité. Léčení bylo důležité. Každý muž může postavit most, tak to nechte na něm, říkávala.

„S tebou a tím tvým a’damem,“ pokračovala po krátké odmlce, „Jsem ti málem zapomněla říct. Juilin viděl na druhým břehu Galada."

„Krev a zatracený popel,“ zamumlala hněvivě Elain, a když Nyneiva zvedla obočí, pevně dodala: „Nebudu poslouchat přednášky o svém jazyce, Nyneivo. Co budeme dělat?“

„Jak to vidím já, tak můžem zůstat na tomhle břehu řeky a mít za zadkem bělokabátníky, co se budou divit, proč jsme opustily zvěřinec, nebo přejít přes most a doufat, že prorok nezapříčiní žádný bouře a Galad nás neudá, nebo se můžem pokusit koupit si pramici a utýct po řece. To nejsou moc dobrý možnosti. A Luca bude chtít svejch sto marek. Ve zlatě.“ Snažila se nemračit, ale přesto ji to hryzalo. „Slíbilas mu je, a asi by nebylo počestný utýct bez zaplacení.“ Ona by to udělala hned, kdyby bylo kam jít.

„To by zajisté nebylo,“ řekla Elain a znělo to zděšeně. „Ale s Galadem si nemusíme dělat starosti, aspoň dokud se budeme držet zvěřince. Galad se k žádnému nepřiblíží. Myslí si, že strkat zvířata do klecí je kruté. Chápej, nevadí mu je lovit, jen zavírat do klecí.“

Nyneiva potřásla hlavou. Pravdou bylo, že Elain by byla našla nějaký způsob, jak se tu zdržet, byť jen na jeden den, i kdyby existoval nějaký způsob, jak uprchnout. Té ženské se chození po laně před jinými lidmi, než byli ostatní účinkující, líbilo. A ona sama nejspíš bude muset nechat Toma, aby po ní házel nože. Ale ty šaty na sebe nevezmu!

„První člun, co připluje a bude dost velký, aby vzal čtyři lidi,“ řekla. „Najmeme ho. Obchod na řece se nemohl úplně zastavit.“

„Pomohlo by, kdybychom věděly, kam jedeme.“ Elainin tón byl až příliš laskavý. „Mohly bychom prostě zamířit do Tearu, víš. Nemusíme se tohohle držet jenom proto, že ty...“ Odmlčela se, ale Nyneiva věděla, co chtěla říci. Jenom proto, že ona je umíněná. Jenom proto, že ona je vzteklá, že si nemůže vzpomenout na prosté jméno nějakého města, že si na něj hodlá vzpomenout a dostat se tam, i kdyby ji to mělo zabít. No, nic z toho nebyla pravda. – Chtěla najít ty Aes Sedai, které by mohly podpořit Randa, a přivést je k němu, ne se táhnout až do Tearu jako ubohá uprchlice, utíkající za svobodou.

„Já si vzpomenu,“ prohlásila ledově. Končilo to na „bar". Nebo to byl „dar"? „Lar?“ „Než tě unaví předvádět se na laně, tak si vzpomenu.“ A ty šaty na sebe nevezmu!

34

Stříbrný šíp

Ten večer vařila Elain, což znamenalo, že žádný pokrm nebyl prostý, i přes fakt, že seděli na stoličkách kolem táborového ohně, v okolních lesích vrzali cvrčci a tu a tam se v houstnoucí tmě ozval slabým, smutným hlasem nějaký noční pták. Polévka se servírovala studená a rosolovatá, posypaná nasekanou zelenou petružlenkou. Světlo ví, kde Elain vzala petružlenku, nebo ty maličké cibulky, které podávala s hráškem. Hovězí bylo nakrájené na plátky tak tenké, že skrz ně bylo skoro vidět, a ty byly omotané kolem něčeho vyrobeného z mrkve, sladužle, pažitky a kozího sýra, a jako zákusek byly dokonce perníčky.

Všechno bylo velmi chutné, i když se Elain trápila, že nic není přesně tak, jak by mělo, jako by si myslela, že dokáže zopakovat práci kuchařů z královského paláce v Caemlynu. Nyneiva si byla docela jistá, že to děvče takhle neloudí poklony. Elain vždycky lichotky přešla a řekla vám přesně, co není v pořádku. Tom a Juilin sice bručeli, že je tak málo masa, avšak Nyneiva si všimla, že nejenom vytřeli i poslední drobek, ale když zmizel poslední hrášek, vypadali dokonce zklamaně. Když vařila ona, z nějakého důvodu zřejmě vždycky jedli u ostatních vozů. Když dělal večeři jeden z nich, vždycky to byl buď guláš, nebo nějaké jiné maso a fazole tak plné sušených papriček, až se vám na jazyku dělaly puchýře.

Samozřejmě nejedli sami. Luca to zařídil, donesl si vlastní stoličku a postavil ji hned vedle její. Červenou pláštěnku rozložil tak, aby působila co nejlépe, a dlouhé nohy natáhl, aby mu byla vidět lýtka nad ohrnutými manžetami bot. Byl tu skoro každý večer. Zvláštní bylo, že chyběl jen tehdy, vařila-li Nyneiva.

Bylo to vážně zajímavé, že se díval po ní, když tu byla žena tak hezká jako Elain, ale on měl stejně postranní úmysly. Už tak seděl moc blízko – dnes večer si Nyneiva třikrát přesunula stoličku, ale on ji bez váhání následoval a snad si to ani neuvědomoval – a střídavě ji přirovnával k nejrůznějším květinám, samozřejmě ke škodě těch květin, nevšímaje si modřiny na jejím oku, kterou nemohl přehlédnout ani slepý, a přemítal, jak krásná by byla v těch červených šatech, a střídavě ji zahrnoval poklonami, jak je odvážná. Dvakrát jí podsunul návrh, aby se prošli v měsíčním světle, kteréžto náznaky byly tak zastřené, že si nebyla úplně jistá, oč jde, dokud si to nepromyslela.

„Ty šaty budou dokonale podtrhovat tvou nezakrytou odvahu,“ mumlal jí do ucha, „a to ani zdaleka ne tak dobře, jak sama ukazuješ, a lilie dara, co v noci kvetou, by plakaly závistí, kdyby tě viděly kráčet po břehu měsícem ozářené vody, a já taky, a stal bych se bardem, abych mohl měsíci vyzpívat chválu na tebe.“

Nyneiva zamrkala a snažila se přebrat si to. Luca si zřejmě myslel, že koketně mrká na něj. Nyneiva ho loktem jakoby náhodou praštila do žeber, než ji stačil ždíbnout do ucha. Aspoň to měl zřejmě v úmyslu, i když teď kašlal a tvrdil, že vdechl drobek z perníčku. Ten muž byl určitě pohledný – Přestaň! – a měl dobře tvarovaná lýtka – Co to děláš, koukat se mu na nohy? – ale musel ji považovat za bezduchou husu. To všechno dělal kvůli tomu svému zatracenému představení.

Nyneiva si znovu poposunula stoličku, zatímco on se ještě snažil popadnout dech. Nemohla se odsunout příliš daleko, aniž by mu tím dala najevo, že před ním utíká, i když vidličku držela připravenou pro případ, že by ji následoval. Tom si upřeně prohlížel svůj talíř, jako by na bílé glazuře zůstalo víc než šmouhy. Juilin si skoro neslyšně monotónně pohvizdoval a s falešným zájmem hleděl do skomírajícího ohně. Elain se na ni podívala a potřásla hlavou.

„Bylo to tak milý, že ses k nám připojil,“ poznamenala Nyneiva a vstala. Luca se zvedl zároveň s ní a v očích měl vedle záře z ohně i naději. Nyneiva mu položila na jeho talíř svůj. „Tom a Juilin budou určitě rádi, že jim pomáháš s nádobím.“ Než stačil otevřít ohromeně ústa, obrátila se k Elain. „Je pozdě a zítra asi pojedeme přes řeku brzy.“

„Ovšem,“ zamumlala Elain jen s náznakem úsměvu. A položila svůj talíř na Nyneivin, než se také vydala do vozu. Nyneiva ji chtěla obejmout. Dokud neřekla: „Vážně bys ho neměla povzbuzovat.“ Lampy v držácích na stěnách zahořely.

Nyneiva si dala ruce v bok. „Povzbuzovat ho! Jedinej způsob, jak bych ho mohla povzbuzovat ještě míň, by bylo ho propíchnout!“ Důrazně si odfrkla a zamračila se na lampy. „Příště použij Aludřiny ohnivé tyčky. Škrtátka. Jednou se zapomeneš a usměrníš tam, kde bys neměla, a kde potom budeme? Budem utíkat, abychom zachránily holej život, se stovkou bělokabátníků za patama.“

Umíněná až hanba, druhá žena se odmítla nechat odvést od tématu. „Možná jsem mladší než ty, ale občas si myslím, že vím o mužích víc, než ty kdy budeš. Pro muže, jako je Valan Luca, byl ten tvůj dnešní útěk, jako bys jej žádala, aby tě pronásledoval. Kdyby ses na něj byla obořila, jako jsi to udělala ten první den, byl by se možná vzdal. Ty mu neřekneš, aby toho nechal, ty ho o to dokonce ani nepožádáš! Pořád se na něj usmíváš, Nyneivo. Co si má ten muž myslet? Celé dny ses neusmála na nikoho!"

„Já se jenom snažím ovládat,“ zamumlala Nyneiva. Všichni si stěžovali, jak je vzteklá, a teď, když se snaží ovládat, si Elain stěžuje na to! Ne že by byla natolik hloupá, aby podlehla jeho lichotkám. Tak velká husa rozhodně nebyla. Elain se jí vysmála a Nyneiva se zamračila.

„Oh, Nyneivo. ‚Slunce na úsvitu nezadržíš.‘ Lini mohla docela dobře myslet tebe.“

Nyneiva s námahou vyhladila tvář. Ona se taky může ovládat. Copak jsem to tam venku právě nedokázala? Natáhla ruku. „Dej mi ten prsten. On bude chtít ráno překročit řeku a já se chci, až skončím, aspoň trochu pořádně prospat.“

„Myslela jsem, že dnes v noci půjdu já.“ Elain se v hlase ozvaly starosti. „Nyneivo, chodíš do Tel’aran’rhiodu prakticky každou noc, kromě na setkání s Egwain. Mimochodem u té Bair máš pěkný vroubek. Musela jsem jim říct, proč ses ještě nevrátila, a ona řekla, že bys neměla cítit potřebu odpočívat, ať už vstupuješ sebečastěji, pokud něco neděláš špatně.“ Starosti se změnily v hněv a teď si mladší žena dala ruce v bok. „Musela jsem si vyslechnout kázání, které bylo určeno tobě, a to rozhodně nebylo příjemné, když tam navíc stála Egwain a souhlasně přikyvovala. Takže si opravdu myslím, že dnes v noci bys –“

„Prosím, Elain.“ Nyneiva nataženou ruku nestáhla. „Musím se na něco zeptat Birgitte a její odpovědi by mohly vyvolat další otázky.“ Měla dotazy, jakés takés. Otázky pro Birgitte si vymyslet dokázala vždycky. Nemělo to nic společného s vyhýbáním se Egwain a moudrým. Když navštěvovala Tel’aran’rhiod tak často, že na setkání s Egwain šla vždycky Elain, tak to tak prostě vyšlo.

Elain si povzdechla, ale z výstřihu šatů přece jen vylovila zkroucený kamenný prsten. „Zeptej se jí znovu, Nyneivo. Čelit Egwain je velmi těžké. Ona Birgitte viděla. Neřekne nic, ale dívá se na mě. A je to ještě horší, když se setkáme poté, co moudré odejdou. Tehdy by se mohla zeptat, ale ona to neudělá, a tím je to ještě mnohem horší.“ Zamračila se, když Nyneiva přetáhla malý ter’angrial na řemínek kolem svého krku, k Lanovu těžkému prstenu a prstenu s Velkým hadem. „Proč se podle tebe nikdy žádná moudrá nevrátí s ní? V Elaidině pracovně se toho moc nedozvíme, ale myslela by sis, že Věž budou aspoň chtít vidět. Egwain o tom dokonce před nimi ani nechce mluvit. Když se k tomu nějak přiblížím, podívá se na mě tak, jako by mě chtěla uhodit.“

„Já myslím, že se chtějí Věži pokud možno vyhnout.“ A tohle bylo opravdu moudré. Nebýt léčení, vyhnula by se tomu, a Aes Sedai taky. Nestává se z ní Aes Sedai. Jenom se snaží dozvědět víc o léčení. A pomoci Randovi, to rozhodně. „Jsou to svobodný ženy, Elain. I kdyby Věž nebyla v takovým průšvihu, chtěly by, aby se Aes Sedai couraly po Pustině, sbíraly je a vláčely až do Tar Valonu?“

„To asi bude ono.“ Elainin tón však prozrazoval, že si to nemyslí. Ona považovala Věž za úžasnou a nechápala, proč by se nějaká žena měla chtít vyhýbat Aes Sedai. Svázaná s Bílou věží navěky, tak to říkaly, když jí navlékaly prsten. A myslely to vážně. A přesto to ta hloupá holka vůbec nepovažovala za tíživé.

Elain jí pomohla se svléknout a Nyneiva se natáhla na úzkou postel jen ve spodničce a zívla. Byl to dlouhý den a bylo udivující, jak únavné mohlo být stání, když po vás někdo, koho jste neviděli, házel nožem. Když zavřela oči, táhly jí hlavou jalové myšlenky. Elain tvrdila, že cvičí, když se s Tomem chovala jako hloupá husa. Ne že by ten milující otec a oblíbená dcera, co hráli teď, bylo na pohled méně hloupé. Možná by mohla taky cvičit, jenom trošičku, s Valanem. Ne, tohle bylo hloupé. Mužům mohly zbloudit oči – Lanovi by se to radši nemělo stát! – ale ona věděla, jak být věrná. Ty šaty si na sebe prostě nevezme. Moc velký výstřih.

Nejasně zaslechla Elain. „Nezapomeň se jí zase zeptat.“

Přemohl ji spánek.

Stála před vozem, v noci. Měsíc byl vysoko a honící se mraky házely na tábor stíny. Cvrčci cvrčeli a noční ptáci křičeli. Lvům svítily oči, když ji pozorovali ze svých klecí. Medvědi s bílými čenichy vypadali za železnými mřížemi jen jako tmavé, spící hromádky. U dlouhého provazu nataženého mezi kolíky nestáli žádní koně, Clarinini psi nebyli na vodítcích pod jejím a Petrovým vozem a místo, kde v bdělém světě stávali s’reditové, bylo prázdné. Nyneiva zjistila, že tu mají své odrazy pouze divoká zvířata, ale ať už ta Seanchanka tvrdila, co chtěla, bylo těžké brát ta velká šedá zvířata za natolik zdomácnělá, že již nebyla divoká.

Náhle si uvědomila, že má na sobě ty šaty. Zářivě červené a kolem boků příliš přiléhavé, aby byly slušené, a čtvercový výstřih tak hluboký, že z něj málem vypadla. Neuměla si představit, že by si je nějaká žena, kromě Berelain, oblékla. Pro Lana by to ale mohla udělat. Kdyby byli sami. Opravdu myslela na Lana, když usínala. Myslela jsem na něj, ne?

Na každý pád nehodlala dopustit, aby ji Birgitte zahlédla v něčem takovém. Ta žena o sobě tvrdila, že je voják, a čím víc času s ní Nyneiva strávila, tím víc si uvědomovala, že některé její názory – a poznámky – jsou stejně špatné, jako kdyby je řekl muž. Horší. Spojení Berelain a rváče z taverny. Sice ty poznámky neměla pořád, ale došlo na ně vždycky, když Nyneiva dovolila, aby ji zbloudilá myšlenka přioděla do něčeho podobného. Změnila si oděv na pevné, dobré dvouříčské sukno, tmavé, s prostým šátkem, který nepotřebovala. Vlasy měla opět slušně spletené a již otevírala ústa, aby zavolala Birgitte.

„Proč jsi to změnila?“ zeptala se ta žena, vyšla ze stínu a opřela se o svůj stříbrný luk. Složitý zlatý cop jí visel přes rameno a měsíční světlo se odráželo od luku a šípů. „Vzpomínám si, že jsem nosila šaty, které jako by těmhle z oka vypadly. Měla jsem jenom přitáhnout pozornost, aby mohl Gaidal proklouznout – stráže valily oči jako žáby – ale byla to psina. Zvlášť když jsem s ním v nich později tancovala. On vždycky nenáviděl tanec, ale tolik chtěl zabránit ostatním mužům, aby se ke mně přiblížili, že se mnou tancoval každý tanec.“ Birgitte se s láskou zasmála. „Té noci jsem od něj při dominu vyhrála padesát solidů, protože na mě koukal tak upřeně, že se na své kameny ani nepodíval. Muži jsou zvláštní. Ne že by mě nikdy neviděl –“

„To je možný,“ přerušila ji nasupeně Nyneiva a pevně si přitáhla šátek k ramenům.

Než mohla dodat otázku, Birgitte řekla: „Našla jsem ji,“ a Nyneivě se všechny otázky vykouřily z hlavy.

„Kde? Viděla tě? Můžeš mě k ní vzít? Bez toho, aby mě zahlídla?“ Strachem se jí stáhl žaludek – to by tedy Valan Luca měl co povídat o její odvaze, kdyby ji viděl teď – ale byla si jistá, že jakmile zahlédne Moghedien, změní se to v hněv. „Kdybys mě dokázala přivíst dost blízko...“ Odmlčela se, když Birgitte zvedla ruku.

„Nemyslím, že mě viděla, jinak pochybuji, že bych teď byla tady.“ Byla nyní vážnost sama. Nyneiva se cítila mnohem líp, když Birgitte ukazovala tuhle svou tvář vojáka. „Na chvilku tě můžu vzít blíž, jestli chceš jít, ale ona není sama. Aspoň... Uvidíš. Musíš být zticha a nesmíš proti Moghedien nic podniknout. Jsou tam další Zaprodanci. Možná bys ji dokázala zničit, ale dokážeš jich zničit pět?“

Nyneivě se žaludek stáhl málem k páteři. A začala se jí podlamovat kolena. Pět. Měla by se Birgitte vyptat na to, co viděla či slyšela, a nechat to při tom. Pak by se mohla vrátit do postele a... Ale Birgitte se na ni dívala. Nepochybovala o její odvaze, jenom se dívala. Připravená to podstoupit, pokud bude Nyneiva souhlasit. „Budu zticha. A na usměrňování ani nepomyslím.“ Ne s pěti Zaprodanci pohromadě. Ne že by v té chvíli dokázala usměrnit třebas jiskřičku. Narovnala kolena. „Až budeš připravená.“

Birgitte zvedla luk, položila Nyneivě ruku na paži...

...a Nyneivě se zadrhl dech v hrdle. Stály na ničem, obklopovala je nekonečná temnota a nedalo se poznat, kde je nahoře a kde dole, pád libovolným směrem by trval věčnost. Nyneivě se zatočila hlava, ale přiměla se pohlédnout směrem, kterým Birgitte ukazovala.

Pod nimi stála Moghedien také na temnotě a oblečená byla v šatech skoro tak černé barvy, jako byla tma, která ji obklopovala, byla ohnutá a napjatě poslouchala. – A ještě mnohem hloub pod ní stála na rozlehlé podlaze z lesklých bílých dlaždic, vznášející se v temnotě, čtyři obrovská křesla s vysokými opěradly, každé úplně jiné. Nyneiva kupodivu slyšela, co ti, sedící v křeslech, říkají, stejně dobře, jako kdyby seděla mezi nimi.

„...nikdy nebyl zbabělec,“ říkala právě hezká, baculatá sluncovlasá žena, „tak proč začínáš?“ Zdánlivě oděná ve stříbrošedé mlze a jiskřících drahokamech, rozvalovala se ve slonovinovém křesle, které vypadalo jako nazí akrobaté. – Čtyři vyřezávaní muži je drželi ve vzduchu a žena měla ruce položené na zádech klečících žen. Dva muži a dvě ženy jí drželi bílá hedvábná nebesa nad hlavou a dva další byli zkroucení tak, jak by Nyneiva nikdy neuvěřila, že se lidské tělo může zkroutit. Zrudla, když si uvědomila, že někteří předvádějí víc než jen akrobatické kousky.

Podsaditý muž střední výšky se sinavou jizvou na tváři a hranatou zlatou bradkou se rozzlobeně předkláněl. Jeho křeslo bylo z těžkého dřeva a na sloupcích byli vyřezáni ozbrojení muži a koně. Na vršku opěradla ruka v ocelové rukavici svírala blesk. Jeho červený kabátec vyrovnával chybějící zlacení na křesle, protože přes ramena až na paže byly vyšity spousty zlatých mořských vln. „Nikdo mi nebude říkat, že jsem zbabělec,“ pronesl drsně. „Avšak jestli budeme takhle pokračovat, tak mi půjde rovnou po krku.“

„To byl můj plán od samého začátku,“ ozval se melodický ženský hlas. Nyneiva mluvčí neviděla, neboť ta byla skryta za vysokým opěradlem křesla, které bylo celé ze sněhobílého kamene a stříbra.

Druhý muž byl velký a tmavým způsobem hezký, s bílými spánky. Pohrával si se zdobenou zlatou číší a opíral se o svůj trůn. Jiné slovo se pro tu drahokamy obloženou věc prostě nehodilo. Tu a tam byly vidět stopy zlata, Nyneiva však nepochybovala, že pod všemi těmi třpytnými rubíny, smaragdy a opály je pevné zlato. Celý trůn působil těžším dojmem, než odpovídalo jeho výšce. „Soustředí se na tebe,“ řekl ten velký muž hlubokým hlasem. „Bude-li to třeba, někdo jemu blízký zemře, jasně na tvůj rozkaz. On pak půjde po tobě. A zatímco se soustředí jenom na tebe, my tři se propojíme a chytíme ho. Co se změnilo?“

„Nic se nezměnilo,“ zavrčel ten s jizvou. „A nejmíň ze všeho moje důvěra k vám. Já se budu účastnit propojení taky, nebo to tady končí.“

Zlatovlasá žena zvrátila hlavu dozadu a zasmála se. „Ubožáku,“ řekla posměšně a mávla rukou plnou prstenů. „Copak si myslíš, že by si nevšiml, kdybys byl v propojení? Má učitele, nezapomínej. Sice špatného, ale ne úplného hlupáka. Příště budeš chtít, abychom do toho zapojili dost z těch třinácti děcek z černého adžah, aby byl kruh větší než třináct, abyste ho museli ovládat ty nebo Rahvin.“

„Když nám Rahvin věří natolik, aby se propojil, když musí dovolit jedné z nás vést,“ ozval se znovu ten melodický hlas, „tak bys mohl ukázat stejnou důvěru.“ Velký muž se zahleděl do své číše a žena v mlze oděná se pousmála. „Když už nedokážeš věřit nám, že mu tě nevydáme,“ pokračovala neviděná žena, „tak věř aspoň tomu, že budeme jedna druhou hlídat příliš dobře, aby to bylo možné. S tímhle vším jsi souhlasil, Sammaeli. Tak proč se teď začínáš cukat?“

Nyneiva sebou trhla, když se Birgitte dotkla její ruky...

...a byly zpět mezi vozy, kde mezi mraky svítil měsíc. Ve srovnání s místem, kde před chvílí byly, to v těchto místech vypadalo skoro normálně.

„Proč...?“ začala Nyneiva a musela polknout. „Proč jsi nás odvedla?“ Srdce měla až v krku. „Copak nás Moghedien zahlídla?“ Tolik se soustředila na Zaprodance – na tu směs cizosti a obyčejnosti v nich – že zapomněla dávat pozor na Moghedien. Když Birgitte zavrtěla hlavou, vydechla si úlevou.

„Já z ní ani na okamžik nespustila zrak a ona nehnula ani svalem. Jenomže to se jí nepodobá, takhle se odhalit. Kdyby zvedla hlavu, nebo některý z ostatních...“

Nyneiva si přitáhla šátek k ramenům a zachvěla se. „Rahvin a Sammael.“ Přála si, aby tolik nechraptěla. „Poznala jsi ty ostatní?“ Ovšemže je Birgitte poznala. Byla to hloupá otázka, ale Nyneiva byla otřesená.

„Lanfear byla ta za křeslem. Druhá žena byla Graendal. Nepovažuj ji za hlupačku jen proto, že se rozvaluje v křesle, z něhož by se začervenala i pouliční holka ze Senje. Je prohnaná a používá své mazlíčky při obřadech, po nichž i ti nejdrsnější vojáci, co jsem kdy poznala, přísahali, že budou žít v celibátu.“

„Graendal je prohnaná,“ ozval se Moghedienin hlas, „avšak ne dost prohnaná.“

Birgitte se otočila, zvedla stříbrný luk se šípem již téměř nasazeným – a prudce odletěla třicet kroků daleko a v měsíčním světle narazila na Nyneivin vůz tak tvrdě, že o pět kroků odrazila a zůstala ležet v polámané hromádce.

Nyneiva zoufale sáhla pro saidar. Hněvem prosakoval strach, ale byla dost rozzlobená – a naběhla si na neviditelnou stěnu mezi sebou a pravým zdrojem. Málem zavyla. Něco ji popadlo za nohy a trhlo s nimi dozadu a nahoru. Ruce se jí zkroutily dozadu, až se jí nad hlavou dotkly kotníků. Šaty se změnily v prach, který jí sjel z těla, a copem jí to trhlo dozadu, až musela zvrátit hlavu a cop se dotýkal jejích hýždí. Zoufale se pokusila vystoupit ze sna. Nic se nestalo. Visela zkroucená ve vzduchu jako nějaké zvíře v síti a svaly měla napjaté do krajnosti. Roztřásla se. Slabě hrabala prsty, ale dotkla se jen nohou. Napadlo ji, že kdyby se pokusila pohnout něčím jiným, zlomí si páteř.

Zvláštní bylo, že ji přešel strach teď, když už bylo příliš pozdě. Byla si jistá, že mohla být dost rychlá, kdyby nebylo hrůzy, jež jí projela, když potřebovala jednat. Chtěla jenom dostat příležitost sevřít ruce Moghedien kolem krku. Že by mi to teď k něčemu bylo! Měla potíže s každým nadechnutím.

Moghedien přešla tak, aby ji Nyneiva viděla, mezi třesoucí se trojúhelník jejích rukou. Ženu posměšně obklopovala záře saidaru. „Drobnost z Graendalina křesla,“ prohodila Zaprodankyně. Šaty měla mlžné jako Graendal, ale ty její přecházely z černé mlhy do téměř průsvitna a zpátky do zářícího stříbra. Látka se skoro pořád měnila. Nyneiva ji v tomhle viděla v Tanchiku. „Není to něco, co by mě napadlo jen tak, ale Graendal umí být... poučná.“ Nyneiva se na ni zlostně mračila, ale Moghedien si toho zřejmě nevšímala. „Nemůžu uvěřit, že ses ty vydala honit mě. To jsi skutečně věřila, že když jsi měla jednou štěstí a přistihla mě nepřipravenou, mohla by ses mi rovnat?“ Její smích zněl řezavě. „Kdybys jenom věděla, kolik práce jsem si dala, abych tě našla. A ty přijdeš za mnou.“ Rozhlédla se kolem po vozech a chvíli si prohlížela lvy a medvědy, než se obrátila zpátky k Nyneivě. „Zvěřinec? Ten bude naprosto snadné najít. Jestli to nyní ovšem budu ještě potřebovat.“

„Udělej, co chceš, Světlo tě spal,“ prskla Nyneiva. Jak nejlépe dokázala. Jak tak byla ohnutá, musela slova jedno po druhém vyrážet. Neodvažovala se podívat na Birgitte přímo – ne že by vůbec dokázala tolik otočit hlavu – ale když zakoulela očima, jako by se zmítala mezi strachem a vztekem, zahlédla ji koutkem oka. Žaludek se jí stáhl, i když měla břicho natažené jako kůži na sušení. Birgitte ležela natažená na zemi, stříbrné šípy se jí vysypaly z toulce u pasu a stříbrný luk jí vypadl z bezvládné ruky. „Štěstí, říkáš? Kdyby ses ke mně nepřiplížila, byla bych tě ztřískala, až bys brečela. Zakroutila bych ti krkem jako kuřeti.“ Měla jen jednu šanci, pokud byla Birgitte mrtvá, a to ještě mizivou. Totiž rozzlobit Moghedien tak, že ji rychle ve vzteku zabije. Kdyby jen existoval nějaký způsob, jak varovat Elain. Její smrt by to měla udělat. „Pamatuješ, jak jsi říkala, že mě použiješ pro schodek k nasedání? A později, když jsem řekla, že udělám totéž s tebou? To bylo po tom, co jsem tě porazila. Když jsi kňučela a prosila o život. Nabízelas mi cokoliv. Jseš bezpáteřní zbabělec! Svinstvo z nočníku! Ty hroudo –“ Do úst se jí vsunulo cosi silného, přimáčklo jí to jazyk a přinutilo rozevřít doširoka ústa.

„Ty jsi tak prostoduchá,“ zamumlala Moghedien. „Věř mi, už teď se na tebe zlobím dost. Nemyslím, že tě použiju jako schodek nasedání.“ Z jejího úsměvu Nyneivě naskočila husí kůže. „Myslím, že tě proměním v koně. Tady je to docela dobře možné. V koně, mouchu, žábu...“ odmlčela se a nastražila uši, „...ve cvrčka. Pokaždé, když vstoupíš do Tel’aran’rhiodu, budeš kůň, dokud to nezměním. Nebo někdo jiný, kdo ví, jak to udělat.“ Znovu se odmlčela a zatvářila se téměř soucitně. „Ne, nechci ti dávat falešnou naději. Je nás jenom devět, kdo známe tuhle vazbu, a ty bys nechtěla, aby tě dostal některý z nich, o nic víc než já. Budeš kůň pokaždé, když tě sem přivedu. Budeš mít vlastní sedlo a uzdu. Dokonce ti zapletu hřívu.“ Nyneivě to cuklo za cop, až jí ho málem celý vytrhlo. „I tak si samozřejmě budeš pamatovat, kdo jsi. Myslím, že se mi naše vyjížďky budou i líbit, ačkoliv tobě možná ne.“ Moghedien se zhluboka nadechla a její šaty potemněly do čehosi, co se v bledém světle lesklo. Nyneiva si nebyla jistá, ale měla dojem, že barva připomíná krev vytékající z žil. „Donutila jsi mě přiblížit se k Semirhage. Bude jenom dobře, když si to s tebou vyřídím a budu se moct plně věnovat důležitějším věcem. Je ta malá žlutovlasá žába s tebou v tom zvěřinci?“

To cosi zmizelo Nyneivě z úst. „Jsem sama, ty pitomá –“ Bolest. Jako by ji ztloukly od kotníků k ramenům a všechny rány dopadly zaráz. Pronikavě zavřískla. A znovu. Snažila se zatnout zuby, ale v uších jí zněl vlastní nekonečný křik. K vlastní hanbě se jí po tvářích koulely slzy, jak vzlykala a bezmocně čekala na další výprask.

„Je s tebou?“ opakovala Moghedien trpělivě. „Neplýtvej mým časem a nesnaž se mě přinutit, abych tě zabila. To neudělám. Budeš žít ještě spoustu let a sloužit mi. Tvoje ubohé schopnosti by mi dokonce mohly být k užitku, až tě pocvičím. Až tě pocvičím. Ale můžu zařídit, že to, cos právě cítila, ti bude připadat jako milencův polibek. Teď mi odpověz na otázku.“

Nyneivě se podařilo chytit dech. „Ne,“ vzlykala. „Utekla s nějakým chlapem, když jsme odjely z Tanchika. S chlapem dost starým, aby moh být její děda, ale měl peníze. Slyšely jsme, co se stalo ve Věži –“ byla si jistá, že o tom Moghedien musí vědět – „a ona se bála vrátit.“

Druhá žena se zasmála. „Skvělý příběh. Skoro chápu, co Semirhage tolik fascinuje na lámání ducha. Oh, ty mi asi ještě přineseš spoustu zábavy, Nyneivo z al’Mearů. Ale nejdřív mi přivedeš tu holku Elain. Odstíníš ji a svážeš a položíš mi ji k nohám. A víš proč? Protože některé věci jsou v Tel’aran’rhiodu ve skutečnosti silnější než v bdělém světě. Proto z tebe bude lesklá bílá kobyla, kdykoliv tě sem přivedu. A nejsou to jenom rány, které přetrvají i po probuzení. Nátlak je další. Chci, aby sis to chvíli promyslela, než začneš věřit, že je to tvůj vlastní nápad. Předpokládám, že ta holka je tvoje přítelkyně. Ale ty mi ji přivedeš jako mazlíčka –“ Moghedien vyvřískla, jak jí náhle pod pravým prsem vyjela stříbrná hlavice šípu.

Nyneiva spadla na zem jako pytel. Při pádu si vyrazila dech, jako by dostala kladivem ránu do břicha. Snažila se popadnout dech a přinutit otřesené svaly k pohybu, probojovat se bolestí k saidaru.

Birgitte se vypotácela na nohy a ze všech sil se snažila vytáhnout z toulce další šíp. „Uteč, Nyneivo!“ Znělo to spíš jako mumlání. „Uteč pryč!“ Birgitte se zakymácela hlava a stříbrný luk se kýval, když ho zvedala.

Záře kolem Moghedien zesílila, až se zdálo, že ji obklopuje oslnivé slunce.

Birgitte zalila noc jako přílivová vlna a obklopila ji temnotou. Když to přešlo, luk spadl na prázdné šaty, které se složily na zem. Šaty pak vybledly, jako když se mlha odpaří na slunci, a zůstal jen luk a šípy, třpytící se v měsíčním světle.

Moghedien klesla na kolena, a jak záře kolem ní pohasínala, až zmizela docela, oběma rukama svírala trčící dřík šípu. Potom zmizela i ona a stříbrný šíp dopadl tam, kde předtím byla, potřísněný tmavou krví.

Po nekonečné době se Nyneivě podařilo zvednout na kolena. S pláčem se doplazila k Birgittině luku. Tentokrát jí slzy netekly bolestí. Klečela tam, nahá, a bylo jí to jedno, jenom svírala luk. „Mrzí mě to,“ vzlykala. „Oh, Birgitte, odpusť mi. Birgitte!“

Kromě žalostného volání lelka kozodoje se nic neozývalo.

Když se rozletěly dveře od Moghedieniny ložnice a Vyvolená se v krví nasáklé hedvábné košili vypotácela do obývacího pokoje, Liandrin vyskočila okamžitě na nohy. Chesmal a Temaile vyběhly zraněné vstříc a z obou stran ji podepřely, aby neupadla, ale Liandrin zůstala u svého křesla. Ostatní byly někde pryč, snad dokonce mimo Amador, co Liandrin věděla. Moghedien jim řekla jen to, co chtěla, aby ta která žena věděla, a otázky, jež se jí znelíbily, trestala.

„Co se stalo?“ vydechla Temaile.

Moghedienin krátký pohled ji měl správně usmažit rovnou na místě. „Ty máš trošku schopnost léčení,“ řekla Vyvolená Chesmal nezřetelně. Rty měla potřísněné krví, jež jí stále silnějším pramínkem vytékala i z koutku úst. „Udělej to. Hned, huso!“

Tmavovlasá Ghealdaňanka nezaváhala a položila ruce Moghedien na hlavu. Liandrin v duchu ohrnula ret, jak Chesmal obklopila záře. Chesmal měla hezkou tvář staženou obavami a Temailiny jemné liščí rysy byly pokřivené děsem a starostmi. Tak byly věrné. Tak poslušní psíčkové. Moghedien se zvedla na špičky a zvrátila hlavu. Vytřeštila oči, otřásla se a z rozevřených úst jí vyletěl vzdech, jako by spadla do ledové vody.

Ve chvíli bylo po všem. Záře kolem Chesmal zmizela a Moghedien zase opřela podpatky o koberec s modrozeleným vzorem. Bez Temailiny podpory málem upadla. Jen část síly pro léčení pocházela z jediné síly. Zbytek vycházel z osoby, která byla léčena. Rána, co způsobila všechno to krvácení, bude pryč, avšak Moghedien byla určitě slabá, jako kdyby týdny ležela nemocná na lůžku. Vytáhla Temaile od pasu jemný zlatoslonovinový šátek a otřela si ústa, zatímco jí Temaile pomáhala do ložnice. Byla slabá a otočená zády.

Liandrin udeřila, jak nejtvrději dokázala, a vším, co vyluštila, že ta žena udělala jí.

Ještě neskončila a Moghedien naplnila záře saidaru jako záplava. Liandrinin útok odumřel, jak byla odstíněna od pravého zdroje. Prameny vzduchu ji zvedly ze země a praštily s ní o deštění na zdi tak silně, až jí cvakly zuby. Visela tam s rozpaženýma rukama, bezmocná.

Chesmal a Temaile si vyměnily popletené pohledy, jako by nechápaly, co se stalo. Dál podpíraly Moghedien, která se postavila před Liandrin, přičemž si stále klidně otírala ústa Temailiným šátkem. Moghedien usměrnila a krev na košili zčernala a ve vločkách odpadla na koberec.

„Ty-ty to nechápeš, velká paní,“ chrlila ze sebe Liandrin. „Jenom jsem ti chtěla pomoct, aby se ti líp spalo.“ Pro jednou jí to, že opět upadla do jazyka obyčejné ženy, v nejmenším nevadilo. „Já jenom –“ Skončila zdušeným zachrčením, jak ji pramen vzduchu popadl za jazyk a vytáhl jí ho mezi zuby ven. Hnědé oči jí vylézaly z důlků. Ještě maličko zatáhnout a...

„Mám ho vytrhnout?“ Moghedien pozorovala Liandrinin výraz, ale jako by mluvila pro sebe. „Myslím, že ne. Tvoje škoda, že mě ta al’Mearovic ženská přinutila myslet jako Semirhage. Jinak bych tě mohla jenom zabít.“ Náhle zavazovala štít, uzly byly stále složitější, až Liandrin ztratila docela přehled. A Vyvolená sukovala dál. „Tak,“ prohlásila Moghedien nakonec spokojeně. „Budeš hledat hodně dlouho, než najdeš někoho, kdo to dokáže rozplést. Ale ty žádnou příležitost k hledání nedostaneš.“

Liandrin zapátrala ve tváři Chesmal i Temaile po nějakém náznaku soucitu, lítosti, čehokoliv. Chesmal měla v očích chladný, vážný výraz. Temaile oči zářily, špičkou jazyka si olízla rty a usmála se. Nebyl to přátelský úsměv.

„Myslela sis, že ses naučila něco o nátlaku,“ pokračovala Moghedien. „Naučím tě něco víc.“ Liandrin se zachvěla a Moghedieniny oči jí zaplnily celé zorné pole, stejně jako jí v uších zněl pouze její hlas, zněl jí v celé hlavě. „Žij.“ Chvíle pominula a Liandrin se po tváři řinul pot, jak se na ni Chesmal usmála. – „Nátlak má spousty omezení, ale rozkaz dělat, co někdo chce, abys dělala, zasazený hluboko do tvého nitra, vydrží celý tvůj život. Budeš žít, jakkoliv si budeš přát vzít si život. A to chtít budeš. Budeš ležet mnoho nocí s pláčem a přát si, abys to mohla udělat.“

Pramen držící Liandrinin jazyk zmizel a ona jen kratičce polkla. „Prosím, velká paní, přísahám, že jsem nechtěla –“ V hlavě jí zazvonilo a před očima jí od Moghedieniny facky zatančily stříbročerné tečky.

„Existuje jistá... přitažlivost... dělat něco skutečně,“ vydechla žena. „Chceš ještě žebrat?“

„Prosím, velká paní –“ Druhý políček jí až rozhodil vlasy.

„Ještě?"

„Prosím –“ Třetí jí skoro vykloubil čelist. Tvář ji pálila.

„Jestli neumíš být vynalézavější, tak nebudu poslouchat. Místo toho budeš poslouchat ty. Myslím, že to, co jsem pro tebe vymyslela, by potěšilo i Semirhage.“ Moghedienin úsměv byl skoro tak temný jako Temailin. „Budeš žít, nebudeš utišená, budeš vědět, že bys mohla znovu usměrňovat, jenom kdybys našla někoho, kdo rozváže tvůj štít. Ale to je jen začátek. Evon bude rád, že má novou kuchtu, a jsem si jistá, že ta Arenová si s tebou bude chtít dlouze popovídat o svém manželovi. No, tvoje společnost se jim bude líbit tolik, že podle mě neuvidíš tenhle dům zvenčí hezkých pár let. Budou to dlouhé roky, kdy budeš velmi litovat, že jsi mi nesloužila věrně.“

Liandrin zavrtěla hlavou a vydechla „ne“ a „prosím", ale brečela tolik, že skoro nedokázala slova vyrazit.

Moghedien obrátila hlavu k Temaile a řekla: „Připrav ji pro ně. A řekni jim, ať ji nezabíjejí nebo nezmrzačí. Chci, aby pořád věřila, že by mohla uniknout. I marná naděje ji udrží naživu, aby trpěla.“ Obrátila se, stále se opírajíc o Chesmal, a prameny, které držely Liandrin u zdi, zmizely.

Ženě se podlomily nohy a ona se zhroutila na koberec. Jenže štít zůstal. Marně do něj bušila, jak se plazila za Moghedien a snažila se zachytit lem její košile, přičemž zlomeně vzlykala. – „Prosím, velká paní.“

„Jsou u nějakého zvěřince,“ řekla Moghedien Chesmal. „Všechno vaše hledání, a pak si je musím najít sama. Zvěřinec by nemělo být těžké najít.“

„Budu věrně sloužit,“ plakala Liandrin. Strach jí změnil údy ve vodu. Nedokázala se plazit dost rychle, aby jim stačila. Ženy se dokonce ani neohlédly, jak se tak škrábala po koberci za nimi. „Spoutej mě, velká paní. Cokoliv. Budu tvůj věrný pes!“

„Na sever cestuje množství takových zvěřinců,“ poznamenala Chesmal a v hlase jí zněla dychtivá snaha napravit neúspěch. „Do Ghealdanu, velká paní.“

„Tak musím do Ghealdanu,“ prohlásila Moghedien. „Obstaráš rychlé koně a pojedeš –“ Dveře ložnice se zavřely a uťaly její další slova.

„Budu jak věrný pes,“ škytala Liandrin v hromádce na koberci. Zvedla hlavu, zamrkala, aby zahnala slzy, a uviděla, jak ji Temaile pozoruje, mne si ruce a usmívá se. „Mohly bychom ji přeprat, Temaile. My tři společně bychom –“

„My tři?“ Temaile se vesele zasmála. „Ty bys nedokázala přeprat ani tlusťocha Evona.“ Přimhouřila oči a studovala štít připevněný k Liandrin. „Stejně dobře bys mohla být utišená.“

„Poslouchej. Prosím.“ Liandrin ztěžka polkla a snažila se mluvit zřetelněji, ale pořád mluvila zastřeně, jako by ji pálila naléhavost, když pokračovala zoufalou rychlostí. „Mluvily jsme o rozkolu, co musí být mezi Vyvolenýma. Jestli se Moghedien takhle schovává, musí se schovávat před ostatníma Vyvolenýma. Kdybychom ji chytily a předaly jim ji, pomysli na místa, co bychom mohly mít. Mohly by nás povznýst nad krále a královny. Samy bychom mohly patřit mezi Vyvolené!“

Na okamžik – na jediný požehnaný, nádherný okamžik – žena s dětskou tváří zaváhala. Pak zavrtěla hlavou. „Tys nikdy nevěděla, kam až zvednout zrak. ‚Kdo sahá po slunci, spálí se.‘ Ne, myslím, že já se nespálím proto, že budu sahat moc vysoko. Myslím, že udělám, co jsem dostala nařízeno, a připravím tě pro Evona.“ Náhle se usmála a ukázala zuby, čímž ještě víc připomínala lišku. „Jak bude překvapený, až mu přilezeš políbit nohy.“

Liandrin začala ječet, ještě než se do toho Temaile vůbec dala.

35

Vytržená

Elain se zíváním pozorovala Nyneivu ze své postele, hlavu měla opřenou o loket a černé vlasy jí spadaly přes ruku. Bylo to vážně docela směšné, takhle trvat na tom, že ta, která nepůjde do Tel’aran’rhiodu, bude vzhůru. Nevěděla, jakou dobu Nyneiva ve světě snů prožila, ale Elain tu ležela už dobré dvě hodiny a neměla nic na čtení, žádné šití, vůbec nic, čím by se zabavila, mohla jen civět na druhou ženu, jež byla natažená na druhé úzké posteli. Studování a’damu taky k ničemu nebylo. Elain si myslela, že z něj již vymáčkla vše, co se dalo. Dokonce se pokusila spící ženy dotknout léčivým dotekem, což bylo asi tak všechno léčení, jaké znala. Nyneiva by k tomu nikdy nedala svolení, kdyby byla vzhůru – o Elaininých schopnostech v tomto směru neměla právě nejlepší mínění – anebo by to v tomto případě možná dovolila – ale modřina zmizela. Popravdě řečeno, to asi bylo to nejsložitější léčení, jaké Elain kdy provedla, a její schopnosti to v podstatě vyčerpalo. Neměla co dělat. Kdyby měla nějaké stříbro, mohla by se pokusit vyrobit jeden a’dam. Stříbro nebyl jediný kov, který se na to hodil, ale musela by roztavit mince, aby ho získala dost. Druhou ženu by zrovna moc nepotěšilo, kdyby našla druhý a’dam. Kdyby byla Nyneiva ochotná prozradit tohle Tomovi a Juilinovi, aspoň by si Elain mohla pozvat Toma a povídat si s ním.

Skutečně si spolu nádherně popovídali. Jako když otec předává své znalosti dceři. Nikdy si neuvědomila, že hra rodů zapustila v Andoru tak hluboké kořeny, byť naštěstí ne tak hluboké, jako v některých jiných státech. Jen Hraniční státy tomu plně unikly, aspoň podle Toma. S Mornou na severní hranici a každodenně hrozícími nájezdy trolloků neměli lidé čas na manévrování a intrikování. Nádherně si s Tomem popovídali, když si teď byl kejklíř jistý, že se mu nesnaží vklouznout na klín. Tváře jí při té vzpomínce zahořely. Vlastně ji to jednou či dvakrát napadlo, a milosrdně to nezkusila doopravdy.

„‚I královna si ukopne palec, ale moudrá žena si dává pozor na cestu,‘“ ocitovala tiše. Lini byla moudrá žena. Elain si nemyslela, že by právě tuhle chybu udělala ještě jednou. Věděla, že jich dělá hodně, ale zřídka nějakou chybu zopakovala. Jednou, možná, jich bude dělat tak málo, že bude hodna nastoupit po máti na trůn.

Náhle se posadila. Nyneivě ze zavřených očí proudily slzy, stékaly jí po straně do vlasů. To, co Elain považovala za lehké chrápání – Nyneiva chrápala, ať už tvrdila cokoliv – byly tiché, kňučivé vzlyky hluboko v hrdle. To nebylo správné. Kdyby byla nějak zraněná, bylo by to vidět, i když by to ucítila teprve až po probuzení.

Možná bych ji měla vzbudit. Ale s rukou nataženou k druhé ženě ještě trochu zaváhala. Probudit někoho z Tel’aran’rhiodu zdaleka nebylo tak snadné – a Nyneivu by nepotěšilo, kdyby ji probudila drsněji po tom výprasku, který jí uštědřila Cerandin. Ráda bych věděla, co se doopravdy stalo. Budu se muset zeptat Cerandin. Ať už se dělo cokoliv, Nyneiva by měla být schopná vystoupit ze sna, kdykoliv se jí zachce. Pokud však... Egwain tvrdila, že moudré dokážou člověka udržet v Tel’aran’rhiodu i proti jeho vůli, i když pokud ji ten trik naučily, tak jim ho neprozradila. Pokud teď někdo držel Nyneivu a ubližoval jí, nemohla to být Birgitte ani moudré. No, moudré snad, kdyby ji chytily, jak se potuluje někde, kde by podle nich neměla. Ale jestli to nebyly ony, tak zbývali jenom...

Popadla Nyneivu za ramena, aby s ní zatřásla – když to nezabere, tak zmrazí džbán vody na stole nebo jí vrazí pořádnou facku – a Nyneiva prudce otevřela oči.

Okamžitě začala plakat nahlas, a byl to ten nejzoufalejší zvuk, jaký kdy Elain slyšela. „Já ji zabila. Oh, Elain, já jsem ji zabila svou hloupou pýchou. Myslela jsem si, že bych mohla...“ Slova se vytratila do hlasitého vzlykání.

„Koho jsi zabila?“ Nemohla to být Moghedien. Smrt té ženy by takový žal určitě nevyvolala. Už chtěla Nyneivu obejmout a utěšit ji, když se ozvalo zabušení na dveře.

„Pošli je pryč,“ zamumlala Nyneiva a schoulila se na posteli do roztřeseného klubíčka.

Elain si povzdechla, došla ke dveřim a otevřela je, ale než se vzmohla na slovo, protlačil se kolem ní ze tmy Tom, v pomačkané košili vylézající mu ze spodků, a nesl v náručí cosi zabaleného do pláště. Byly vidět jen bosé ženské nohy.

„Prostě tam byla,“ vykládal za ním Juilin, jako by nevěřil, že mu z úst vycházejí slova. Oba muži byli naboso a Juilin navíc bez košile, takže byla vidět jeho nahá hruď bez chlupů. „Na chvíli jsem se probudil a ona tam najedou stála, nahá jako v den, kdy se narodila, a zhroutila se, jako když přestřihneš provázky.“

„Je živá,“ dodával Tom a položil zabalenou postavu na Elaininu postel, „ale jen tak tak. Skoro jsem neslyšel, jak jí tluče srdce.“

Elain se zamračila a odhrnula kapuci pláště – a dívala se na tvář Birgitte, bledou a sinalou.

Nyneiva se ztuhle vyškrábala z postele a poklekla vedle bezvědomé ženy. Tvář se jí leskla slzami, ale plakat přestala. „Je živá,“ vydechla. „Ona je živá.“ Náhle si zřejmě uvědomila, že je před muži pouze ve spodničce, ale skoro se na ně nepodívala a řekla jen: „Vyveď je ven, Elain. Když tady tak čumí jako telata, nemůžu nic dělat.“

Když na ně Elain zamávala, aby odešli, Tom a Juilin se na sebe podívali, zvedli oči a lehce potřásli hlavami, ale bez odmlouvání vycouvali ke dveřím. „Ona je... přítelkyně,“ řekla jim Elain. Měla pocit, jako by se pohybovala ve snu, obklopená prázdnotou, bez pocitů. Jak je tohle možné? „My se o ni postaráme.“ Jak se to vůbec mohlo stát? „Hlavně nikomu ani slovo.“ Při pohledech, které jí věnovali, když zavírala dveře, se málem začervenala. Jenomže mužům bylo občas potřeba připomínat i ty úplně nejzřejmější věci, dokonce i Tomovi. „Nyneivo, jak pod Světlem,“ začala obracejíc se a odmlčela se, když klečící ženu obklopila záře saidaru.

„Světlo ji spal!“ zavrčela Nyneiva a prudce usměrnila. „Světlo ji za tohle navěky spal!“ Elain poznala prameny splétané pro léčení, ale víc toho nezvládla. „Já ji najdu, Birgitte,“ zamumlala Nyneiva. Prameny ducha převažovaly, ale byla tam i voda a vzduch, dokonce i země a oheň. Vypadalo to stejně složitě jako vyšívání šatů oběma rukama zároveň a ještě i nohama. Poslepu. „Donutím ji zaplatit.“ Záře kolem Nyneivy sílila pořád dál, až přehlušila lampy, až z ní bolely oči, pokud se Elain nedívala s přimhouřenýma očima. „To přísahám! U Světla a mé naděje na spasení a znovuzrození, to udělám!“ Hněv v jejím hlase se změnil, pokud něco, tak zesílil. „Nefunguje to. Není na ní nic, co by se dalo vyléčit. Je tak zdravá, jak jen můžeš doufat. Ale umírá. Oh, Světlo, cítím, jak její duch odchází. Světlo spal Moghedien! Světlo ji spal! A mě spal s ní!“ Ale nevzdávala se. Spřádání pokračovalo, složité prameny se protkávaly v Birgittině těle. A ta žena tu ležela, zlatý cop jí visel z postele, a hruď se jí zvedala a klesala stále pomaleji.

„Můžu udělat něco, co by mohlo pomoct,“ podotkla Elain pomalu. Měly jste k tomu mít svolení, ale vždy to tak nefungovalo. Kdysi se to dělalo skoro stejně často se svolením, jako bez něj. Neexistoval důvod, proč by to nemělo fungovat na ženu. Až na to, že Elain ještě nikdy neslyšela, že by se to tak udělalo.

„Propojení?“ Nyneiva nespouštěla zrak ze ženy na posteli, ani se nepřestávala namáhat se sílou. „Ano. Budeš to muset udělat – nevím jak – ale nech mě vést. Zrovna teď ani nevím, co vlastně dělám, ale vím, že to dokážu. Ty nedokážeš vyléčit ani modřinu.“

Elain stiskla rty, ale nechala to plavat. „Ne propojení.“ Množství saidaru, které do sebe Nyneiva natáhla, bylo ohromující. Jestli nedokázala vyléčit Birgitte s tímhle, tak to, co by Elain mohla přidat, by neznamenalo žádný rozdíl. Společně by byly sice silnější než každá zvlášť, ale ne tak silné, jako kdyby se jejich síly prostě sečetly. Kromě toho si Elain nebyla jistá, že by je uměla propojit. Byla v propojení jen jednou, a tehdy to provedla Aes Sedai, aby jí ukázala, co to je, spíš než jak to udělat. „Přestaň, Nyneivo. Sama jsi říkala, že to nefunguje. Přestaň a nech to zkusit mě. Jestli to nezabere, můžeš...“ Co by mohla? Pokud léčení fungovalo, tak fungovalo. Když ne... Jestli to selže, nemělo smysl zkoušet to znovu.

„Zkusíš co?“ štěkla Nyneiva, přece jen však neohrabaně ustoupila a nechala přijít Elain blíž. Tkanivo léčení pohaslo, ale ne záře kolem druhé ženy.

Elain místo odpovědi položila Birgitte ruku na čelo. – Tělesný kontakt byl pro tohle nezbytný stejně jako pro léčení, a když to Elain dvakrát viděla ve Věži, Aes Sedai se také dotýkala mužova čela. Prameny ducha, které spletla, byly složité, i když ne tak propletené, jako je měla Nyneiva před chvílí. Elain část toho, co teď dělala, chápala jen tak tak, a část už vůbec ne, ale dávala ze své skrýše dobrý pozor, aby viděla, jak má tkanivo vypadat. Dívala se pozorně, protože si v hlavě utvořila zásobu příběhů a viděla hloupé romance tam, kde bývaly málokdy. Po chvíli se posadila na druhou postel a propustila saidar.

Nyneiva se na ni zamračila a pak se sklonila, aby prohlédla Birgitte. Bezvědomá žena měla možná maličko lepší barvu a dýchala trochu silněji. „Cos to vlastně udělala, Elain?“ Nyneiva nespouštěla oči z Birgitte, ale záře kolem ní pomalu pohasínala. „To nebylo léčení. Myslím, že bych to dokázala taky, ale nebylo to léčení.“

„Bude žít?“ zeptala se Elain slabým hláskem. Mezi ní a Birgitte nebylo žádné viditelné propojení, žádné prameny, ale cítila její slabost. Strašlivou slabost. Okamžitě by poznala, kdyby Birgitte zemřela, i ve spánku nebo kdyby byla stovky mil daleko.

„Já nevím. Už neslábne, ale nevím.“ Nyneiva mluvila z únavy tiše a z hlasu se jí ozývala bolest, jako by cítila Birgittino zranění. Trhla sebou, vstala, rozbalila pokrývku s červenými proužky a ženu s ní přikryla. „Co jsi udělala?“

Elain mlčela tak dlouho, než se k ní Nyneiva připojila, lehla si k ní neobratně na postel. „Spojení,“ řekla Elain nakonec. „Já... se s ní spojila. Jako se strážcem.“ Nevěřícný pohled druhé ženy ji přiměl vyhrknout. „To léčení nebylo k ničemu. Musela jsem něco udělat. Znáš dary, které strážce ze spojení získává. Jedním je síla, energie. Může jít dál, když už by se jiný muž zhroutil a zemřel, a přežije rány, které by každého jiného zabily. Byla to jediná věc, která mě napadla.“

Nyneiva se zhluboka nadechla. „No, funguje to aspoň líp než to, co jsem udělala já. Ženskej strážce. Ráda bych věděla, co by si o tom pomyslel Lan? Vlastně, proč by neměla být. Pokud by to měla být nějaká žena, tak ona.“ Trhla sebou, přitáhla si kolena pod bradu a zahleděla se na Birgitte. „Tohle si budeš muset nechat pro sebe. Jestli někdo zjistí, že se přijatá spojila se strážcem, bez ohledu na okolnosti...“

Elain se zachvěla. „Já vím,“ řekla prostě a dost důrazně. Nebyl to sice přestupek na utišení, ale každá Aes Sedai by ji nejspíš přinutila si přát, aby byla utišena. „Nyneivo, co se stalo?“

Dlouhou dobu si myslela, že druhá žena začne zase plakat, jak se jí třásla brada a pohybovaly rty. Když však promluvila, měla hlas jako ocel a její výraz byl směsicí vzteku a slz, které by za celý život nedokázala vyplakat. Vyprávěla příběh stroze, skoro útržkovitě, dokud se nedostala k tomu, jak se mezi vozy objevila Moghedien. Pak se pustila do bolestných podrobností.

„Měla bych mít od krku dolů modřiny,“ pronesla nakonec hořce a dotkla se své hladké bílé paže. I když modřiny neměla, přesto sebou škubla. „Nechápu, proč je nemám. Cítím to, avšak zasloužila bych si je, za tu hloupou, pitomou pýchu. Za to, že jsem se bála udělat to, co jsem měla. Zasloužila bych si viset jako šunka v udírně. Kdyby zde byla nějaká spravedlnost, tak bych tam ještě visela a Birgitte by neležela na posteli a my bychom se nebály, jestli to přežije. Kdybych toho jen znala víc. Kdybych jenom na pět minut věděla to, co Moghedien, mohla bych ji vyléčit. Jsem si tím jistá.“

„No, kdybys ještě někde visela,“ dodala Elain velice prakticky, „zakrátko už by ses vzbudila a odstínila mě. Nepochybuji o tom, že by Moghedien dohlédla na to, abys byla dost rozzlobená a mohla usměrňovat – zná nás až moc dobře, nezapomínej – a velice pochybuji, že bych měla nějaké podezření, dokud bys neskončila. Představa, jak mě přepravuješ k Moghedien, mě tedy nijak netěší, a nevěřím, že tebe ano.“ Druhá žena se na ni nepodívala. „Muselo to být propojení, Nyneivo, jako a’dam. Tak jsi mohla cítit bolest, aniž bys byla poznačená.“ Nyneiva tam pořád seděla a mrzutě se mračila. „Nyneivo, Birgitte žije. Udělala jsi pro ni všechno, co se dalo, a dá-li Světlo, přežije. Tohle jí udělala Moghedien, ne ty. Voják, který si dává vinu za své druhy, již padli v bitvě, je hlupák. My dvě jsme vojáky v bitvě, ale ty nejsi žádná hlupačka, tak se tak přestaň chovat.“

Tehdy se na ni Nyneiva podívala a mračila se jen do chvíle, než úplně odvrátila hlavu. – „Ty to nechápeš.“ Mluvila téměř šeptem. „Ona... byla... jedním z hrdinů připoutaných ke kolu času, jejím osudem bylo se rodit stále znovu a znovu a tvořit báje. Tentokrát se nenarodila, Elain. Byla z Tel’aran’rhiodu vytržená tak, jak byla. Je pořád ještě připoutaná ke kolu? Nebo byla vytržená i z toho? Vytržená z toho, co si vysloužila svou odvahou, protože já byla tak pyšná, tak pitomě umíněná jako chlap, že jsem ji přinutila hledat Moghedien?“

Elain doufala, že tyhle otázky Nyneivě ještě nedošly, ne dokud nebude mít chvilku, aby se vzpamatovala. – „Víš, jak vážně byla Moghedien zraněná? Třeba je mrtvá.“

„Doufám, že ne,“ druhá žena skoro vrčela. „Chci, aby zaplatila...“ Zhluboka se nadechla, ale místo aby ji to posílilo, spíš sklesla. „Nepočítala bych s tím, že umřela. Birgittin šíp minul srdce. Je div, že se jí vůbec podařilo tu ženskou zasáhnout, jak se tak potácela. Já bych se postavit nedokázala, kdyby mě někdo hodil tak daleko a tak tvrdě, jak se ona odrazila. Po tom, co Moghedien udělala mně, jsem se ani nedokázala postavit na nohy. Ne, ona je živá, a my bychom měly věřit, že si tu ránu nechala vyléčit a ráno po nás půjde.“

„Přesto si bude potřebovat chvíli odpočinout, Nyneivo. To víš. Copak ví, kde vůbec jsme? Z toho, co jsi říkala, neměla čas na víc, než si všimnout, že je to zvěřinec.“

„Co jestli viděla víc?“ Nyneiva vypadala, jako by jí přemýšlení dělalo potíže. „Co jestli ví přesně, kde jsme? Mohla by na nás poslat temný druhy. Nebo poslat zprávu temnejm druhům v Samaře.“

„Luca zuří, protože kolem města je už jedenáct zvěřinců a tři další čekají za mostem. Nyneivo, bude jí trvat celé dny, než po takovém zranění získá dost síly, i jestli najde nějakou černou sestru, která ji vyléčí, nebo dokonce někoho ze Zaprodanců. A dalších pár dní, než prohledá patnáct zvěřinců. A to jestli nejsou další za námi na cestě nebo nepřijíždějí z Altary. Jestli po nás půjde nebo pošle temné druhy, to nebo to, my jsme dostaly varování a máme pár dní na to, abychom si našly člun, který nás přepraví po řece.“ Na chvíli se zamyšleně odmlčela. „Máš něco v tom pytlíku s bylinkami, aby sis mohla přebarvit vlasy? Vsadím se, že jsi měla v Tel’aran’rhiodu vlasy spletené do copu. Já tam mám vždycky svou pravou barvu. Když si rozpustíš vlasy, jak je máš teď, a změníš barvu, tak nás bude mnohem těžší najít.“

„Všude jsou jen bělokabátníci,“ povzdechla si Nyneiva. „Galad. Prorok. Žádný čluny. Všechno se proti nám spiklo, aby nás tu zadrželo pro Moghedien. Jsem tak unavená, Elain. Unavená z toho, jak se bojím, kdo by mohl být za dalším rohem. Unavená z toho, jak se bojím Moghedien. Zřejmě nedokážu ani vymyslet, co udělat dál. Moje vlasy? Nemám nic, co by mohlo změnit tu barvu, co mám.“

„Potřebuješ se dobře vyspat,“ prohlásila Elain pevně. „Ovšem bez prstenu. Dej ho sem.“ Druhá žena zaváhala, ale Elain jen čekala s nataženou rukou, až Nyneiva nakonec vylovila skvrnitý kamenný prsten a sundala ho ze šňůrky, co měla kolem krku. Elain si ho nacpala do váčku a pokračovala. „Teď si tady lehni a já pohlídám Birgitte.“

Nyneiva se na chvíli zadívala na ženu nataženou na druhé posteli a pak zavrtěla hlavou. „Nemůžu spát. Já... potřebuju být sama. Projít se.“ Vstala tak ztuhle, jako by skutečně dostala řádný výprask, sundala z kolíčku svůj tmavý plášť a přehodila si ho přes spodničku. U dveří se zarazila. „Jestli mě bude chtít zabít,“ řekla bezútěšně, „tak nevím, jestli jí v tom budu chtít zabránit.“ A bosky, se smutnou tváří, vyšla do noci.

Elain zaváhala, neboť si nebyla jistá, která žena ji potřebuje víc, ale pak se zase posadila na postel. Nic, co by řekla, nemohlo Nyneivě ulehčit, ale Elain věřila v její odolnost. Chvíle o samotě, aby si to v duchu přebrala, a pochopí, že je to vina Moghedien, ne její. Musí.

36

Nové jméno

Elain tam dlouho jen seděla a pozorovala spící Birgitte. Vypadalo to, že spí. Jednou se zavrtěla a zoufale zašeptala: „Počkej na mě, Gaidale. Počkej. Už jdu, Gaidale. Počkej na...“ Slova se vytratila a ona opět jen pomalu dýchala. Dýchala silněji? Ta žena pořád vypadala na smrt nemocná. Lépe než předtím, ale pořád byla bledá a strhaná.

Asi po hodině se vrátila Nyneiva se špinavýma nohama. Na tvářích se jí leskly nové slzy. „Nemohla jsem zůstat pryč,“ řekla a pověsila plášť zpátky na kolíček. „Vyspi se. Já ji pohlídám. Musím ji pohlídat.“

Elain pomalu vstala a uhladila si suknice. Třeba když bude hlídat Birgitte, bude mít Nyneiva čas si to v hlavě přebrat. „Zatím se mi taky nechce spát.“ Byla vyčerpaná, ale už ne ospalá. „Myslím, že se taky projdu.“ Nyneiva jenom kývla a zaujala místo na Elainině posteli. Zaprášené nohy jí visely přes postranici a oči měla upřené na Birgitte.

K Elaininu překvapení Tom a Juilin rovněž nespali. Zapálili si u vozu ohýnek a seděli u něj naproti sobě, na zemi, se zkříženýma očima, a bafali z fajfek s dlouhou troubelí. Tom si zastrkal košili do kalhot a Juilin si natáhl kabátec, i když byl pořád bez košile a manžety měl ohrnuté. Než se k nim Elain připojila, rozhlédla se kolem sebe. V táboře se nic nehýbalo a až na světlo tohoto jediného ohně a záře lamp linoucí se z oken jejich vozu byla všude tma.

Oba muži mlčeli, než si Elain upravila suknice. Poté se Juilin podíval na Toma, jenž kývl, a chytač zlodějů zvedl něco ze země a podal jí to. „Našel jsem to tam, co ležela,“ řekl snědý muž. „Jako kdyby jí to vypadlo z ruky.“

Elain pomalu vzala stříbrný šíp. Dokonce i opeření bylo zřejmě stříbrné.

„Příznačný,“ prohodil Tom konverzačním tónem přes svou fajfku. „A ten cop k tomu... V každým příběhu se z nějakýho důvodu zmiňuje ten cop. I když jsem jich objevil pár, ve kterejch, myslím, vystupuje pod jiným jménem, a o copu se v nich nemluví. A některý s jiným jménem a s copem.“

„Mně na příbězích nezáleží,“ přisadil si Juilin. Nemluvil o nic vzrušeněji než Tom. Ale ono to taky chtělo hodně, aby se některý z nich rozčílil. „Je to ona? Už tak by to bylo dost špatné, i kdyby nebyla. Žena, co se takhle z ničeho nic objeví a nahá, ale... Do čeho jste nás to s N... Nanou dostaly?“ Byl ustaraný. Juilin nedělal chyby a nikdy mu nic neuklouzlo. Tom jen bafal z fajfky a čekal.

Elain obracela šíp v rukou a předstírala, že si ho prohlíží. „Je to přítelkyně,“ prohlásila nakonec. Dokud – pokud – ji Birgitte toho slibu nezbaví, tak její slovo bude platit. „Ona není Aes Sedai, ale pomáhala nám.“ Oba muži se na ni podívali a čekali, až řekne víc. „Proč jste to nedali Nyneivě?“

Zase si vyměnili ty svoje pohledy – muži zřejmě dokázali pohledy vést celé rozhovory, alespoň pokud se žen týkalo – kterými jasně říkali, jako kdyby to vyslovili nahlas, co si myslí o tom, jak má pořád nějaké tajnosti. Zvlášť když to už věděli skoro jistě. Ale ona dala slovo.

„Vypadala rozčilená,“ utrousil Juilin a uvážlivě zatahal z fajfky. Tom si tu svou vyndal z úst a foukl si do bílých knírů.

„Rozčilená? Ta ženská vyběhla jenom v košili, vypadala ztracená, a když jsem se jí zeptal, jestli jí nemůžu pomoct, tak se mi ani nepokusila utrhnout hlavu. Brečela mi na rameni!“ Zatahal se za svou lněnou košili a mumlal si cosi, že je mokrá. „Elain, ona se mi omluvila za každý křivý slovo, co mi kdy řekla, což z její pusy bylo skoro každý druhý. Říkala, že by potřebovala spráskat nebo že snad dostala výprask. Půlku doby mluvila nesmysly. Říkala, že je zbabělá a umíněná husa. Nevím, co se to s ní děje, ale byla úplně mimo."

„Jednou jsem znal ženskou, co se takhle chovala,“ poznamenal Juilin s pohledem upřeným do ohně. „Probudila se a našla ve své ložnici lupiče. Bodla ho do srdce. Jenže když zapálila lampu, byl to její manžel. Jeho člun přistál dřív. Půl měsíce chodila jako Nyneiva.“ Stiskl rty. „Pak se oběsila.“

„Hrozně nerad ti to nakládám, holka,“ dodal Tom laskavě, „ale jestli se jí dá pomoct, tak ty jsi jediná z nás, kdo to dokáže. Vím, jak vytáhnout chlapa z bídy. Nakopnout ho nebo ho opít a najít mu hol –“ Hlasitě si odkašlal a snažil se, aby to vypadalo přirozeně. Taky si uhladil kníry. Jediná špatná věc na tom, že se na ni teď díval jako na dceru, byla v tom, že si zřejmě myslel, že jí je tak dvanáct. „A stejně, chci říct, že nevím, jak tohle províst. A i kdyby ji Juilin třeba byl ochotnej přehnout přes koleno, pochybuju, že by mu za to poděkovala.“

„Tak to bych radši ohnul přes koleno zubatku,“ zamumlal chytač zlodějů, ale ne tak drsně, jak by to znělo včera. Byl stejně ustaraný jako Tom, i když méně ochotný to přiznat.

„Udělám, co půjde,“ ujistila je a znovu obrátila šíp. Byli to dobří muži a ona jim jen nerada lhala nebo před nimi něco skrývala. Aspoň ne, pokud by to nebylo úplně nezbytné. Nyneiva tvrdila, že muže musíte vést pro jejich vlastní dobro, ale existovalo i něco takového, jako zajít příliš daleko. Nebylo správné zavést muže do nebezpečí, aniž by o tom věděl.

Tak jim to řekla. O Tel’aran’rhiodu a o tom, že se Zaprodanci osvobodili, i o Moghedien. Samozřejmě jim neřekla úplně všechno. Některé události v Tanchiku byly příliš zahanbující, takže na ně nechtěla ani pomyslet. Ohledně Birgittiny totožnosti slovo dodržela a zcela jistě nebylo nutné zacházet do podrobností při líčení toho, co Moghedien provedla Nyneivě. Sice to trochu ztížilo vysvětlování událostí dnešní noci, ale ona to zvládla. Pověděla jim všechno, o čem si myslela, že by to měli vědět, dost na to, aby si poprvé uvědomili, proti čemu vlastně stojí.

Nejenom proti černým adžah – už když tohle zjistili, začali jaksi zmateně šilhat – ale i proti Zaprodancům, z nichž jedna navíc nejspíš honila ji a Nyneivu. A dala jim zcela jasně najevo, že ony dvě zase půjdou po Moghedien a že každému v jejich blízkosti taky hrozí nebezpečí, že se dostane mezi lovce a kořist, ať tak nebo tak.

„Nyní, když to víte,“ zakončila, „se můžete sami rozhodnout, jestli zůstanete, nebo odejdete.“ Nechala to tak a dávala si pozor, aby se na Toma ani nepodívala. Zoufale doufala, že zůstane, ale nechtěla, aby si myslel, že ho o to žádá, dokonce ani pohledem ne.

„Nenaučil jsem tě ani půlku toho, co budeš potřebovat, pokud máš být aspoň z poloviny tak dobrá královna, jako je tvoje matka,“ řekl Tom a snažil se mluvit drsně, ale pokazil to tím, že jí pokrouceným prstem odhrnul z tváře pramen načerno obarvených vlasů. „Mě se jen tak snadno nezbavíš, dítě. Hodlám z tebe udělat mistra v daes dae’mar, i kdybych ti to musel hučet do ucha, dokud neohluchneš. Nenaučil jsem tě dokonce ani zacházet s nožem. Snažil jsem se to naučit tvou matku, ale ona vždycky tvrdila, že může někomu nařídit, aby použil nůž, když to bude potřeba. Je to hloupej názor.“

Elain se předklonila a políbila ho na vrásčitou tvář. Tom zamrkal, zvedl huňaté obočí a pak se usmál a znovu si strčil do pusy fajfku.

„Mě můžeš políbit rovněž,“ poznamenal suše Juilin. „Rand al’Thor může mít moje vnitřnosti jako návnadu na ryby, jestli mu tě nevrátím stejně zdravou, jako když tě naposledy viděl.“

Elain zvedla hrdě bradu. „Nedovolím, abys zůstával kvůli Randu al’Thorovi, Juiline.“ Vrátit mu ji? To určitě! „Zůstaneš, jenom jestli to chceš sám. A nezbavuji tě – ani tebe, Tome!" – zakřenil se při poznámce chytače zlodějů – „slibu, že uděláš, co se ti řekne.“ Tomův překvapený pohled ji docela potěšil. Obrátila se zpět k Juilinovi. „Půjdeš za mnou, a samozřejmě taky za Nyneivou, s tím, že budeš znát přesně, proti jakému nepříteli stojíme, nebo si můžeš zabalit věci a odjet na hřebci, kam se ti zlíbí. Já ti ho dám.“

Juilin se posadil rovně, jako by spolkl pravítko, a snědá tvář mu ještě víc potemněla. „V životě jsem neopustil ženu v nebezpečí.“ Ukázal na ni fajfkou jako zbraní. „Pošli mě pryč a já se ti budu držet za zadkem jako létavice v kýlové brázdě.“

Nebylo to tak přesně to, co chtěla, ale bude to stačit. „No dobře.“ Vstala, postavila se zpříma a stříbrný šíp držela u boku, a nasadila mírně mrazivý výraz. Myslela si, že si konečně uvědomili, kdo tu velí. „Do rána už moc času nezbývá.“ Skutečně měl Rand tu drzost říci Juilinovi, aby ji „vrátil zpět"? Tom prostě bude muset chvíli trpět spolu s druhým mužem – a dobře mu ta – za ten úšklebek. „Takže teď uhasíte oheň a půjdete spát. Hned. Žádné výmluvy, Tome. Když se nevyspíte, ráno nebudete k ničemu.“

Muži začali poslušně hrnout botami na plameny hlínu, ale když se dostala k prostým dřevěným schůdkům do vozu, zaslechla Toma říkat: „Občas mluví jako její matka.“

„Tak to jsem rád, že jsem tu ženskou nikdy nepotkal,“ zabručel v odpověď Juilin. „Hodíme si o první hlídku?“ Tom souhlasně zamručel.

Elain se skoro vrátila, ale místo toho se přistihla, že se usmívá. Muži! Tentokrát si to však v duchu řekla s láskou. Dobrá nálada jí vydržela, dokud nevstoupila dovnitř.

Nyneiva seděla na okraji postele – oběma rukama se vzpírala, aby seděla zpříma, a jak sledovala Birgitte, oči se jí zavíraly. Nohy měla pořád špinavé.

Elain strčila Birgittin šíp do skříňky za nějaké nadité pytlíky se suchým hráškem. Naštěstí se na ni druhá žena skoro ani nepodívala. Elain si nemyslela, že Nyneiva právě teď potřebuje uvidět ten stříbrný šíp. Ale co potřebovala?

„Nyneivo, už dávno sis měla umýt nohy a jít spát.“

Nyneiva se zakývala jejím směrem a ospale zamrkala. „Nohy? Co? Musím ji hlídat.“

Bude to muset jít hezky jedno po druhém. „Tvoje nohy, Nyneivo. Máš je špinavé. Umej si je.“

Nyneiva se zamračeně podívala na své umazané nohy a pak kývla. Když nahnula velký bílý džbánek nad umyvadlo, rozlila trochu vody, a další vybryndala, než se domyla a mohla se utřít, ale i pak se zase posadila na postel. „Musím hlídat. Pro případ... Pro případ... Jednou vykřikla. Volala Gaidala.“

Elain ji přitiskla na záda na slamník. „Potřebuješ se vyspat, Nyneivo. Neudržíš oči otevřené.“

„Udržím,“ zamumlala Nyneiva zatvrzele a snažila se posadit, přičemž se vzpírala, jak jí Elain tlačila na ramena. „Musím ji hlídat, Elain. Musím.“

Vedle Nyneivy vypadali ti dva muži venku rozumně a povolně. Dokonce i kdyby Elain chtěla, neexistoval způsob, jak ji opít a najít jí nějakého – předpokládala, že by to měl být nějaký hezký mladý muž. Takže zbýval kopanec. Soucit a zdravý rozum rozhodně žádný dojem neudělaly. „Už mám dost toho trucování a sebelítosti, Nyneivo,“ prohlásila důrazně. „Ty si půjdeš hned lehnout, a ráno neřekneš ani slovo o tom, jak ubohá jsi chudinka. Jestli se neumíš chovat jako rozumná žena, kterou jsi, požádám Cerandin, aby ti udělala dvě modřiny za tu, co jsem ti odstranila. Dokonce jsi mi za to ani nepoděkovala. Teď jdi spát!“

Nyneiva rozhořčeně vykulila oči – teď už aspoň nevypadala, že má pláč na krajíčku – ale Elain jí je rukou zavřela. Šlo to snadno, a přes tiše mumlané protesty začala Nyneiva brzy dýchat pomalu ve spánku.

Elain ji ještě poplácala po rameni, než se narovnala. Doufala, že druhá žena bude spát klidně, že se jí bude zdát o Lanovi, ale jakýkoliv spánek pro ni byl lepší než žádný. Potlačujíc zívání se sklonila, aby zkontrolovala Birgitte. Nepoznala, jestli se její barva nějak zlepšila. Dalo se jen čekat a doufat.

Lampy zřejmě žádné z nich nevadily, tak je Elain nechala zapálené a posadila se na podlahu mezi postele. Světlo by ji mělo udržet vzhůru. Ne že by věděla, proč by vůbec měla zůstávat vzhůru. Udělala, co bylo v jejích silách, stejně jako Nyneiva. Bez přemýšlení se opřela o přední stěnu a brada jí pomalu klesla na hruď.

Sen to byl příjemný, byť zvláštní. Klečel před ní Rand a ona mu položila ruku na hlavu a spojila se s ním jako se strážcem. Stal se jedním z jejích strážců. Teď, s Birgitte, si bude muset vybrat zelené adžah. Byly tam i další ženy, tváře se každou chvíli měnily, podle toho, jak se na ně dívala. Nyneiva, Min, Moirain, Aviendha, Berelain, Amathera, Liandrin – a další, které vůbec neznala. Ať to byl kdo chtěl, Elain věděla, že se s nimi o něj musí podělit, protože v tomto snu si byla jistá, že právě tohle Min viděla. Nebyla si jistá, jaký z toho má pocit – některé z těch tváří chtěla rozdrásat na cáry – ale jestli to již bylo vzorem dáno, bude to tak muset být. Přesto ona bude mít jednu věc z něj, kterou žádná z ostatních nikdy nedokáže získat, spojení mezi strážcem a Aes Sedai.

„Kde je tohle místo?“ ptala se Berelain s vlasy havraní černě a tak krásná, že na ni Elain chtěla vycenit zuby. Ta ženská na sobě měla červené šaty s hlubokánským výstřihem, které Luca chtěl, aby nosila Nyneiva. Berelain se vždycky oblékala nápadně.

„Vzbuď se. Tohle není Tel’aran’rhiod.“

Elain se s trhnutím probudila a viděla, že se Birgitte naklání přes okraj postele a slabě jí tiskne paži. Tvář měla příliš bledou a zvlhlou potem, jako by dostala horečku, avšak modré oči měla jasné a upírala je Elain do tváře.

„Tohle není Tel’aran’rhiod.“ Nebyla to otázka, ale Elain přesto kývla, a Birgitte se s dlouhým povzdechem zase položila. „Pamatuji si naprosto všechno,“ zašeptala. „Jsem tady taková, jaká jsem, a vzpomínám si. Úplně všechno se změnilo. Někde tam venku je Gaidal, malé dítě nebo možná malý chlapec. Ale i kdybych ho našla, co si pomyslí o ženě víc než dost staré, aby mohla být jeho matka?“ Rozzlobeně si protřela oči a potom zamumlala: „Nepláču. Nikdy nebrečím. Na to si vzpomínám, Světlo mi pomoz. Nikdy nepláču.“

Elain si vedle její postele klekla. „Ty ho najdeš, Birgitte.“ Mluvila tiše. Nyneiva zřejmě stále spala hlubokým spánkem – tiše, drsně pochrupovala – ale potřebovala si odpočinout, ne všemu tomuhle čelit znovu. „Určitě ho nějak najdeš. A on se do tebe zamiluje. Já vím, že ano.“

„Myslíš, že na tomhle mi záleží? Dokázala bych přežít, kdyby mě nemiloval.“ Oči se jí zaleskly a odhalily tak lež. „On mě bude potřebovat, Elain, a já tam nebudu. On byl vždycky odvážnější, než pro něj bylo zdravé. Pořád jsem mu musela připomínat, že má být opatrný. Horší bude, že se bude toulat a hledat mě, aniž by věděl, co vlastně hledá, aniž by věděl, proč se vlastně cítí neúplný. Vždycky jsme spolu, Elain. Dvě poloviny jednoho celku.“ Vyhrkly jí slzy a stékaly jí po tváři. „Moghedien říkala, že mě přinutí k věčnému pláči, a...“ Náhle se jí tvář zkroutila, jako by jí z hrdla násilím rvali tiché vzlyky.

Elain vyšší ženu objala a říkala jí slova útěchy, o nichž věděla, že nejsou k ničemu. Jak by se cítila, kdyby jí takhle vyrvali Randa? Ta myšlenka málem stačila, aby si položila hlavu vedle Birgitte a taky se rozplakala.

Elain si nebyla jistá, jak dlouho Birgitte trvalo, než se vyplakala, ale nakonec ji druhá žena odstrčila, lehla si a prsty si otřela líce. „Tohle jsem nikdy nedělala, jen jako malá holka. Nikdy.“ Otočila hlavu a zamračila se na Nyneivu, která stále spala na druhé posteli. „Ublížila jí Moghedien moc? Ještě jsem neviděla někoho tak svázaného od doby, co Touragové dobyli Mareesh.“ Elain teď musela vypadat zmateně, protože Birgitte dodala: „V jiném věku. Je zraněná?“

„Ne vážně. Hlavně její pýcha. To, co jsi udělala, jí umožnilo uniknout, ale až po...“ Elain se nedokázala přimět to vyslovit. Příliš mnoho ran bylo ještě čerstvých. „Dává si to za vinu. Myslí si, že... všechno... je její vina, protože tě požádala o pomoc.“

„Kdyby mě nebyla požádala, Moghedien by ji teď učila žebrat. Je stejně málo opatrná jako Gaidal.“ Birgittin suchý tón zněl podivně vzhledem k tomu, jak měla zvlhlé tváře. „Ona mě do toho nezatáhla za vlasy. Jestli na sebe bere zodpovědnost za následky, tak na sebe bere zodpovědnost za moje činy.“ Pokud něco, tak mluvila rozzlobeně. „Jsem svobodná žena a rozhoduji se sama. Ona nerozhodla za mě.“

„Musím říci, že to bereš lépe než... bych to brala já.“ Nemohla říci „lépe než Nyneiva". To byla pravda, ale to druhé taky.

„Já vždycky říkám, když už musíš vylézt na šibenici, řekni davu vtip, dej katovi peníz a spadni s úsměvem na rtech.“ Birgitte se usmívala velmi ponuře. „Moghedien spustila padací dvířka, avšak mně vaz ještě nepraskl. Možná ji ještě překvapím, než tohle skončí.“ Pak její úsměv zmizel a ona se pozorně zadívala na Elain. „Já... tě cítím. Myslím, že bych mohla zavřít oči a ukázat na tebe, i kdybys byla míli daleko.“

Elain se nadechla velmi zhluboka. „Spojila jsem se s tebou jako se strážcem,“ vyhrkla. „Umírala jsi, léčení nezabíralo a...“ Žena na ni upírala oči. Už se nemračila, ale pohled měla znepokojivě pronikavý. „Nebyla jiná možnost, Birgitte. Jinak bys byla zemřela.“

„Strážce,“ pronesla Birgitte pomalu. „Myslím, že si vzpomínám na jeden příběh o ženě strážci, ale to bylo v životě tak dávném, že víc si už nepamatuji.“

Teď byl čas na druhé, velmi hluboké nadechnutí, a tentokrát ze sebe Elain musela slova vyrážet. „Je tu něco, co bys měla vědět. Dřív nebo později to zjistíš, a já jsem se rozhodla, že před lidmi, kteří mají právo to vědět, nebudu nic zatajovat, pokud to nebude naprosto nezbytné.“ Třetí nádech. „Já nejsem Aes Sedai. Jsem jenom přijatá novicka.“

Zlatovlasá žena na ni dlouho jen hleděla a pak pomalu zavrtěla hlavou. „Přijatá. Za trollockých válek jsem znala jednu přijatou, která se takhle spojila s mužem. Barashelle měla v několika dnech dělat zkoušky, aby mohla být pozvednuta na hotovou Aes Sedai, a zcela jistě by byla šátek dostala, ale ona se bála, že si ho vezme žena, která dělala zkoušky stejný den. Za trollockých válek se Věž z nutnosti snažila povyšovat ženy, jak nejrychleji to šlo.“

„Co se stalo?“ Elain si nemohla pomoci, aby se nezeptala. Barashelle? To jméno znělo povědomě.

Birgitte si propletla prsty na pokrývce na prsou, zvedla hlavu a nasadila posměšně soucitný výraz. „Není třeba říkat, že jakmile to objevily, nedovolily jí složit zkoušky. Nutnost nepřevážila takovou opovážlivost. Donutily ji předat pouto toho chlapíka jiné, a aby ji naučily trpělivosti, daly ji poté do kuchyně mezi kuchtičky a kuchyňské pomocnice. Slyšela jsem, že tam zůstala tři roky, a když konečně získala šátek, amyrlinin stolec sám jí vybral strážce, muže s tváří jako z vydělané kůže a umíněného jako kámen, jménem Anselan. Viděla jsem je o několik roků později, ale nepoznala jsem, kdo z nich dává rozkazy. A myslím, že Barashelle si tím taky nebyla jistá.“

„To není příjemné,“ zamumlala Elain. Tři roky v... Počkat. Barashelle a Anselan? To nemohla být stejná dvojice. Ten příběh neříkal nic o tom, že by Barashelle byla Aes Sedai. Ona však četla dvě verze a slyšela Toma vyprávět třetí, a ve všech Barashelle vykonávala nějakou dlouhou, úmornou službu, aby si vysloužila Anselanovu lásku. Dva tisíce let dokážou příběh hodně změnit.

„To není,“ souhlasila Birgitte a náhle měla v bledé tváři příliš velké a nevinné oči. „Předpokládám, že jelikož budeš chtít udržet své strašné tajemství, nebudeš mě dřít tak tvrdě, jako některé Aes Sedai honí své strážce. Nebylo by dobré donutit mě, abych to prozradila, jen abych se ti dostala ze spárů.“

Elain okamžitě instinktivně zvedla bradu. „To zní skoro jako výhrůžka. Ty já neberu zrovna nejlépe, od tebe, ani od nikoho jiného. Jestli si myslíš –“

Ležící žena ji chytila za ruku a omluvně ji zarazila. Její stisk byl znatelně silnější. „Prosím. Tak jsem to nemyslela. Gaidal tvrdí, že mám smysl pro humor jako kámen hozený do kruhu shoja.“ Při zaznění Gaidalova jména jí po tváři přeletěl mrak, ale hned zmizel. „Zachránila jsi mi život, dědičko Andoru. Zachovám tvé tajemství a budu ti sloužit jako strážce. A budu tvá přítelkyně, pokud budeš chtít.“

„Budu hrdá, že tě můžu mít za přítelkyni.“ Kruh shoja? Na to se zeptá jindy. Birgitte možná byla silnější, ale nepochybně si potřebovala odpočinout. „A za strážce.“ Vypadalo to, že si opravdu vybere zelené adžah. Kromě všeho ostatního to byla jediná cesta, jak se mohla spojit s Randem. Stále se ji hlavou honil ten sen a ona ho hodlala přesvědčit, aby přijal, tak nebo tak. „Třeba bys mohla zkusit... pozměnit... svůj smysl pro humor?“

„Zkusím to.“ Birgitte mluvila, jako by říkala, že se pokusí zvednout horu. „Ale jestli mám být tvůj strážce, i potajmu, tak budu strážcem. Skoro neudržíš oči otevřené. Je čas, aby ses vyspala.“ Elain zvedla obočí i bradu, avšak ta žena jí nedala příležitost promluvit. „Mezi jinými věcmi je strážcovou povinností říct své Aes Sedai, kdy to přehání. Taky dodává dávku opatrnosti, když si ona myslí, že může vstoupit i do Jámy smrti. A udržuje ji naživu, aby mohla dodělat to, co musí. Já pro tebe budu tohle dělat. Když budu nablízku, Elain, nemusíš si hlídat záda.“

Asi se potřebovala vyspat, ale Birgitte to potřebovala víc. Elain ztlumila lampy a ženu uložila ke spánku, avšak teprve tehdy, když ta dohlédla na to, aby si Elain vedle její postele rozložila pokrývky a polštář. Došlo k nějaké menší půtce o to, která bude spát na podlaze, ale Birgitte byla stále dost slabá, takže Elain neměla potíže ji udržet v posteli. No, alespoň ne žádné větší potíže. Ještě že Nyneiva nepřestávala tiše pochrupovat.

Elain sama nešla hned spát i přes to, co navykládala Birgitte. Ta žena nemohla vystrčit nos z vozu, dokud nebude mít co na sebe, a byla o dost vyšší než Elain či Nyneiva. Elain, sedíc mezi postelemi, začala povolovat lem na svých jezdeckých šatech z tmavého hedvábí. Ráno bude mít jen málo času rychle upravit střih a nastehovat nový lem. Spánek ji přemohl ani ne v polovině párání.

Znovu se jí zdálo o spojení s Randem, a nejen jednou. Občas poklekl dobrovolně, občas to musela udělat stejně, jako to provedla s Birgitte, dokonce mu i vlézt do postele, když spal. Birgitte teď byla jediná další žena. To Elain zase tolik nevadilo. Ona ne – ani Min, Egwain, Aviendha nebo Nyneiva, i když si neuměla představit, že by k tomu Lan nic neřekl. Ale ty ostatní... Právě nařídila Birgitte, v měňavém plášti strážce, aby odtáhla Berelain a Elaidu na tři roky do kuchyní, když ji ty dvě ženy náhle začaly bušit pěstmi. Probudila se a zjistila, že po ní šlape Nyneiva, aby se dostala k Birgitte a mohla ji zkontrolovat. V okýnkách se ukazovalo šedavé světlo těsně před svítáním.

Birgitte se probudila s tvrzením, že je silnější než kdy předtím, a kromě toho umírá hlady. Elain si nebyla jistá, jestli už Nyneiva dokončila záchvat sebeobviňování. Nelomila sice rukama a nemluvila o tom, ale zatímco si Elain oplachovala obličej a ruce a vysvětlovala, jak je to s tím zvěřincem a proč tu ještě chvíli musejí zůstat, Nyneiva spěšně oloupala a vykrájela červené hrušky a žlutá jablka, nakrájela sýr, a to všechno podala Birgitte na talíři spolu s pohárem ředěného vína s medem a kořením. Kdyby ji Birgitte nechala, byla by ji Nyneiva snad nakrmila. Pak ale vlastnoručně umyla Birgitte vlasy slepičím pepřem, dokud je neměla černé jako Elain – Elain si vlasy umyla samozřejmě sama – a věnovala jí své nejlepší punčochy a spodničku a zatvářila se zklamaně, když jí Elaininy střevíčky padly lépe. Jakmile měla Birgitte vlasy vysušené a znovu zapletené, trvala Nyneiva na tom, že jí pomůže do šedého hedvábí – u boků a přes prsa potřebovaly trochu popustit, ale to mohlo počkat – a dokonce chtěla sama přišít lem, až ji Elainin nevěřícný výraz přiměl stáhnout se a věnovat se vlastní očistě. – Když si drhla obličej, bručela si pro sebe, že umí šít jako každá jiná. Když chce.

Když konečně vyšly ven, nad vrcholky stromů na východě vykukoval první zlatý kousek slunečního kotouče. Na tuto kratičkou chvíli byl den klamně příjemný. Na obloze nebylo vidět ani mráček a v poledne bude vzduch horký a suchý.

Tom a Juilin připřahali spřežení k vozu a celý tábor kypěl přípravou na cestu. Číhal byl již nasedlán a Elain si v duchu poznamenala, že se dnes musí ozvat kvůli jízdě na koni, než se sedla zmocní některý z mužů. Ale i kdyby se tam Tom anebo Juilin dostali první, nebyla by příliš zklamaná. Vždyť právě dnes odpoledne bude poprvé chodit po provaze před lidmi. Kostým, který jí Luca ukázal, ji trošičku znervózňoval, ale aspoň kvůli tomu nebědovala tolik jako Nyneiva.

Luca sám se přihnal z druhé strany tábora, až za ním červená pláštěnka vlála, všechny sekýroval a vykřikoval jakési nepotřebné příkazy. „Latelle, probuď ty zatracený medvědy! Chci je na nohou a bručící, až pojedem přes Samaru. Clarin, tentokrát si hlídej ty psiska. Jestli jeden z nich zase uteče za kočkou... Brughu, nezapomeň, budete s bratry metat kozelce těsně před mým vozem. Těsně před ním. Tohle má být velkolepej průvod, ne soutěž o to, kterej z vás umí skákat rychleji! Cerandin, drž ty kňouro-koně u huby. Chci, aby lidi lapali po dechu údivem, ne v hrůze utíkali!“

Zastavil se u jejich vozu, zamračil se na Nyneivu i na ni stejně, jen si trošku schoval pro Birgitte. „Je od vás laskavý, že jste se rozhodly připojit se k nám, paní Nano, má paní Morelin. Myslel jsem, že hodláte spát až do poledne.“ Kývl směrem k Birgitte. „Povídaly jste si s někým z druhýho břehu, co? No, na návštěvy nemáme čas. Chci to postavit a v poledne vystupovat.“

Nyneiva byla tím útokem zřejmě zaskočená, ale ke konci jeho druhé věty Lucův rozzlobený pohled opětovala stejně rozzlobeně. Ačkoliv se s Birgitte necítila dobře, zřejmě to nijak neztlumilo její výbušnou povahu, kde se to týkalo ostatních. „Budeme připravený stejně jako ostatní, a ty to víš, Valane Luco. Kromě toho, hodina dvě stejně nebude znamenat rozdíl. Na druhým břehu řeky je dost lidí, že i kdyby ti na představení přišla stovka, bude to víc, než se ti kdy snilo. Jestli se rozhodnem v klidu posnídat, můžeš si třeba točit palcema a počkáš. Jestli nás necháš tady, nedostaneš to, co chceš.“

To byla zatím její nejostřejší připomínka těch slíbených sto zlatých, ale jeho to pro jednou nezpomalilo. „Dost lidí? Dost lidí! Lidi musíš přilákat, ženská. Chin Akima je na místě už tři dny a má chlapíka, co žongluje s mečema a sekerama. A devět akrobatů. Devět! Nějaká ženská, o který jsem v životě neslyšel, má dvě akrobatky, co provádějí na visutým laně takový věci, že by Chavanům vypadly oči z důlků. Nevěřila bys, kolik je tam lidí. Sillia Cerano má muže s tvářema namalovanýma jako dvorní šašci, co se polívaj vodou a mlátěj se po hlavách prasečíma měchýřema, a lidi platí každej stříbrnej groš navíc, aby se na to mohli koukat!“ Najednou přimhouřil oči a podíval se na Birgitte. „Nebyla bys ochotná namalovat si obličej? Sillia nemá mezi svýma šaškama ženskou. Některej z těch koňáků to udělá. A dostat po hlavě nafouknutým měchýřem tak moc nebolí, a já ti zaplatím...“ Odmlčel se a přemýšlel – s větším obnosem se dělil asi stejně rád jako Nyneiva – a do nastalého ticha promluvila Birgitte.

„Já nejsem šašek a šaškem nebudu. Jsem lučištnice.“

„Lučištnice,“ zamumlal a pak si prohlížel složitě splétaný, lesklý cop, který měla přehozený přes levé rameno. „A asi by sis mohla říkat Birgitte. Co jsi zač? Jedna z těch pitomců, co se honí za Valerským rohem? I kdyby ta věc existovala, jakou máš šanci, že ho najdeš právě ty? Byl jsem v Illianu, když hledači skládali přísahu, a na Tammazově velkým náměstí jich byly tisíce. Ale co se slávy, kterou dokážeš získat, týče, nic nemůže zastínit potlesk –“

„Já jsem lučištnice, hezounku,“ skočila mu Birgitte do řeči odhodlaně. „Sežeň mi luk a já přestřílím každého, koho si řekneš, sto zlatých korun proti jediné tvé.“ Elain čekala, že Nyneiva začne vyvádět – to ony by musely zaplatit sázku, pokud by Birgitte prohrála, a ať už tvrdila cokoliv, Elain si nemyslela, že se Birgitte již zcela vzpamatovala – ta však jenom zavřela na chvíli oči a dlouze, zhluboka se nadechla.

„Ženský!“ zavrčel Luca. Tom a Juilin se taky nemuseli tvářit, jako by souhlasili. „Skvěle se hodíš k urozené paní Morelin a Naně, ať už se jmenují, jak chtějí.“ Divoce zamával pláštěnkou a ukázal na kolem panující ruch a shon mužů a koní. „Možná to uniklo tvýmu bystrýmu očku, Birgitte, ale já se musím postarat o představení, a moji rivalové už vybírají v Samaře peníze jako kapesní zloději, což taky jsou.“

Birgitte se usmála, rty se jí lehce zvlnily. „Bojíš se, hezounku? Můžeme to změnit na stříbrňák z tvé strany.“

Elain dostala z toho, jaká barva se Lucovi objevila v obličeji, strach, že ho raní mrtvice. Jako by měl náhle krk na límec příliš velký. „Donesu ti svůj luk,“ skoro syčel. „Můžeš si těch sto marek odpracovat s namalovaným obličejem nebo čištěním klecí, mně je to fuk!“

„Určitě jsi už v pořádku?“ zeptala se Birgitte Elain, když Luca s mumláním odešel. Jediné slovo, které z toho zachytila, bylo několikrát opakované „ženské!“ Nyneiva se na ženu s copem dívala, jako by si přála, aby se otevřela země a pohltila ji. Ji, ne Birgitte. – Několik koňáků se z nějakého důvodu shromáždilo kolem Toma a Juilina.

„Má hezké nohy,“ prohodila Birgitte, „ale vysocí muži se mi nikdy nelíbili. Přidej k tomu hezkou tvář a jsou vždy nesnesitelní.“

Ke skupince mužů se připojil Petra, jenž byl dvakrát širší než ostatní. Něco řekl a potřásl si rukou s Tomem. Chavanové tam byli taky. A Latelle, vážně rozmlouvala s Tomem a zatím temně pokukovala po Nyneivě a ženách s ní. Než se vrátil Luca s nenapjatým lukem a toulcem se šípy, nikdo už se na cestu nepřipravoval.

Povozy, koně a klece – dokonce i připoutaní kňouro-koně – tu stáli zapomenutí a všichni lidé se tlačili kolem Toma a chytače zlodějů. Když se Luca vydal kousek za tábor, všichni ho následovali.

„Považují mě za slušnýho střelce,“ utrousil Luca a vyřezal do kmene vysokého dubu bílý kříž ve výši svých prsou. Trocha jeho furiantství se mu vrátila a on pyšným krokem odstoupil padesát kroků. „Budu střílet první, abys věděla, proti čemu stojíš.“

Birgitte mu sebrala luk z ruky a odešla dalších padesát kroků, zatímco on za ní civěl. Potřásla nad lukem hlavou, ale zapřela si ho o nohu ve střevíčku a jediným plavným pohybem ho napjala, než se k ní Luca s Elain a Nyneivou stačili připojit. Birgitte vytáhla z toulce, který Luca držel, šíp, chvíli si ho prohlížela a pak ho odhodila jako smetí. Luca se zamračil a otevřel ústa, ale ona už zahazovala druhou střelu. Další tři taky skončily na listím pokryté zemi, než jeden zapíchla hrotem do hlíny vedle sebe. – Z jedenadvaceti si nechala jen čtyři.

„Ona to zvládne,“ šeptla Elain a snažila se mluvit sebejistě. Nyneiva zachmuřeně kývla. Jestli budou muset zaplatit sto zlatých korun, brzy budou muset prodat šperky, jež jim věnovala Amathera. Pověřovací dopisy teď byly naprosto k ničemu, jak vysvětlila Nyneivě. Kdyby je použily, nakonec by Elaidě ukázaly prstem na místo, kde byly, pokud ne, kde jsou. Kdybych jen byla včas promluvila, mohla jsem to zastavit. Jako můj strážce musí udělat, co jí řeknu. Nebo ne? Podle toho, co zatím viděla, nebyla poslušnost součástí pouta. Přiměly snad ty Aes Sedai, které špehovala, složit přísahu i muže? Teď, když na to myslela, tak měla dojem, že jedna určitě ano.

Birgitte nasadila šíp na tětivu, zvedla luk a vystřelila, zdánlivě aniž se zastavila a zamířila. Elain sebou trhla, ale ocelový hrot se zarazil přímo doprostřed vyřezaného bílého kříže. Než se přestal chvět, druhý šíp se zarazil těsně vedle něj. Birgitte pak chvíli počkala, ale jen aby se šípy mohly přestat chvět. Přihlížející zalapali po dechu, když třetí šíp rozštípl ten první, jenže to nebylo nic proti naprostému tichu, které zavládlo, když poslední šíp rozštípl ten druhý právě tak hladce. Jednou to mohla být náhoda. Dvakrát...

Luca se tvářil, že mu snad vážně vypadnou oči z důlků. Ústa měl otevřená a zíral na strom, na Birgitte, na strom a zase na Birgitte. Ona mu nabídla luk, ale on slabě zavrtěl hlavou.

Náhle toulec zahodil a s nadšeným výkřikem rozhodil rukama. „Ne nože! Šípy! Na sto kroků!“

Nyneiva se sesula na Elain, když začal vysvětlovat, co chce, ale ani slovíčkem se nevzepřela. Tom a Juilin vybírali peníze. Většina lidí jim odevzdávala mince s povzdechem či smíchem, ale Latelle musel Juilin chytit za ruku, když se snažila vyklouznout, a něco jí rozzlobeně povídal, než z váčku vylovila mince. Tak tohle měli za lubem. Bude si s nimi muset důrazně promluvit. Ale až později. „Nano, tohle nemusíš dělat.“ Nyneiva jenom divoce třeštila oči na Birgitte.

„Naše sázka?“ řekla Birgitte, když Lucovi došel dech. Luca se ošklíbl, ale pak zalovil ve váčku a peníz jí hodil. Elain zachytila záblesk zlata ve slunci, když si ho Birgitte prohlížela a pak hodila zpátky. „Sázka zněla stříbrňák na tebe.“

Lucovi se poplašeně rozšířily oči, ale vzápětí už se smál a tiskl jí zlatou korunu do ruky. „Ty stojíš za každej měďák. Co říkáš? No, královna Ghealdanu by sama mohla zavítat na takový vystoupení, jaký děláš ty. Birgitte a její šípy. Namalujem je na stříbrno, a luk taky!“

Elain zoufale toužila po tom, aby se na ni Birgitte podívala. – Stejně tak mohly vyvěsit znamení pro Moghedien, jako udělat, co ten chlap navrhoval.

Ale Birgitte jenom vyhodila minci do vzduchu, chytila ji a zazubila se. „Barva zničí už tak šupácký luk,“ prohodila nakonec. „A říkej mi Maerion. Kdysi jsem si tak říkala.“ Opřela se o luk a usmála se ještě víc. „Můžu mít taky červené šaty?“

Elain si vydechla vášnivou úlevou. Nyneiva vypadala, že snad bude zvracet.

37

Vystoupení v Samaře

Nyneiva snad posté zvedla pramen vlasů, podívala se na něj a povzdechla si. Přes stěny vozu se dovnitř neslo tiché mumlání, hovor a smích ze stovek, pokud ne tisíců hrdel, vzdálená hudba, kterou hlasy téměř utopily. V žádném případě jí nevadilo, že tráví slavnostní průvod ulicemi Samary ve voze s Elain – když občas vyhlédla okýnkem, přesvědčila se, že venku v tom natěsnaném davu křičících lidí, co skoro neuhnuli, aby mohly projet vozy, by rozhodně být nechtěla – ale pokaždé, když se podívala na měděnou barvu svých vlasů, přála si, aby dělala raději salta s Chavany, než si barvila lokny.

Velice opatrně, aby se na sebe ani nepodívala, se zabalila do prostého tmavošedého šátku, obrátila se a trhla sebou, neboť ve dveřích stála Birgitte. Ta žena jela během průvodu ve voze s Clarin a Petrou, kdy pro ni Clarin upravovala náhradní červené šaty, které podle Lucových příkazů vyráběla pro Nyneivu. – Luca dal Clarin příkazy ještě předtím, než Nyneiva svolila. Birgitte je teď měla na sobě a načerno obarvený cop měla přehozený přes rameno tak, že jí spočíval mezi ňadry, aniž by si uvědomovala hluboký čtvercový výstřih. Už jenom při pohledu na něj si Nyneiva přitáhla šátek poněkud úžeji k tělu. Birgitte už nemohla ukázat ani coul světlého poprsí, aby si zachovala aspoň zdání slušnosti. I takhle se o nějaké slušnosti nedalo moc mluvit, spíš to bylo docela k smíchu. Při pohledu na ni se Nyneivě stáhl žaludek, ale ne kvůli šatům či pleti.

„Když už máš na sobě tyhle šaty, tak proč se zahalovat?“ Birgitte vstoupila a zavřela za sebou dveře. „Jsi žena. Tak proč na to nebýt pyšná?“

„Jestli myslíš, že bych neměla,“ odvětila Nyneiva váhavě a pomalu nechala šátek sklouznout až k loktům, čímž odhalila dvojče šatů, které měla na sobě druhá žena. Cítila se skoro nahá. „Jenom jsem myslela... myslela jsem...“ Sevřela pevně hedvábné suknice, aby udržela ruce u boků, a podívala se druhé ženě do očí. I když věděla, že má na sobě úplně to stejné, bylo to tak přece jen o něco snazší.

Birgitte se zamračila. „A kdybych chtěla, aby sis ještě o coul zvětšila výstřih?“

Nyneiva otevřela ústa a ve tváři dostala stejně šarlatovou barvu, jako měly i šaty, ale chvíli ze sebe nedostala ani hlásku. Když konečně našla hlas, znělo to, jako by ji někdo škrtil. „Ten už se nedá zvětšit. Koukni na sebe. Nedá se zvětšit ani o desetinu coulu!“

Tři rychlé, se zamračeným obličejem provedené kroky a Birgitte se lehce skláněla, aby Nyneivě viděla přímo do očí. „A kdybych řekla, že chci, aby sis ten výstřih zvětšila?“ prskla a ukázala zuby. „Co kdybych chtěla, aby sis namalovala obličej, aby měl Luca toho svýho šaška? Co kdybych tě z toho vysvlíkla a natřela tě od hlavy k patě? To bys byla skvělý cíl. Každý muž na padesát mil daleko by se přišel podívat.“

Nyneiva pohybovala ústy, ale tentokrát z nich nevyšel žádný zvuk. Velmi chtěla zavřít oči. Třeba až by je zase otevřela, nic z toho by se nedělo.

Birgitte znechuceně potřásla hlavou, sedla si na postel, loktem se opřela o koleno a v modrých očích měla pronikavý pohled. – „Tohle musí přestat. Když se na tebe podívám, škubneš sebou. Pobíháš kolem, abys mi mohla posluhovat. Když se podívám na stoličku, doneseš mi ji. Když si olíznu rty, ty mi vrazíš do ruky pohár vína dřív, než si uvědomím, že mám žízeň. Umývala bys mi záda a nazoufala střevíce, kdybych ti to dovolila. Nejsem ani obluda, ani mrzák nebo dítě, Nyneivo.“

„Já se jenom snažím srovnat –“ začala pokorně a nadskočila, když druhá žena zařvala.

„Srovnat? Ty se mě snažíš ponížit!“

„Ne. Ne, tak to není, vážně. Je to moje vina –“

„Bereš na sebe zodpovědnost za moje činy,“ přerušila ji ohnivě Birgitte. „Já jsem se rozhodla s tebou promluvit v Tel’aran’rhiodu. Já jsem se rozhodla ti pomoct. Já jsem se rozhodla stopovat Moghedien. A já se taky rozhodla, že tě za ní vezmu. Já! Ne ty, Nyneivo, já! Nebyla jsem tvoje loutka, tvůj lovecký pes tehdy, a nebudu tím teď.“

Nyneiva ztěžka polkla a pevněji stiskla suknice. Neměla právo se na tuto ženu zlobit. Vůbec žádné právo. Ale Birgitte právo měla. „Udělala jsi, oč jsem tě požádala. Je to moje chyba, že jsi... že jsi tady. Je to všecko moje chyba!“

„Copak jsem mluvila o chybě? Žádnou nevidím. Jenom muži a přihlouplý holky na sebe berou vinu tam, kde žádná není, a ty nejsi ani jedno.“

„To díky tý mý hloupý pýše jsem si myslela, že ji dokážu znovu přeprat, a díky mý zbabělosti jsem ji nechala... jsem ji nechala... Kdybych se tak nebála, že jsem si ani odplivnout nedokázala, mohla jsem něco udělat včas.“

„Zbabělec?“ Birgitte vykulila oči, nevěřícně je vyvalila, a do hlasu se jí vloudilo opovržení. „Ty? Myslela jsem, že máš víc zdravýho rozumu, než že si budeš plíst strach se zbabělostí. Když tě Moghedien pustila, mohla jsi z Tel’aran’rhiodu utýct, ale tys zůstala a bojovala. Nebyla to tvoje chyba ani vina, že jsi nemohla.“ Zhluboka se nadechla a chvíli si třela čelo, pak se však znovu napjatě předklonila. „Poslouchej mě dobře, Nyneivo. Já se ani trochu neviním za to, co se ti stalo. Viděla jsem to, ale nemohla jsem se ani pohnout. Kdyby tě Moghedien svázala do uzlu nebo tě rozkrojila jako jablko, ani pak bych si to nedávala za vinu. Udělala jsem, co bylo v mých silách, když to bylo v mých silách. A tys udělala to samý.“

„Nebylo to to samý.“ Nyneiva se pokoušela dostat z hlasu vášeň. „Byla to moje chyba, žes tam byla. Moje chyba, že jsi tady. Kdybys...“ Zarazila se a znovu polkla. „Kdybys... minula... až na mě budeš dneska střílet, tak chci, abys věděla, že to pochopím.“

„Když namířím, vždycky zasáhnu cíl,“ prohodila Birgitte suše, „a když namířím, nebude to na tebe.“ Začala sbírat věci z jedné skříňky a dávat je na stolek. Zpola dokončené šípy, vyřezané dříky, ocelové hlavice, kamennou nádobku s lepidlem, tenký provázek a šedé husí peří na opeření. Prohlašovala, že si vyrobí taky vlastní luk, hned, jak to půjde. Lucův nazývala posměšně „sukovatou větví ulomenou o půlnoci ze stromu s příčnými vlákny slepým hňupem". – „Líbila ses mi, Nyneivo,“ poznamenala, když si všechno rozložila. „Trny, bradavice a všechno to ostatní. Ale teď už ne, dokud budeš taková...“

„Nemáš teď důvod mít mě ráda,“ řekla Nyneiva ublíženě, ale druhá žena pokračovala, aniž vzhlédla.

„...a nedovolím, abys mě ponižovala, abys snížila moje rozhodnutí tím, že si je budeš připisovat. Měla jsem pár přítelkyň, ale většinou měly povahu jako sněžný duch.“

„Kéž bys mohla být zase moje přítelkyně.“ Co pod Světlem je sněžný duch? Nepochybně něco z jiného věku. „Já bych tě nikdy nechtěla ponížit, Birgitte. Já jenom –“

Birgitte jí nevěnovala pozornost, jenom zesílila hlas. Pozornost zjevně cele věnovala svým šípům. „Chtěla bych tě mít znovu ráda, ať to ty budeš opětovat nebo ne, ale nemůžu, dokud ty nezačneš zase mít ráda sama sebe. Dokázala bych s tebou žít, žít s ukňouranou, roztřesenou chudinkou, kdybys taková byla od přírody. Beru lidi takové, jací jsou, ne jaké bych je chtěla mít, jinak odejdu. Ale ty tohle nejsi, a já nepřijmu důvody, proč si na to hraješ. Tak. Clarin mi řekla o tom tvém střetnutí s Cerandin. Teď vím, co udělám příště, až zase začneš tvrdit, že moje rozhodnutí bylo tvoje vlastní.“ Důrazně švihla jasanovou tyčkou. „Jsem si jistá, že mi Latelle ještě ráda opatří proutek.“

Nyneiva se přinutila rozevřít čelisti, přinutila se mluvit co nejklidněji. „Máš úplný právo udělat se mnou, co se ti zlíbí.“ Pěsti na sukních se jí třásly víc než hlas.

„Takže se přece jen ukazuje náznak hněvu? Jenom na okraji?“ Birgitte se na ni zazubila, pobaveně a zároveň i překvapivě divoce. „Jak dlouho potrvá, než se rozhoří plamenem? Jsem ochotná zničit libovolný počet proutků, když to bude potřeba.“ Úsměv se vytratil. „Donutím tě uvidět to, co je správný, nebo tě zaženu. Jiná možnost není. Nemůžu – a nechci – opustit Elain. To pouto je mi ctí a já budu ctít je i ji. A nedovolím ti myslet si, že rozhoduješ za mě, nebo jsi rozhodovala. Já jsem sama sebou, ne tvůj přívažek. Nyní odejdi. Jestli mám mít aspoň pár střel, co poletí rovně, tak musím dodělat tyhle šípy. Nechci tě zabít a nedovolím, aby se to stalo náhodou.“ Otevřela nádobku s lepidlem a naklonila se nad stůl. „A nezapomeň udělat pukrle jako hodná holčička, až půjdeš pryč.“

Nyneiva se dostala až ze schůdků, než se vztekle udeřila pěstí do stehna. Jak se ta ženská opovažuje? Copak si myslí, že může jen tak...? Myslí si, že Nyneiva snese...? Myslela jsem si, že ti může udělat všechno, co se jí zlíbí, zašeptal jí v hlavě tichý hlásek. Řekla jsem, že mě může zabít, prskla v odpověď, ne ponižovat! Za chvíli jí budou všichni vyhrožovat tou zatracenou Seanchankou!

Povozy stály opuštěné, jenom pár koňáků v hrubých kabátcích stálo na stráži poblíž vysoké a široké plátěné ohrady, v níž se odehrávalo Lucovo vystoupení. Odsud, z velké louky porostlé hnědou trávou zhruba půl míle od Samary, byly jasně vidět šedé kamenné hradby města s přisedlými věžemi nad bránou a pár vyšších domů s doškovými či taškovými střechami. Venku za hradbami na všech stranách jako houby po dešti vyrůstaly vesničky, chýše a hrubé přístřešky, plné prorokových stoupenců, a ti skáceli každý strom na míle daleko buď na domky, nebo jako palivové dříví.

Vstup na představení pro hosty byl na druhé straně, ale dva koňáci, se slušnými palicemi, stáli i na této straně, aby odstrašili každého, kdo nechtěl zaplatit vstupné. Nyneiva už byla skoro u nich, rázovala si to pěkně rychle a rozzlobeně si mumlala, když si díky jejich připitomělým úsměvům uvědomila, že má šátek až u loktů. Její pohled jim setřel úsměv. Teprve tehdy se slušně a pomalu zahalila. Nechtěla, aby si tihle hulváti mysleli, že ji můžou přimět skákat a křičet. Ten hubený, s nosem, který mu zabíral snad polovinu obličeje, jí odhrnul plachtu, a ona se sklonila a prošla do vřavy uvnitř.

Všude se tlačili lidé, tvořili velice hlučné, hemžící se hloučky mužů, žen i dětí, s klábosením přecházeli od jedné atrakce k druhé. Všichni účinkující, kromě s’reditů, vystupovali na vyvýšených dřevěných pódiích, které nechal Luca zbudovat. Kolem Cerandiných kňouro-koní se však mačkalo nejvíc lidí. Obrovská šedá zvířata skutečně balancovala na předních nohách, dokonce i mládě, a dlouhé čenichy měla hadovitě prohnutá nahoru, kdežto Clarinini pejsci měli nejmenší obecenstvo i přes všechna jejich salta nazad a přeskoky přes hřbety. Hodně lidí se zastavovalo a hledělo na lvy a chlupaté, prasatům podobné capary v klecích, jeleny se zvláštními parohy z Arafelu, Saldeie a Arad Domanu, na jasně zbarvené ptáky Světlo ví odkud a jakési kolébající se tvory s hnědou srstí, velkýma očima a kulatýma ušima, kteří klidně seděli a pojídali listí z větviček, jež si drželi v předních tlapkách. Lucovy povídačky o tom, odkud pocházejí, se lišily – Nyneiva usoudila, že to sám taky neví – a zatím pro ně nedokázal vymyslet jméno, které by se mu líbilo. Obrovský had z illianských močálů, čtyřikrát delší než člověk, si vysloužil téměř tolik obdivných vzdechů jako s'reditové, i když jenom ležel a zjevně spal. Nyneivu však potěšilo, že výstup Latelliných medvědů, kteří právě stáli na velkých červených dřevěných koulích, které nohama valili do kruhu, přitahoval ještě méně pozornosti než psi. Medvědy tihle lidé mohli vidět i doma v lese, i když tito měli bílé tlamy.

Latelle v odpoledním slunci jiskřila ve svých černých flitrech. Cerandin se třpytila skoro stejně v modrých a Clarin v zelených, i když ani jedna neměla tolik flitrů jako Latelle, ale jedny každé tyto šaty měly límec až pod bradu. Jistě, Petra a Chavanové vystupovali pouze v jasně modrých spodcích, ale to bylo proto, aby mohli ukazovat své svaly. Bylo to pochopitelné. Akrobaté stáli jeden druhému na ramenou, čtyři na sobě. Nedaleko od nich silák zvedl dlouhé břevno s velkými železnými koulemi na koncích – bylo třeba dvou mužů, aby mu tu věc mohli podat – a okamžitě s ním začal vířit ve svých silných rukách, dokonce s ním i otáčel kolem krku a přes záda.

Tom žongloval s ohněm a taky ho polykal. Osm hořících hůlek vytvářelo dokonalý kruh. Pak měl najednou po čtyřech v každé ruce, kdy jedna vždy vyčnívala nad ostatními. Obratně si postupně vsunul vyčnívající hořící konec do úst, na pohled polkl a vyndal hůlky zhašené a tvářil se, jako by spolkl nějakou pochoutku. Nyneiva si neuměla představit, jak to dokáže, že si nespálí kníry, natož krk. Tom otočil zápěstími a nezapálené hůlky zapadly mezi hořící, které se rozložily do vějíře. O chvíli později mu již nad hlavou vířily dva propletené kruhy. Měl na sobě ten samý hnědý kabátec jako vždy, i když mu Luca dal červený, pošitý flitry. Z toho, jak Tom zvedl huňaté obočí, když se kolem Nyneiva propochodovala, zjevně nepochopil, proč se na něj tak mračí. Jeho vlastní kabátec, to určitě!

Spěchala k velkému, netrpělivě bzučícímu davu, jenž stál kolem dvou vysokých tyčí, mezi nimiž bylo pevně napjaté lano. Musela použít loky, aby se dostala do první řady, ačkoliv dvě ženy se na ni zamračily a odtáhly si své muže stranou, když jí sklouzl šátek. Byla by se na ně taky zamračila, kdyby neměla plné ruce práce, aby se zase zahalila. Luca tam již byl a nervózně se mračil jako muž před porodní komůrkou, hned vedle silného chlapíka s hlavou až na prošedivělý pramen na temeni vyholenou. Nyneiva proklouzla k Lucovi z druhé strany. Muž s oholenou hlavou vypadal nebezpečně, levou tvář mu protínala dlouhá jizva a na klapce přes oko měl namalovanou rudě podmračenou náhradu. Jen málo z mužů, které zatím viděla, mělo víc zbraní než nůž za pasem, ale tenhle měl na zádech meč, jehož dlouhý jílec mu vyčníval nad pravým ramenem. Z nějakého důvodu jí připadal jaksi povědomý, ale ona se cele soustředila na visuté lano. Luca se zamračil na šátek, usmál se na ni a pokusil se jí dát ruku kolem pasu.

Zatímco on se ještě snažil popadnout dech, jak mu vrazila loket do břicha, a ona si ještě upravovala šátek, aby byla slušně zahalená, z davu na druhé straně se vypotácel Juilin, kuželovitý červený klobouk měl rozpustile nakloněný na stranu, kabátec jen přes jedno rameno a v pěsti dřevěný pohárek, z něhož vylíval obsah. Velmi opatrnými kroky člověka, který má v hlavě víc vína než mozku, přistoupil k provazovému žebříku vedoucímu na jednu plošinu a zadíval se na ni.

„Tak do toho!“ křikl kdosi. „Sraz si ten hloupej vaz!“ „Počkej, příteli,“ zavolal Luca a vyrazil dopředu, samý úsměv a víření pláštěnkou. „Tohle není místo pro někoho s břichem plným –“

Juilin postavil pohárek na zem, vyškrábal se nahoru a s kymácením se zastavil na plošině. Nyneiva zadržela dech. Ten muž výšky zvládal dobře a taky by měl poté, co celý život honil zloděje po střechách Tearu, ale přesto...

Juilin se otáčel, jako by se ztratil. Zřejmě byl příliš opilý, aby si všiml nebo vzpomněl na žebřík. Oči upíral na lano. Nesměle položil nohu na provaz a pak ji zase stáhl. Posunul si klobouk a poškrábal se na hlavě, prohlížel si napjaté lano a náhle se viditelně rozzářil. Pomalu si klekl a po čtyřech se kymácivě vydal na provaz. Luca na něj křikl, aby slezl dolů, a dav zařval smíchy.

V půli cesty se Juilin zastavil, neohrabaně se zakýval a ohlédl se zpátky. Oči se mu přisály na pohárek, který nechal na zemi. Bylo zřejmé, že zvažuje, jak se dostat zpátky k němu. Pomalu, s přehnanou opatrností, se postavil, obrátil se směrem, kterým přišel, a kymácel se ze strany na stranu. Lidé zalapali po dechu, když mu uklouzla noha a on začal padat, ale nějak se mu podařilo zachytit rukou a kolenem se zahákl za lano. Luca chytil jeho klobouk, který spadl, a křičel, že ten muž zešílel a cokoliv se stane, nebude to jeho vina. Nyneiva si přitiskla ruce na břicho. Uměla si představit, jak je tam nahoře, a dokonce i to stačilo, aby se jí udělalo špatně. Ten muž byl hlupák. Naprostý tupec a blb!

Se zjevnou námahou se Juilinovi podařilo chytit lano i druhou rukou a přeručkoval na konec. Na druhou plošinu. Kymáceje se ze strany na stranu si uhladil kabátec, jak se ho snažil srovnat, ale podařilo se mu jen to, že mu teď dolů visel z druhého ramene – a zahlédl svůj pohárek u paty druhé tyče. Vesele na něj ukázal a znovu vykročil na lano.

Tentokrát na něj polovina diváků volala, aby se vrátil, křičeli, že má za sebou žebřík. Ostatní se hlučně řehtali a nepochybně čekali, až si srazí vaz. Juilin hladce přešel, sjel ze žebříku, aniž by použil příčlí, a popadl dřevěný pohárek, z něhož si zhluboka přihnul. Teprve když mu Luca nasadil červený klobouk na hlavu a oba se uklonili – Luca mával pláštěnkou tak, že Juilina polovinu času zakrývala – si diváci uvědomili, že to všechno bylo součástí vystoupení. Chvilka ticha, a pak vybuchli v jásot a potlesk a smích. Nyneivu napadlo, že by se mohli rozzlobit poté, co byli podvedeni. Chlapík s uzlem na temeni vypadal ohavně, i když se smál.

Luca nechal Juilina stát u žebříků a vrátil se mezi Nyneivu a muže s culíkem. „Myslel jsem, že to vyjde.“ Mluvil neuvěřitelně spokojeně a jen tak lehce se klaněl lidem, jako by nahoře na laně byl on.

Nyneiva se na něj kysele zamračila, ale neměla čas prohodit jedovatou poznámku, kterou měla na jazyku, protože se davem protlačila Elain a s pozdviženýma rukama a ohnutým kolenem se postavila vedle Juilina.

Nyneiva pevně stiskla rty a podrážděně si upravila šátek. Ať už si o těch červených šatech myslela cokoliv, zjistila, že je má na sobě, aniž by si vzpomínala, jak se do nich dostala, a nebyla si jistá, jestli Elainin kostým není ještě horší. Dědička Andoru byla ve sněhobílé, na krátkém kabátku a přiléhavých spodcích měla roztroušené třpytivé bílé flitry. Nyneiva nevěřila, že se Elain v těchhle šatech skutečně objeví na veřejnosti, jenže měla příliš mnoho vlastních starostí se svým úborem, než aby jí sdělila svůj názor. Kabátek a spodky jí připomněly Min. Nikdy neschvalovala, že Min nosí chlapecký oděv, ale tohle bylo díky barvě a třpytkám ještě – nápadnější.

Juilin Elain přidržel provazový žebřík, aby mohla vylézt nahoru, i když to nebylo nutné. Dívka se nahoru vyšplhala stejně obratně, jako to dokázal on. Juilin zmizel v davu, jakmile se dostala až nahoru, kde se znovu ukázala a z hromového potlesku se celá rozzářila, jako by přijímala ovace svých poddaných. Když vykročila na lano – to vypadalo jaksi tenčí, než když na něm byl Juilin – Nyneiva málem přestala dýchat a úplně přestala myslet na Elaininy šaty, i na své vlastní.

S rozpaženýma rukama Elain vykročila na lano a vůbec neusměrňovala plošinu ze vzduchu. Pomalu přešla na druhou stranu, kladla hezky nohu před nohu a ani neškobrtla, přičemž ji podpíral jen provaz. Usměrňování by bylo mnohem nebezpečnější, pokud měla Moghedien stopu, kde tak asi mohou být. V Samaře mohla být Zaprodankyně nebo černé sestry, a ty by tkanivo dokázaly vycítit. A jestli tu ještě nebyly, mohly by sem brzy dorazit. Na druhé plošině se Elain zastavila za výrazně většího potlesku, než si vysloužil Juilin – Nyneiva to nechápala – a vyrazila zpátky. Skoro na konci udělala hladkou otočku, zpola se vrátila a znovu se otočila. A klopýtla, jen tak tak se narovnala. Nyneiva měla pocit, jako by jí hrdlo tiskla cizí ruka. Pomalým, vyrovnaným krokem se Elain vrátila na plošinu a znovu se poklonila za hromového křiku a tleskání.

Nyneiva spolkla srdce, které vyskočilo až do krku, a znovu se nadechla, roztřeseně, ale věděla, že to ještě neskončilo.

Elain zvedla ruce nad hlavu a náhle udělala nad provazem salto. Černé kudrny jí zavlály a nohy v bílém se jí zaleskly ve slunci. Nyneiva vyjekla a sevřela Lucovi paži, zatímco dívka se dostala na druhou plošinu, přistála dalším kozelcem a jen tak tak zabránila tomu, aby nepřepadla přes okraj.

„Co se děje?“ zamumlal Luca do užaslých výkřiků diváků. „Vidělas ji tohle dělat každej večer od Siendy. A taky na spoustě jinejch míst, řekl bych."

„Ovšem,“ řekla slabým hláskem Nyneiva. Oči upírala na Elain a skoro si nevšimla, že jí Luca položil ruku kolem ramen, tedy rozhodně si toho nevšimla natolik, aby s tím něco podnikla. Snažila se Elain umluvit, aby předstírala zlomený kotník, ale ona trvala na tom, že po tak dlouhém cvičení s jedinou silou ji teď již nepotřebuje. Juilin možná ne – očividně ne – ale Elain se nikdy po nocích neškrábala po střechách.

Salta zpátky vyšla dokonale, i přistání, ale Nyneiva od Elain neodtrhla zrak, ani se nepustila Lucova rukávce. Po tom, co Elain považovala za nevyhnutelnou přestávku na potlesk, se vrátila na provaz a provedla další otočky, přičemž zvedla jednu nohu a hmitala jí tak rychle, až to vypadalo, že ji má celou dobu nataženou, a potom pomalu provedla stojku, kdy stála rovně jako svíčka a špičkami v bílých střevíčcích ukazovala k obloze. A salto nazad, kdy přiměla dav zalapat po dechu a ona sama se zakymácela ze strany na stranu a jen tak tak chytila rovnováhu. Tohle ji naučil Tom Merrilin, i tu stojku.

Nyneiva koutkem oka zachytila Toma o kousek dál. Ten měl oči jen pro Elain, stál úplně na špičkách. Tvářil se pyšně jako páv. Vypadal, že je připravený vrhnout se dopředu a chytit ji, kdyby spadla. Pokud by spadla, byla by to aspoň částečně jeho chyba. Vůbec ji tyhle věc neměl učit!

Ještě poslední sada salt a bílé nohy se zaleskly a zatřpytily ve slunci rychleji než předtím. O tomhle se před Nyneivou nikdy nezmínila! Nyneiva by Lucovi pěkně vyčinila, kdyby ten rozzlobeně nezamručel, že Elain přidává jen kvůli potlesku a je na dobré cestě srazit si vaz. Ještě poslední zastávka pro potlesk a Elain konečně slezla dolů.

Lidé se jí vrhli s křikem vstříc. Kolem ní se jakoby jedinou silou objevil Luca a čtyři koňáci s palicemi v rukou, ale Tom je i tak předběhl, přes všechno své kulhání.

Nyneiva vyskočila, jak nejvýš dokázala, a jen tak tak se jí přes hlavy ostatních podařilo Elain zahlédnout. Ta holka vůbec nevypadala vyděšená, dokonce ani zmatená všema těma mávajícíma rukama, které se jí snažily dotknout, natahujíce se mezi kruhem strážných. Držela hlavu vysoko, byla zruměnělá námahou a přesto, když ji odváděli, se jí podařilo nasadit chladný, vznešený půvab. Jak to dokázala v tom odění, to si Nyneiva prostě neuměla představit.

„Má tvář jako zatracená královna,“ zamumlal ten jednooký pro sebe. On neutekl s ostatními, nechal je prostě projít kolem. Oděný v prostém kabátci z tmavošedého sukna, rozhodně vypadal dost pevný, aby se nemusel bát, že ho srazí na zem a udupou. Vypadal taky, že umí použít svůj meč. „Ať shořím jako zbabělej sedlák, ale ona je proklatě dost odvážná i na zatracenou královnu.“

Nyneiva na něj zírala s otevřenou pusou, jak se protlačil davem, a nebylo to kvůli jeho jazyku. Nebo spíš, částečně bylo. Teď si vzpomněla, kde ho viděla, jednookého muže s uzlem na temeni, který nedokázal říct dvě věty bez nejhorších nadávek.

Zapomněla na Elain – ta tedy byla určitě v pořádku – a začala se tlačit davem, který se za ním zase srážel.

38

Starý známý

Díky všem těm lidem Nyneivě chvíli trvalo, než ho dohonila, a pokaždé, když do ní vrazil nějaký vyjevený mužský, který vyvaloval oči na všechno kolem sebe, nebo žena vlekoucí v každé ruce dítě, kdy děti se obvykle snažily táhnout ji ke dvěma různým atrakcím, rozzlobeně si mumlala. Jednooký se skoro nezastavoval, jen se podíval na velkého hada a lvy, dokud nedošel ke kňouro-koním. Musel je vidět už dřív, neboť byli umístění poblíž vchodu pro diváky. Pokaždé, když se s’reditové postavili na zadní nohy, jako to dělali právě teď, byly jejich velké hlavy s kly vidět i přes plátěnou ohradu a snaha lidí dostat se dovnitř trochu zesílila.

Pod dost širokým červeným znamením, kde z obou stran stálo VALAN LUCA ozdobným zlatým písmem, dva koňáci vybírali vstupné od lidí, sehnaných mezi dva silné provazy, do dvou džbánů z čirého foukaného skla – sklo však bylo tlusté a s kazy, Luca by nikdy nevydal peníz za lepší – aby bylo vidět, že peníze jsou v pořádku, aniž by se jich museli dotknout. Ze džbánků vysypávali mince do otvoru ve víku železem obité truhly tolik omotané řetězy, že ji Petra musel postavit na místo dřív, než dovnitř vpadl první stříbrný grošík. Další dva koňáci – se silnými rameny, zpřelámanými nosy a zapadlými klouby pouličních rváčů – stáli opodál s palicemi, aby bylo jisté, že dav zůstane v klidu. A taky aby dohlédli na muže vybírající peníze, usoudila Nyneiva. Luca nebyl zrovna důvěřivý muž, zvlášť když přišlo na peníze. Vlastně byl pěkný skrblík. Nyneiva ještě nepotkala někoho tak lakomého.

Teď se pomalu s pomocí loktů propracovávala blíž k muži s prošedivělým uzlem. On samozřejmě neměl nejmenší potíže dostat se do přední řady před s’redity. Jeho jizva a pomalovaný klípec by to zařídily, i kdyby neměl na zádech meč. V této chvíli s úsměvem a něčím, co Nyneiva považovala za údiv pod jeho kamenným výrazem, pozoroval šedé obry.

„Uno?“ Myslela si, že je to správné jméno.

On se otočil a zadíval se na ni. Když měla šátek zase zpátky, zvedl oči k její tváři, ale v tmavém oku mu žádné poznání nezasvitlo. Jeho druhé oko, namalované červeně a zamračené, ji trochu vyvádělo z míry.

Cerandin mávla bodcem a vykřikla něco tak šišlavě, že jí nebylo vůbec rozumět, a s’reditové se obrátili. Sanit položila nohy na Merova široká oblá záda, zatímco on zůstal zcela vzpřímeně. Nerin, mládě, položil nohy na záda Sanit.

„Viděla jsem tě ve Fal Daře,“ řekla Nyneiva. „A pak krátce na Tomově Hlavě. Po Falme. Byl jsi s...“ Nevěděla, kolik toho může říci, když se všude kolem ní mačkali lidé. Povídačky o Draku Znovuzrozeném obíhaly po celé Amadicii a některé dokonce uváděly jeho jméno správně. „S Randem.“

Uno přimhouřil zdravé oko – Nyneiva se snažila nevnímat to druhé – a po chvíli kývl. „Vzpomínám si na obličej. Proklatě hezkou tvářičku jsem ještě nikdá nezapomněl. Ale vlasy byly zatraceně jiný. Nyna?“

„Nyneiva,“ vyjela na něj ostře.

Uno potřásl hlavou a prohlížel si ji od hlavy k patě, a než stačila říci další slovo, popadl ji za loket a málem ji vlekl mezi lidmi ke vchodu. Koňáci u vchodu ji samozřejmě poznali a chlapíci se zlomenými nosy vyrazili kupředu, potěžkávajíce palice. Nyneiva na ně zuřivě zamávala a zároveň se snažila vyškubnout ruku z Unova sevření. Potřebovala na to tři pokusy, a přesto to byla spíš otázka toho, že ji muž prostě pustil. Měl ruku jako ze železa. Muži s palicemi zaváhali, ale pak, když viděli, že ji Uno pustil, se vrátili na svá místa. Zřejmě věděli, co by Valan Luca chtěl, aby strážili jako první.

„Co si myslíš, že děláš?“ chtěla vědět, ale Uno jen kývl, aby ho následovala, a pouze maličko zpomalil krok mezi lidmi, čekajícími, až na ně přijde řada, aby se ujistil, že poslechla. Měl nohy trochu do o a pohyboval se jako člověk, který víc přivykl koňskému hřbetu než vlastním nohám. Nyneiva si pro sebe něco vrčela, vykasala si suknice a kráčela za ním směrem k městu.

Za hnědými plátěnými stěnami opodál byly postaveny dva další zvěřince a za nimi byly mezi přecpanými, ubohými vesničkami roztroušené další. Žádný však nebyl příliš blízko městských hradeb. Guvernérka, jak nazývali ženu, kterou by Nyneiva pojmenovala starostkou – i když o ženě spravující město ještě nikdy neslyšela – zjevně ustanovila vzdálenost půl míle, aby chránila město v případě, že by zvířata utekla.

Na znamení nad vchodem do nejbližšího spektáklu stálo MAIRIN GOME v rozevlátém zlatozeleném vyvedení. Nad znamením byly jasně vidět dvě ženy, držící se provazu, který visel z vysoké konstrukce z tyčí, která tu nebyla, když Luca stavěl plátěný plot. Zřejmě to, že se kňouro-koně mohli zvednout tak, aby byli vidět i zvenčí, mělo značný vliv. Ženy se zkroutily do pozic, které Nyneivě nepříjemně připomněly, co jí udělala Moghedien, a nějak se jim podařilo udržet se ve vodorovné stojce naproti sobě. Dav čekající netrpělivě před znamením paní Gome byl skoro stejně velký jako ten před Lucovým. Žádný jiný zvěřinec neměl nic, co by bylo vidět, a davy kolem nich byly mnohem menší.

Uno odmítl odpovídat na její otázky, neřekl ani slovo, jen se na ni temně mračil, dokud nebyli venku z té lidské tlačenky. Konečně se ocitli na vozové stezce z udusané hlíny. „Co se tu proklatě snažím udělat,“ zavrčel tehdy „je vzít tě někam, kde si můžem zatraceně promluvit bez toho, aby tě ty prokletý lidi neroztrhali na zatracený kousky, jak by se ti snažili políbit ten tvůj proklatej lem šatů, kdyby zjistili, že zatraceně znáš pána Draka.“ Na třicet kroků kolem nich nikdo nebyl, ale on se přesto rozhlížel kolem, jestli je snad někdo nemůže slyšet. „Krev a zatracenej popel, ženská! Copak nevíš, jaký jsou tyhle proklatý kozí hlavy? Půlka z nich si myslí, že se s ním Stvořitel baví každej večír u zatracený večeře, a druhá půlka si myslí, že je zatracenej Stvořitel!“

„Poděkuju ti, když umírníš svůj jazyk, mistře Uno. A poděkuju ti taky, když zpomalíš. Neběžíme tu žádnej závod. Kam to vůbec jdeš a proč bych měla s tebou udělat ještě jeden krok?“

Uno po ní stočil oko a suše se uchechtl. „Oh, já si na tebe vzpomínám. Ty jseš ta s tou zatra... hubou. Ragan si myslel, že bys jazykem dokázala stáhnout a rozbourat prokl... bejka na deset kroků. Chaena a Nangu byly přesvědčený, že na padesát.“ Aspoň že zpomalil krok.

Nyneiva se na místě zastavila. „Kam a proč?“

„Do města.“ Nezastavil se. Prostě šel rovnou dál a jen mávl rukou, aby ho následovala. Pokračoval, jako by celou dobu šla vedle něj. „Tohle není žádný zatracený – žádný místo pro tebe. Myslím, že můžu vyškrábat dost prokl... ááách! – dost peněz, abych tě dostal do Tearu. Povídá se, že tam právě pán Drak je.“ Znovu se kolem sebe ostražitě rozhlédl. „Leda bys chtěla místo toho na ostrov.“ Musel tím myslet Tar Valon. „O něm tady taky poletují zatr... moc divný řeči. Mír, jestli ne!“ Uno pocházel ze země, která nepoznala mír po tři tisíce let. Shienarci to slovo používali jak jako talisman, tak jako kletbu. „Povídá se, že starou amyrlin sesadily. Možná popravily. Některý lidi tvrdí, že bojovaly a spálily celý...“ Odmlčel se, pak se zhluboka nadechl a hrozně se zašklebil, „...celý město.“

Nyneiva, kráčející po jeho boku, ho užasle pozorovala. Neviděla ho skoro rok a nikdy s ním nepromluvila víc než dvě slova, a přesto... Proč si muži vždycky myslí, že žena potřebuje muže, aby ji opatroval? Muži si nedokážou ani zavázat tkanice u košile bez ženské k ruce! „Vede se nám zatím docela dobře, děkuju. Pokud ovšem nevíš, kdy přistane nějaký kupec, co chce obchodovat po proudu.“

„My? Je ta modrá ženská s tebou? Nebo ta hnědá?“ To musely být Moirain a Verin. Rozhodně si dával pozor na jazyk.

„Ne. Vzpomínáš si na Elain?“ Uno stroze kývl a Nyneiva podlehla poťouchlému popudu. Toho muže zřejmě nic nevyvádělo z míry a očividně očekával, že se prostě ujme starosti o její dobré bydlo. „Právě jsi ji viděl. Řekls, že má –“ změnila hlas, aby napodobila jeho drsnou mluvu – „tvář jako zatracená královna.“

Uno klopýtl velmi uspokojivým způsobem a zamračil se na okolí tak zuřivě, že dokonce dva bělokabátníci, kteří projížděli kolem, ho objeli širokým obloukem, i když se samozřejmě snažili předstírat, že on s tím nemá nic společného. „Ona?“ zavrčel nevěřícně. „Ale ty její zatracený vlasy byly černý jako havraní...“ Podíval se na Nyneivinu kštici a vzápětí už si to zase rázoval po vozové stezce a zpola pro sebe mručel. „Ta prokletá ženská je dcera královny. Zatracená královna! Takhle ukazovat zatracený nohy.“ Nyneiva kývla na souhlas. Dokud nedodal: „Vy zatracení jižani jste proklatě divný! Vůbec žádná zatracená slušnost!“ On tedy měl co povídat. Shienarci se možná oblékali vhodně, avšak ona se pořád ještě červenala při vzpomínce na to, jak se v Shienaru muži i ženy koupali společně stejně často jako zvlášť, a mysleli si o tom asi to stejné jako o společném jídle.

„Copak tě tvoje máma nikdy nenaučila mluvit slušně, člověče?“ Jeho skutečné oko se na ni mračilo skoro stejně jako to namalované. Jen pokrčil rameny. Ve Fal Daře se k ní on i všichni ostatní chovali jako k urozené paní, nebo skoro urozené. Jistě, bylo těžké vydávat se v těchhle šatech za vznešenou dámu, navíc s vlasy v barvě, jakou příroda nikdy nestvořila. Nyneiva si upravila šátek a zkřížila ruce, aby ho udržela na místě. Šedá vlna byla v suchém vedru velmi nepříjemná a ona sama vůbec nebyla suchá. Ještě nikdy sice neslyšela o tom, že by někdo umřel na přepocení, ale myslela si, že by sama mohla docela dobře být prvním případem. „Co tady vlastně děláš, Uno?“

Než odpověděl, rozhlédl se kolem. Ne že by to bylo potřeba, na cestě bylo jen málo lidí – občas tudy projel voly tažený žebřiňák, prošlo tudy pár lidí ve venkovských i otrhaných šatech, tu a tam projel muž na koni – a nikdo se zřejmě nechtěl k Unovi dobrovolně přiblížit víc, než bylo zapotřebí. Vypadal jako někdo, kdo může člověku pro zábavu podříznout krk. „Ta modrá ženská nám dala jméno v Jehannahu a říkala, že tam máme počkat, dokud nepošle příkazy, ale ta ženská v Jehannahu byla mrtvá a pochovaná, když jsme dorazili. Byla stará. Umřela ve spánku a žádnej z jejích příbuznejch v životě jméno tý modrý ženský neslyšel. Pak začal Masema mluvit k lidem a... No, nemělo smysl čekat tam na rozkazy, co bychom stejně nedostali, ani kdyby přišly. Držíme se Masemy, protože nám dává dost, aby to stačilo na živobytí, i když nikdo kromě Bartua a Nengara ty jeho bláboly neposlouchá.“ Prošedivělý uzel se zakýval, jak podrážděně pohodil hlavou.

Náhle si Nyneiva uvědomila, že neřekl jediné neslušné slovo. Vypadal, jako by si měl spolknout jazyk. „Možná bys mohl občas zaklít.“ Povzdechla si. „Třeba v každé druhé větě?“ Muž se na ni usmál tak vděčně, že se jí chtělo rozhodit rozčileně rukama. „Jak to, že Masema má peníze, když vy ostatní nemáte nic?“ Vzpomínala si na Masemu, ponurého, zatrpklého muže, který neměl rád nikoho a nic.

„No, on je přece ten zatracenej prorok, co si ho sem všichni přišli poslechnout. Chtěla by ses s ním setkat?“ Působil dojmem, že si počítá věty. „Moh by vám najít ten prokletej člun, jestli nějakej chcete. V Ghealdanu to, co chce prorok, taky prorok obvykle dostane. Ne, on to nakonec vždycky proklatě dostane, tak nebo tak. Ten muž byl dobrej voják, ale kdo by si kdy pomyslel, že takhle vobrátí?“ Zamračeným pohledem obsáhl všechny hrubé vesnice a lidi, dokonce i zvěřince a město před nimi.

Nyneiva poněkud zaváhala. Ten hrozný prorok, burcující lůzu a povzbuzující nepokoje, že je Masema? Ale on kázal o příchodu Draka Znovuzrozeného. Byli už skoro u městské brány a ona měla ještě chvíli čas, než se bude muset postavit na pódium a nechat Birgitte, aby po ní střílela šípy. Luca byl víc než zklamaný, když žena trvala na tom, aby jí říkali Maerion. Kdyby jim Masema dokázal najít člun mířící k ústí řeky... Možná dnes. Na druhé straně, byly tady nepokoje. Jestli je řeči nafoukly desetkrát, tak ve městečkách a městech dál na severu zemřely jen stovky lidí. Jenom stovky.

„Hlavně mu nepřipomínej, že máš něco společnýho s tím zatraceným ostrovem,“ pokračoval Uno a zamyšleně si ji prohlížel. Teď, když se nad tím Nyneiva zamyslela, uvědomila si, že Uno nejspíš neví, jaké skutečné spojení s Tar Valonem má. Ženy tam, koneckonců, chodily i bez toho, aby se staly Aes Sedai, hledaly tam pomoc či radu. Uno věděl, že byla s Věží nějak ve spojení, ale nic víc. „K ženskejm odtamtud není nakloněnej o nic víc než bělokabátníci. Když budeš prostě držet tu svou zatracenou pusu zavřenou, ani o tom necekni, a on to nejspíš přejde. Pro někoho, kdo pochází ze stejný vesnice jako pán Drak, Masema nejspíš nechá ten proklatej člun postavit."

Davy byly v městské bráně, obklopené přisedlými šedými věžemi, větší, muži a ženy proudili dovnitř i ven, pěšky i koňmo, ve všech možných druzích oděvů, od hader po vyšívané hedvábné kabátce a šaty. Brána samotná, z pevného dřeva obitého železem, stála otevřená pod dohledem tuctu oštěpníků v šupinatých haubercích a ocelových kapalínech. Vlastně stráže věnovaly větší pozornost půl tuctu bělokabátníků, kteří se povalovali opodál, než čemukoliv jinému. A právě tito muži ve sněhobílých kabátcích a leštěné zbroji sledovali proudění lidu.

„Vyvolávají bělokabátníci mnoho potíží?“ zeptala se Nyneiva tiše.

Uno našpulil rty, jako by si chtěl odplivnout, mrkl na Nyneivu a neudělal to. „Kde zatraceně ne? S jedním z těch putovních zvěřinců přijela ženská, co předváděla triky a kouzla. Před čtyřmi dny proklatej dav mizernejch, zbabělejch kozích hlav roztrhal cirkus na kusy.“ O tomhle se tedy Valan Luca rozhodně nezmínil! „Mír! Oni chtěli tu ženskou. Tvrdili, že je,“ zamračil se na lidi spěchající kolem a ztišil hlas, „Aes Sedai. A temná družka. Zlomili jí ten její zatracenej krk, když se ji snažili navlíct do oprátky, jak jsem slyšel, ale její tělo stejně pověsili. Masema nechal vůdce tý lůzy setnout, jenže právě bělokabátníci ten zatracenej dav vybičovali.“ Jeho zamračení přesně odpovídalo rudému oku namalovanému na klípci. „Bylo tu už moc proklatejch věšení a popravování vůbec, jestli chceš zatraceně slyšet můj názor. Zatracenej Masema je stejně špatnej jako ty zatracený bělokabátníci, když přijde na to najít pod každým proklatým kamenem temnýho druha.“

„V každý druhý větě,“ zamumlala Nyneiva a Uno se skutečně začervenal.

„Nevím, na co myslím,“ zabručel. „Nemůžu tě tam vzít. Je to z jedný půlky slavnost a z druhý vzbouření, na každým třetím kroku je kapesní zloděj a ženská venku po setmění není v bezpečí.“ To poslední ho asi rozhořčilo mnohem víc než to ostatní. V Shienaru byla žena v bezpečí kdekoliv a vždycky – tedy samozřejmě ne před trolloky a myrddraaly – a každý muž by tam zemřel, aby to zajistil. „Není to bezpečný. Vezmu tě zpátky. Až najdu cestu, tak si pro tebe přijdu.“

Tím to pro ni bylo jasné. Nyneiva vytáhla ruku dřív, než ji mohl sevřít pevněji, a zrychlila krok směrem k bráně. „Tak pojď, Uno, a neokouněj. Jestli budeš stále okounět, nechám tě tady.“ Dohonil ji a cosi si mumlal o paličatých ženských. Jakmile Nyneiva pochopila, o čem mluví, a že si zjevně nemyslí, že by její zákaz klení platil, když mluví sám k sobě, tak ho přestala poslouchat.

39

Setkání v Samaře

Bělokabátníci v bráně Unovi a Nyneivě nevěnovali o nic větší pozornost než komukoliv jinému v pravidelném proudu, což znamenalo podezíravý pohled, pátravý, ale rychlý. Příliš velké množství lidí znemožňovalo cokoliv víc, a možná k tomu přispěly i stráže v šupinaté zbroji. Ne že by k tomu byl nějaký důvod, kromě toho, co si namlouvala. Prsten s Velkým hadem i Lanův těžký zlatý odpočívaly v jejím váčku – hluboký výstřih šatů znemožňoval, aby je měla na šňůrce kolem krku – ale ona nějak čekala, že děti Světla dokážou vyhmátnout ve Věži cvičenou ženu instinktem. Když ji ty ledové, necitelné oči přejely, její úleva byla téměř hmatatelná.

Vojáci jim věnovali stejně málo pozornosti – jakmile si znovu upravila šátek, Unův zamračený pohled možná dokonce pomohl, že se zase začali věnovat bělokabátníkům, ale ten muž hlavně neměl žádné právo se mračit. Byla to její věc.

Ještě jednou si ovinula poskládaný šátek kolem těla a konce si zavázala kolem pasu. Šátek zdůrazňoval její poprsí víc, než chtěla, a navíc jí byla pořád vidět prohlubeň mezi ňadry, ale samotné šaty to značně vylepšilo. Aspoň si nemusela dělat starosti, že jí šátek zase sklouzne. Kdyby jen v té věci nebylo takové horko. Počasí by se opravdu mělo brzy změnit. Tak daleko na jih od Dvouříčí zase nebyli.

Uno pro změnu trpělivě počkal na ni. Nyneiva si nebyla jistá, zda to byla prostá zdvořilost – jeho zjizvený obličej vypadal trošku moc trpělivě – ale nakonec společně vkročili do Samary. Do chaosu.

Nade vším se vznášel hluk hovoru, žádný zvuk se nedal jasně rozlišit. Lidé se tlačili v ulicích dlážděných hrubým kamenem, téměř tělo na tělo, od krčem s břidlicovými střechami po stáje pokryté došky, od chlípných hospod s jednoduše malovanými znameními jako U modrého býka či U tančící husy po krámky, kde na znameních nebyla žádná slova, jen nůž a nůžky tady, štůček látky támhle, zlatnické vážky či lazebnická břitva, miska, lampa nebo bota. Nyneiva zahlédla tváře bledé jako z Andoru i tmavé jako někoho z Mořského národa, některé čisté, jiné špinavé, kabátce s vysokým límcem, s nízkým límcem i bez límce, nevýrazné barvy i křiklavé, prosté i s výšivkou, ošuntělé i nové, střihů zvláštních stejně jako známých. Jeden chlapík s tmavou rozdělenou bradkou měl na hrudi jednoduchého modrého kabátce stříbrný řetěz a dva měli vlasy spletené do copů – muži, s černými copy za ušima, které jim spadaly až pod ramena – a na rukávech červených kabátců našité maličké mosazné rolničky a manžety do půli stehen vysokých holínek měli ohrnuté. Ať už pocházeli z kterékoliv země, nebyli to šašci. Tmavé oči měli tvrdé a pátravé jako Uno a na zádech nesli zakřivené meče. Jeden muž s nahou hrudí a jasně žlutou šerpou měl pleť o odstín tmavší než staré dřevo a na rukou složité tetování, takže musel pocházet z Mořského národa, i když neměl ani náušnice, ani nánosnice.

Ženy byly stejně rozličné, s vlasy od barvy havraní černi po plavé tak světlé, až byly skoro bílé, v copech či drdolech nebo volně visící, zastřižené nakrátko, po ramena i do pasu, v šatech z odřeného sukna, čistého plátna či měňavého aksamitu, s límci otírajícími se jim o bradu, s krajkami či výšivkou a výstřihy stejně hlubokými, jako byl ten, který ona zakrývala. Zahlédla dokonce jednu Domanku s měděnou pletí v lehce průsvitné červené róbě, která ji halila až ke krku, ale nic nezakrývala! Nyneivu napadlo, jak bezpečná asi bude tato žena po setmění. Vlastně i v jasném denním světle.

Občas se v té hemžící mase objevil bělokabátník či voják, ale dav je zcela pohltil, a oni se museli drát kupředu stejně jako ostatní. Volské povozy i koňská spřežení se plahočily náhodně se křižujícími ulicemi, nosiči se mezi lidmi strkali s nosítky a tu a tam se tudy namáhavě prodíral i lakovaný kočár se čtyř či šestispřežím s vlajícími chocholy, olivrejovaným lokajem a strážemi v kapalínech, které se marně snažily vyčistit cestu. Hudebníci s flétnami, vihuelami či citarami hráli snad na každém rohu, pokud tam nebyl žongléř nebo akrobat – jejich schopnosti ale rozhodně nemusely dělat Tomovi nebo Chavanům starosti – vždycky s dalším mužem či ženou, kteří drželi čapku na peníze. A mezi tím vším se proplétali otrhaní žebráci, tahali lidi za rukávy a nastrkovali umazané ruce, a pouliční obchodníci spěchali s podnosy, na nichž nabízeli všechno od špendlíků přes stužky po hrušky, ale jejich křik se ve všem tom hluku ztrácel.

Když ji Uno zatáhl do užší uličky, kde nebylo tolik lidí, byť jen ve srovnání s hlavní třídou, Nyneivě se již točila hlava. Zastavila se, aby si urovnala šaty, celé v nepořádku po tom, jak se tlačila mezi lidmi, než se zase vydala za ním. Byl tu taky malinko větší klid. Žádní pouliční baviči, i méně obchodníků a žebráků. Žebráci se drželi od Una dál i poté, co hodil hrst měďáků smečce ostražitých malých uličníků, a Nyneiva se jim vůbec nedivila. Ten muž prostě nevypadal... lidumilně.

Městské domy se nad těmito úzkými uličkami tyčily dost vysoko i přesto, že měly jen dvě tři poschodí, takže ulice byly ve stínu. Obloha však byla stále jasná, do soumraku ještě zbývalo dost hodin. Nyneiva pořád měla dost času vrátit se na vystoupení. Pokud bude muset. S trochou štěstí by při západu slunce mohli nasedat na člun.

Když se k nim znenadání připojil další Shienarec, s mečem na zádech a s hlubokou bílou trojúhelníkovou jizvou na snědé tváři, Nyneiva sebou trhla. I když se usmíval, vypadal jeho obličej tvrdě. Nyneiva ještě nepotkala měkkého Shienarce. Měkcí muži na hranici s Mornou nepřežili, vlastně ani měkké ženy ne. „Vzpomínám si na tebe. Mělas jiný vlasy, ne? To je jedno. Neboj se. Dopravíme tě bezpečně za Masemou i tam, kam půjdeš pak. Hlavně se před ním určitě nezmiňuj o Tar Valonu.“ Nikdo se na ně nepodíval dvakrát, ale muž stejně snížil hlas. „Masema si myslí, že se Věž pokusí ovládnout pána Draka.“

Nyneiva potřásla hlavou. Další hloupý muž, který se o ni bude chtít starat. Aspoň že se ji nesnažil zatáhnout do hovoru. V náladě, v jaké byla, by mu dala co proto, i kdyby se jen zmínil o vedru. Cítila, že má zvlhlou tvář, a nebylo divu, když v takovém počasí musela nosit ten šátek. Náhle si vzpomněla, co jednooký muž říkal o Raganově názoru na její vyřídilku. Myslela si, že se na něj jenom krátce podívala, ale Ragan přešel na druhou stranu k Unovi, jako by se chtěl chránit, a ostražitě ji sledoval. Muži!

Ulice byly stále užší, a i když kamenné budovy, které je lemovaly, se nijak zvlášť nezmenšily, často viděli zadní trakty domů a hrubé šedé zdi, které mohly zakrývat jen malé dvorečky. Nakonec zabočili do uličky tak úzké, že tamtudy jen tak tak prošli všichni tři vedle sebe. Na druhém konci stál lakovaný a zlacený kočár obklopený muži v šupinové zbroji. A blíž, mezi ní a kočárem, se po obou stranách uličky líně povalovala spousta chlapíků. Ve strakatých kabátcích, většina svírala palice, oštěpy či meče stejně různorodé, jako bylo jejich odění. Mohla to být banda pouličních rváčů, ale ani jeden Shienarec nezpomalil, takže ona také ne.

„Ulice vepředu bude plná zatracenejch hlupáků, co se snažej zahlídnout Masemu v zatraceným okně.“ Unova poznámka byla očividně míněna jenom pro její uši. „Jedinej způsob, jak se dostat dovnitř, je zadem.“ Když se přiblížili na doslech k čekajícím mužům, odmlčel se.

Dva ze rváčů byli vojáci s ocelovými kapalíny a v šupinatých haubercích, s meči u boku a oštěpy v rukou, ale právě ostatní si tři nově příchozí prohlíželi nejpozorněji a sahali po zbraních. Měli také znepokojivý výraz v očích, příliš pátravý, skoro horečnatý. Pro jednou by Nyneivu potěšilo, kdyby viděla upřímný chlípný pohled. Těmhle mužům nezáleželo na tom, zda je žena či kobyla.

Uno s Raganem si beze slova odepjali meče a předali je spolu s dýkami muži s naducanými tvářemi, který, podle kabátce a spodků z dobrého modrého sukna, kdysi mohl být hostinským. Šaty bývaly dobré, i teď byly čisté, ale silně obnošené a pomačkané, jako by v nich měsíc spal. Shienarce očividně poznal, i když na ni se zamračil, zvláště na nůž za pasem. Pak jen mlčky kývl k malým dřevěným vrátkům v kamenné zdi. To bylo možná ze všeho nejvíc zarážející. Nikdo z nich nevydal ani hlásku.

Na druhé straně zdi byl malý dvorek, kde mezi dlažebními kostkami vyrážel plevel. Vysoký dům – tři široká poschodí ze světle šedého kamene s velkými okny a s meandry kolem okapů a na lomenici, se střechou z červených tašek – musel být jedním z nejlepších v Samaře. – Jakmile se za nimi zavřela vrátka, Ragan tiše promluvil. „Pokoušeli se proroka zabít.“

Nyneivě chvíli trvalo, než jí vůbec došlo, že jí vysvětluje, proč jim odebrali zbraně. „Ale vy jste jeho přátelé,“ namítla. „Následovali jste Randa do Falme společně.“ V žádném případě mu nehodlala říkat pán Drak.

„Proto nás taky zatraceně vůbec pustěj dovnitř,“ podotkl Uno suše. „Říkal jsem ti, že nevidíme všechno stejně... jako prorok.“ Kratičká odmlka a rychlé poohlédnutí k vrátkům, aby se ujistil, že nikdo neposlouchá, vydaly za celé knihy. Předtím to byl Masema. A Uno byl zcela jistě muž, který si na jazyk nedával pozor zrovna snadno.

„Hlavně si pro jednou dávej pozor na to, co říkáš,“ upozorňoval ji Ragan, „a nejspíš dostaneš pomoc, kterou chceš.“ Nyneiva kývla tak nejpovolněji, jak si jen kdo mohl přát – poznala rozumnou radu, když nějakou uslyšela, i když on neměl žádné právo jí radit – a Ragan s Unem si vyměnili pochybovačné pohledy. Nyneiva je v té chvíli chtěla nacpat do pytle s Tomem a Juilinem a vyplatit proutkem všechno, co by vyčnívalo.

Ačkoliv to byl zajisté nádherný dům, kuchyň byla plná prachu a prázdná až na kostnatou šedovlasou ženu, jejíž nevýrazné šedé šaty a bílá zástěra byly jediné čisté věci v dohledu. Když procházeli kolem, stařena pomlaskávala a skoro nevzhlédla od toho, jak míchala polévku v malém kotlíku nad plamínky v jednom ze širokých kamenných krbů. Na háčcích, kde bylo místo pro dvacet, visely dva otlučené hrnečky a na velkém stole stála na modře lakovaném podnose popraskaná hliněná miska.

Za kuchyní zdobily stěny celkem slušné závěsy. Nyneiva si za poslední rok vyvinula docela dobré oko na tyhle věci, a scény hostin a honů na jelena, medvěda a kance byly sice dobré, ale nijak výjimečné. V chodbách pak stála křesla, stoly a truhlice provedené v tmavém laku s červenými proužky, vykládané perletí. Závěsy i nábytek byly také zaprášené a červenobílým dlaždicím na podlaze se dostalo jen vlažného zacházení s koštětem. Rohy a lišty na vysokém štukovém stropě zdobily pavučiny.

Žádní další sluhové – ani nikdo jiný – nebyli na dohled, dokud nenarazili na vyzáblého chlapíka, sedícího na podlaze u otevřených dveří. Umazaný červený kabátec mu byl příliš velký a tloukl se se špinavou košilí a odřenými vlněnými spodky. V jedné poškozené botě měl v podrážce velkou díru, z druhé mu koukal palec. Zvedl ruku a zašeptal: „Světlo na vás sviť a sláva jménu pána Draka?“ Vyslovil to jako otázku a hašteřivě svraštil obočí. Úzký obličej měl stejně špinavý jako košili, ale takhle mluvil pořád. „Prorok teď nesmí bejt rušenej? Má jistou práci? Musíte chvilku počkat?“ Uno trpělivě kývl a Ragan se opřel o zeď. Tímhle už prošli předtím.

Nyneiva nevěděla, co vlastně od proroka očekávala, dokonce ani teď, když již věděla, kdo to je, ale rozhodně to nebyla špína. Ta polévka byla cítit zelím a bramborami, určitě ne jako jídlo pro člověka, jemuž je k ruce celé město. A pouze dva sluhové, kteří oba mohli pocházet z nejubožejších chatrčí za městem.

Vyzáblý strážný, pokud jím byl – neměl žádnou zbraň, asi mu taky nevěřili – zřejmě neměl žádné námitky, když Nyneiva popošla, aby mohla nahlédnout do dveří. Muž a žena uvnitř se nemohli lišit víc. Masema si vyholil dokonce i uzel na temeni a kabátec měl z prosté hnědé vlny, silně pomačkaný, ale čistý, i když po kolena vysoké holínky měl odřené. Hluboko zapadlé oči měnily jeho stále zatrpklý výraz ve zlostné mračení a na snědé tváři měl světlou trojúhelníkovou jizvu, téměř zrcadlový odraz té Raganovy, jen vybledlejší stářím a o kousíček blíž oku. Ženě, v elegantním, krumplovaném modrém hedvábí, chybělo jen málo do středního věku a byla docela milá i přesto, že na vyloženou krásku měla maličko větší nos. Tmavé vlasy, které jí spadaly skoro do pasu, měla sebrané do prosté modré síťky, ale kolem krku měla široký náhrdelník ze zlata a ohnivých opálů a ladící náramek a pomalu na každém prstě měla prsten s drahokamem. Tam, kde Masema vypadal připravený vrhnout se do něčeho po hlavě s vyceněnými zuby, ona se nosila s majestátní odměřeností a půvabem.

„...tolik jich za tebou jde, kamkoliv se hneš,“ říkala, „že když někam dorazíš, pořádek letí přes plot. Lidé nejsou v bezpečí sami ani jejich majetek –“

„Pán Drak zlomil všechna pouta zákona, všechna pouta vytvořená smrtelnými muži a ženami.“ Masema mluvil ohnivě, ale důrazně, ne však rozzlobeně. „V proroctvích stojí, že pán Drak zláme všechny řetězy, které poutají, a tak to taky je. Záře pána Draka nás ochrání proti Stínu.“

„Tady nás neohrožuje Stín, ale lapkové, kapesní zloději a násilníci. Někteří z těch, co jdou za tebou – vlastně je jich docela dost – věří, že si můžou vzít, co se jim zachce, od kohokoliv bez placení nebo dovolení.“

„Spravedlnost přijde po smrti, až se znovu zrodíme. Dělat si starosti se světem vezdejším je k ničemu. Ale dobře. Jestli chceš pozemskou spravedlnost –“ rty se mu opovržlivě zkřivily – „ať se tak stane. Odteď bude muži, který něco ukradne, uťata pravá ruka. Muž, který se zaplete se ženou nebo urazí její čest či spáchá vraždu, bude pověšen. Žena, která pokrade nebo spáchá vraždu, bude zbičována. Pokud někdo vznese obvinění a najde si dvanáct lidí, kteří mu je potvrdí, bude to vyřízeno. Tak se staň.“

„Jak říkáš, samozřejmě,“ zamumlala žena. – Nadutá elegance jí ve tváři zůstala, ale mluvila otřeseně. Nyneiva nevěděla, jaké právo v Ghealdanu platí, ale nemyslela si, že by bylo tak nonšalantní. Žena se zhluboka nadechla. „Pořád je tu otázka jídla. Nakrmit tolik lidé začíná být obtížné.“

„Každý muž, žena i dítě, kteří přišli za pánem Drakem, musí mít plný břich. Musí to tak být! Kde se dá najít zlato, dá se najít i jídlo, a ve světě je až příliš mnoho zlata. Příliš mnoho zájmu o zlato.“ Masema rozzlobeně pohodil hlavou. Nezlobil se na ni, ale na svět všeobecně. Zdálo se, že pátrá po těch, kteří se příliš zajímají o zlato, aby na jejich hlavy mohl vypustit svůj hněv. „Pán Drak se znovu zrodil. Stín visí nad světem a jedině pán Drak nás může zachránit. Jedině víra v pána Draka, pokora a poslušnost světu pána Draka. Všechno ostatní je k ničemu, i když to není přímo rouhání.“

„Pochváleno budiž jméno pána Draka ve Světle.“ Znělo to jako mechanická odpověď. „Už to není prostě jen otázka zlata, můj pane proroku. Najít a přepravit potraviny v dostatečném –“

„Já nejsem pán,“ skočil jí znovu do řeči a teď se zlobil. Naklonil se k ženě, rty potřísněné slinami, a i když se její výraz nezměnil, ruce se jí škubaly, jako by chtěla sevřít šaty. „Není žádného pána kromě pána Draka, v němž dlí Světlo, a já jsem jen ubohý hlas pána Draka. Pamatuj si to! Ať urozený pán či kmán, rouhač si zaslouží zmrskat!“

„Odpusť mi,“ zamumlala napomenutá žena a roztáhla suknice v pukrleti vhodném i pro královnin dvůr. „Je to, jak říkáš, samozřejmě. Není žádného pána kromě pána Draka, a já jsem jen pokorná následovnice pána Draka – pochváleno budiž jméno pána Draka – jež si přichází vyslechnout moudrost a rady proroka.“

Masema si hřbetem ruky otřel rty a náhle vychladl. „Nosíš moc zlata. Nedovol, aby tě svedl pozemský mamon. Zlato je smetí, pán Drak je všechno.“

Ona si okamžitě začala stahovat prsteny z prstů, a než sundala druhý, ten hubeňour přiběhl až k ní a z kapsy kabátce vytáhl váček, který jí podržel otevřený. Prsteny následovaly i náramek a náhrdelník.

Nyneiva se podívala na Una a zvedla obočí.

„Každý měďák z toho jde na chudé,“ řekl jí tak tichým hlasem, že ho skoro neslyšela, „nebo je pro někoho, kdo ho moc potřebuje. Kdyby mu jedna obchodnice nedala svůj zatracenej dům, byl by teď v zatracený stáji nebo v jedný z těch chatrčí za městem.“

„Dokonce i jídlo přichází jako dar,“ dodával Ragan stejně tiše. „Nosívali mu pokrmy hodný pro krále, dokud nezjistili, že všechno prostě rozdá, až na kousek chleba a polívku nebo dušený maso. Teď už skoro ani nepije víno.“

Nyneiva potřásla hlavou. Usoudila, že je to jeden způsob, jak najít peníze pro chudé. Prostě obrat každého, kdo není chudý. Jistě, tak by nakonec byli všichni chudí, nějakou dobu to však mohlo fungovat. Napadlo ji, zda Uno a Ragan znají celou pravdu. Lidé, kteří tvrdí, že vybírají peníze, aby pomohli druhým, často mají způsob, jak si nechat velký kus koláče ve vlastní kapse, nebo mají rádi moc, jakou jim to dává, a mají ji rádi trochu příliš. Nyneivě byl milejší člověk, který dobrovolně vydá z vlastního měďák, než někdo, kdo někomu jinému vyrve zlatou korunu. A o nic větší náklonnost nechovala k hlupákům, kteří opustili pole a krámky, aby následovali tohoto... tohoto proroka, aniž měli tušení, odkud přijde jejich příští jídlo.

V místnosti žena předvedla Masemovi ještě hlubší pukrle než předtím, suknice roztáhla ještě víc a sklonila hlavu. „Dokud nebudu mít opět tu čest slyšet prorokova slova a jeho rady. Jméno pána Draka budiž pochváleno ve Světle.“

Masema ji nepřítomně propustil pokynem ruky a již na ni zpola zapomněl. Uviděl je všechny v chodbě a díval se na ně s tím nejpřívětivějším výrazem, jakého byl jeho zatrpklý obličej schopen.

Nebylo to moc podařené. Žena odkráčela z místnosti a Nyneivy ani dvojice mužů si zdánlivě vůbec nevšimla. Nyneiva si odfrkla, když vyzáblý chlapík v červeném kabátci nervózně zamával, aby šli dál. Na někoho, kdo se právě na rozkaz vzdal svých šperků, se té ženě dařilo vypadat vskutku královsky.

Hubeňour odběhl zpátky na své místo u dveří, zatímco si ostatní tři muži potřásli rukama podle pohraničního zvyku, tisknouce si předloktí.

„Mír provázej tvůj meč,“ popřál Uno a po něm to zopakoval také Ragan.

„Mír provázej pána Draka,“ zněla odpověď, „a jeho Světlo ať svítí na nás na všechny.“ Nyneivě se zadrhl dech. Význam těch slov byl nepochybný. Pán Drak byl zdrojem Světla. A on měl tu odvahu hovořit před ostatními o rouhání! „Přišli jste konečně ke Světlu?“

„My kráčíme ve Světle,“ odvětil Ragan opatrně. „Jako vždycky.“ Uno mlčel a tvářil se neutrálně.

Unavená trpělivost působila na Masemových zatrpklých rysech podivně. „Ke Světlu neexistuje jiná cesta než skrze pána Draka. Nakonec uvidíte cestu i pravdu, protože jste viděli pána Draka, a jedině ti, jejichž duše jsou pohlceny Stínem, můžou uvidět a neuvěřit. Vy takoví nejste. Vy uvěříte.“

Přes všechno to horko a vlněný šátek Nyneivě na pažích naskočila husí kůže. – V hlase toho muže se ozývala naprostá jistota, a takhle zblízka viděla lesk v jeho téměř černých očích, jenž hraničil se šílenstvím. Těma očima přelétl i přes ni a ona zpevnila kolena. Vedle něj vypadali i ti nejšílenější bělokabátníci, jaké kdy viděla, mírně. Ti muži v uličce byli jenom chabou nápodobou svého pána.

„Ty, ženo. Jsi připravena přijít ke Světlu pána Draka, odříci se hříchu a těla?“

„Já kráčím ve Světle, jak nejlíp umím.“ Podráždilo ji, že mluví stejně opatrně jako Ragan. Hřích? Kdo si myslí, že je?

„Příliš se zajímáš o tělo.“ Masema spalujícím pohledem přejel její červené šaty i šátek pevně ovinutý kolem těla.

„A co myslíš tímhle?“ Unovi se polekaně rozšířily oči a Ragan na ni nenápadně mával, aby zmlkla, ale ona by stejně dobře mohla létat jako se zastavit. „Copak si myslíš, že máš právo mi vykládat, jak se mám oblíkat?“ Než si plně uvědomila, co dělá, rozvázala šátek a přehodila si ho přes lokty. A stejně bylo příliš horko. „Žádnej muž takový právo nemá, ani nade mnou, ani nad žádnou jinou ženou! Kdybych se rozhodla chodit nahá, tak by tobě do toho nic nebylo!“

Masema chvíli zvažoval její poprsí – jeho zapadlé oči neosvítil ani náznak obdivu, jen trpké opovržení – a pak zvedl zrak k její tváři. Unovo skutečné i namalované oko se sobě dokonale podobaly, mračily se do prázdna, a Ragan sebou škubl a v duchu určitě klel.

Nyneiva ztěžka polkla. Tolik k dávání si pozor na jazyk. Možná poprvé ve svém životě skutečně litovala, že bez přemýšlení vyslovila, co měla na srdci. Jestli tenhle muž mohl nařídit usekávat lidem ruce, mohl nařídit věšení v podstatě jen s hloupou náhražkou soudu, tak čeho schopen nebyl? Napadlo ji, že je dost rozzlobená, aby mohla usměrňovat.

Ale kdyby to udělala.. Jestli byly Moghedien nebo černé sestry v Samaře... Ale jestli to neudělám...! Chtěla si znovu ovázat šátek kolem těla až k bradě. Ale ne, když na ni takhle civěl. Něco na ni křičelo, ať není úplně pitomá – jen muži dovolují, aby u nich zdravý rozum přemohla pýcha – nicméně Masemovu pohledu vzdorovala, i když se musela hlídat, aby znovu nepolkla.

Masema ohrnul ret. „Takové šaty se nosí, aby upoutaly muže, a z žádného jiného důvodu.“ Nechápala, jak může jeho hlas znít zároveň tak horečnatě i ledově. „Myšlenky na tělo odvádějí mysl od pána Draka a Světla. Zvažoval jsem, že zakážu oděvy, které přitahují mužské oči a mysl. Ať jsou ženy, které marní čas sváděním mužů, a muži, kteří svádějí ženy, mrskáni, dokud nepochopí, že pouze a jedině v rozjímání o pánu Drakovi a Světle lze najít radost.“ Už se na ni vlastně ani nedíval. Ten temný, planoucí pohled se upíral někam za ni, na něco v dálce. „Ať jsou zavřeny a do základů vypáleny taverny a místa, kde se prodává alkohol, i všechna místa, která odvádějí mysl lidí od dokonalého rozjímání. Za svých hříšných dní jsem sám často tato místa navštěvoval, ale teď upřímně lituji, jako by všichni měli litovat svých hříchů. Existuje jen pán Drak a Světlo! Všechno ostatní je iluze, léčka nachystaná Stínem!“

„Tohle je Nyneiva z al’Mearů,“ řekl Uno rychle do první odmlky pro nádech. – „Z Emondovy Role ve Dvouříčí, odkud pochází pán Drak.“ Masema pomalu otočil hlavu k jednookému válečníkovi a Nyneiva rychle využila příležitosti upravit si šátek tak, jak ho měla předtím. „Byla ve Fal Daře s pánem Drakem, i ve Falme. Pán Drak ji ve Falme zachránil. Pánu Drakovi na ní záleží jako na vlastní matce."

Jindy by mu řekla několik vybraných slov a možná by mu i dala jednu za ucho. Rand ji nezachránil – aspoň ne tak úplně – a ona byla jenom o pár roků starší než on. Matka, to určitě! Masema se obrátil zpátky k ní. To horlivé světlo, které mu hořelo v očích předtím, nebylo nic ve srovnání s tím, jak to vypadalo teď. Oči mu skoro svítily.

„Nyneiva. Ano.“ Zrychlil řeč. „Ovšem! Vzpomínám si na tvoje jméno a také na tvůj obličej. Požehnaná jsi mezi ženami, Nyneivo z al’Mearů, víc než všechny ostatní, až na požehnanou matku pána Draka samotnou, protože jsi viděla pána Draka vyrůstat. Ty jsi sloužila pánu Drakovi, když byl dítě.“ Popadl ji za paže a tvrdé prsty jí dost bolestivě zaryl do masa, ale zřejmě si to neuvědomoval. „Ty promluvíš k davům o dětství pána Draka, o jeho prvních moudrých slovech, o zázracích, které ho provázely. Světlo tě sem poslalo sloužit pánu Drakovi.“

Nyneiva si nebyla jistá, co má vlastně říci. Kolem Randa se nikdy neudály žádné zázraky, které by ona viděla. O pár věcech v Tearu slyšela, ale těžko můžete nazývat to, co způsobí ta’veren, zázrakem. Ne tak docela. Dokonce i pro to, co se stalo ve Falme, existovalo rozumné vysvětlení. – Jakés takés. A co se moudrých slov týkalo, první, která od něj slyšela, byl zanícený slib, že už nikdy po nikom nebude házet kamení, který složil poté, co mu za to naplácala na jeho mladý zadek. Nemyslela si, že by od té doby od něj slyšela jiné slovo, které by mohla nazvat moudrým. V každém případě, i kdyby Rand dával moudré rady z kolíbky, i kdyby se za noci objevily nějaké komety či zjevení na obloze za dne, stejně by s tímhle šílencem nezůstala.

„Musím se dostat po řece,“ řekla opatrně. „Abych se mohla připojit k němu. K pánu Drakovi.“ To jméno jí zkroutilo jazyk, tak brzy po tom, co v duchu učinila slib, ale Rand u proroka očividně nebyl nikdy něco tak prostého jako „on". Jsem jenom rozumná. To je všechno. „Muž je dub a žena vrba,“ znělo pořekadlo. Dub bojuje proti větru a je zlomen, kdežto vrba se ohne, když musí, a přežije.

To ovšem neznamenalo, že se Nyneiva ohýbala ráda. „On... pán Drak... je v Tearu. Pán Drak mě tam povolal.“

„Tear.“ Masema z ní sundal ruce a ona si pokradmu mnula předloktí. Ale nesnažila se to zase nějak zvlášť zakrýt. On opět hleděl na něco, co nebylo prostým okem vidět. „Ano, slyšel jsem.“ A taky mluvil k něčemu, co nebylo vidět, nebo snad k sobě. „Když teď Amadicie přistoupila k pánu Drakovi, jako to udělal Ghealdan, povedu lid do Tearu, aby se hřál v záři pána Draka. Pošlu učedníky, aby šířili zprávu o pánu Drakovi po Tarabonu a Arad Domanu, aby ji zanesli až do Saldeie a Kandoru a Hraničních států, až do Andoru, a povedu lidi, aby poklekli u nohou pána Draka.“

„Moudrý plán... ehm... ó proroku pána Draka.“ Pěkně hloupý plán, jestli někdy nějaký slyšela. Nemluvě o tom, že to nebude fungovat. Hloupé plány z nějakého důvodu často selhávaly, když se je muži snažili provést. Randovi by se možná líbilo, kdyby před ním všichni tihle lidé poklekli, jestli byl aspoň z poloviny tak nadutý, jak tvrdila Egwain. „Ale my... já nemůžu čekat. Byla jsem povolána, a když pán Drak zavolá, obyčejní smrtelníci musejí poslechnout.“ Jednoho dne určitě dostane příležitost dát Randovi pár facek za to, že musela udělat něco takového! „Musím najít člun, co pluje po řece.“

Masema na ni zíral tak dlouho, že znejistěla. Po zádech a mezi ňadry jí čůrkem stékal pot, a jen částečně to bylo horkem. Z toho pohledu by se zapotila i Moghedien.

Nakonec však kývl a ohnivá horlivost se vytratila, takže zůstalo jen jeho obvykle zatrpklé mračení. „Ano,“ povzdechl si. „Jestli jsi byla povolána, musíš jistě jít. Jdi se Světlem a ve Světle. Oblékej se vhodněji – ti, kteří byli pánu Drakovi nablízku, musejí být počestní nade všechny ostatní – a přemýšlej o pánu Drakovi a jeho Světle.“

„Člun?“ naléhala Nyneiva. „Musíš vědět, když nějaký člun přistane v Samaře nebo nějaké vesnici po řece. Kdybys mi jen mohl říct, kde bych nějaký našla, byla by moje cesta mnohem... rychlejší.“ Chtěla říci „snazší", ale nemyslela, že snadnost u Masemy něco znamená.

„Mě takové věci nezajímají,“ odtušil nedůtklivě. „Ale máš pravdu. Když pán Drak nařídí, musíš okamžitě přijít. Zeptám se. Jestli se dá nějaké plavidlo najít, někdo mi to nakonec poví.“ Přenesl pohled na oba muže. „Musíte zařídit, aby byla do té doby v bezpečí. Jestli bude trvat na tom, že se dál bude oblékat tímhle způsobem, bude přitahovat muže s hnusnými myšlenkami. Musí být chráněna jako zbloudilé děcko, dokud se znovu nepřipojí k pánu Drakovi.“

Nyneiva se kousla do jazyka. Vrba, ne dub, když byla vrba potřeba. Podařilo se jí zakrýt podráždění úsměvem, který musel vyjadřovat všechnu vděčnost, kterou si ten hlupák mohl přát. Byl to však nebezpečný hlupák. Nesmí na to zapomínat.

Uno a Ragan se rychle rozloučili, znovu si stiskli zápěstí s Masemou a vyhnali ji ven, každý ji držel za jednu ruku, jako by považovali za nutné dostat ji od Masemy z nějakého důvodu co nejrychleji pryč. Masema na ně zřejmě zapomněl dřív, než došli ke dveřím. Už se mračil na hubeného chlapíka, čekajícího vedle sedláka s otevřeně upřímnou tváří, ve vesnickém kabátci, který v rukách drtil čapku a na širokém obličeji se mu docela jasně zračila úcta a strach.

Nyneiva neřekla ani slovo, když se vraceli stejnou cestou, kterou přišli, do kuchyně, kde si šedovlasá žena pomlaskávala a míchala polévku, jako by se mezitím ani nepohnula. Nyneiva mlčela, i když si muži brali své zbraně, a mlčela, dokud nebyli hodně daleko od uličky v nepoměrně širší ulici. Pak se na ně obrátila a střídavě jim šermovala prstem pod nosem. „Jak se mě opovažujete takhle odvlíct!“ Lidé procházející kolem se zubili – muži lítostivě, ženy vděčně – i když nikdo neměl tušení, proč jim spílá. „Ještě pět minut a byla bych ho donutila, aby mi ten člun našel už dneska! Jestli na mě ještě někdy vztáhnete ruku –“ Uno si odfrkl tak hlasitě, že se Nyneiva s trhnutím zarazila.

„Ještě pět zatracenejch minut a Masema by položil ty svý zatracený ruce na tebe. Nebo spíš, bejval by řek, že to má někdo udělat, a pak by to někdo proklatě taky udělal! Když von řekne, že se má něco udělat, tak tam je vždycky padesát proklatejch ruk, nebo stovka nebo zatracená tisícovka, když je to potřeba, aby to udělaly!“ Vyrazil pak dolů ulicí s Raganem po boku a ona buď mohla jít s nimi, nebo tu zůstat. Uno si to rázoval, jako by věděl, že půjde za nimi. Nyneiva skoro vyrazila opačným směrem, jen aby mu dokázala, že se mýlí. Ale to, že nakonec šla za nimi, nemělo nic společného s tím, že by se bála, že se v králičím doupěti městských ulic ztratí. Cestu ven by si dokázala najít. Nakonec. „Nechal jednoho proklatýho urozenýho pána z korunní velkorady zbičovat – zbičovat! – za to, že mluvil jenom způlky tak ostře jako ty,“ zavrčel jednooký muž. „Pohrdání slovem pána Draka, tak to nazval. Mír! Chtít vědět, jaký zatracený právo má k tomu, aby měl připomínky k tvejm prokletejm šatům! Pár minut sis vedla docela dobře, ale já viděl tvůj obličej ke konci. Bylas připravená ho zatraceně zase zpucovat. Jediná horší věc, kterou bys mohla udělat, by bylo otřít se o zatracený jméno pána Draka. To von nazývá rouháním. To bys klidně mohla pojmenovat proklatýho Temnýho.“

Raganovi se zakýval culík, jak přikyvoval. „Pamatuješ na urozenou paní Baelome, Uno? Zrovna potý, co z Tearu dorazily první zprávy o pánu Drakovi, Nyneivo, řekla něco o ‚tomhle Randu al’Thorovi‘ při Masemově slyšení, a on si nechal přinýst sekeru a popravčí špalek a skoro se ani nenadechl.“

„On nechal někomu useknout hlavu za tohle?“ vydechla Nyneiva nevěřícně.

„Ne,“ zamumlal znechuceně Uno. „Ale jenom proto, že se zatraceně dobře plazila, když si uvědomila, že to proklatě myslí vážně. Vytáhli ji ven a pověsili za proklatý ruce vzadu na její vlastní kočár a pak s ní projeli celou tu zatracenou vesnici, ve který jsme v tý chvíli zrovna byli. Její vlastní proklatý družiníci stáli jako banda sedláků, co se jim vnitřnosti proměnily ve vodu, a jen se na to koukali.“

„Když skončili,“ dodal Ragan, „poděkovala Masemovi za jeho milosrdenství, stejně jako to udělal urozenej pán Aleshin.“ Jeho tón zněl na Nyneivin vkus příliš kousavě. Vyslovoval mravní ponaučení a přál si, aby si jej vzala k srdci. „Měli moc dobrej důvod, Nyneivo. Jejich hlavy by nebyly první, který narazil na kůl. Tvoje mohla být poslední. A naše s ní, kdybychom se ti snažili pomoct. Masema nemá žádný oblíbence.“

Nyneiva se zhluboka nadechla. Jak mohl Masema mít takovou moc? A zřejmě nejen mezi svými stoupenci. Ale on taky nebyl žádný důvod, proč by urození pánové a paní nemohli být stejně velcí hlupáci jako kterýkoliv venkovan. – A podle jejího odhadu mezi nimi bylo hlupáků mnohem víc. Ta hloupá ženská se svými prsteny byla určitě urozená paní. Žádná obchodnice by neměla ohnivé opály. A přesto měl Ghealdan určitě zákony, soudy a soudce. Kde je královna nebo král? Nevzpomínala si, kdo v Ghealdanu vládne. Nikdo ve Dvouříčí neměl zrovna moc do činění s králi či královnami, ale proto tu přece byli, oni a urození pánové a paní, aby dohlédli na to, že bude spravedlnosti učiněno zadost. Jenže cokoliv tady Masema prováděl, do toho jí nic nebylo. Měla mnohem důležitější problémy než si dělat starosti s houfem pablbů, kteří dovolovali, aby po nich šlapal šílenec.

Přesto ji zvědavost přiměla říci: „Myslí vážně to, že se pokusí mužům a ženám zabránit, aby se na sebe dívali? Co si myslí, že se stane, jestli nebudou žádný svatby, žádný děti? To příště donutí lidi přestat sedlačit nebo tkát nebo šít boty, aby mohli myslet jenom na Randa al’Thora?“ Jméno schválně zdůraznila. Tihle dva mu na povel neustále říkali „pán Drak“ skoro stejně často jako Masema. „Jedno vám řeknu. Jestli se pokusí nakazovat ženám, jak se mají oblíkat, tak povstání začne on. Proti sobě.“ Samara musela mít něco jako ženský kroužek – většina osad ho měla, i když se jmenoval nějak jinak, i když to vůbec nemělo formální uspořádání, existovaly prostě jisté věci, ve kterých muži neměli dost rozumu, aby to pochopili – a jeho členky určitě mohly a taky si volaly ženy za to, že chodily nepřiměřeně oblečené, avšak nebylo to stejné, jako když na to ukáže muž. Ženy se nepletly do záležitostí mužů – no, ne víc, než bylo nezbytně nutné – a muži by se zase neměli plést do ženských věcí. „A předpokládám, že muži nezareagují o nic líp, jestli se pokusí zavřít taverny a tak. Ještě jsem nepoznala chlapa, co by nešel spát s pláčem, kdyby nemohl tu a tam strčit nos do korbele.“

„Možná to udělá,“ řekl Ragan, „a možná ne. Občas něco nařídí a občas na to zapomene nebo to odloží, protože se objeví něco důležitějšího. Byla bys překvapená,“ dodal suše, „co od něj jeho následovníci bez odmluvy přijmou.“ Nyneiva si uvědomila, že teď jí jdou s Unem po boku a ostražitě pozorují ostatní lidi na ulici. Dokonce i jí ti dva připadali připravení vmžiku tasit meč. Jestli si skutečně mysleli, že vykonají Masemovy rozkazy, tak budou mít brzy o čem přemýšlet.

„On není proti zatracenýmu manželství,“ zavrčel Uno a tak přísně se zadíval na pouličního obchodníčka s masovými paštikami na podnose, že se muž obrátil a utekl a dokonce si ani nevzal peníze od dvou žen, které již držely paštiky v ruce. „Máš štěstí, že si nevzpomněl, že ještě nemáš manžela, jinak tě s jedním moh poslat k pánu Drakovi. Občas vybere tři čtyři stovky svobodnejch mužů a stejně tolik žen a proklatě je sezdá. Většina se do toho dne ani neviděla. A když si tihle ustrašený hlínožrouti nestěžují kvůlivá něčemu takovýmu, myslíš si, že otevřou tu svou zatracenou hubu kvůli pivu?“

Ragan si cosi mumlal pod vousy, ale Nyneiva zachytila dost na to, aby přimhouřila oči. „Nějakej chlap ani neví, jaký štěstí má.“ Tohle řekl. Jejího zlobného pohledu si ani nevšiml. Byl příliš zaměstnaný tím, jak prohlížel ulici a dával pozor, aby se s ní někdo nepokusil uprchnout jako se seletem v pytli. Trochu ji to svádělo sundat si šátek a zahodit ho. Zřejmě neslyšel ani to, jak si odfrkla. Muži uměli být nesnesitelně slepí a hluší, když chtěli.

„Aspoň se nepokusil ukrást mý šperky,“ zavrčela. „Kdo byla ta hloupá ženská, co mu dala svý?“ Nemohla mít v hlavě moc rozumu, když se stala jednou z Masemových stoupenců.

„To,“ řekl Uno, „byla Alliandra, Světlem požehnaná královna zatracenýho Ghealdanu. A má ještě tucet dalších titulů, jak je vy jižani rádi skládáte k sobě.“

Nyneiva zakopla o vyčnívající kámen a málem upadla. „Tak takhle to dělá,“ vyjekla a setřásla pomocné ruce. „Jestli je královna dost hloupá, aby ho poslouchala, tak není divu, že dělá, co se mu zlíbí.“

„Není hloupá,“ namítl ostře Uno a hodil po ní zamračeným pohledem, než zase začal sledovat ulici. „Moudrá ženská. Když zatraceně zjistíš, že sedíš na splašeným koni, tak zatraceně jedeš tam, kam von zatraceně běží, teda jestli jseš zatraceně dost chytrá, aby sis vylila vodu z proklatý boty. Myslíš, že je hloupá, protože jí Masema sebral prsteny? Ona je proklatě dost mazaná na to, aby věděla, že by mohl chtít víc, kdyby přestala nosit šperky, když za ním přijde. Poprvé šel on za ní – vod tý doby je to vždycky vobráceně – a sebral jí prsteny rovnou z jejích proklatejch prstů. Měla ve vlasech šňůrku perel a on ji přetrhl, jak jí ty perly tahal ven. Všechny její dvorní dámy byly na kolenou a sbíraly ty zatracený kuličky rovnou z podlahy. Alliandra jich dokonce pár sebrala sama.“

„To mi nepřipadá moudrý,“ prohlásila Nyneiva rázně. „Mně to připadá jako zbabělost.“ Komu se třásla kolena, protože se na ni jenom podíval? zeptal se jí hlásek v hlavě. Kdo se hloupě potil? Aspoň se jí podařilo se mu postavit s hrdým čelem. Já. Ohýbat se jako vrba není to stejné jako krčit se jako myš. „Je přece královna, ne?“

Oba muži si vyměnili podrážděný pohled a Ragan tiše řekl: „Ty to nechápeš, Nyneivo. Alliandra je čtvrtá osoba, co sedí na Světlem požehnaným trůnu od chvíle, co jsme přišli do Ghealdanu, a to není ani rok. Když Masema přitahoval jenom pár lidí, nosil korunu Johanin, ale on Masemu považoval za neškodnýho šílence a neudělal nic, ani když davy rostly a jeho šlechtici mu radili, ať s tím skoncuje. Johanin umřel při nehodě na lovu –“

„Nehoda na lovu!“ skočil mu do řeči s opovržlivým úšklebkem Uno. Prodavačka, která se náhodou dívala na něj, upustila tác se špendlíky a jehlami. „Ledaže by nepoznal jeden zatracenej konec proklatýho oštěpu na kance od druhýho. Proklatý jižani a ta jejich proklatá hra rodů!“

„Po něm nastoupila Ellizelle,“ promluvil znovu Ragan. „Nechala lidi rozhánět vojskem, až nakonec došlo k bitvě – a rozehnaný skončilo vojsko.“

„Zatracená ubohá náhražka za vojáky,“ zamumlal Uno. Nyneiva si s ním bude muset znovu promluvit o jazyce.

Ragan souhlasně kývl, ale dál pokračoval v tom, co vykládal. „Povídá se, že si pak Ellizelle vzala jed, ale ať už umřela jakkoliv, nahradila ji Teresie, která vydržela celejch deset dní po korunovaci, do chvíle, kdy měla příležitost poslat dva tisíce vojáků proti desetitisícovýmu davu lidí, co přišli za Masemou před Jehannahem. Když její vojáky vyhnali, vzdala se trůnu a provdala se za bohatýho kupce.“ Nyneiva na něj nevěřícně zírala a Uno prskl. „Tak se to aspoň povídá,“ trval na svém mladší muž. „Jistě, v týhle zemi znamená svatba s obyčejným člověkem to, že se navždy zříkáš trůnu, a ať už si Beron Goraed myslí cokoliv o tom, že má hezkou mladou ženu z královský krve, slyšel jsem, že ho pár tuctů Alliandřinejch družiníků vytáhlo z postele a dovleklo do paláce Jheda na svatbu někdy nad ránem. Teresie odešla na manželovo nový venkovský panství a korunovaná byla Alliandra, a to všechno před východem slunce. Nová královna si pak zavolala Masemu do paláce, aby mu řekla, že už nebude mít žádný potíže. Do dvou týdnů se vona doprošovala jeho. Nevím, jestli skutečně věří tomu, co káže, ale vím, že přebrala trůn země na pokraji občanský války, s bělokabátníkama připravenýma vyrazit, a zarazila to jediným způsobem, kterým mohla. To je moudrá královna, a chlap může bejt jenom pyšnej, že jí může sloužit, i když je to jižanka.“

Nyneiva otevřela ústa a zapomněla, co chtěla říci, když ledabylým tónem podotkl Uno: „Jeden proklatej bělokabátník nás sleduje. Neohlížej se, ženská. Máš přece víc zatracenýho zdravýho rozumu.“

Nyneivu bolelo za krkem, jak se snažila dívat před sebe, a zježily se jí vlasy. „Příští zaboč, Uno.“

„Tak se dostanem od hlavních ulic a proklatý brány. Můžem ho proklatě ztratit v davu.“

„Zaboč!“ Pomalu se nadechla a přinutila se mluvit méně ostře. „Potřebuju se na něj kouknout.“

Uno se zamračil tak divoce, že jim lidé ustupovali z cesty na deset kroků dopředu, ale oni zahnuli do nejbližší uličky. Když zahýbali za roh, pootočila hlavu právě dost na to, aby viděla koutkem oka, než jí výhled odřízla malá kamenná taverna. Sněhobílý plášť byl v jasném slunci mezi prořídlým davem jasně vidět. Tu krásnou tvář nebylo možné si s ničím splést, a navíc to byla tvář, o které si myslela, že ji uvidí. Žádný jiný bělokabátník kromě Galada nemohl mít důvod ji sledovat, a už vůbec žádný neměl důvod sledovat Una nebo Ragana.

40

Kolo tká

Jakmile Galada zakrylo stavení, Nyneiva přelétla ulici před sebou. Bublal v ní vztek – na sebe stejně jako na Galadedrida Damodreda. Ty huso pitomá, hlavo dubová! Ulička byla stejně úzká jako ty ostatní – dlážděná kulatými kameny a lemovaná nevýraznými krámky, domy a tavernami, s prořídlým odpoledním davem. Kdybys nepřišla do města, nikdy by tě nenašel! Bylo tu příliš málo lidí, aby se mohla schovat. Muselas jít navštívit proroka! Musela ses přesvědčit, že prorok tě dostane pryč dřív, než sem dorazí Moghedien! Kdy už se poučíš, že se nemůžeš spoléhat na nikoho jiného kromě sebe? Vmžiku se rozhodla. Když Galad zahne za roh a neuvidí je, začne nahlížet do krámků a možná i do krčem.

„Tudy.“ Zvedla si suknice a vrhla se do nejbližšího průchodu mezi domy, kde se přitiskla zády ke stěně. Nikdo se po ní nepodíval dvakrát, i když se chovala tak tajuplně, a ona nechtěla ani pomyslet na to, co tenhle nezájem prozrazuje o tom, jak to v Samaře chodí. Uno a Ragan byli vedle ní, než se rozkročila, a tlačili ji dál prašným průchodem, kolem staré rozbité putýnky a sudu na dešťovku vyschlého tak, že se dužina v obručích málem rozsypávala. Alespoň že dělali to, co chtěla. Jistým způsobem. Připravené ruce měli zdvižené k jílcům, jež se jim zvedaly nad ramena, a byli připraveni ji chránit, ať už to chtěla či nikoliv. Nech je, ty huso! Copak si myslíš, že se dokážeš ochránit sama?

Rozhodně byla dost rozzlobená. Galad, ze všech lidí! Nikdy neměla opustit zvěřinec! Hloupý rozmar, který by však mohl všechno zničit. Nemohla tu usměrňovat o nic víc než proti Masemovi. Čistě jen možnost, že Moghedien nebo černé sestry jsou v Samaře, měla za následek to, že její bezpečí zcela záviselo na obou mužích. Stačilo to, aby její hněv ještě zesílil. Málem prohryzala díru do kamenné zdi za sebou. Věděla, proč mají Aes Sedai strážce – tedy všechny až na červené. V duchu to věděla. V srdci se jí z toho však chtělo jen vztekle vrčet.

Galad se objevil, pomalu se proplétal mezi lidmi na ulici a pátravě se rozhlížel. Normálně by měl jít dál – měl by – avšak on se skoro okamžitě podíval k průchodu. Na ně. Neměl dokonce ani tu slušnost zatvářit se potěšeně nebo překvapeně.

Uno a Ragan vykročili společně, když Galad zahnul do průchodu. Jednooký muž měl vmžiku venku meč a Ragan nebyl o moc pomalejší, jen Nyneivu strčil hlouběji do úzkého průchodu. Postavili se za sebe. Kdyby se Galad dostal přes Una, ještě by se musel vypořádat s Raganem.

Nyneiva zaskřípala zuby. Mohla zařídit, že všechny tyhle meče by byly k ničemu, bezcenné. Cítila pravý zdroj jako světlo za ramenem, čekající na její objetí. Mohla to udělat. Kdyby se opovážila.

Galad se zastavil v ústí průchodu, potom odhodil plášť dozadu a jednou rukou nonšalantně spočinul na jílci meče, obrázek půvabu stlačené ocelové pružiny. Až na ten leštěný osníř mohl být na bále.

„Nechci zabít ani jednoho z vás, Shienarče,“ řekl Unovi klidně. Nyneiva slyšela Elain a Gawyna vyprávět o Galadově šermířském umění, ale poprvé si uvědomila, že by skutečně mohl být tak dobrý, jak tvrdili. Aspoň on si myslel, že je. Dva zkušení válečníci s obnaženými čepelemi, a on se na ně díval, jako by se vlkodav díval na párek vesnických voříšků, nevyhledával boj, byl však přesvědčen, že je oba naprosto hravě zvládne. Aniž úplně odhlédl od obou mužů, promluvil Galad k ní. „Někdo jiný by mohl vběhnout do krámu nebo do krčmy, ale ty nikdy neuděláš to, co se dá čekat. Dovolíš mi promluvit si s tebou? Není třeba mě nutit zabít ty dva muže.“

Žádný z kolemjdoucích se nezastavil, ale i přesto, že jí tři muži blokovali výhled, viděla, že se hlavy otáčejí, aby lidé zjistili, co bělokabátníka tolik zaujalo. A meče jejich pozornosti určitě také neunikly. Ve všech těch hlavách se budou líhnout představy, které vzlétnou na křídlech, proti nimž by rorýsi vypadali pomalí.

„Nechte ho,“ nařídila Shienarcům. Když se Uno ani Ragan nepohnuli, zopakovala příkaz ještě mnohem důrazněji. Pak konečně ustoupili stranou, avšak pomalu, kolik jenom úzký průchod dovoloval, a přestože ani jeden neřekl jediné slovo, vypadali oba, jako by si mručeli pod vousy. Galad prošel zcela hladce – zdánlivě na oba Shienarče zapomněl. Nyneiva vytušila, že věřit tomu by byla velká chyba. Oba muži s vyholenými hlavami tomu očividně neuvěřili.

Kromě jednoho ze Zaprodanců si Nyneiva neuměla představit muže, kterého by v téhle chvíli viděla méně ráda, ale s tou tváří přímo před sebou si až příliš jasně uvědomovala svůj vlastní dech, tlukot vlastního srdce. Bylo to směšné. – Proč ten muž nemohl být ošklivý? Nebo aspoň obyčejný.

„Věděls, že vím, že nás sleduješ.“ V hlase se jí zřetelně ozývalo obvinění, i když si sama nebyla jistá, z čeho jej vlastně obviňuje. Že nedělal to, co čekala a chtěla, usoudila lítostivě.

„To mě napadlo ve chvíli, kdy jsem tě poznal, Nyneivo. Vzpomínám si, že obvykle vidíš víc, než dáváš znát.“

Nedovolí, aby ji svedl ze směru poklonami. Vida, kam ji to dostalo s Valanem Lucou. „Co děláš v Ghealdanu? Myslela jsem, že jseš na cestě do Altary.“

Chvíli na ni jen upíral ty tmavé, nádherné oči, a pak se náhle zasmál. „Ze všech lidí na světě, Nyneivo, se mě jen ty zeptáš na něco, na co bych se já měl ptát tebe. No dobře. Odpovím ti, přestože by to mělo být obráceně. Měl jsem rozkazy jet do Salidaru v Altaře, ale všechny rozkazy byly změněny, když tenhle prorok... Co na tom záleží? Není ti dobře?“

Nyneiva se přinutila zatvářit klidně. „Ovšemže je,“ odsekla podrážděně. „Jsem docela zdravá, děkuju pěkně.“ Salidar! No jistě! To jméno způsobilo, jako kdyby jí v hlavě škrtla jedna z Aludřiných ohnivých tyček. Všechna ta snaha vzpomenout si, a Galad jí ledabyle předhodil to, co sama nedokázala vykutat. Teď kdyby jen Masema našel rychle loď. Kdyby jen dokázala zajistit, aby je Galad nezradil. Aniž by samozřejmě nechala Una a Ragana, aby ho zabili. Ať už Elain tvrdila cokoliv, Nyneiva nedokázala uvěřit, že by byla ráda, kdyby jejího bratra zabili. Byla jen malá naděje, že Galad uvěří, že Elain není s ní. „Jenom se nemůžu vzpamatovat z toho leknutí, že tě vidím.“

„To není zdaleka tolik, jako jsem se polekal já, když jsem zjistil, že jste vyklouzly ze Siendy.“ Vážnost té krásné tváři slušela až nešťastně moc, ale tón jeho hlasu to kazil. Jen trošku. Mohl poučovat malou holčičku, která vyklouzla z domu, když už měla být v postýlce, aby mohla šplhat po stromech. „Skoro jsem z toho měl smrt, jak jsem se bál. Co, pod Světlem, vás to popadlo? Copak nemáte tušení, jak riskujete? A přijít právě sem. Elain vždycky sedlala koně ve cvalu, když mohla, ale myslel jsem, že aspoň ty máš víc rozumu. Tenhle takzvaný prorok –“ Zarazil se a zadíval se na oba muže. Uno opřel meč špičkou o zem a zjizvené ruce měl zkřížené na jílci. Ragan se tvářil, že si prohlíží ostří a nic jiného nevnímá.

„Slyšel jsem řeči,“ pokračoval Galad pomalu, „že je to Shienarec. Přece nemůžeš být tak pitomá, aby ses zapletla s ním.“ Na její vkus to nechávalo až příliš velký prostor pro pochyby.

„Ani jeden z nich není prorok, Galade,“ odtušila suše. „Oba je už nějakou dobu znám a můžu tě ujistit, že to tak je. Uno, Ragane, jestli si nechcete ořezat nehty na nohou, tak to dejte pryč. No?“ Zaváhali, než udělali, co jim řekla, a Uno si cosi brumlal a zlobně se mračil, ale oba nakonec poslechli. Muži obvykle reagovali na pevný hlas. Většina ano. Přinejmenším občas.

„Já si to ani nemyslel, Nyneivo.“ Galadův tón, ještě sušší než její, způsobil, že se naježila, ale on pokračoval a mluvil spíš podrážděně než nadřazeně. A ustaraně. Z čehož se, samozřejmě, načepýřila ještě víc. On způsobil, že se jí málem zastavilo srdce, a on měl tu drzost být ustaraný. „Nevím, do čeho jste se s Elain dostaly tady, a je mi to jedno, pokud vás z toho dokážu dostat, než si ublížíte. Obchod po řece se zpomalil, ale nějaký vhodný člun by měl v příštích pár dnech připlout. Dejte mi vědět, kde vás najdu, a já zabezpečím vaši cestu někam do Altary. Odtamtud se můžete dostat do Caemlynu.“

Proti své vůli Nyneiva zalapala po dechu. „Ty nám chceš najít loď?“

„To je vše, co teď mohu udělat.“ Mluvil omluvně a potřásal hlavou, jako by se přel sám se sebou. „Nemohu vás však doprovodit do bezpečí, mám povinnosti tady.“

„My tě určitě nechceme odvádět od tvých povinností,“ vyhrkla trochu bez dechu. Jestli si to bude chtít vyložit jinak, ať si. Nejvíc, v co Nyneiva doufala, bylo, že je nechá napokoji.

Galad zřejmě cítil potřebu se bránit. „Těžko je bezpečné poslat vás pryč samotné, ale člun vás odveze dřív, než celá hranice vybuchne. Což se stane, dříve nebo později. Stačí jediná jiskra, a prorok ji určitě vykřísne, když už nikdo jiný. Musíte se dostat do Caemlynu, ty i Elain. Žádám jenom tvůj slib, že půjdete tam. Věž není místo ani pro jednu z vás. Ani pro –“ Zavřel ústa tak rychle, až mu cvakly zuby, ale klidně mohl pokračovat a jmenovat Egwain.

Nemohlo uškodit, když se i Galad poohlédne po člunu. Když dokázal Masema zapomenout, že hodlá zavřít taverny, mohl docela dobře zapomenout, že má někomu najít člun. Zvlášť když si myslel, že vhodný záchvat zapomnětlivosti by ji mohl udržet tady, aby podpořila jeho vlastní plány. Nemohlo uškodit – pokud se Galadovi dalo věřit. Pokud ne, tak bude muset doufat, že s mečem není tak dobrý, jak si myslí. Nepříjemná představa. Ale ne tak nepříjemná jako to, co by se mohlo stát – co se stane – jestli se ukáže, že není důvěryhodný.

„Jsem, co jsem, Galade, a Elain je stejná.“ Jak uhýbala kolem Masemy, zanechalo jí to pachuť na jazyku. Tenhle opis Bílé věže byl tak blízko, kam až mohla zajít. „A ty jsi to, co jsi teď.“ Zvedla výmluvně obočí a pohlédla na jeho bílý plášť. „Tahle banda Věž nenávidí a nenávidí i ženy, co můžou usměrňovat. Teď, když jsi jeden z nich, proč bych si neměla myslet, že vás po mně do hodiny půjde padesát? Že se mě nepokusíte střelit šípem do zad, když už mě nedokážete odtáhnout do žaláře? Mě i Elain?“

Galad podrážděně škubl hlavou. Nebo se ho to možná dotklo. „Kolikrát ti to mám povídat? Nikdy bych nedovolil, aby se mé sestře něco stalo. Ani tobě.“

Bylo vskutku mrzuté, že si uvědomila svou rozmrzelost nad odmlkou, která jasně naznačovala, že na ni si vzpomněl jen jako na přívažek. Nebyla nějaká hloupá holka, aby ztrácela rozum, protože nějaký muž má oči, které nějak dokázaly být zároveň zjihlé i neuvěřitelně pronikavé. „Když to říkáš,“ odtušila a on znovu pohodil hlavou.

„Pověz mi, kde jste ubytované, a já vám dám vědět, nebo někoho pošlu, jakmile naleznu vhodné plavidlo.“

Jestli měla Elain pravdu, tak nemohl lhát o nic víc než Aes Sedai, jež složila tři přísahy, ale ona přesto zaváhala. Kdyby teď udělala chybu, mohla být docela dobře poslední. Měla právo riskovat sama za sebe, ale tady do toho byla zapletena i Elain. A Tom a Juilin, když už byla v tom. Byla za ně zodpovědná, ať už si oni chtěli myslet cokoliv. Jenže ona byla tady a rozhodnout musela sama. Pravda, ne že by tomu jindy bylo jinak.

„Světlo, ženská, co ode mě ještě chceš?“ zavrčel Galad a zpola zvedl ruce, aby ji popadl za ramena. Unova čepel se ocitla mezi nimi v záblesku jasné oceli, ale Elainin bratr ji jenom odstrčil stranou jako klacek a pozornosti jí nevěnoval víc. „Nechci ti ublížit, ani teď, ani v budoucnu. Přísahám při mátině jméně. Říkáš, že jsi to, co jsi. Já vím, co jsi. A co nejsi. Možná polovina důvodu, proč nosím tohle,“ dotkl se okraje sněhobílého pláště, „je to, že vás Věž poslala pryč – tebe, Elain i Egwain – ze Světlo ví jakého důvodu, když jste jen to, co jste. Bylo to jako poslat chlapce, který se právě naučil jak uchopit meč, do bitvy, a já jim to nikdy neodpustím. Ještě je pořád čas, abyste se vrátily. Nemusíte ten meč nést. Věž je pro tebe i pro mou sestru příliš nebezpečná, zvláště nyní. Půlka světa pro vás začíná být nebezpečná! Dovol mi pomoci vám do bezpečí.“ Napětí se mu z hlasu vytratilo, i když ten teď získal řezavé ostří. „Prosím, Nyneivo. Kdyby se Elain něco stalo... Skoro si přeji, aby byla Egwain s vámi, takže bych mohl...“ Prohrábl si vlasy a rozhlédl se na obě strany, jak hledal něco, čím by ji přesvědčil. Uno a Ragan drželi čepele připravené, aby mu je mohli prohnat tělem, ale on si jich zřejmě nevšímal. „Ve jménu Světla, Nyneivo, prosím, dovol mi udělat, co půjde.“

Nakonec rovnováhu v její hlavě zvrátila jedna prostá věc. Byli v Ghealdanu. Amadicie byla jedinou zemí, kde ze ženy schopné usměrňovat dělali skutečně zločince, a ta byla na opačném břehu řeky. Takže zůstaly jenom Galadovy přísahy jako dítěte Světla, co v jeho duši bojovalo proti povinnostem k Elain. Nyneiva v tom zápase přisoudila vítězství krvi. Kromě toho byl skutečně příliš nádherný, aby připustila, že ho Uno a Ragan zabijí. Ne že by tohle, samozřejmě, mělo něco společného s jejím rozhodnutím.

„Jsme u cirkusu Valana Lucy,“ řekla nakonec.

Galad zamrkal a zamračil se na ni. „Valan Luca...? Chceš říct u jednoho z těch zvěřinců?“ V jeho hlase se svářela nevíra se znechucením. „Co pod Světlem děláte v takové společnosti? Ti, kdo vedou takové podniky, nejsou o nic lepší než... No, to je jedno. Jestli potřebujete peníze, mohu vám nějaké dát. Dost na to, abyste se mohly ubytovat ve slušném hostinci.“

Jeho tón prozrazoval jistotu, že Nyneiva udělá to, co chce on. Ne „mohu vám vypomoci trochou peněz?“ nebo „nechtěly byste, abych vám našel pokoj?“ Usoudil, že by měly být v hostinci, a tak půjdou do hostince. Ten muž možná byl dost všímavý na to, aby poznal, že se vrhne do průchodu, ale zřejmě ji vůbec neznal. Kromě toho měly důvody, proč zůstat u Valana Lucy.

„Ty si myslíš, že se v celý Samaře dá najít volnej pokoj nebo aspoň seník?“ zeptala se trošku kousaveji, než zamýšlela.

„Jsem si jistý, že dokážu najít –“

Nyneiva ho uťala. „Poslední místo, kde by nás někdo hledal, je u cirkusu.“ Aspoň to bylo to poslední, kde by je hledal kdokoliv kromě Moghedien. „Souhlasíš, že bychom se měly pokud možno držet z dohledu? Kdybys našel pokoj, nejspíš bys z něho musel někoho vyhodit. Dítě Světla, co zajišťuje pokoj pro dvě ženy? To by hned bylo plno řečí a přitahovalo by to pozornost jako hnůj mouchy.“

Nelíbilo se mu to, ošíval se a mračil se na Una a Ragana, jako by to byla jejich chyba, ale měl dost rozumu, aby poznal rozumnou námitku. „To místo se sice ani pro jednu z vás nehodí, ale je to asi bezpečnější než cokoliv ve městě. A jelikož jsi aspoň souhlasila, že pojedete do Caemlynu, tak se už o tom nebudeme víc bavit.“

Nyneiva si podržela bezvýraznou tvář a nechala ho, aby si myslel, co bude chtít. Jestli si myslel, že mu slíbila něco, co neslíbila, tak to byla jeho věc. Hlavně ho musí udržet mimo představení, pokud to aspoň trochu půjde. Jediný pohled na sestru v těch obtažených bílých spodcích a ten povyk by zastínil cokoliv, co by mohla vyvolat Moghedien. „Budeš se však muset držet dál od toho zvěřince, víš. Aspoň dokud nenajdeš tu loď. Potom přijď po setmění k vozům účinkujících a ptej se po Naně.“ Tohle se mu líbilo ještě méně, pokud to tedy vůbec bylo možné, avšak ona ho odhodlaně předešla. „U žádnýho spektáklu jsem neviděla jediný dítě Světla. Když nějaký navštívíš, myslíš, že si toho lidi nevšimnou a nebudou se ptát proč?"

Jeho úsměv byl stále úžasný, ale bylo v něm vidět příliš mnoho zubů. „Zdá se, že máš odpověď na všechno. Máš snad nějaké námitky proti tomu, abych tě aspoň doprovodil?“

„To teda rozhodně mám. Už tak bude spousta řečí – nejmíň stovka lidí si všimla, že se tu spolu bavíme –“ sice už přes trojici mužů na ulici neviděla, nicméně nepochybovala, že se kolemjdoucí stále ohlížejí do průchodu, a Uno a Ragan také nevrátili meče do pochvy – „ale jestli mě doprovodíš, uvidí nás desetkrát tolik lidí.“

Zamrkal zpola lítostivě a zpola vesele. „Odpověď na všechno,“ zabručel. „Ale máš v tom pravdu.“ Očividně si přál, aby neměla. „Poslouchejte, Shienarci,“ pravil obraceje hlavu a náhle zněl jeho hlas jako ocel. „Jsem Galadedrid Damodred a tato žena je pod mou ochranou. A co se její společnice týče, považoval bych to za malou ztrátu, kdybych zemřel, abych ji uchránil sebemenších potíží. Jestli dovolíte, aby se jedné nebo druhé cokoliv stalo, oba si vás najdu a zabiju vás.“ Nevšímaje si náhle nebezpečně prázdného výrazu v jejich tvářích, stejně jako si předtím vůbec nevšímal jejich mečů, zalétl pohledem zpátky k ní. „Předpokládám, že mi ani teď neřekneš, kde je Egwain.“

„Potřebuješ vědět jedině to, že je daleko odsud.“ Zkřížila ruce na prsou a cítila, jak jí pod žebry tluče srdce. Udělala snad kvůli jeho krásné tváři nebezpečnou chybu? „A ve větším bezpečí, než bys jí ty kdy dokázal zajistit.“

Podíval se na ni, jako by jí nevěřil, ale dál nepokračoval. „S trochou štěstí vám zítra nebo pozítří najdu plavidlo. Do té doby zůstaňte v tom... zvěřinci Valana Lucy. Držte se při zemi a vyhýbejte se pozornosti. Pokud to jen půjde, když máš vlasy takovéhle barvy. A vyřiď Elain, ať již přede mnou neutíká. Světlo na tebe sviť a kéž dopustí, abych vás našel v jednom kuse, a bude muset svítit dvakrát jasněji, abyste zůstaly v pořádku, jestli se pokusíte uprchnout přes Ghealdan. Ti prorokovi rouhačští lotři jsou všude a nemají úctu k zákonu ani k osobám, a to nemluvím o banditech, kteří využívají nepořádku. Samara samotná je jako vosí hnízdo, ale když si budeš dávat pozor – a přesvědčíš mou umíněnou sestru, aby udělala totéž – tak najdu způsob, jak vás odsud dostat, než vás ty vosy poštípou.“

Dalo to dost práce, udržet pusu zavřenou. Vzít to, co mu řekla, a udělat z toho rozkaz pro ni! Příště bude ten chlap chtít zabalit ji a Elain do vlny a postavit je na polici! Nebylo by lepší, kdyby to někdo udělal? špitl ten tichý hlásek. Copak už jsi nezpůsobila příliš mnoho potíží tím, že jdeš svou vlastni cestou? Řekla tomu hlásku, ať zmlkne. Ten neposlechl a začal vypočítávat pohromy či skoro pohromy, které způsobila její vlastní tvrdohlavost.

Galad očividně vzal její mlčení za souhlas, a tak se otočil – a zarazil se. Ragan a Uno se postavili tak, že mu bránili v cestě do ulice, a podívali se na ni s tím zvláštním, klamně klidným výrazem, který muži často nasazují, když je od náhlého výbuchu násilí dělí jen vlásek. Ve vzduchu to jiskřilo, dokud Nyneiva rychle nekývla. Shienarci sklonili zbraně a ustoupili stranou. Galad sundal ruku z jílce, protáhl se kolem nich a bez ohlédnutí splynul s davem.

Nyneiva se na Una i Ragana zamračeně podívala, než vyrazila opačným směrem. Ona všechno dokonale zařídila a oni jí to skoro zkazili. Muži si zřejmě vždycky mysleli, že násilí vyřeší všechno. Kdyby měla pořádnou hůl, byla by je všechny tři pěkně přetáhla přes záda, dokud by nepochopili, co je rozumné.

Shienarci z toho zjevně moc neviděli. Dohonili ji, s meči znovu v pochvách na zádech, a beze slova ji následovali, i když dvakrát špatně zahnula a musela se vracet. V těchto chvílích pro ně bylo zvlášť dobře, že nic neříkali. Měla už dost toho, jak musela držet jazyk za zuby. Nejdřív Masema, pak Galad. Nyneiva toužila i po tom nejmrňavějším důvodu někomu přesně říct, co si myslí. Zvláště tomu tichému hlásku v hlavě, který teď potlačila, že zněl jen jako bzučení hmyzu, ale odmítal zmlknout.

I když již vyšli ze Samary a kráčeli po udusané vozové cestě s jejím řídkým provozem, ten hlásek se stále odmítal vzdát. Dělala si starosti kvůli Randově pýše, ale její vlastní pýcha přivedla ji i ostatní na pokraj pohromy. Například pro Birgitte to bylo víc než pohroma, i když Birgitte zůstala naživu. Nejlepší pro Nyneivu by bylo, kdyby se s nimi už nikdy nestřetla, ani s černými adžah, ani s Moghedien, dokud někdo, kdo ví, co dělá, nerozhodne, co by se mělo podniknout. Vzedmuly se v ní námitky, ale ona je zadupala stejně odhodlaně, jako to dělala s Tomovými a Juilinovými. Půjde do Salidaru a předá celou záležitost modrým. Tak to bude. Rozhodla se.

„Snědlas snad něco, co ti nedělá dobře?“ ozval se Ragan. „Máš pusu tak křivou, jako kdybys kousla do šťovíku.“

Nyneiva po něm vrhla pohled, po kterém okamžitě zavřel pusu, a rázovala si to dál. Oba Shienarci s ní udržovali krok.

Co s nimi bude dělat? Že by je měla nějak využít, o tom vůbec nebylo pochyb. Jejich příchod byl příliš šťastný, aby se dal jen tak zahodit. Například to znamenalo dva páry očí navíc – no, alespoň tři oči, bude se muset naučit dívat na ten klípec, aniž by vždycky polkla, i kdyby ji to mělo zabít – víc očí hledajících loď by nějakou mohlo najít dřív. Jestli Masema nebo Galad najdou vhodné plavidlo dřív, v pořádku, ale ona nechtěla, aby jeden anebo druhý věděl víc o tom, co dělá, než sama dovolí. Nedalo se určit, co který z nich provede.

„Jdete se mnou proto, že vám řekl Masema, abyste na mě dávali pozor,“ chtěla vědět, „nebo proto, že to řekl Galad?“

„Jakej prašivej rozdíl to proklatě znamená?“ zavrčel Uno. „Jestli tě pán Drak povolal, tak bys zatraceně měla –“ Odmlčel se a zamračil, když Nyneiva zvedla prst. Ragan si ho prohlížel, jako by to byla zbraň.

„Chcete mně a Elain pomoct v cestě za Randem?“

„Nemáme teď stejně nic lepšího na práci,“ ucedil Ragan suše. „A jak to zatím vypadá, neuvidíme Shienar dřív, než budem šediví a bezzubí. Klidně můžem jet s tebou do Tearu, nebo kde vlastně je.“

Tohle sice Nyneiva nezvážila, avšak dávalo to smysl. Dva další muži, aby pomohli Tomovi a Juilinovi s prací a stáli na stráži. Nebylo třeba jim vykládat, jak dlouho by to mohlo trvat ani kolik zastávek a odboček by mohlo na cestě ležet. Modré v Salidaru je nemusí nechat pokračovat v cestě. Jakmile dorazí k Aes Sedai, budou z nich zase jen přijaté novicky. Přestaň na to myslet! Ty to uděláš!

Davy čekající před Lucovým křiklavým znamením se očividně nijak neztenčily. Lidé stále proudili na louku, aby se připojili k zástupu, zatímco další lidé odcházeli a vykřikovali, co všechno viděli. Tu a tam byli vidět „kňouro-koně", zvedající se nad plátěnou ohradu, za vzdychání těch, kteří čekali, až se na ně dostane řada. Cerandin je znovu nechávala chodit. Seanchanka vždycky pečlivě dohlížela na to, aby si s’reditové řádně odpočinuli. Vždycky v tom byla neoblomná, ať už chtěl Luca cokoliv. Muži dělali, co se jim řeklo, když jste je nenechaly na pochybách, že nic jiného prostě nepřichází v úvahu. Obvykle to udělali.

Kousek před ušlapanou hnědou trávou se Nyneiva náhle zastavila a obrátila se k oběma Shienarcům. Tvář měla klidnou, ale oni se tvářili vhodně ostražitě, i když v Unově případě to naneštěstí znamenalo, že si dosti znepokojivým způsobem pohrával se svým klípcem. Lidé, mířící na představení či z něj, jim nevěnovali žádnou pozornost.

„Tak to nebude kvůli Masemovi ani Galadovi,“ řekla velmi důrazně. „Jestli se mnou pojedete, budete dělat jen to, co vám řeknu já, jinak si můžete jít po svých, protože já ani jednoho z vás nechci.“

Ovšemže si vyměnili pohledy, než přikývli na souhlas. „Jestli to tak, proklatě, musí bejt,“ zavrčel Uno, „tak dobrá. Jestli nebudeš mít někoho, kdo by se o tebe zatraceně postaral, tak se proklatě nikdy nedostaneš k pánu Drakovi. Nějakej mizernej sedlák si tě dá kvůli tomu tvýmu jazyku k snídani.“ Ragan po něm vrhl obezřetný pohled, který říkal, že s ním ve všem souhlasí, ale silně pochybuje o Unově moudrosti, že to vyslovil nahlas. Ragan v sobě zřejmě měl základ moudrého muže.

Pokud přijali její podmínky, tak v podstatě nezáleželo na tom, proč to udělali. Prozatím. Později bude spousta času, jak je srovnat do latě.

„Nepochybuju o tom, že ostatní budou taky souhlasit,“ připojil Ragan.

„Ostatní?“ podivila se Nyneiva mrkajíc. „Chceš říct, že je vás víc než jen vy dva? Kolik?“

„Teď je nás dohromady jenom patnáct. Nemyslím, že Bartu nebo Nengar půjdou s sebou.“

„Přičichli k tomu zatracenýmu prorokování.“ Uno otočil hlavu a výmluvně si odplivl. „Jenom patnáct. Sar spadl v horách z toho zatracenýho útesu a Mendao se musel dostat do jednoho proklatýho souboje se třema hledačema rohu a...“

Nyneiva byla příliš zaměstnaná tím, aby přestala zírat s otevřenou pusou, než aby poslouchala. Patnáct! Nemohla si pomoci, aby si v hlavě neobracela, kolik to asi bude stát nakrmit patnáct mužů. I když nebyli zvlášť hladoví, Tom s Juilinem snědli každý víc než ona a Elain dohromady. Světlo!

Na druhou stranu, s patnácti shienarskými vojáky nebylo třeba čekat na loď. Člun byl zajisté nejrychlejší způsob cestování – teď si vzpomněla, co slyšela o Salidaru. Město na řece, anebo hodně blízko u řeky. Člun je mohl dostat rovnou tam – ale se shienarským doprovodem by byl jejich vůz stejně bezpečný před bělokabátníky, bandity i prorokovými stoupenci. Avšak mnohem pomalejší. Osamělý vůz vyjíždějící ze Samary s takovým doprovodem by byl určitě nápadný. Jako maják pro Moghedien či černé adžah. Nechám modré, aby to s nimi vyřídily, a tím to končí!

„Co se děje?“ chtěl vědět Ragan a Uno omluvně dodal: „Neměl jsem mluvit o tom, jak Sakaru umřel.“ Sakaru? To muselo přijít po tom, co přestala poslouchat. „Já netrávím moc času s pro – s urozenejma dámama. Zapomínám, že máš slabej... ehm, totiž jemnej žaludek.“ Jestli si nepřestane tahat za tu klapku přes oko, tak zjistí, jak jemný žaludek Nyneiva má.

Počet nic nezměnil. Jestli byli dva Shienarci dobří, tak patnáct bylo skvělých. Její vlastní soukromé vojsko. Nemusí si dělat starosti kvůli bělokabátníkům, lupičům ani nepokojům, nebo s tím, jestli snad s Galadem neudělala chybu. Kolik šunek může patnáct mužů sníst za den? Pevný hlas. „Tak dobrá. Každej večer hned po setmění sem jeden z vás – jeden, jasný? – přijde a zeptá se na Nanu. Pod tímhle jménem mě tu znají.“ Neměla důvod dávat takový rozkaz, jenom je prostě chtěla navyknout, aby dělali to, co jim řekne. „Elain se jmenuje Morelin, ale budete se ptát na Nanu. Jestli budete potřebovat peníze, přijdete za mnou, ne za Masemou.“ Musela potlačit škubnutí, když tato slova vypouštěla z úst. V pícce na voze bylo pořád zlato, ale Luca si ještě nevyžádal svých sto zlatých korun, což určitě udělá. V případě potřeby tu však ještě byly šperky. Musela si být jistá, že se od Masemy zcela odtrhli. „Kromě toho se ke mně ani ke zvěřinci nikdo z vás nepřiblíží.“ Bez toho by sem nejspíš postavili stráž nebo udělali nějakou podobnou pitomost. „Ne dokud nepřipluje nějakej člun. V tom případě sem okamžitě zaběhnete. Rozumíte?“

„Asi ne,“ zamumlal Uno. „Proč bychom se proklatě měli držet dál –?“ Trhl hlavou dozadu, jak mu výstražně mávla prstem pod nosem, až se ho dotkla.

„Vzpomínáš na to, co jsem ti říkala o tvým jazyku?“ Musela se přinutit na něj chladně podívat. Z toho zamračeného rudého oka jí naskakovala husí kůže. „Pokud si to nebudeš pamatovat, tak tě naučím, proč muži ve Dvouříčí mluví slušně.“

Dívala se na něho, jak si to převrací v hlavě. Nevěděl, jaké má spojení s Bílou věží, jenom že nějaké existuje. Mohla být agentkou Věže nebo se ve Věži cvičit. Nebo být dokonce Aes Sedai, i když tam nemohla být dost dlouho, aby získala šátek. A ta hrozba byla natolik nejasná, aby si to mohl vyložit vlastním nejhorším způsobem. Tuhle techniku Nyneiva znala už dávno předtím, než ji Juilin vysvětlil Elain.

Když se zdálo, že se ta představa ujala – a než se mohl na cokoliv zeptat – dala ruku dolů. „Budete se držet stranou ze stejnýho důvodu jako Galad. Aby žádnej z vás nepřitahoval pozornost. Co se zbytku týče, uděláte to, protože to říkám. Jestli vám budu muset vysvětlovat každý svý rozhodnutí, tak už nebudu mít na nic jinýho čas, tak se tvařte mile.“

Tahle poznámka by se hodila i pro Aes Sedai. Kromě toho neměli na vybranou, jestli jí skutečně chtěli pomoci dostat se k Randovi, jak si mysleli, což znamenalo, že nemají na vybranou. Když je odháněla zpátky k Samaře a kráčela kolem čekajících davů do vchodu se znamením se jménem Valana Lucy, cítila se vcelku sama se sebou spokojená.

K jejímu překvapení získalo představení doplněk. – Na novém pódiu kousek od vchodu stála na hlavě žena v průsvitných žlutých kalhotách s rozpaženýma rukama a na každé ruce jí seděly dvě bílé holubice. Ne, ta žena nestála na hlavě, držela v zubech nějaký dřevěný stojánek a balancovala na něm. Zatímco se Nyneiva šokované dívala, zvláštní akrobatka dala ruce na chvilku na pódium a zkroutila se tak, až se zdálo, že si sedí na hlavě. Ani to však nestačilo. Žena zkroutila nohy dolů před sebe a pak nemožně dozadu pod rukama, přičemž přesunula holubičky na vzhůru obrácené podrážky bot, což teď byla nejvyšší část zkroucené koule, do níž se složila. Diváci lapali po dechu a tleskali, ale Nyneiva se při tom pohledu zachvěla. Byla to až příliš jasná připomínka toho, co jí udělala Moghedien.

Ale to není důvod, proč chci tu záležitost předat modrým, říkala si. Prostě jen nechci zase způsobit pohromu. To byla pravda, ale také se bála, že příště nevyvázne tak snadno ani tak lacino. Živé duši by to ale nepřiznala. I sama sobě to přiznávala jen velmi nerada.

Vrhla po akrobatce poslední zmatený pohled – nedokázala přijít na to, do čeho se ta žena zkroutila tentokrát – a odvrátila se. A vytřeštila oči, neboť se před ní náhle z hemžícího se davu vynořily Elain a Birgitte. Elain měla pláštěm slušně zahalený bílý kabátec i spodky. Birgitte se málem předváděla v tom rudém šatu s hlubokým výstřihem. Ne, tady nebylo žádné „málem". Stála ještě vzpřímeněji než obvykle a černý cop si přehodila na záda, čímž odstranila i to poslední, co její poprsí zakrývalo. Nyneiva přejela prstem uzel na šátku, který měla v pase, a přála si, aby jí každý pohled na Birgitte nepřipomínal, kolik toho sama bude ukazovat, až sundá tu šedou vlnu. Drahá žena měla u pasu zavěšený toulec a držela luk, který pro ni našel Luca. Den už určitě příliš pokročil, aby ještě střílela.

Pohled na oblohu Nyneivě prozradil, že se zmýlila. Přes všechno, co se stalo, bylo slunce ještě hodně vysoko nad obzorem. Stíny se dloužily, ale Nyneiva vytušila, že nejsou dost dlouhé, aby odradily Birgitte.

Při pokusu zakrýt to, že kontroluje slunce, kývla směrem k ženě v průsvitných kalhotách, jež se nyní začala kroutit do něčeho, o čem Nyneiva věděla, že je holá nemožnost. A mezitím pořád balancovala na zubech. „Odkud přišla?“

„Luca ji najal,“ odpověděla Birgitte klidně. „Koupil taky nějaké leopardy. Jmenuje se Muelin.“

Byla-li Birgitte ztělesněný sebevědomý chlad, Elain se zase téměř třásla vzrušením. „‚Odkud přišla?'“ vyhrkla. „Přišla z cirkusu, který dav skoro zničil!“

„Slyšela jsem o tom,“ řekla Nyneiva, „ale to není důležitý. Já –"

„Není důležité!“ Elain zvedla oči k nebi, jako by hledala vedení. „Slyšela jsi taky proč? Nevím, jestli to byli bělokabátníci nebo ten prorok, ale někdo dav poštval, protože si myslel...“ Bez zpomalení se rozhlédla kolem a ztišila hlas. Nikdo z kolemjdoucích se nezastavil, ale všichni civěli na dvě zřejmé účinkující, které tu jen tak stály, „...že jedna žena u nich by mohla nosit šátek!“ Poslední slovo významně zdůraznila. „Hlupáci, když si myslí, že by byla u kočovného zvěřince, ale my dvě tu jsme. A ty si vyrazíš do města a nikomu neřekneš ani slovo. Slyšely jsme všechno možné od toho, že tě na rameni odnesl nějaký plešatý muž, až po to, že ses líbala s jakýmsi Shienarcem a odešli jste spolu ruku v ruce.“

Nyneiva pořád ještě zírala s otevřenými ústy, když Birgitte dodala: „Luca byl rozčilený, ať už slyšel cokoliv. Říkal...“ Odkašlala si a promluvila hlubším hlasem. „‚Takže ona má ráda drsný chlapy, jo? No, já umím být tvrdej jako zimní mráz!‘ A rychle odkráčel se dvěma mládenci, co měli ramena jako s’Gandinští lamači kamene, aby tě dovedl zpátky. Tom Merrilin a Juilin Sandar odešli taky, a náladu neměli o moc lepší. Lucovi to taky náladu nespravilo, ale oni byli tak rozčilení taky kvůli tomu, že jsi jim nedala možnost zlobit se na sebe navzájem.“

Nyneiva na ně chvíli jen zmateně hleděla. Ona že má ráda drsné muže? Co mohl myslet tím...? Pomalu jí to došlo a ona zasténala. „Oh, zrovna tohle teda potřebuju.“ A Tom a Juilin pobíhají po Samaře. Světlo ví, do jakých potíží se tam můžou dostat.

„Pořád chci vědět, co sis myslela, že děláš,“ řekla Elain, „ale tady marníme čas.“

Nyneiva jim dovolila, aby ji doprovodily skrze dav. Šly vedle ní, každá z jedné strany, ale i se zprávami o Lucovi a ostatních byla s tím, co za tento den vykonala, spokojená. „Za den dva bychom odsud měly být pryč. Jestli nám loď nenajde Galad, udělá to Masema. Ukázalo se, že on je ten prorok. Pamatuješ si na Masemu, Elain. Ten zatrpklej Shienarec, co jsme potkaly –“ Uvědomila si, že se Elain zastavila, a tak počkala, než ji dožene.

„Galad?“ vyhrkla mladší žena nevěřícně, zapomínajíc držet si plášť kolem těla. „Tys viděla – tys mluvila s Galadem? A prorokem? Musela jsi, proč by se nám jinak snažili najít plavidlo? Dala sis s nimi čaj, nebo ses s nimi prostě sešla v šenku? Kam tě bezpochyby odnesl ten plešatý pán. Možná tam byl i král Ghealdanu, ne? Mohla bys mě, prosím, přesvědčit, že sním, abych se mohla probudit?“

„Seber se,“ řekla jí Nyneiva důrazně. „Je to královna, a ne král, a ano, byla tam. A on nebyl plešatej. Měl uzel na temeni. Totiž ten Shienarec. Ne prorok. Ten je tedy plešatej jako –“ Mračila se na Birgitte tak dlouho, až se přestala hihňat. Když si Nyneiva vzpomněla, na koho že se to mračí, mrak na jejím čele trochu povolil, ale kdyby se ta žena nezatvářila vážně, mohly ještě zjistit, jestli se dokáže přinutit vrazit Birgitte políček, až by z toho začala šilhat. Znovu vykročily a Nyneiva co nejvyrovnaněji řekla: „Tohle se stalo. Uviděla jsem Una, jednoho z těch Shienarců, co byli ve Falme, jak se kouká na tebe, Elain, jak chodíš po provaze. Mimochodem, o tom, jak dědička Andoru takhle ukazuje nohy, si nemyslel nic lepšího než já. V každým případě, Moirain je sem poslala po Falme, ale...“

Rychle jim všechno vylíčila, zatímco se proplétaly mezi lidmi, bezohledně potlačila všechny Elaininy stále ohromenější výkřiky a co nejstručněji odpovídala na otázky. Přes krátký zájem o změny na ghealdanském trůnu se Elain soustředila na to, co přesně Galad řekl a proč byla Nyneiva tak hloupá a chodila za prorokem – ať už to byl kdokoliv. To slovo – „hloupá" – se objevilo tolikrát, až se Nyneiva musela ze všech sil držet na uzdě. Sice nevěděla jistě, jestli by dokázala uštědřit Birgitte facku, ale Elain žádnou takovou ochranu neměla, dědička nedědička. Ještě to několikrát zopakuje, a zjistí to na vlastní kůži. Birgitte víc zajímaly Masemovy záměry na jedné a záměry Shienarců na druhé straně. Zřejmě se ve svých předchozích životech s Hraničáři setkala, i když jejich státy znala pod jinými jmény, a většinou o nich měla dobré mínění. Vlastně toho moc nenamluvila, ale očividně schvalovala to, že se přidají k Shienarcům.

Nyneiva čekala, že je zprávy o Salidaru překvapí nebo vzruší nebo cokoliv, kromě toho, co se stalo. Birgitte to vzala zcela samozřejmě, jako kdyby Nyneiva řekla, že dnes povečeří s Tomem a Juilinem. Prostě hodlala jít tam, kam půjde Elain, a na ostatním příliš nezáleželo. Elain se tvářila poněkud pochybovačně. Pochybovačně!

„Jsi si jistá? Snažila ses tak moc, aby sis vzpomněla, a... No, vypadá to jako příliš velká šťastná náhoda, že se o tom Galad před tebou jen tak zmínil.“

Nyneiva zuřila. „Jasně že si jsem jistá. Shody náhod se stávají. Kolo tká, jak si kolo přeje, jak jsi už možná slyšela. Vzpomínám si teď i na to, že se o tom zmínil v Siendě, ale tam jsem měla tolik starostí kvůli tobě, že sis ty dělala starosti s ním, že jsem ne –“ Zarazila se.

Dorazily k dlouhému úzkému prostranství u severní části plátěné ohrady, ohraženému provazy. Na jednom konci stálo něco jako kus dřevěného plotu, dva kroky široký a dva vysoký. Lidé kolem provazu stáli v řadách čtyři za sebou a vepředu se tlačily děti a držely se otců za nohy a matek za sukně. Jakmile se objevila trojice žen, ozvalo se bzučení hlasů. Nyneiva ztuhla na místě, ale Birgitte ji popadla za ruku a bylo to buď jít sama, nebo být vlečena.

„Myslela jsem, že jdeme k vozu,“ vyjekla. Jak tak byla zabraná do vyprávění, nedávala moc pozor, kam jdou.

„Ne pokud nechceš, abych střílela potmě,“ odpověděla Birgitte. Mluvila, jako by až příliš dychtila to zkusit.

Nyneiva si velice přála, aby ze sebe dostala nějakou vhodnou poznámku, ne jenom vykvíknutí. Jak procházely mezi provazy, zorné pole jí cele zabíral ten kus plotu, diváků si již téměř nevšímala. Dokonce i jejich sílící mumlání slyšela jako z dálky. Vypadalo to, že plot je aspoň míli od místa, kde bude stát Birgitte.

„Jsi si jistá, že říkal, že přísahal na... naši máti?“ dožadovala se Elain kysele. Uznat Galada za svého bratra i jen takhle pro ni bylo velmi nepříjemné.

„Cože? Ano. Říkala jsem to, ne? Poslyš. Jestli je Luca ve městě, tak se nedozví, jestli jsme to udělaly nebo ne, dokud nebude moc pozdě na...“ Nyneiva věděla, že blábolí, ale nějak se nedokázala zarazit. Jaksi si nikdy neuvědomila, jak velká dálka ve skutečnosti je sto kroků. Ve Dvouříčí dospělí muži vždycky stříleli na cíl dvakrát tak daleko. Ale ten cíl nikdy nebyla ona. „Totiž, už tak je moc pozdě. Stíny... Světlo... Vážně bychom to měly nechat na ráno. Když je světlo –“

„Jestli přísahal na ni,“ přerušila ji Elain, jako by ji vůbec neposlouchala, „tak to dodrží bez ohledu na cokoliv. On by raději porušil přísahu na svou naději na spasení a znovuzrození než tuhle. Myslím... ne, já vím, že mu můžeme věřit.“ Nemluvila však, jako by se jí to nějak zvlášť líbilo.

„Světlo je úplně v pořádku,“ řekla Birgitte a do klidného hlasu se jí vloudil náznak pobavení. „Mohla bych to zkusit se zavázanýma očima. Tahle banda, myslím, bude chtít, aby to vypadalo těžký.“

Nyneiva otevřela ústa, ale nic z nich nevyšlo. Tentokrát by se spokojila i jen s vykvíknutím. Birgitte udělala jen špatný vtip. Musela jen žertovat.

Postavily ji zády k drsnému dřevěnému plotu a Elain jí začala rozvazovat uzel na šátku, zatímco se Birgitte obrátila a vydala se směrem, kterým přišly, přičemž z toulce vytáhla šíp.

„Tentokrát jsi udělala opravdu pěknou hloupost,“ podotkla tiše Elain. „Galadově přísaze můžeme věřit, tím jsem si zcela jistá, ale tys dopředu nemohla vědět, co by mohl udělat. A jít za tím prorokem!“ Prudce Nyneivě strhla šátek z ramen. „Nemohla jsi mít žádnou představu, co by mohl udělat. Všichni z tebe mají plnou hlavu starostí a navíc jsi všechno uvrhla v nebezpečí!“

„Já vím,“ vypravila ze sebe Nyneiva. – Slunce jí svítilo do očí. Teď už Birgitte vůbec neviděla. Ale Birgitte viděla ji. Ovšemže ji viděla. To bylo důležité.

Elain po ní vrhla podezíravý pohled. „Ty to víš?“

„Vím, že jsem všechno ohrozila. Měla jsem si s tebou promluvit, zeptat se tě. Vím, že jsem se zachovala hloupě. Neměli by mě pouštět ven bez chůvy.“ Všechno to z ní vyletělo v bezdechém chvatu. Birgitte ji musí dobře vidět.

Z podezření se staly obavy. „Jsi v pořádku? Jestli to opravdu nechceš udělat...“

Ta žena si myslela, že se Nyneiva bojí. To Nyneiva nemohla, nehodlala dopustit. Nuceně se usmála a doufala, že nemá moc vytřeštěné oči. „Ovšemže chci. Vlastně se na to úplně těším.“

Elain se pochybovačně zamračila, ale nakonec kývla. „Jsi si tím Salidarem jistá?“

Nečekala na odpověď a se šátkem odspěchala stranou. Nyneiva se nad tou otázkou nějak neuměla přimět správně pohoršit, ani nad tím, že Elain nepočkala. Dýchala tak rychle, že si matně uvědomovala, že by mohla z hlubokého výstřihu vypadnout, ale ani tahle myšlenka se nedokázala uchytit. Zorné pole ji zaplňovalo slunce. Kdyby přimhouřila oči, mohla by Birgitte trochu rozeznat, ale její oči měly vlastní vůli a stále se jí rozšiřovaly. Teď už nemohla udělat vůbec nic. Byl to trest za to, že hloupě riskovala. Zmohla se jen na nepatrné podráždění, že je trestána i poté, co všechno tak skvěle zařídila. A Elain jí dokonce ani nevěřila ten Salidar! Bude to muset brát stoicky. Bude –

Zdánlivě odnikud přiletěl šíp a zarazil se do dřeva, chvěl se jí vedle pravého zápěstí a stoické odhodlání se zlomilo v tichém zakvílení. Měla co dělat, aby se jí nepodlomila kolena. Druhý šíp se jí otřel o druhé zápěstí a způsobil, že vyjekla o něco pronikavěji. Stejně tak mohla zastavit Birgittiny šípy, jako se přinutit mlčet. Šíp za šípem, a ona vždycky vyjekla hlasitěji. Skoro měla dojem, že dav nad jejím křikem jásá. Čím hlasitěji ječela, tím hlasitěji oni jásali a tleskali. Když byla olemována šípy od kolen k hlavě, potlesk byl přímo hromový. Popravdě řečeno byla Nyneiva trochu podrážděná, když to skončilo, když lidé odbíhali k Birgitte a mačkali se kolem ní, kdežto ona zůstala stát, zírajíc na opeření kolem sebe. Některé šípy se ještě chvěly. Ona se ještě chvěla.

Odstrčila se od dřeva a spěchala k vozům tak rychle, jak jenom mohla, než si někdo všimne, jak se jí třesou nohy. Ne že by jí někdo věnoval pozornost. Ona udělala jenom to, že tam stála a modlila se, aby Birgitte nekýchla nebo ji něco nezačalo lechtat. A zítra tím bude muset projít znovu. To, nebo Elain – a co hůř, Birgitte – prozradit, že tomu nedokáže čelit.

Když té noci přišel Uno a ptal se po Naně, řekla mu zcela jasně, ať Masemu uhání, nakolik se jen odváží, a aby našel Galada a řekl mu, že musí rychle najít člun, ať to stojí co to stojí. Pak si šla bez večeře lehnout a snažila se sama sobě namluvit, že by mohla Elain a Birgitte přesvědčit, že je moc nemocná, aby se postavila k tomu plotu. Jenže si byla až příliš jistá, že ony by věděly přesně, jakou že to má nemoc. To, že by i Birgitte byla samý soucit, věci ještě zhoršovalo. Jeden z těch hloupých mužů přece musí najít nějaký člun!

41

Řemeslo Kina Tovereho

S jednou rukou na jílci meče, v druhé kus seanchanského oštěpu se zelenobílými střapci, si Rand zprvu nevšímal ostatních lidí na kopci řídce porostlém stromy a chvíli si prohlížel tři tábory rozložené dole v záři dopoledního slunce. Tři odlišné tábory, a to byla ta potíž. Byly to všechny cairhienské a tairenské oddíly, které měl k ruce. Všichni ostatní muži, kteří dokázali vzít do ruky meč či oštěp, byli uzavření ve městě či Světlo ví kde.

Aielové mezi Jangaiským průsmykem a městem sbírali uprchlíky po celých hordách. Někteří dokonce přišli sami, buď přilákáni řečmi, že přinejmenším tihle Aielové nezabíjejí každého v dohledu, či již byli natolik zlhostejnělí, že jim nezáleželo na ničem, pokud před smrtí dostanou najíst. Příliš mnoho z nich bylo přesvědčeno, že zemřou buď rukama Aielů nebo Draka Znovuzrozeného, nebo v Poslední bitvě, o níž si zřejmě mysleli, že přijde s každým dnem. Dohromady to byla dost velká síla, ale hlavní voj tvořili řemeslníci a kupčíci. Někteří uměli používat luk či prak k lovení králíků, nebyl však mezi nimi jediný voják, a nebyl čas je učit. Město Cairhien samotné leželo asi pět mil na západ, a nad lesem, který rostl mezi táborem a městem, byly dokonce vidět některé ze slavných „nedokončených cairhienských věží". Rozkládalo se na kopcích u řeky Alguenye, v obležení Couladinových Shaidů a těch, kteří se k němu připojili.

V jednom shluku náhodně rozložených stanů a táborových ohňů v protáhlém mělkém údolí pod Randem bylo asi osm set Tairenů, ozbrojených mužů. Skoro polovina obránců Kamene v leštěných kyrysech a kapalínech, s černozlatými pruhy na bohatě nabíraných rukávcích. Zbytek byli odvedenci asi tuctu urozených pánů, jejichž korouhve a praporce vytvářely kruh uprostřed tábora kolem stříbrného půlměsíce a hvězd vznešeného pána Weiramona. Kolem provazů, u nichž byli uvázáni koně, stály hustě stráže, jako by se každou chvíli čekal pokus o uloupení zvířat.

O tři sta kroků dál si druhý tábor hlídal koně stejně pozorně. Zvířata, uvázaná u těchto provazů, byla smíšeného chovu, pár se jich blížilo tairenskému plemeni s klenutou šíjí a někteří zas byli původně tažná zvířata, pokud se Rand nemýlil. Cairhieňanů bylo asi o stovku víc než Tairenů, ale stanů měli méně a většinou zalátaných a jejich praporce a cony představovaly asi sedmdesát šlechticů. Jen málokterý cairhienský pán ještě měl větší počet družiníků a vojsko se rozpadlo brzy po začátku občanské války.

Poslední shromáždění leželo o dalších pět set kroků dál, většinou tu byli Cairhieňané, ale dobře oddělení od ostatních, a něčím víc než jenom vzdáleností. Tento tábor byl větší než oba druhé dohromady, ale měl méně stanů i koní. Tady se žádné praporce netřepetaly a jenom důstojníci nosili cony, malé praporky na zádech v jasných barvách, které spíš než označovat rod měly zviditelnit velitele jejich mužům. Pěchota sice byla nezbytná, ale jen málokterý urozený pán, ať z Tearu či z Cairhienu, to přiznal. Rozhodně by se žádný z nich neuvolil něčemu takovému velet. Byl to však nejuspořádanější tábor ze všech, ohně hořely v úhledných řadách a dlouhé píky byly opřené tak, aby byly snadno po ruce, a podél řad posedávaly a postávaly hloučky lučištníků i kušištníků. Podle Lana disciplína udržovala muže v bitvě naživu, ale pěchota to věděla spíš než jízda, a taky tomu spíš věřila.

Tyto tři skupiny měly být pospolu, pod stejným velením – vznešený pán Weiramon je přivedl z jihu k večeru předchozího dne – ale oba tábory jezdců se pozorovaly navzájem skoro stejně ostražitě, jako sledovaly Aiely na okolních kopcích. Tairenové se na druhé dívali téměř s opovržením, které Cairhieňané ovšem opětovali, a společně si nevšímali třetího tábora, kde zase mrzutě sledovali ostatní dva tábory. Randovi stoupenci, jeho spojenci, byli stejně tak připraveni skočit si po krku navzájem, jako bojovat s někým jiným.

Stále předstíraje, že si prohlíží tábory, Rand zkoumal Weiramona, jenž bez přilby a s páteří jako ze železa stál opodál. Dva mladší muži, menší tairenští pánové, se mu drželi za patami, tmavý vous měli zastřižen a naolejován v dokonalé nápodobě Weiramona, až na to, že on měl vous protkaný stříbrem, a jejich kyrysy, nošené přes jasně pruhované kabátce, byly o maličko méně zdobené zlatem než ten jeho. Povznesení, stranou od ostatních, a přesto blízko Randa, mohli čekat na nějaký vojenský obřad u královského dvora, až na to, že se jim po tvářích řinul pot. Toho si také nevšímali.

Na erbu vznešeného pána chybělo jen pár hvězd, aby byl kopií Lanfeařina, ale chlapík s dlouhým nosem nebyl Lanfear v převleku, převážně šedé vlasy měl naolejované jako bradku a účesem se marně pokoušel zakrýt, jak jich je málo. Zrovna putoval na sever s posilami z Tearu, když se doslechl, že Aielové napadli město Cairhien samotné. Místo aby se obrátil nebo zůstal sedět na místě, pokračoval k severu, jak nejrychleji koně vydrželi, a cestou přibíral oddíly, které našel.

To byly dobré zprávy. Špatné na Weiramonovi bylo, že skutečně čekal, že Shaidy kolem Cairhienu rozežene s tím, co přivedl. Pořád o tom byl přesvědčený. – A nebyl právě šťastný, že ho to Rand nenechal vyřídit, ani z toho, že byl obklopený Aiely. Jeden Aiel se podle Weiramona nijak nelišil od druhého. A vlastně podle ostatních taky ne. Jeden z mladých panáčků za ním si pokaždé, když pohlédl na nějakého Aiela, významně přičichl k navoněnému kapesníčku. Randa napadlo, jak dlouho ten chlapík asi přežije. A co s tím Rand bude muset udělat, až zemře.

Weiramon si všiml, že ho Rand pozoruje, a odkašlal si. „Můj pane Draku,“ začal chraplavě drsným hlasem, „jeden dobrý útok je rozežene jako křepelky.“ Hlasitě udeřil rukavicemi do dlaně. „Pěšák se nikdy nemůže postavit jezdci. Pošlu Cairhieňany, aby je vyhnali, a pak budu následovat se svými –“

Rand ho umlčel. Copak ten chlap vůbec neumí počítat? Copak mu počty Aielů, které tady viděl, neposkytly žádný klíč k tomu, kolik jich může být kolem města? Ale na tom nezáleželo. Rand toho už vyslechl víc, než dokázal snést. „Jsi si jistý těmi zprávami, co přinášíš z Tearu?“

Weiramon zamrkal. „Zprávy, můj pane Draku? Co –? Aha, to. Ať shoří moje duše, nic to není. Illianští piráti se často snaží napadnout pobřeží.“ Podle toho, co ten muž říkal, když dorazil, tak se nyní jenom nesnažili.

„A ty útoky na Maredské pláně? To taky podnikají často?“

„No, ať shoří moje duše, to jsou jenom bandité.“ Bylo to spíš jen konstatování faktu než námitka. „Možná to vůbec nejsou Illiánci, ale určitě to nejsou vojáci. Při tom zmatku, co tihle Illiánci ve věcech tropí, kdo může říct, jestli v tom má ten který den prsty král, shromáždění nebo rada devíti, ale přesto, jestli se rozhodnou vyrazit, zaútočí na Tear vojska pod zlatými včelami, ne nájezdníci, co jenom vypalují kupecké povozy a příhraniční statky. To mi můžeš věřit.“

„Jestli si to přeješ,“ opáčil Rand, jak nejzdvořileji dokázal. Ať už mělo shromáždění, rada devíti či Mattin Stepaneos den Balgar jakoukoliv moc, byla jen taková, jakou se jim Sammael rozhodl ponechat. Ale jen poměrně málo lidí vědělo, že Zaprodanci jsou již volní. Někteří z těch, co by to měli vědět, tomu odmítali uvěřit nebo to ignorovali – jako by to donutilo Zaprodance odejít – nebo si zřejmě mysleli, že pokud už se to musí stát, bude to v nějaké nejasné a pokud možno vzdálené budoucnosti. Nemělo smysl snažit se Weiramona přesvědčit, ať už patřil ke kterékoliv skupině. To, zda ten muž uvěří či ne, na věci nic nezmění.

Vznešený pán se zamračil na kotlinu mezi pahorky. A zvláště na oba cairhienské tábory. „Když tu zatím nevládne pořádek, kdo může říci, jaká chátra se přesunula na jih?“ Ušklíbl se a ještě silněji plácl rukavicemi do dlaně, než se otočil zpátky k Randovi. „No, brzy ti je přivedeme k pořádku, můj pane Draku. Kdybys jen vydal rozkaz, mohl bych zahnat...“

Rand se kolem něj protáhl, aniž by ho poslouchal, ačkoliv Weiramon šel za ním a stále žádal velitele o útok. Druzí dva pánové ho následovali jako věrní psi. Ten muž byl slepý hlupák.

Nebyli ovšem sami. Na kopci se vlastně tlačily davy. Sulin například rozestavila kolem vrcholku stovku Far Dareis Mai a jedna každá vypadala ještě víc připravená si zahalit tvář, než bývalo u Aielů obvyklé. Nebyla to jen blízkost Shaidů, co Sulin vyvádělo z míry. Jako na výsměch k tomu, jak Rand opovrhoval podezíráním v táborech dole, se Enaila a dvě další Děvy nikdy nevzdalovaly od Weiramona a jeho panáčků, a čím blíž tito stáli k Randovi, tím připravenější Děvy byly zahalit si tvář.

Nedaleko stála Aviendha a rozmlouvala asi s tuctem moudrých, které měly loktuše přehozené kolem loktů a všechny byly málem pokryté náramky a náhrdelníky. Kupodivu to byla kostnatá bělovlasá žena, ještě starší než Bair, která zřejmě převzala velení. Rand by byl čekal, že to bude Amys nebo Bair, ale i ty okamžitě zmlkly, jakmile Sorilea otevřela ústa. Melain byla s Baelem, na půl cesty mezi ostatními moudrými a náčelníky ostatních kmenů. Pořád Baelovi upravovala kabátec jeho cadin’soru, jako by se sám neuměl obléknout, a on měl ten trpělivý výraz muže, který si připomíná všechny důvody, proč se oženil. Mohlo to být osobní, ale Rand tušil, že se moudré opět snaží náčelníky ovlivňovat. Pokud tomu tak bylo, dozví se podrobnosti brzy.

Ale byla to Aviendha, kdo se Randovi podíval do očí. Krátce se na něj usmála, než se zase zaposlouchala do toho, co vykládá Sorilea. Byl to jen přátelský úsměv, nic víc. Rand však usoudil, že aspoň to je pokrok. Od chvíle, co se to mezi nimi stalo, po něm ani jednou nevyjela, a pokud už občas učinila nějakou jedovatější poznámku, nebyla o nic ostřejší než ta, jakou by mohl očekávat od Egwain. Pouze jedinkrát, když znovu nanesl otázku sňatku. Pak mu vynadala tak, až ho z toho pálily uši, že už se k tomu raději nikdy nevrátil. Nejdál zašla jen k přátelství, i když občas byla natolik bezstarostná, že se před ním v noci svlékla. Pořád trvala na tom, že bude spát tři kroky od něj.

Aspoň Děvy si zřejmě byly jisté, že mezi jejich pokrývkami je to mnohem méně než tři kroky, a on pořád čekal, že se ta jejich jistota přenese i na Aviendhu, ale zatím k tomu nedošlo. Egwain by po něm skočila jako chrt po zajíci, kdyby měla jenom podezření, že se něco takového děje. Bylo pro ni snadné bavit se o Elain, ale nedokázal přijít na kloub ani Aviendze, přičemž byla přímo tady u něj. Vcelku byl napjatější než dřív, kdykoliv se na Aviendhu byť jen podíval, ale ona byla zřejmě uvolněnější, než ji kdy viděl. Ať tak nebo tak, pořád to vypadalo obráceně, než by to mělo být. S ní všechno vypadalo nějak vzhůru nohama. Ale ona taky Min byla jediná žena, která v něm nevyvolávala pocit, jako by půlku času stál na hlavě.

S povzdechem šel dál a ani teď Weiramonovi nevěnoval pozornost. Jednoho dne ženy určitě pochopí. Až bude mít čas se tomu věnovat. Tušil však, že by mu na to nestačil ani celý život. Kmenoví náčelníci měli vlastní shromáždění, kde byli i náčelníci klanů a zástupci společenstev. Rand některé z nich poznal. Tmavého Heirna, náčelníka Jindo Taardadů, a Mangina, jenž na něj přátelsky kývl a na Taireny se opovržlivě zašklebil. Byl zde i Juranai, štíhlý jako oštěp, vůdce Aethan Dor, Rudých štítů, na této výpravě i přes pár pramínků bílých vlasů ve světle hnědé kštici, a Roidan, s mohutnými rameny a prošedivělý, jenž vedl Sha’mad Conde, Hromové chodce. Tito čtyři se k němu od doby, kdy opustili Jangaiský průsmyk, občas přidávali, když cvičil aielský způsob boje beze zbraně.

„Chceš jít dneska na lov?“ zeptal se Mangin, když Rand procházel kolem, a Rand se na něj překvapeně podíval.

„Na lov?“

„Tady není moc zábavy, ale mohli bychom zkusit chytit nějakou ovci do pytle.“ Ironický pohled, který Mangin vrhl po Tairenech, nenechával mnoho pochyb, koho tou „ovcí“ myslel, i když Weiramon a ostatní si toho nevšimli. Nebo to aspoň předstírali. Mladý pán si opět přičichl k navoněnému kapesníčku.

„Snad někdy jindy,“ odvětil Rand. Napadlo ho, že by se se všemi čtyřmi mohl spřátelit, ale zvlášť s Manginem, jenž měl smysl pro humor značně podobný Matovu. Jestli však už neměl čas na studování žen, jistě ho neměl na získávání nových přátel. Vlastně měl i dost málo času na staré přátele. Mat mu dělal starosti.

Na nejvyšším místě kopce se nad vrcholky stromů zvedala těžká věžovitá konstrukce z dřevěných klád. Nahoře byla široká plošina, dvacet i víc sáhů nad zemí. Aielové nevěděli nic o práci se dřevem takových rozměrů, ale bylo tu velmi mnoho cairhienských uprchlíků, kteří to uměli.

U paty prvního šikmého žebříku čekala Moirain s Lanem a Egwain. Egwain už byla docela slušně opálená. Nebýt tmavých očí, tak mohla klidně projít jako Aielanka. Malá Aielanka. Rand pak rychle zapátral v její tváři, ale nezachytil nic kromě únavy. Amys a ostatní ji musely s výcvikem tvrdě dřít. Jenže kdyby se za ni přimluvil, určitě by mu nepoděkovala.

„Už ses rozhodla?“ zeptal se Rand, když se u nich zastavil. Weiramon konečně zmlkl.

Egwain zaváhala, ale Rand si všiml, že se nepodívala na Moirain, než kývla. „Udělám, co půjde.“

Její váhání mu dělalo starosti. Nepožádal Moirain – ona nemohla použít jedinou sílu jako zbraň proti Shaidům, ne pokud by ji přímo neohrožovali či se mu nepodařilo ji přesvědčit, že jsou všichni temní druzi – ale Egwain tři přísahy nesložila, a on si byl jist, že pochopí, jak je to důležité. Aspoň že souhlasila. Cokoliv zkrátí boj proti Shaidům, muselo být dobré.

Moirainin výraz se nezměnil, i když Rand nepochyboval o tom, co si Aes Sedai myslí. Ty její hladké aessedaiovské rysy, ty její aessedaiovské oči dokázaly dávat najevo chladný nesouhlas, aniž by se jakkoliv změnily.

Rand si zastrčil useknutý oštěp za pás a položil nohu na první příčku – a Moirain promluvila.

„Proč zase nosíš meč?“

Byla to poslední otázka, kterou by čekal. „Proč bych neměl?“ zamumlal a lezl dál. Nebyla to dobrá odpověď, ale ona ho vyvedla z míry.

Ve zpola zahojené ráně na boku mu poškubávalo, když šplhal nahoru. Sice ho nebolela, ale stejně měl dojem, že se každou chvíli zase otevře. Nevšímal si toho. Často měl stejný pocit, když se namáhal.

Rhuark a ostatní náčelníci kmenů přišli za ním, Bael opustil Melain jako poslední, ale vděčně. Weiramon a jeho dva patolízalové zůstali na zemi. Vznešený pán věděl, co je nutné udělat. Nepotřeboval a ani nechtěl žádné další informace. Cítě na sobě Moiraininy oči se Rand podíval dolů. Ne Moirain. To Egwain ho pozorovala, jak šplhá nahoru, a její tvář se tolik podobala tváři Aes Sedai, že by při nejlepší vůli nedokázal vyjádřit rozdíl. Moirain dala hlavu dohromady s Lanem. Rand doufal, že Egwain nezmění názor.

Na prostorné plošině nahoře nastavovali dva zpocení mladí muži v košilích mosazí obitou dřevěnou rouru, přes tři kroky dlouhou a velkou, že ji žádný neobjal, umístěnou na dřevěném rámu na čepu, který byl upevněn na zábradlí. Podobná roura již byla usazena o pár kroků dál, kde spočívala již téměř od chvíle, kdy byla předešlého dne věž sestrojena. Třetí muž bez kabátu si pruhovaným kapesníkem otíral holou leb a neustále na ně vrčel.

„Opatrně s tím. Opatrně, říkám! Vy prašivý lasičky rozhodíte nastavení čoček a já vám pak utrhnu ty vaše hlavy bez mozku a hodím vám je do obličeje. Pořádně to přidělej, Jole. Pořádně! Jestlito spadne, když se tím bude koukat pán Drak, tak byste oba radši měli skočit za tím. Ne jenom kvůli němu. Jestli rozbijete mojí práci, tak si budete přát, abyste si ty svoje hloupý lebky radši rozrazili sami.“

Jol a druhý mladík, Cail, pracovali dál, rychle, nicméně nijak viditelně znepokojení. Měli celá léta na to, aby si zvykli na způsob řeči Kina Tovereho. Právě to, že mezi uprchlíky objevil řemeslníka, jenž vyráběl čočky a dalekohledy – a jeho dva tovaryše – Randovi poskytlo nápad pro tuto věž.

Zprvu si nikdo z trojice nevšiml, že nejsou sami. Kmenoví náčelníci šplhali tiše a Tovereho spílání stačilo, aby překrylo zvuk Randových bot. Randa samotného překvapilo, když se z otevřených padacích dveří za Baelem vynořila Lanova hlava. Boty neboty, strážce nenadělal víc hluku než Aiel. Dokonce i Lan byl o hlavu vyšší než Cairhieňané.

Když si konečně všimli nově příchozích, dva tovaryši s vytřeštěnýma očima vykřikli, jako by ještě nikdy Aiela neviděli, a pak se zpola poklonili Randovi a ustoupili z cesty. Výrobce čoček sebou při pohledu na Aiely také škubl, ale předvedl menší úklonu a uprostřed ní si navíc znovu otřel hlavu.

„Říkal jsem ti, že druhej dokončím dneska, můj pane Draku.“ Toveremu se dařilo dostat do hlasu úctu, aniž by však mluvil méně drsně. „Skvělej nápad, tahle věž. Já bych na to nikdy nepřišel, ale když ses jednou začal ptát, jak daleko s dalekohledem uvidíš... Dej mi čas, a já ti udělám takovej, že z něj odsud uvidíš i Caemlyn. Když bude věž dost vysoká,“ dodával uvážlivě. „Jsou jistý omezení.“

„To, co jsi už udělal, víc než stačí, mistře Tovere.“ Rozhodně to bylo víc, než v co Rand doufal. Už se podíval skrz první dalekohled.

Jol a Cail byli stále ohnutí v pravém úhlu a hlavy měli dole. „Asi bys měl vzít své tovaryše dolů,“ navrhl Rand. „Abychom se tady netlačili.“

Bylo tu místo pro čtyřikrát tolik lidí, ale Tovere okamžitě píchl Caila tlustým prstem do ramene. „Pojďte, vy klackovití pacholci. Zavazíme tady pánu Drakovi.“

Tovaryši se málem pořádně nenarovnali, když se vydávali za ním, a jen kulili oči na Randa – dokonce víc než na Aiely – dokud nezmizeli po žebříku dolů. Cail byl o rok starší než Rand a Jol o dva. Oba se narodili ve větších městech, než si kdy představoval, když ještě pásl ovce, dokud neopustil Dvouříčí, nenavštívil Cairhien a neviděl krále a amyrlinin stolec, byť z dálky. Nejspíš toho o světě věděli v jistých ohledech víc než on. Rand jen potřásl hlavou a sklonil se k novému dalekohledu.

Do zorného pole mu skočil Cairhien. Lesy, které někomu, kdo byl zvyklý na dvouříčské porosty, nikdy nepřipadaly zvlášť husté, končily samozřejmě o hodný kus před městem. Vysoké šedé hradby s hranatými baštami v dokonalém čtverci na břehu řeky se vysmívaly plynulým křivkám pahorků. Za hradbami se v přesném vzoru zvedaly další věže, tvoříce tak značky mřížky, některé i dvacetkrát vyšší než hradby, ba víc, a přesto všechny obklopené lešením. Bájné nedokončené věže se stále přestavovaly poté, co byly za aielské války vypáleny.

Když Rand viděl město naposled, bylo obklopeno dalším městem, od břehu ke břehu kolem celého města, Předbráním, králičím doupětem stejně nevázaným, jako byl Cairhien vážný. Teď se kolem hradeb táhl jen široký pás popela a ohořelých trámů. Jak bylo možné uchránit před ohněm Cairhien samotný, to Rand nechápal.

Na každé věži ve městě vlál praporec. Byly sice příliš daleko, aby je bylo jasně vidět, ale zvědové mu je popsali. Na polovině byl tairenský půlměsíc, druhá polovina, což snad ani nebylo překvapením, byla kopiemi Dračího praporce, který nechal vlát nad Tearským Kamenem. Ani na jediné žerdi nevlálo vycházející slunce Cairhienu.

Stačilo dalekohledem malounko pohnout a město se mu dostalo ze zorného pole. Na vzdálenější straně řeky stála kamenná skořápka sýpek. Někteří Cairhieňané, s nimiž Rand mluvil, tvrdili, že vypálení sýpek vedlo k bouřím a následně ke smrti krále Galldriana a tím k občanské válce. Jiní měli za to, že právě Galldrianova vražda vyvolala nepokoje a pálení. Rand pochyboval, že někdy zjistí, jak to doopravdy bylo, či zda vůbec něco z toho byla pravda.

Oba břehy široké řeky lemovalo hodně ohořelých kýlů, ale žádné neležely blíž k městu. Aielové neměli rádi – strach snad byl příliš silné slovo – vodní toky, které nemohli překročit či přebrodit, avšak Couladinovi se podařilo přehradit Alguenyu nad i pod Cairhienem přehradami z plovoucích klád, u nichž postavil dost mužů, aby je nebylo možné odříznout. Zbytek dokonaly zápalné šípy. Nic kromě krys a ptáků se nemohlo bez Couladinova povolení dostat do Cairhienu ani z něj.

Na kopcích v blízkosti města nebylo po vojsku obléhatelů příliš mnoho stop. Tu a tam těžce vzlétali supi, nepochybně předtím hodovali na pozůstatcích nějakého pokusu prorazit, ale na dohled nebyl žádný Shaido. Aielové byli zřídkakdy vidět, pokud to sami nechtěli.

Počkat. Rand otočil dalekohled zpátky k holému pahorku asi míli od městských hradeb. Zpátky k hloučku mužů. Tváře sice nerozeznal, vlastně poznal jen málo, krom toho, že na sobě všichni mají cadin’sor. Ještě jedna věc. Jeden z těch mužů měl holé paže. Couladin. Rand si byl jist, že je to jen zjitřená představivost, ale měl dojem, že když se Couladin pohne, vidí odraz slunce na kovových šupinách obkružujících mužova předloktí v nápodobě obrazu na svých vlastních rukou. Tyhle však vytvořil Asmodean. Byl to čistě jen pokus odvrátit Randovu pozornost, zabavit ho, dokud Asmodean neprovede vlastní plány, ale bez toho, kolik věcí by se vyvrbilo jinak? Rozhodně by teď nestál na této věži, nedíval se na obležené město a nečekal na bitvu.

Náhle vzduchem na vzdáleném kopci cosi proletělo – dlouhá šmouha – a dva muži se zhroutili na zem a začali se zmítat. Zírajíce na padlé, oba probodené tím samým oštěpem, Couladin i ostatní vypadali stejně ohromeně, jako se cítil Rand. Rand otočil dalekohled pátraje po muži, který mrštil zbraň takovou silou. Musel být odvážný – a hloupý – že se dostal dost blízko. Rand rychle rozšířil pátrání i za možný rozsah lidské paže. Začal myslet na ogiera – nebylo to pravděpodobné, rozčílit ogiera a dohnat ho k násilí už chtělo hodně – když zahlédl další rozmazanou šmouhu.

Překvapeně se poněkud narovnal, než trhl dalekohledem zpátky k hradbám Cairhienu. Ten oštěp – anebo co to bylo – přiletěl odtamtud. Byl si tím jistý. Jak, to byla jiná otázka. Z této vzdálenosti rozeznal jen občas někoho, kdo se pohyboval na hradbách či na vrcholku nějaké věže.

Rand zvedl hlavu a viděl, že Rhuark právě odstoupil od druhého dalekohledu a pouští na své místo Lana. Tohle byl celý důvod stavby věže a dalekohledů. Zvědové přinášeli zprávy, které dokázali získat, o tom, jak jsou Shaidové rozmístění, ale takhle se mohli náčelníci sami podívat na terén, na němž bude probíhat boj. Už vymysleli plán bitvy, ale znovu si prohlédnout zemi nemohlo být na škodu. Rand toho o bitvách moc nevěděl, ale Lan si myslel, že jejich plán je dobrý. Tedy, Rand toho moc nevěděl ve vlastní mysli, ale občas pronikly na povrch ty druhé vzpomínky, a pak zřejmě věděl víc, než vůbec chtěl. „Viděl jsi to? Ty... oštěpy?“

Rhuark se tvářil stejně zmateně, jako se určitě tvářil Rand sám, ale kývl. „Ten poslední zasáhl dalšího Shaida, ale on se odplazil pryč. Nebyl to Couladin, škoda.“ Kývl na dalekohled a Rand ho nechal zaujmout své místo.

Byla to taková škoda? Couladinova smrt by hrozbu Cairhienu a ostatním nezahnala. Teď, když byli na druhé straně Dračí stěny, Shaidové by se určitě krotce nevrátili do Pustiny jenom proto, že muž, o němž si mysleli, že je pravý Car’a’carn, zemřel. Mohlo by to s nimi otřást, ale určitě ne dost. A po tom, co Rand viděl, si nemyslel, že si Couladin zaslouží tak snadnou cestu ven. Dokážu být tak tvrdý, jak bude třeba, pomyslel si hladě jílec meče. Na něj to dokážu.

42

Dřív než šípy

Střecha stanu zevnitř musel být ten nejnudnější pohled na světě, ale Mat, ležící pouze v košili na zádech na poduškách se šarlatovými třásněmi, jež získala Melindhra, šedohnědé plátno pozorně studoval. Nebo spíš, zíral někam za něj. Jednu ruku měl pod hlavou a v prstech druhé otáčel pohárem z tepaného stříbra plným vína z jižního Cairhienu. Soudek ho stál tolik, na kolik by přišli dva dobří koně – tolik, kolik by stáli koně, kdyby svět a všechno na něm nebylo postavené na hlavu – ale on to bral jako malou cenu za něco tak skvělého. Občas mu na ruku ukápla kapka, ale on si toho nevšímal a taky se nenapil.

Podle něj věci už dávno zašly za pouze vážné. Vážné bylo uvíznout v Pustině bez toho, aby věděl, jak se dostat pryč. Vážné bylo, že temní druzi vystrkovali hlavy, kde jste je nejméně čekali, trolloci útočili za noci a ti divní myrddraalové vám zmrazili krev v žilách svým bezokým pohledem. Takové věci se přiházívaly rychle, a obvykle skončily dřív, než jste měli čas přemýšlet. Rozhodně to nebylo nic, co byste šli hledat, a přesto, když už jste museli, mohli jste s tím žít dál, když jste to přežili. Ale on už celé dny věděl, kam jedou a proč. Nebylo na tom nic rychlého. Měl na přemýšlení celé dny.

Já nejsem žádnej zatracenej hrdina, pomyslel si ponuře, a nejsem ani žádnej zatracenej voják. Prudce zahnal vzpomínku na to, jak kráčí po hradbách pevnosti a vysílá poslední zálohy na místo, kam po žebříku vyšplhala další tlupa trolloků. To jsem nebyl já, Světlo spal toho, kdo to byl! Já jsem... Nevěděl, kdo je – hořké pomyšlení – ale ať byl kdo byl, patřilo k tomu hraní a taverny, ženské a tanec. Tím si byl jistý. Patřil k tomu dobrý kůň a každá cesta na světě, aby si vybral, a ne sezení a čekání na to, až po něm někdo začne střílet šípy nebo se mu mezi žebra pokusí vrazit meč či oštěp. Cokoliv jiného by z něj dělalo hlupáka, a tím on být nechtěl, ani kvůli Randovi, Moirain nebo komukoliv jinému.

Jak se posadil, stříbrný medailonek s liščí hlavou, jenž mu visel na koženém řemínku kolem krku, mu vyklouzl z výstřihu košile. Zastrčil si ho zpátky, než se zhluboka napil vína. Medailonek ho chránil před Moirain či kteroukoliv jinou Aes Sedai, dokud mu ho neseberou – o což se některá dřív nebo později určitě pokusí – ale nic než vlastní důvtip ho nezachrání před tím, že ho nějaký hlupák zabije spolu s tisícovkami dalších hlupáků. Ani před Randem, ani před tím, že je ta’veren.

Muž by měl být v něčem takovém, kdy se události otáčejí kolem něho, schopen najít nějaký zisk. Rand ho rozhodně našel – jistým způsobem. On sám si nikdy nevšiml, že by se kolem něj cokoliv otáčelo, kromě při hře v kostky. K některým věcem, které se stávaly ta’veren v příbězích, by se rozhodně zády neobracel. Bohatství a sláva jim padaly do kapes jako z nebe. Muži, kteří je chtěli zabít, se místo toho rozhodli jít za nimi, a ženy s ledem v očích se rozhodly roztát.

Ne že by si stěžoval na to, co má, to určitě ne. A rozhodně nechtěl nic takového, jako bylo to, co měl z daného uspořádání Rand. Cena za to dostat se do hry byla příliš velká. To jen, že se mu zdálo, že má na hřbetě břímě ta’veren a žádné radosti.

„Je čas jít,“ oznámil prázdnému stanu, pak se zamyšleně odmlčel a usrkl z poháru. „Je čas sednout na Oka a vyrazit. Odjet třebas do Caemlynu.“ Nebylo to špatné město, pokud se vyhne královskému paláci. „Nebo do Lugardu.“ Zaslechl nějaké řeči o Lugardu. Pro takové jako on to bylo zřejmě dobré místo. „Je čas opustit Randa a nechat ho v prachu, co se za mnou zvedne. Má to svý zatracený aielský vojsko a víc Děv, než dokáže spočítat, aby se o něj postaraly. Mě nepotřebuje.“

To poslední nebyla tak docela pravda. Jistým zvláštním způsobem byl připoután k Randovu vítězství či porážce v Tarmon Gai’donu, on i Perrin, oba dva, tři ta’veren všichni propojení dohromady. V dějepisných příbězích nejspíš stejně budou zmínky jen o Randovi. Byla jen malá naděje, že s Perrinem získají v příbězích nějaké místo. A pak tu byl ještě Valerský roh. Na což Mat vůbec nechtěl myslet. Ne dokud nebude muset. Ještě by mohla existovat nějaká cesta z téhle kaše. Ať se na to díval, z které strany chtěl, roh byl problém na jiný den. Hodně vzdálený den. S trochou štěstí bude muset tenhle účet splatit až za hodně dlouho. Jenže si možná už vybral víc štěstí, než na kolik měl právo.

Teď bylo důležité, že řekl všechno to, jak odejde, a skoro neucítil ani píchnutí. Nedávno ještě nedokázal o odchodu málem ani promluvit. Když se dostal příliš daleko od Randa, přitáhlo ho to jako rybu na háčku na nějakém neviditelném vlasci. Pak to dokázal vyslovit, dokonce nastínit plány, jenže každá drobnost ho rozptýlila a donutila ho odložit záměr vyplížit se pryč. Dokonce i když v Rhuideanu řekl Randovi, že odchází, byl si jistý, že mu něco přijde do cesty. Taky přišlo, jistým způsobem. Mat se dostal z Pustiny, ale nebyl od Randa dál než předtím. Tentokrát si však myslel, že ho od jeho záměru nic neodvede.

„Není to, jako bych ho opouštěl,“ zamumlal. „Jestli se teď už o sebe nedokáže postarat sám, tak to nedokáže nikdy. Já nejsem žádná jeho zatracená chůva.“

Vyprázdnil pohár, natáhl si zelený kabátec, schoval nože do jejich skrýší, upravil si tmavožlutý hedvábný šátek, aby zakryl jizvu od věšení kolem hrdla, sebral klobouk a vyrazil ven.

Po poměrně chladném stínu uvnitř ho zasáhlo do obličeje horko. Nebyl si jistý, jak se tady mění roční doby, ale léto již trvalo na jeho vkus moc dlouho. Jedna věc, na kterou se těšil při odchodu z Pustiny, byl příchod podzimu. Trocha chladu. Ale ani v tom neměl štěstí. Aspoň že široká krempa klobouku bránila slunci.

Les na cairhienských pahorcích byl pěkně ubohý, bylo tu víc palouků než stromů a z těch už polovina zhnědla suchem. Ani trochu se nepodobal Západnímu polesí u nich doma. Všude stály nízké aielské stany, i když z dálky vypadaly spíš jako hromádka suchého listí či holý kopeček hlíny, pokud nebyly odhrnuté chlopně, a ani pak je nebylo snadné zpozorovat. Aielové, věnující se svým záležitostem, si ho nevšímali.

Jak procházel táborem, z jednoho hřebene zahlédl Kadereho vozy stojící v kruhu. Vozkové leželi ve stínu pod vozy a formana nebylo nikde vidět. Kadere se stále víc držel ve svém voze, jen zřídka vystrkoval nos, pokud si Moirain nepřišla zkontrolovat náklad. Povozy obklopovali Aielové, malé hloučky s oštěpy a puklíři, luky a toulci, a celkem se nenamáhali předstírat, že tu nejsou na stráži. Moirain si musela myslet, že Kadere nebo někteří z jeho mužů by se mohli pokusit uprchnout s tím, co pobrala v Rhuideanu. Mata napadlo, jestli si Rand uvědomuje, že jí dává všechno, oč si řekne. Chvíli si Mat myslel, že tu má Rand konečně navrch, ale teď už si tím jistý nebyl, i když Moirain dělala všechno, snad až na to, že před Randem nedělala pukrlata a nenosila mu fajfku.

Randův stan stál na vrcholku kopce, přirozeně, s tím rudým praporcem zaraženým před vchodem. Látka se v lehkém vánku mírně vlnila a občas se zastavila natolik, aby byl vidět černobílý kotouč. Matovi z praporu naskakovala husí kůže stejně jako z Dračího praporce. Pokud se chtěl člověk vyhnout sítím Aes Sedai, což by udělal každý kromě úplného blba, tak poslední, co mohl udělat, bylo mávat kolem sebe tímhle symbolem.

Svahy kopce byly holé, ale kolem úpatí stály stany Děv a táhly se až mezi stromy a do okolních strání a zase dolů. To bylo také obvyklé, stejně jako tábor moudrých uvnitř prstence Far Dareis Mai, skupiny nízkých stanů na doslech od Randova kopce, kolem nichž se hemžili bíle odění gai’šainové.

V dohledu bylo jen pár moudrých, ale malý počet bohatě vyrovnávaly pohledy, jimiž Mata provázely. Mat neměl ponětí, kolik z té bandy dokáže usměrňovat, ale když došlo na upřené pohledy, na váhu i rozměry se bohatě vyrovnaly Aes Sedai. Mat zrychlil krok a dalo mu práci, aby se znepokojeně neošíval. Cítil ty pohledy v zádech tak jistě, jako by do něj strkaly holí. A tou samou uličkou bude muset proběhnout, až bude odcházet. No, pár slov s Randem a bude to naposled, co tím bude muset procházet.

Jenže když si sundal klobouk, sklonil se a vstoupil do Randova stanu, byl tam jen Natael, rozvaloval se na poduškách, svou zlacenou harfu ve tvaru draka měl opřenu o koleno a v ruce zlatou číši.

Mat se zamračil a v duchu zaklel. Měl to vědět. Kdyby tu Rand byl, byl by musel projít kruhem Děv těsně kolem stanu. Nejspíš byl na té nově postavené věži. To byl dobrý nápad. Poznat terén. To bylo druhé pravidlo, hned za „poznej svého nepřítele", a obojí bylo téměř stejně důležité.

Z téhle myšlenky se mu trpce zkřivily rty. Tato pravidla pocházela ze vzpomínek jiných mužů. On si chtěl pamatovat jedině pravidla „nikdy nelíbej holku, jejíž bratr má jizvy od nože“ a „nikdy nehraj, když neznáš zadní východ". Skoro si přál, aby vzpomínky jiných mužů tvořily v jeho mozku zcela oddělená ložiska a ne aby mu pronikaly do vlastních myšlenek, když to nejméně čekal.

„Není ti snad dobře od žaludku?“ zeptal se Natael líně. „Jedna z moudrých by na to mohla mít nějakej kořen. Nebo bys moh zkusit Moirain.“

Mat ho nedokázal mít rád. Vždy jako by myslel na vtip, o který se nehodlal podělit. A vždy vypadal, jako by měl tři sloužící, co se mu starají o šaty. Všechny ty sněhobílé krajky u krku a na manžetách vždycky vypadaly čerstvě vyprané. A taky se zdálo, že se nikdy nepotí. Proč ho chtěl mít Rand u sebe, to byla záhada. Na harfu skoro nikdy nehrál nic veselého. „Vrátí se brzy?“

Natael pokrčil rameny. „Až se rozhodne. Možná brzy, možná pozdě. Pána Draka neřídí žádný muž. A jen pár žen.“ Bylo to tu zas, ten tajuplný úsměv. Tentokrát trošku sklíčený.

„Počkám.“ Chtěl to mít z krku. Tolikrát už zjistil, že odchod odkládá.

Natael usrkl vína a prohlížel si Mata přes okraj číše.

Bylo už tak dost špatné, že se na něho tímhle mlčenlivým, pátravým způsobem dívávaly Moirain a moudré – a občas Egwain. Ta se tedy změnila, zpolovice moudrá, zpolovice Aes Sedai – ale od Randova kejklíře to stačilo, aby Mat znervózněl. Nejlepší na odchodu bude, že už se na něho nebude vůbec nikdo koukat, jako když za chvíli pozná, co si Mat myslí, a již teď ví, zda má čisté spodky.

Na zemi u ohniště ležely dvě mapy. Jedna, podrobně okopírovaná z potrhané mapy nalezené ve zpola vypáleném městě, pokrývala severní Cairhien na západ od Alguenye až do půli cesty k Páteři světa, kdežto druhá, novější a ne tak podrobná, ukazovala krajinu kolem města. Na obou byly rozloženy kousky pergamenu, zatížené oblázky. Když už musel zůstat, a aby si zároveň nemusel všímat Nataelova pátravého pohledu, nedalo se dělat nic jiného než studovat mapy.

Špičkou boty posunul pár kamínků na mapě města, aby si mohl přečíst, co stojí psáno na pergamenech. Proti své vůli sebou škubl. Pokud uměli aielští zvědové psát, tak měl Couladin skoro sto šedesát tisíc oštěpů, shaidských i těch Aielů, kteří se údajně šli připojit ke svým společenstvům mezi Shaidy. To byl hodně tvrdý oříšek k rozlousknutí, a pěkně píchal.

Na téhle straně Páteře světa neviděli takové vojsko od dob Artuše Jestřábí křídlo.

Na druhé mapě byly ostatní kmeny, které překročily Dračí stěnu. Všechny kmeny teď byly, o různé síle, roztažené podle toho, kdy opustily Jangai a rozestoupily se, avšak na Matův vkus byly příliš blízko. Shiandové, Codarrové, Darynové a Miagomové. Dohromady měli očividně aspoň tolik oštěpů co Couladin. Jestli to byla pravda, tak v Pustině zůstalo jen pár lidí. Sedm kmenů s Randem mělo téměř dvojnásobek, což víc než stačilo na to, aby se Rand mohl postavit Couladinovi nebo těm čtyřem kmenům. Buď a nebo. Ale ne oběma najednou. Jenže nakonec bude Rand možná muset bojovat s oběma naráz.

To, co Aielové nazývali bezútěšnost, muselo působit na tyto kmeny též – ještě stále každý den muži odhazovali zbraně a mizeli – ale jenom hlupák by si myslel, že to ztenčí jejich řady víc než Randovy. Aielové o tom moc nemluvili, a pokud ano, tak jen neradi, a maskovali tuto představu řečmi o odchodu ke společenstvům, ale tu a tam se muži i Děvy rozhodli, že nedokážou přijmout Randa ani to, co jim prozradil o nich samotných. Každého rána jich pár chybělo, a ne všichni tady nechali oštěpy.

„Hezká situace, co říkáš?“

Mat sebou při zvuku Lanova hlasu trhl, ale strážce přišel do stanu sám. „Jenom něco, abych se zabavil při čekání. Už jde Rand zpátky?“

„Brzy se k nám připojí.“ Lan, s palci zastrčenými za opasek s mečem, se postavil vedle Mata a zadíval se na mapu. Z jeho tváře se dalo vyčíst asi tolik jako z tváře sochy. „Zítřek by měl přinést největší bitvu od časů Artuše Jestřábí křídlo.“

„Nepovídej.“ Kde ten Rand je? Nejspíš pořád ještě nahoře na věži. Třeba by tam měl zajít. Ne, mohl by skončit tak, že se bude honit po celém táboře, vždy o krok pozadu. Rand sem nakonec přijde. Chtěl si promluvit o něčem jiném než o Couladinovi. Tohle není můj boj. Já neutíkám před ničím, co by se mě v nejmenším týkalo. „A co oni?“ Ukázal na kousky pergamenu představující Miagomy a ostatní. „Nějaký zprávy, jestli se chtějí připojit k Randovi, nebo tu jenom chtějí sedět a koukat se?“

„Kdo ví? Rhuark o tom zřejmě neví víc než já, a jestli to snad vědí moudré, tak to neřeknou. Jediné, co je jisté, je, že Couladin se odsud nepohne.“

Zase Couladin. Mat nervózně přešlápl a napůl vykročil k východu. Ne, rozhodně počká. Upřel zrak na mapy a předstíral, že je studuje dál. Třeba ho Lan nechá v klidu. Chtěl jen vyřídit s Randem svou záležitost a odejít.

Strážci však zřejmě bylo do řeči. „Co myslíš, mistře kejklíři? Měli bychom se zítra na Couladina vrhnout se vším, co máme, a rozdrtit ho?“

„To mi zní stejně dobře, jako kterejkoliv jinej plán,“ odpověděl Natael zarputile. Vlil si obsah číše do hrdla, číši pustil na koberec, zvedl harfu a začal tiše vybrnkávat něco temného a pohřebního. „Já nevodím vojska, strážce. Já nevelím nikomu kromě sebe, a ani to ne vždycky.“

Mat zavrčel a Lan se po něm ohlédl, než se taky vrátil ke studiu map. „Myslíš, že to není dobrý plán? Proč ne?“

Řekl to natolik nedbale, že Mat odpověděl bez přemýšlení. „Ze dvou důvodů. Jestli Couladina obklíčíš, dostane se do pasti mezi váma a městem, a pak bys ho mohl rozdrtit o hradby.“ Jak dlouho to bude Randovi ještě trvat? „Ale mohl bys ho taky nahnat rovnou přes hradby. Z toho, co jsem slyšel, se tam už dvakrát skoro dostal i bez ženistů a oblíhacích strojů, a město se drží jen zuby nehty.“ Řekni si, co potřebuješ, a odejdi, tak. „Když na něj budeš dost tlačit, zjistíš, že bojuješ v ulicích Cairhienu. To je ošklivý, bojovat ve městě. A chceš to město zachránit, ne ho dorazit a zničit.“ Z těch kousků položených na mapách i z map samotných to bylo všechno až příliš jasné.

Mat se zamračil, dřepl si a lokty opřel o kolena. Lan si přidřepl taky, ale Mat si toho skoro nevšiml. Hodně nebezpečný problém. A nesmírně zajímavý. „Lepší bude, když se ho pokusíš odehnat. Zasáhnout ho hlavně z jihu.“ Ukázal na řeku Gaelin. Ta se několik mil severně od města stékala s Alguenyou. „Tady nahoře jsou mosty. Necháš k nim Shaidům volnou cestu. Vždycky nechej cestu ven, pokud opravdu nechceš zjistit, jak tvrdě dokáže chlap bojovat, když nemá co ztratit.“ Prstem přejel k východu. Zřejmě tu byly hlavně zalesněné kopečky. Nejspíš to tam vypadalo zhruba stejně jako jejich nynější okolí. „Oddíl tady na tomhle břehu řeky jim zahradí cestu a zařídí, že půjdou k mostům, když bude dost velkej a správně postavenej. A jakmile jednou vyrazí, Couladin nebude chtít bojovat s někým před sebou, když za ním půjdeš zezadu.“ Ano. Skoro přesně stejné jako u Jenje. „Alespoň ne, pokud není úplnej blbec. K řece by se mohli dostat celkem v pořádku, ale ty mosty je zbrzdí. Ještě jsem neviděl Aiela plavat, vlastně ani hledat brod. Tlač na ně a žeň je stále dál za řeku. S trochou štěstí je dokážeš zahnat celou cestu až k horám.“ Bylo to taky jako u Cuaindaighských brodů, ke konci trollockých válek, a docela ve stejném měřítku. A taky se to moc nelišilo od Tora Shan. Nebo Sulmeinova sedla, než se Jestřábí křídlo vzpamatoval. Jména mu prolétla hlavou spolu s obrazy zakrvácených bitevních polí zapomenutých i dějepravci. Jak tak byl pohlcen mapami, zaznamenával je jen jako vlastní vzpomínky. „Špatný je, že nemáš víc jezdců. Lehký jezdectvo je na pronásledování nejlepší. Hryzat je do boků, udržovat je v pohybu a nikdy jim nedovolit, aby se postavili k boji. Ale Aielové by to měli zvládnout skoro stejně dobře.“

„A ten druhý důvod?“ zeptal se Lan tiše.

Mata to teď zcela pohltilo. Hazard měl víc než rád, a bitva byla hazardní hra, že vedle ní kostky v taverně vypadaly jako něco pro děti a bezzubé mrzáky. Tady byly v sázce životy, jeho vlastní i dalších mužů, mužů, kteří dokonce ani nebyli tady. Stačilo špatně vsadit, udělat hloupý odhad, a umírala města, i celé státy. Nataelova pochmurná hudba byla vhodným doprovodem. V této chvíli to byla hra, z níž se člověku rozproudila krev.

Aniž by zvedl oči od mapy, prskl. „Víš to stejně dobře jako já. I kdyby se jenom jeden z těch čtyř kmenů rozhodl připojit ke Couladinovi, dostali by tě zezadu, když budeš mít pořád ještě plný ruce Shaidů. Couladin bude kovadlina a oni kladivo, a ty ten ořech mezi nima. Vezmi proti Couladinovi jenom polovinu toho, co máš. Tak bude boj vyrovnanej, ale s tím se budeš muset spokojit.“ Ve válce nebylo nic takového jako spravedlnost. Na nepřítele útočíte zezadu, když to nejméně čeká, kdy a kde je nejslabší. „Pořád máš výhodu. On si musí dělat starosti kvůli výpadu z města. Tu druhou půlku rozdělíš na tři části. Jedna zažene Couladina k řece a druhý dvě budou míli od sebe mezi městem a těma čtyřma kmenama."

„Velmi dobré,“ prohodil Lan a kývl. Ta tvář jako vytesaná ze žuly se sice nikdy neměnila, ale do hlasu se mu vloudila pochvala, byť jen nepatrně. „I kdyby kmen zaútočil na některý z oddílů, nic tím nezíská, zvlášť když ho ty ostatní mohou napadnout zezadu. A žádný se ze stejného důvodu nepokusí zaplést do toho, co se bude dít kolem města. Ovšem, všechny čtyři by se mohly spojit. Není to pravděpodobné, jelikož to neudělaly doteď, ale pokud k tomu dojde, všechno se změní.“

Mat se zasmál nahlas. „Všechno se pořád mění. Nejlepší plán vydrží do chvíle, kdy první šíp opustí luk. Tohle by snadno zvládlo i dítě, nebýt toho, že Indirian a ostatní nevědí, co vlastně chtějí. Jestli se všichni rozhodnou přejít ke Couladinovi, hodíš si kostkama a budeš doufat, protože v týhle hře je určitě zapletenej Temnej. Aspoň budeš mít dost mužů mimo město, aby se jim vyrovnali. Dost na to, abys je zadržel na tak dlouho, jak bude potřeba. Zapomeneš na pronásledování Couladina a obrátíš proti nim všechno, jakmile bude skutečně na druhým břehu Gaelin. Ale já sázím na to, že budou čekat a dívat se a přijdou za tebou, jakmile bude Couladin vyřízenej. Vítězství v hlavách většiny lidí srovná spoustu námitek.“

Hudba ustala. Mat se ohlédl na Nataela a viděl, že muž ztuhle svírá harfu a zírá na něj pozorněji než kdy předtím. Zíral na něj, jako by ho ještě nikdy neviděl a nevěděl, co je zač. Kejklíř měl oči tmavé jako leštěné sklo a klouby ruky svírající harfu úplně bílé.

S tím Matovi všechno najednou došlo, co tady vykládal, vzpomínky, které přijal za vlastní. Světlo tě spal, jaký jsi hlupák, že si nedáváš pozor na jazyk! Proč musel Lan svést rozhovor tímhle směrem? Proč si nemohli povídat o koních nebo počasí, nebo proč prostě nedržel pusu zavřenou? Strážce mu ještě nikdy nepřipadal, že by si chtěl popovídat. Obvykle vedle něj vypadal i strom upovídaně. Jistě, on sám se mohl soustředit a nechat pusu zavřenou. Aspoň že neblábolil nic ve starém jazyce. Krev a popel, doufám, že jsem neblábolil!

Mat vyskočil a obrátil se k odchodu a zjistil, že ve vchodu do stanu stojí Rand a nepřítomně otáčí v ruce tím divným kusem oštěpu, jako by si neuvědomoval, že ho vůbec drží. Jak dlouho tu už byl? Nezáleželo na tom. Mat to všechno vysypal najednou. „Odcházím, Rande. S prvním světlem ráno budu v sedle a jedu pryč.

Šel bych hned, kdybych se za půl dne dostal dost daleko, abych věděl, že se můžu zastavit. Chci mezi sebe a Aiely – všechny Aiely – dostat tolik mil, kolik jen Oko ujede, než se utábořím.“ Nemělo smysl uložit se na noc dost blízko, aby ho něčí zvědové mohli vyhmátnout a pověsit na slunce vyschnout. Couladin je musel vyslat taky, a dokonce i ti správní by ho nemuseli poznat dřív, než by mu vrazili oštěp do ledví.

„Bude mi líto, že odjíždíš,“ řekl Rand tiše.

„Nesnaž se mi rozmluvit –“ Mat zamrkal. „To je všechno? Tobě bude líto, že odjedu?“

„Já se tě nikdy nesnažil přimět, abys zůstal, Mate. Perrin odešel, když musel, a ty můžeš taky.“

Mat otevřel ústa a potom je zase zavřel. Rand se nikdy nesnažil podniknout něco, aby zůstal, to byla pravda. Dělal to prostě bez toho, aby se snažil. Teď však žádný tah ta’veren necítil, ani neměl nejasný pocit, že dělá něco špatného. Měl zcela jasný cíl a byl odhodlaný.

„Kam půjdeš?“

„Na jih.“ Ne že by měl s cestou moc na výběr. Ostatní vedly ke Gaelin a na sever od řeky nebylo nic, co by ho nějak zajímalo, nebo k Aielům, což byla banda, jež by ho určitě zabila. Aielové ho mohli zabít nebo nechat naživu v závislosti na tom, jak blízko bude u Randa a co měli včera k večeři. To podle jeho názoru nebyly dobré šance. „Aspoň ze začátku. Pak někam, kde budou mít krčmu a pár ženskejch, co nenosí oštěpy.“ Melindhra. Ta by mohla znamenat problém. Měl pocit, že by mohla být ten druh ženy, která ho nepustí, dokud ona sama nebude chtít. No, tak nebo tak, vyřídí to s ní. Třeba se mu prostě podaří odjet dřív, než se to dozví. „Tohle není pro mě, Rande. Já o bitvách nic nevím a ani vědět nechci.“ Pohledu na Lana a Nataela se vyhnul. Kdyby jeden nebo druhý otevřel zobák, Mat by mu rovnou přes něj dal pěstí. I strážci. „Chápeš to, že jo?“

Rand kývl, což mohlo být přitakání. Možná taky bylo. „Být tebou, tak bych zapomněl na rozloučení s Egwain. Už si nejsem jistý, kolik z toho, co jí řeknu, jako bych rovnou říkal Moirain nebo moudrým nebo oběma.“

„K tomuhle názoru jsem došel už dávno. Odešla z Emondovy Role mnohem dál než my dva. A lituje toho míň."

„Možná,“ připustil Rand smutně. „Světlo na tebe sviť, Mate,“ dodal a napřáhl ruku, „a dej ti klidné cesty, dobré počasí a příjemnou společnost, dokud se znovu nesejdeme.“

Bude-li po Matově vůli, nebude to nijak brzy. Sice z toho byl trochu smutný, a taky se cítil trochu hloupě, že je smutný, ale muž se musí starat sám o sebe. Když bylo všechno řečeno a uděláno, bylo to vyřízeno a hotovo.

Randův stisk byl pevný jako vždy – všechno to šermování jen přidalo pár nových mozolů na ty staré lučištnické – ale Mat jasně cítil obrys volavky, kterou měl druhý muž vypálenou v dlani. Jenom malá připomínka, pro případ, že by zapomněl na znamení pod přítelovými rukávy nebo na ty ještě podivnější věci v jeho hlavě, které mu umožňovaly usměrňovat. Jestli dokázal zapomenout, že Rand usměrňuje – a on si na to za celé dny, celé dny! ani nevzpomněl – tak už velmi dávno přišla chvíle, co měl odejít.

Pár dalších neohrabaných slov, jak tam tak stáli – Lan si jich zdánlivě vůbec nevšímal, se založenýma rukama mlčky studoval mapy, zatímco Natael začal nepřítomně brnkat na harfu. Mat měl na hudbu ucho a pro něj měla neznámá melodie ironický zvuk. Napadlo jej, proč si ji asi ten chlapík vybral – ještě chvíli, a Rand skutečně zpola vykročil, aby tomu učinil konec, a pak byl Mat venku. Tam se tlačila spousta lidí, dobrá stovka Děv se rozestoupila po kopci a chodila po špičkách, jak byly ženy připravené do někoho vrazit oštěp, a všech sedm kmenových náčelníků trpělivě čekalo, byli nehybní jako kámen, a tři tairenští pánové se snažili předstírat, že se nepotí a že Aielové neexistují.

Slyšel o příjezdu urozených pánů a dokonce se i zašel podívat na jejich tábor – či tábory – ale nebyl tam nikdo, koho znal, a nikdo si nechtěl hodit kostky ani zahrát karty. Tihle tři si ho prohlédli od hlavy k patě, opovržlivě se zamračili a zjevně se rozhodli, že není o nic lepší než Aiel, což znamenalo, že nestojí za pohled.

Mat si narazil klobouk na hlavu, stáhl si krempu hluboko do očí a chvíli na oplátku on chladně studoval Taireny. S potěšením si všiml, že aspoň mladší párek si ho se znepokojením uvědomil, než konečně vyrazil dolů z kopce. Ten šedobradý stále vypadal, že jen tak tak zakrývá netrpělivost, aby už už mohl vstoupit do Randova stanu, ale na tom stejně nezáleželo. Žádného z nich už Mat nikdy neuvidí.

Neměl tušení, proč si jich vůbec všímal. Až na to, že měl lehčí krok a cítil se plný octa. Nebylo divu, vážně, když zítra konečně odjížděl. V hlavě jako by se mu otáčely kostky a nedalo se poznat, co se ukáže, až se zastaví. Zvláštní. To mu asi Melindhra musela dělat starosti. Ano. Rozhodně odjede brzy a tak tiše, jako myška běžící po špičkách po peří.

S pohvizdováním se vydal ke svému stanu. Co to bylo za melodii? Aha, ano. „Tanec se Stínovým Jakem.“ Neměl chuť si zatančit se smrtí, ale nápěv byl veselý, a tak si hvízdal dál, zatímco se snažil vymyslet nejlepší cestu pryč z Cairhienu.

Rand stál a hleděl za Matem ještě hodně dlouho poté, co stanové chlopně spadly na místo a zakryly ho. „Slyšel jsem jenom konec,“ řekl nakonec. „To bylo všechno takové?“

„V podstatě ano,“ odpověděl Lan. „Jen pár minut studoval mapy a nastínil bitevní plán, který se velmi podobá tomu, s čím přišli Rhuark a ostatní. Viděl různé potíže a nebezpečí i jak jim čelit. Ví o ženistech a obléhacích strojích i to, jak použít lehké jezdectvo k uštvání a porážce nepřítele.“

Rand se na něj podíval. Na strážci nebylo vidět žádné překvapení, ani okem nemrkl. Jistě, on byl ten, kdo tvrdil, že Mat má překvapivé znalosti o vojenských záležitostech. Lan taky nehodlal položit otázku, která byla nasnadě, což bylo jen dobře. A Rand zase neměl právo vyslovit tu nedostatečnou odpověď, kterou znal.

Sám by se mohl na pár věcí zeptat. Zatím, co záleželo na tom, co mají ženisté společného s bitvami? Nebo to možná bylo jenom obléhání. Ať už byla odpověď jakákoliv, tady nebyl žádný důl až po Dračí dýku, a stejně nebylo jisté, jestli tam ještě zůstal někdo, kdo by dokázal vykopat štolu či podkop. No, tahle bitva bude rozhodně vybojována bez ženistů. Důležité bylo vědět, že Mat získal na druhé straně ter’angrialu ve tvaru dveřního rámu víc než jen nutkání sypat ze sebe bezmyšlenkovitě starý jazyk, když se zrovna nesoustředil. A tuhle informaci Rand určitě využije.

Nemusíš být o nic tvrdší, pomyslel si trpce. Viděl Mata, jak kráčí k jeho stanu, a ani na okamžik nezaváhal a vyslal Lana, aby zjistil, co by mohlo vyplout na povrch při jalovém rozhovoru jen s ním. To bylo schválně. Zbytek mohl být či nemusel, ale stane se to. Rand doufal, že si Mat užije tu dobu, kdy bude volný. Doufal, že se Perrin ve Dvouříčí taky baví, že předvádí Faile matce a sestrám a možná se s ní i ožení. Doufal v to, protože věděl, že on je přitáhne zpátky, ta’veren přitahoval ta’veren, a on z nich byl nejsilnější. Moirain tvrdila, že to nemůže být žádná náhoda, když tři takoví vyrostli ve stejné vesnici a všichni byli zhruba ve stejném věku. Kolo vetkalo shodu okolností i souhru náhod do vzoru, ale tři takové, jako byli oni, určitě nesvedlo jen tak bez důvodu. Nakonec své přátele přitáhne zpátky k sobě, a až přijdou, využije je, jak jen to bude možné. Jak jen bude muset. Protože musel. Protože ať už Dračí proroctví říkala cokoliv, Rand si byl jist, že jediná šance na vítězství v Tarmon Gai’donu spočívá v tom, že oni tři budou pohromadě, tři ta’veren, kteří k sobě byli připoutáni již od dětství, k sobě budou připoutáni zase. Ne, on nemusel být tvrdý. Už teď jsi dost odporný, aby z toho každý Seanchan zvrátil večeři!

„Zahrej ‚Pochod smrti',“ zavelel drsnějším hlasem, než zamýšlel, a Natael na něj chvíli užasle hleděl. Ten muž dával pozor na všechno. Bude mít otázky, ale nenajde žádné odpovědi. Když už Rand nemohl ani Lanovi prozradit Matova tajemství, nehodlal je vykládat před jedním ze Zaprodanců, ať už vypadal jakkoliv krotce. Tentokrát však promluvil schválně hrubě a namířil na muže useknutý oštěp. „Hrej tohle, pokud neznáš smutnější. Zahrej něco, aby přitom tvoje duše plakala. Jestli něco takového znáš.“

Natael se na něho mile usmál a vsedě se uklonil, ale kolem očí zbělel. Byl to opravdu „Pochod smrti", s čím začal, ale harfa zněla jaksi ostřeji než předtím, pronikavě jako žalozpěv, z něhož by se každá duše určitě rozplakala. Hleděl upřeně na Randa, jako by doufal, že uvidí nějaký účinek.

Rand se odvrátil, natáhl se na koberce u map a loktem se opřel o rudozlatou podušku. „Lane, požádal bys ostatní, aby šli dál?“

Strážce se formálně uklonil, než vyšel ven. To bylo poprvé, co něco takového udělal, ale Rand si to uvědomil jen jaksi mimochodem.

Bitva začne zítra. Byla to zdvořilá pohádka, že nechal Rhuarka a ostatní pomáhat s plánováním. Byl dost mazaný, aby věděl, co neví, a i přes všechny hovory s Lanem a Rhuarkem věděl, že ještě není připravený. Naplánoval jsem stovku bitev stejného i většího rozsahu a dával rozkazy, které vedly k desetkrát většímu počtu bitev. Tohle nebyla jeho myšlenka. Luis Therin znal válčení – znával válčení – ale Rand al’Thor ne, a on byl Rand al’Thor. Poslouchal, kladl otázky – a přikyvoval, jako by chápal, když říkali, že by se něco mělo udělat tak a tak. Občas pochopil a přál si, aby tomu tak nebylo, protože věděl, odkud to pochází. Jeho jediným skutečným příspěvkem bylo, když řekl, že Couladina je nutné porazit bez toho, aby bylo zničeno město. V každém případě tato schůzka přinejlepším jen přidá pár tahů k tomu, co již bylo rozhodnuto. Mat by byl užitečný, s těmi svými nově nalezenými znalostmi.

Ne. Nebude myslet na své přátele, na to, co jim udělá, než tohle všechno skončí. I když na chvíli zapomněl na bitvu, byla tu spousta věcí, kterými se musel zabývat, věcí, s nimiž mohl něco udělat. Nepřítomnost cairhienských praporců nad Cairhienem značila dost velký problém, a neutuchající šarvátky s Andořany další. Co měl Sammael za lubem, to si vyžadovalo zamyšlení, a...

Do stanu bez nějakého zvláštního pořádku vstoupili náčelníci. Tentokrát šel Dhearik první, Rhuark a Erim společně vzadu s Lanem. Bruan a Jheran se postavili vedle Randa. S pořadím mezi sebou si hlavu nedělali a aan’alleina zřejmě brali, jako by k nim málem patřil.

Weiramon vstoupil poslední – se svými panáčky za patami – se stisknutými rty a mrakem ve tváři. Jemu tedy na pořadí rozhodně záleželo. Mumlaje si cosi pod naolejovanými vousy obešel ohniště a zaujal místo za Randem. Aspoň dokud bezvýrazné pohledy náčelníků nakonec neprolomily jeho skořápku. Mezi Aiely by se takto mohl postavit blízký příbuzný či bratr ze společenstva, pokud hrozilo nebezpečí útoku nožem zezadu. Nicméně se Tairen stále mračil na Jherana a Dhearika, jako by čekal, že mu jeden či druhý uvolní místo.

Nakonec mu, po nějaké chvíli, Bael kývl, aby se posadil vedle něj, naproti Randovi. Weiramon se vrátil a sedl si se zkříženýma nohama, ztuhle, zíral přímo před sebe a tvářil se jako někdo, kdo spolkl nezralou švestku a celou. Mladší Tairenové se skoro stejně ztuhle postavili za něj, jeden měl aspoň tolik slušnosti, aby se tvářil rozpačitě.

Rand si ho všiml, ale neřekl ani slovo, jen si palcem nacpal fajfku tabákem a zachytil saidín na dost dlouho, aby si zapálil. Bude muset s Weiramonem něco udělat. Ten muž jitřil staré rány a vyvolával nové problémy. Rhuark ani brvou nehnul, ale výrazy ostatních náčelníků přecházely od mrzutého znechucení u Lana k Erimovým jasným chladným očím, jejichž výraz nenechával Randa na pochybách, že je připraven zatančit si s oštěpy tady a teď. Třeba by se Rand mohl zbavit Weiramona a zároveň začít vyřizovat další ze záležitostí, jež mu dělaly starosti.

Lan a ostatní náčelníci si podle Randova příkladu začali nacpávat fajfky.

„Podle mě jsou nutné jenom malé změny,“ pronesl Bael, zabafal, aby se tabák rozhořel, a jako obvykle si vysloužil zamračený pohled od Lana.

„Mají ty malé změny co dělat s Goshieny, nebo snad s jiným kmenem?“

Rand vypudil Weiramona z mysli a soustředil se jen na to, jaké změny je třeba provést poté, co si teď znovu prohlédli terén. Tu a tam některý z Aielů mrkl na Nataela, a krátké napětí kolem očí či úst naznačovalo, že v něm žalostná hudba našla nějakou odezvu. Dokonce i Tairenové se mračili smutně. Hudba se však přes Randa pouze přelévala a ničeho se nedotýkala. Slzy byly přepych, který si již nemohl dovolit, dokonce ani v duchu.

43

Tento den, toto místo

Příštího rána byl Rand na nohou a oblečený dávno před rozbřeskem. Popravdě řečeno nespal vůbec, a Aviendha nebyla důvodem, který ho udržel vzhůru, dokonce ani tehdy, když se začala svlékat dřív, než zhasl lampy, načež usměrnila a znovu je zapálila, přičemž mu vyhubovala, že ona potmě nevidí, i když on snad ano. Rand na to však vůbec nic neodpověděl a o několik hodin později si skoro nevšiml, když vstala, snad ještě o dobrou hodinu dřív než on, oblékla se a odešla. Dokonce se ani nepodivil nad tím, kam asi jde.

Myšlenky, které ho držely vzhůru a s očima upřenýma neustále na jedno místo do černočerné tmy, se mu stále ještě honily hlavou. Dnes budou umírat lidé. Hodně lidí, i když všechno přesně vyjde. Nic, co nyní udělá, to v žádném případě nezmění. Dneska se vše odehraje podle vzoru. Ale on si v hlavě stále přemílal rozhodnutí, která učinil od chvíle, kdy poprvé vstoupil do Pustiny. Mohl udělat něco jinak, něco, čím by se vyhnul tomuto dni, tomuto místu? Možná příště. Kus oštěpu se střapci ležel na opasku s mečem a čepeli v pochvě vedle jeho pokrývek. Ono bude příště, a pak ještě a znovu a znovu.

Ještě byla tma, když v hloučku přišli náčelníci, aby prohodili pár posledních slov a ohlásili, že jejich muži jsou na místech a připravení. Ne že by Rand čekal něco jiného. I když měli kamenné rysy, některé pocity se přece jen objevily. Byla to však zvláštní směs, náznak nadšení přes zasmušilost.

Erim se skutečně lehce usmíval. „Dobrý den, kdy přijde konec Shaidů,“ prohlásil nakonec. Zdálo se, že samou dychtivostí chodí po špičkách.

„Dá-li Světlo,“ připojil Bael, jenž se hlavou otíral o střechu stanu, „do západu slunce smočíme oštěpy v Couladinově krvi.“

„Mluvit o něčem, co bude, nosí smůlu,“ zamumlal Lan. U něj bylo nadšení samozřejmě jen zcela nepatrné. „Osud rozhodne.“

Rand přikývl. „Světlo dej, ať nerozhodne o příliš velkém počtu mrtvých na naší straně.“ Přál si, aby si mohl dělat starosti pouze s tím, aby zemřelo jen málo lidí, protože lidem by neměl být život ukrácen, ale měly přijít další dny, mnoho dní. Aby přinesl pořádek na tuto stranu Dračí stěny, bude potřebovat každý oštěp. To byla kost, o kterou se s Couladinem přeli, stejně jako to ostatní.

„Život je sen,“ řekl mu Rhuark a Lan a ostatní kývli na souhlas. Život byl jenom sen a všechny sny musí skončit. Aielové se sice nevrhali vstříc smrti, ale taky před ní neutíkali.

Když odcházeli, Bael se zastavil. „Jsi si jistý tím, co chceš od Děv? Sulin mluvila s moudrými.“

Takže kvůli tomuhle se Melain lepila na Baela. Podle toho, jak se Rhuark zastavil a nastražil uši, slyšel o tom od Amys také.

„Všichni ostatní dělají, co mají, bez toho, aby si stěžovali, Baele.“ Nebylo to spravedlivé, ale tohle taky nebyla žádná hra. „Jestli chtějí Děvy zvláštní zacházení, může přijít Sulin za mnou, ne utíkat za moudrými.“

Kdyby to nebyli Aielové, Rhuark a Bael by při odchodu potřásali hlavami. Rand usoudil, že každému se od manželky dostane důkladné výtky, avšak budou s tím muset žít. Pakliže Far Dareis Mai mají nést jeho čest, tentokrát ji ponesou tam, kam on bude chtít.

K Randovu překvapení se objevil Lan, právě když se sám hotovil k odchodu. Strážci visel z ramen plášť, který, jak se vlnil spolu s jeho pohyby, narušoval vidění.

„Je Moirain s tebou?“ Rand čekal, že Lan k ní bude jako přilepený.

„Ona se užírá ve stanu. Nedokáže dneska vyléčit ani všechny těžce zraněné.“ Takhle se ona rozhodla pomáhat. Dnes nemohla použít jedinou sílu jako zbraň, ale mohla léčit. „Plýtvání ji vždycky rozzlobí.“

„To zlobí nás všechny,“ štěkl Rand. Taky ji nejspíš rozčílilo, že jí odvedl Ewgain. Pokud věděl, nebyla Egwain sama zdaleka tak dobrá v léčení, ale mohla Moirain pomáhat. No, musel ji přimět splnit slib. „Vyřiď Moirain, že jestli potřebuje pomoc, ať požádá moudré, které umějí usměrňovat.“ Ale o léčení něco vědělo jen pár moudrých. „Může se s nimi propojit a využít jejich sílu.“ Zaváhal. Mluvila někdy Moirain o propojení s ním? „Nepřišel jsi mi sem vykládat o Moirainině hloubání,“ prohlásil podrážděně. Občas bylo těžké oddělit to, co pocházelo od ní, co od Asmodeana a co vybublalo z Luise Therina.

„Přišel jsem se zeptat, proč ses rozhodl znovu nosit meč.“

„Moirain už se ptala. Poslala –?“

Lanův výraz se nezměnil, ale strážce ho drsně přerušil. „Chci to vědět. Můžeš si udělat meč s pomocí jediné síly nebo zabíjet i bez něj, ale ty najednou zase nosíš u boku ocel. Proč?“

Rand nepřítomně přejel rukou po dlouhém jílci u pasu. „Není příliš spravedlivé používat jedinou sílu takhle. Zvlášť proti někomu, kdo nemůže usměrňovat. Stejně dobře bych mohl bojovat s děckem.“

Strážce chvíli stál mlčky a jen si ho prohlížel. „Ty chceš zabít Couladina sám,“ řekl nakonec vážně. „Meč proti jeho oštěpům.“

„Nehodlám ho nějak zvlášť hledat, ale kdo může říct, co se stane?“ Rand nejistě pokrčil rameny. Nechce ho lovit. Ale pokud by snad štěstěna jednou fungovala v jeho prospěch, ať ho přivede tváří v tvář ke Couladinovi. „Kromě toho, podle mě se jemu podobá, že bude hledat mě. Ty výhrůžky, co jsem od něj slyšel, byly osobní, Lane.“ Zvedl pěst a natáhl ruku natolik, aby mu rukáv karmínového kabátce sklouzl a byla jasně vidět přední část Draka se zlatou hřívou. „Couladin si neodpočine, dokud budu žít, ne dokud budeme oba nosit tohle.“

Popravdě řečeno, on si neodpočine sám, dokud nebude žít jen jeden muž s Draky na pažích. Správně by měl Asmodeana strčit do jednoho pytle s Couladinem. Byl to právě Asmodean, kdo Shaida poznačil. To však zase umožnila Couladinova neovládaná ctižádost. Jeho ctižádost a odmítnutí řídit se aielským zákonem a zvyklostmi vedly nevyhnutelně na toto místo – k tomuto dni. Kromě bezútěšnosti a války mezi Aiely, na Couladinovu hlavu padal ještě Taien a Selean a pak další tucty zničených městeček a vesnic, bezpočet stovek vypálených statků. Nepohřbení muži, ženy a děti krmili supy. Byl-li Drakem Znovuzrozeným, měl-li právo požadovat, aby jej následovaly všechny státy, natož Cairhien, tak jim dlužil spravedlnost.

„Tak mu nech setnout hlavu, až ho zajmou,“ navrhl Lan drsně. „Pošli sto mužů, nebo tisíc, jen s jedním cílem, aby ho našli a zajali. Ale nebuď takový hlupák, abys s ním bojoval! Jsi teď s čepelí dobrý – velmi dobrý – ale Aielové se všichni málem rodí s oštěpem a puklířem v ruce. Oštěp do srdce a všechno přijde nazmar.“

„Takže bych se měl boji vyhýbat? Udělal bys to ty, kdyby si na tebe nedělala nárok Moirain? Udělá to Rhuark, Bael nebo kterýkoliv z nich?“

„Já nejsem Drak Znovuzrozený. Osud světa nespočívá na mých bedrech.“ Ale chvilkový zápal se mu z hlasu vytratil. Bez Moirain by byl tam, kde bude boj nejprudší. Pokud něco, tak se zdálo, že v této chvíli jejího nároku lituje.

„Nebudu zbytečně riskovat, Lane, ale přede všemi utýct nemůžu.“ Seanchanský oštěp dnes zůstane ve stanu. Najde-li Couladina, jenom by mu zavazel. „Pojď. Jestli se tu ještě chvíli zdržíme, Aielové to dokončí bez nás.“

S tím vyšel ven. Na obloze zbývala jen hrstka hvězd a východní obzor jasně ohraničovala zářící čára. Proto se však on ani Lan nezastavili. Kolem stany stály Děvy, rameno vedle ramene, a hleděly přímo na ně. Široký kruh se rozprostíral po tmou zahalených svazích. Ženy v cadin’sorech byly namačkané tak, že by ani myš neproklouzla. Jeade’en nebyl nikde v dohledu, přestože jeden gai’šain dostal rozkaz ho nasedlat a přivést.

Ale nebyly tu jen Děvy. Dvě ženy v přední řadě na sobě měly nabírané sukně a světlé živůtky a vlasy stažené dozadu složenými šátky. Byla ještě příliš velká tma, aby rozeznal tváře s jistotou, nicméně na obrysech postav těch dvou i na jejich postoji s rukama zkříženýma na prsou bylo něco, z čeho poznal Egwain a Aviendhu.

Dopředu popošla Sulin, dřív, než stačil otevřít ústa a zeptat se, co má to vše znamenat. „Přišly jsme sem doprovodit Car’a’carna k věži s Egwain Sedai a Aviendhou.“

„Kdo vás k tomu navedl?“ chtěl vědět Rand. Jediný pohled na Lana ho přesvědčil, že ten to nebyl. I v šeru vypadal strážce překvapeně. Aspoň na chvíli, pak prudce narovnal hlavu. Lana nic nepřekvapilo na dlouho. „Egwain už má být na cestě k věži a Děvy mají být tam, aby ji hlídaly. To, co dnes bude dělat, je velmi důležité. Musí být přitom dobře chráněna.“

„My ji ochráníme.“ Sulin měla hlas stejně plochý jako hoblované prkno. „A taky Car’a’carna, který dal svou čest Far Dareis Mai, aby ji nesly.“ Řadami Děv projela vlna souhlasného mumlání.

„To dává smysl, Rande,“ řekla Egwain z místa, kde stála. „Když jeden použije jedinou sílu jako zbraň, aby zkrátil boj, tak tři ho zkrátí ještě víc. A ty jsi silnější než já s Aviendhou dohromady.“ To poslední neznělo, jako by to vyslovovala ráda. Aviendha neříkala nic, ale její postoj byl dostatečně výmluvný.

„Tohle je směšné,“ zamračil se Rand. „Nechte mě projít a jděte na svá místa.“

Sulin nepovolila. „Far Dareis Mai nesou čest Car’a’carna“ prohlásila klidně a ostatní se toho chytily. Nemluvily nijak hlasitě, ale z tolika ženských hrdel to znělo jako hřmění. „Far Dareis Mai nesou čest Car’a’carna. Far Dareis Mai nesou čest Car’a’carna."

„Řekl jsem, nechte mě projít,“ nařizoval Rand ve chvíli, kdy hlasy utichly.

Jako by jim řekl, aby začaly znovu, ony to udělaly. „Far Dareis Mai nesou čest Car’a’carna. Far Dareis Mai nesou čest Car’a’carna.“ Sulin tam jen tak stála a dívala se na něj.

Po chvíli se k němu naklonil Lan a suše zamumlal. „Ženská není o nic míň ženská jen proto, že nosí oštěp. Už jsi někdy potkal nějakou, která by se skutečně dala odvrátit od toho, co si umanula? Vzdej to, nebo tu budeš stát celý den, ty se budeš hádat a ony ti budou předzpěvovat.“ Strážce zaváhal a ještě dodal: „Kromě toho to dává smysl.“

Když litanie znovu utichla, Egwain otevřela ústa, ale Aviendha jí položila ruku na paži, cosi jí zašeptala, a Egwain nakonec neřekla nic. Rand však věděl, co chtěla říci. Chtěla mu říci, že je umíněný hloupý zabedněnec nebo něco podobného.

Potíž byla v tom, že se tak začínal sám cítit. Dávalo smysl, aby šel na věž. Jinde neměl nic jiného na práci – bitva teď byla v rukou náčelníků a osudu – a on by byl mnohem užitečnější, kdyby usměrňoval, místo aby vyjel na koni v naději, že se setká s Couladinem. Jestli to, že je ta’veren, dokáže Couladina přitáhnout k němu, tak ho to stejně snadno přitáhne k věži jako kamkoliv jinam. Ne že by měl zvlášť velkou šanci toho chlapa uvidět, ne když nařídil jedné každé Děvě, aby bránila věž.

Ale jak z toho teď vycouvat a zachovat si aspoň zdání důstojnosti poté, co řval na všechny strany? „Rozhodl jsem se, že nejlepší bude, když půjdu na věž,“ prohlásil s hořícími tvářemi.

„Jak Car’a’carn velí,“ odvětila Sulin bez náznaku posměchu, jako by to byl od začátku jeho nápad. Lan kývl a vyklouzl pryč, Děvy mu udělaly kousek místa.

Mezera se však hned za Lanem zavřela, a když se Děvy vydaly na pochod, Randovi nezbývalo, než jít s nimi, i kdyby chtěl udělat něco jiného. Mohl samozřejmě usměrnit, zapálit kolem sebe oheň či je srazit vzduchem, ale takhle se člověk nechová k lidem, kteří jsou na jeho straně, natož k ženám. Kromě toho si nebyl jist, že by je dokázal přinutit, aby ho pustily, pokud by je nezabil, a možná ani pak ne. A stejně, usoudil, že nejužitečnější bude nakonec přece jen na věži.

Egwain a Aviendha cestou mlčely stejně jako Sulin, za což jim byl Rand vděčný. Jistě, jejich mlčení bylo aspoň částečně způsobeno tím, že musely jít do kopce a zase slézt dolů, aniž by si potmě srazily vaz. Aviendha občas zamumlala něco, co tak tak zachytil, něco rozzlobeného kvůli sukním. Avšak ani jedna si z něj neutahovala, že tak viditelně ustoupil. I když to mohlo docela dobře přijít později. Ženy vás vždycky rády popíchly, právě když už jste si začali myslet, že nebezpečí pominulo.

Obloha začala světlat, a když se nad stromy objevila věž z klád, tak sám porušil ticho: „Nečekal jsem, že se přidáš, Aviendho. Mám dojem, žes říkala, že moudré se boje neúčastní.“ Byl si jist, že to řekla. Moudrá mohla projít středem bitevního pole, aniž by se jí někdo dotkl, nebo třeba vstoupit do kterékoliv držby nebo stojny kmene, který vedl proti jejímu krevní mstu, ale také se nijak neúčastnila bojů a už rozhodně ne s pomocí usměrňování. Dokud nepřišel do Pustiny, dokonce ani většina Aielů nevěděla, že některé moudré mohou usměrňovat, i když se povídalo o zvláštních schopnostech a občas i o něčem, o čem si Aielové mysleli, že by se to mohlo usměrňování blížit.

„Já ještě nejsem moudrá,“ opáčila mile Aviendha a upravila si loktuši. „Když tohle může dělat Aes Sedai jako Egwain, můžu já taky. Ráno jsem to zařídila, zatímco jsi spal, ale myslela jsem na to od chvíle, co jsi požádal Egwain.“

Nyní bylo tolik světla, že bylo vidět, jak se Egwain červená. Když si všimla, že se na ni dívá, zakopla na rovné zemi a on ji musel chytit, aby neupadla. Aniž se mu podívala do očí, vytrhla se z jeho sevření. Možná si s popichováním z její strany nebude muset dělat starosti. Vyrazili do kopce řídkým lesem směrem k věži.

„Ony se tě nesnažily zastavit? Totiž Amys, Bair, nebo Melain?“ Věděl, že ne. Pokud by to udělaly, nebyla by tady.

Aviendha zavrtěla hlavou a zamyšleně se zamračila. „Dlouho mluvily se Sorileou a pak mi řekly, ať udělám, co si myslím, že musím. Obvykle mi říkají, abych dělala, co si ony myslí, že musím.“ Mrkla po něm koutkem oka a dodala: „Slyšela jsem, jak Melain říká, že ty přinášíš změnu do všeho.“

„To dělám,“ odtušil Rand a položil nohu na první příčel žebříku. „Světlo mi pomoz, to dělám.“

Výhled z plošiny byl úžasný i pro prosté oko. Kolem se rozkládaly zalesněné pahorky a stromy byly dost husté, aby zakryly Aiely postupující směrem ke Cairhienu – většina už bude na svých místech – ale jitro vrhalo na samotné město zlaté světlo. Rychlý pohled dalekohledem mu ukázal holé kopce na břehu řeky, klidné a zdánlivě bez života. To se však brzy změní. Shaidové tam byli, byť prozatím schovaní. Ale schovaní dlouho nezůstanou, až zamíří... Co? Ne odřivous. Ať už udělá cokoliv, musí to Shaidy co nejvíc vyvést z míry, než Aielové zaútočí.

Egwain a Aviendha se střídavě dívaly druhou dlouhou rourou s přestávkami pro tiché debaty, teď si však jen tiše povídaly. Nakonec kývly, přistoupily k zábradlí a s pohledem upřeným ke Cairhienu položily ruce na hrubě opracované dřevo. Randovi naskočila husí kůže. Jedna z nich usměrňovala, možná obě.

Byl to vítr, čeho si všiml nejdříve, vanul směrem k městu. Ne vánek, první skutečný vítr, který v téhle krajině ucítil. A nad Cairhienem se začaly stahovat mraky, nejtěžší na jihu, a zatímco přihlížel, neustále houstly a černaly a převalovaly se. Jen tam, nad Cairhienem a nad Shaidy. Všude jinde, kam až dohlédl, byla obloha čistě modrá, jen tu a tam ve výšce visel nějaký ten řídký bílý obláček. A přesto zahřmělo, dlouze a hlasitě. Náhle z oblohy k zemi sletěl blesk, zubatá stříbrná čára, která rozčísla kopec pod městem. Než se k věži dostal hrom způsobený prvním bleskem, následovaly ještě dva další. Po obloze tancovaly divoké klikatiny, ale ty jednotlivé šípy jasné běli dopadaly s pravidelností srdečních stahů. Náhle na místě, kam žádný blesk nedopadl, vybuchla zem, hlína vyletěla na deset sáhů vysoko, a to se opakovalo znova a znova na různých místech.

Rand neměl ponětí, která žena co dělá, ale rozhodně vypadaly rozhodnuté vyhnat Shaidy z jejich skrýší. Byl čas odvést svůj kus práce, jinak se mohl jen dívat. Natáhl se a uchopil saidín. Vnější stranu prázdnoty, která obklopovala to, co bylo Randem al’Thorem, sežehl ledový oheň. Chladně, nevšímaje si olejnaté špíny pronikající ze skvrny na pravém zdroji, si pohrál s divokými proudy jediné síly, jež ho hrozila pohltit.

Z této vzdálenosti mělo to, co mohl udělat, jistá omezení. Vlastně byl právě tak daleko, že ještě vůbec mohl něco udělat bez angrialu nebo sa’angrialu. Nejspíš proto ženy usměrňovaly vždy jen po jednom blesku a jednom výbuchu. Jestli to byla jeho hranice, tak ony se musely obzvlášť snažit.

Přes prázdnotu přejela vzpomínka. Ne jeho, Luise Therina. Projednou mu na tom nezáleželo. Okamžitě usměrnil, a vrcholek kopce skoro pět mil daleko obklopila ohnivá koule, vzedmutá vlna světle žlutých plamenů. Když oheň pohasl, Rand i bez dalekohledu viděl, že kopec je teď nižší a vrcholek je zčernalý, jakoby spečený. Oni tři dohromady vlastně vůbec kmeny pro boj s Couladinem nepotřebovali.

Ilieno, má lásko, odpusť mi!

Prázdnota se zachvěla. Rand se okamžik potácel na pokraji zkázy. Vlny jediné síly do něj tloukly v pěně strachu. Špína jako by se mu kolem srdce zhmotnila, jako by se změnila v páchnoucí kámen.

Sevřel zábradlí, až ho zabolely klouby, a přinutil se ke klidu, přinutil prázdnotu, aby vydržela. Pak už odmítal poslouchat myšlenky, které se mu vynořily v hlavě. Místo toho se cele soustředil na usměrňování a metodicky spaloval jeden kopec za druhým.

Mat stál o hodný kus dál mezi řídkými stromy na hřebeni a Okovi držel ruku na nose, aby valach nezaržál. Pozoroval asi tisícovku Aielů, mířících šikmo k němu od kopců na jihu. Slunce právě vykouklo nad obzor a na jednu stranu klusajícího zástupu se táhly dlouhé zvlněné stíny. Teplo noci již začínalo ustupovat dennímu žáru. Jakmile se slunce dostane výš, vzduch bude úplně rozpálený.

Aielové si ho zatím nevšimli, ale on nepochyboval, že jestli tu bude čekat déle, určitě k tomu dojde. Celkem nezáleželo na tom, že to nejspíš museli být Randovi muži – jestli měl Couladin bojovníky na jihu, tak pro ty, kteří budou dost hloupí, aby se zapletli do boje, to bude velmi zajímavý den – celkem na tom nezáleželo, protože on nehodlal riskovat, že ho uvidí. Už tak se dnes ráno dostal dost blízko k šípu, aby si dovolil takovou neopatrnost. Nepřítomně přejel prstem po úhledné díře na rameni kabátce. Dobrá rána na pohyblivý terč jen zpola viděný mezi stromy. Kdyby sám nebyl cílem, byl by ji obdivoval ještě víc.

Bez toho, aby odtrhl oči od blížících se Aielů, opatrně donutil Oka zacouvat hlouběji do řídkého podrostu. Pokud by ho zahlédli a zrychlili krok, chtěl to vědět. Lidé povídali, že Aielové dokážou uštvat člověka na koni, a on hodlal mít slušný náskok, kdyby se o to pokusili.

Teprve když ho před nimi zakryly stromy, zrychlil krok a odvedl Oka na protější svah, než nasedl a zamířil k západu. Člověk nemohl být nikdy dost opatrný, chtěl-li zůstat v tento den a na tomto místě naživu. Mat si pro sebe při jízdě mumlal, klobouk měl stažený hluboko do očí, aby si zastínil tvář, a oštěp s černým ratištěm měl položený přes hrušku sedla. Na západ. Opět.

Den začal tak dobře, dobré dvě hodiny před rozbřeskem, když Melindhra odešla na nějaké setkání Děv. Myslela si, že spí, a ani se na něho nepodívala, když odcházela, a tiše si pro sebe bručela něco o „Randu al’Thorovi“ a „cti“ a „především Far Dareis Mai". Znělo to, jako by se hádala sama se sebou, ale upřímně řečeno, jemu bylo jedno, jestli chce Randa naložit do láku nebo podusit. Nebyla ani minutu ze stanu a on už si cpal své věci do sedlových brašen. Když si sedlal Oka a nenápadně mizel k jihu, nikdo se na něj nepodíval podruhé. Dobrý začátek. Jenomže nepočítal se zástupy Taardadů nebo Tomanelle a všech ostatních zatracených kmenů mířících k jihu. Žádnou útěchou mu nebylo ani to, že zhruba tohle prve vykládal Lanovi. Chtěl jít na jih a tihle Aielové ho nutili jet směrem k Alguenyi. Směrem k místu, kde se bude bojovat.

Asi o míli či dvě dál opatrně pobídl Oka do kopce a zastavil se hluboko v řídkém lese, až na samém hřebeni. Kopec byl vyšší než většina ostatních a byl odsud docela dobrý rozhled. Tentokrát nebyli v dohledu žádní Aielové, ale zástup vinoucí se po dně kotliny mezi kopci byl skoro stejně špatný. Tairenové na koních jeli vepředu za hloučkem barevných korouhví vznešených pánů, a po jistém odstupu v tairenském prachu pokračoval silný ježící se had pikynýřů a pak po dalším odstupu jeli cairhienští jezdci s množstvím korouhví a praporců a conů. Cairhieňané neudržovali vůbec žádný pořádek, hemžili se, jak pánové popojížděli dopředu i dozadu, aby si popovídali, ale aspoň měli po obou stranách hlídky. V každém případě, jakmile projedou, bude mít Mat volnou cestu k jihu. A nezastavím se, dokud nebudu v půlce cesty k zatracené Erinin!

Koutkem oka zachytil jakýsi prudký pohyb o hodný kus před zástupem dole. Nevšiml by si ho, kdyby nebyl tak vysoko. Rozhodně to nemohl být žádný z jezdců. Mat ze sedlové brašny vylovil malý dalekohled – Kin Tovere si rád hodil kostkami – a zadíval se směrem k místu, kde cosi zahlédl. Tiše si hvízdl mezi zuby. Aielové, přinejmenších tolik, jako bylo mužů v údolí, a pokud nepatřili ke Couladinovi, tak měli v plánu překvapení, protože leželi mezi skomírajícími keříky a suchým listím.

Mat zabubnoval prsty o stehno. Zakrátko bude tam dole ležet pěkných pár mrtvol. Ale většina z nich nebude aielských. Nic mi do toho není. Jsem z toho venku, jedu odsud pryč a mířím k jihu. Chvilku počká a na cestu vyrazí, až budou příliš zaneprázdnění, aby si ho všimli.

Tenhle chlapík Weiramon – včera zaslechl šedovousovo jméno – byl hlupák jako poleno. Žádná přední stráž a ani žádní zvědové, jinak by věděl, co ho zatraceně čeká. Vlastně podle toho, jak byly kopce rozložené a jak se údolí kroutilo, Aielové také nemohli vidět blížící se zástup, jen řídký prach zvedající se k obloze. Ti ale určitě vyslali zvědy, aby se mohli správně rozmístit. Nemohli zde čekat jen tak náhodou.

Nepřítomně si hvízdaje „Tanec se Stínovým Jakem", Mat znovu přiložil dalekohled k oku a studoval kopce. Ano. Aielský velitel nechal pár mužů tam, odkud mohli dát znamení ostatním těsně předtím, než se zástup dostane na vražedné území. Ale ani oni ještě nemohli nic vidět. Za pár minut se na dohled objeví první Cairhieňané, ale do té doby...

Přišlo to jako šok, když pobídl Oka do cvalu z kopce. Co to, pod Světlem, dělám? No, nemohl jen tak sedět stranou a nechat je jít všechny na smrt jako husy pod nůž. Bude je varovat. To je vše. Řekne jim, co na ně čeká vepředu, a pak odjede.

Cairhienské zadní hlídky ho samozřejmě zahlédly přijíždět, než se dostal na dno údolí, jezdci zaslechli Okův šílený trysk. Dva tři otočili koně a sklopili kopí. Matovi se zrovna nelíbilo, když na něj mířil loket špičaté oceli, a tři takové ještě méně, ale jeden muž očividně nebyl žádná hrozba, i když se řítil jako šílenec. Nechali ho projet a on se před vedoucími cairhienskými pány stočil a vykřikl: „Stůjte! Hned! Na rozkaz pána Draka! Jinak vám usměrní hlavy do břicha a ke snídani vás nakrmí vlastníma hnátama!“

Pobodl koně patami a Oko skočil kupředu. Mat se jen ohlédl, aby se přesvědčil, že dělají, co jim řekl – což samozřejmě dělali, i když trochu zmateně. Kopce je stále zakrývaly před Aiely. Jakmile se prach usadí, Aielové nebudou mít jak poznat, že jsou tady – a pak už ležel valachovi na krku a pobízel Oka kloboukem do cvalu kolem pěchoty.

Jestli budu čekat, až Weiramon vydá rozkazy, bude příliš pozdě. To je všechno. Bude je varovat a odjede.

Pěchota pochodovala v oddílech asi po dvou stovkách pikynýřů s jedním důstojníkem na koni před každým z nich a asi padesáti lučištníky či kušištníky vzadu. Většina se na něj zvědavě dívala, když letěl kolem, a Okova kopyta vyhazovala do vzduchu hrsti prachu, ale žádný ani neklopýtl. Někteří koně důstojníků začali jančit, jako by se jejich jezdci chtěli podívat, co ho tak žene, ale ani žádný z nich své místo neopustil. Dobrá disciplína. Budou ji potřebovat.

Obránci Kamene tvořili zadní oddíl Tairenů ve svých kyrysech, nabíraných černozlatě pruhovaných rukávech a různobarevných chocholech na kapalínech, které označovaly důstojníky a poddůstojníky. Zbytek byl ozbrojen stejně, ale na rukávcích měli vojáci barvy různých pánů. Sami šlechtici v hedvábných kabátcích jeli úplně vepředu, se zlatem zdobenými kyrysy a velkými bílými chocholy. Jejich praporce se vlnily za nimi, jak se zvedl vítr vanoucí k městu.

Mat přitáhl otěže před prvními z nich tak rychle, že Oko zatančil, a křikl: „Stůjte, ve jménu pána Draka!“

Byl to zřejmě ten nejrychlejší způsob, jak je zastavit, ale on měl chvíli dojem, že přes něj chtějí prostě přejet. Skoro na poslední chvíli jeden mladý pán, na něhož se Mat upamatoval, že ho viděl před Randovým stanem, zvedl ruku a všichni ve změti vykřikovaných rozkazů, které se šířily podél zástupu, začali přitahovat otěže. Weiramon tu nebyl. Žádný z pánů nebyl o víc než deset let starší než Mat.

„Co to má znamenat?“ dožadoval se chlapík, jenž dal rozkaz zastavit. Tmavé oči mu nadutě svítily, díval se na Mata svrchu, měl ostrý nos a bradu zvednutou tak, až se zdálo, že je připraven bodnout svou zašpičatělou bradkou. Pot, jenž mu stékal v čůrcích po tváři, tento dojem kazil jen nepatrně. „Pán Drak sám mi dal tento rozkaz. Kdo jsi, že –?“

Odmlčel se, když ho za rukáv chytil další, jehož Mat poznal, a něco mu naléhavě zašeptal. Estean s tváří jako brambor vypadal pod přílbou strhané, stejně jako přehřátě – jak se Matovi doneslo, Aielové ho kvůli informacím o podmínkách ve městě pěkně vyždímali – ale v Tearu hrával s Matem karty. Věděl přesně, kdo Mat je. Pouze Estean jediný měl zlacený kyrys místy otlučený. Žádný z ostatních neudělal víc, než že se projížděl krajinou a snažil se vypadat pěkně. Zatím.

Ostrý nos dal bradu níž, jak poslouchal, a když Estean odstoupil, promluvil mírnějším tónem. „Nechtěl jsem tě urazit... ehm... urozený pane Mate. Jsem Melanril z rodu Asegorů. Jak můžu posloužit pánu Drakovi?“ Mírnost ke konci sklouzla ve skutečné zaváhání a Estean se nervózně připojil.

„Proč máme zastavit? Vím, že nám pán Drak řekl, abychom se drželi zpátky, Mate, ale ať shoří moje duše, sedět na zadku a nechat Aiely všechno vybojovat, v tom není žádná čest. Proč by mělo být na nás jen pronásledování, až se dají na útěk? Kromě toho, můj otec je ve městě a...“ Pod Matovým upřeným pohledem se odmlčel.

Mat potřásl hlavou a ovíval se kloboukem. Ti hlupáci ani nebyli tam, kde měli být. A taky tu nebyla naděje, že se vrátí. I kdyby Melanril obrátil – a při pohledu na něj si Mat nebyl jist tím, že by to udělal, dokonce ani na údajný rozkaz pána Draka – stejně neměl naději. Seděl v sedle jasně na dohled aielských hlídek. Kdyby se zástup začal otáčet, Aielové by poznali, že byli odhaleni, a nejspíš by zaútočili, když by ještě Tairenové a cairhienští pikynýři byli zamotaní v sobě. Byla by to jatka stejně jistě, jako kdyby pokračovali kupředu v nevědomosti.

„Kde je Weiramon?“

„Pán Drak ho poslal zpátky do Tearu,“ odpověděl Melanril pomalu. „Aby vyřídil illianské piráty a loupežníky na Maredských pláních. Váhal odejít, samozřejmě, i kvůli tak velké zodpovědnosti, ale... Odpusť, urozený pane Mate, ale jestli tě poslal pán Drak, tak jak to, že jsi nevěděl –“

Mat ho uťal. „Nejsem žádnej urozenej pán. A jestli chceš zpovídat, co Randovi lidi vědí, tak se zeptej jeho.“ To chlapíka usadilo. On se nehodlal zatraceného pána Draka na nic ptát. Weiramon byl trouba, ale aspoň byl dost starý, aby prošel nějakou tou bitvou. Až na Esteana, který vypadal jako pytel tuřínů přivázaný k sedlu, všechno, co tahle banda kdy viděla, byla rvačka v hospodě. A možná pár soubojů. Že jim to bude hodně ku prospěchu. „Teď mě všichni poslouchejte. Až projedete tím sedlem támhle mezi těma dvěma kopcema před váma, vrhnou se na vás shora Aielové jako lavina.“

Stejně dobře jim mohl říci, že bude ples, na němž budou všechny ženy vzdychat touhou setkat se s nějakým tairenským panáčkem. Všichni se začali dychtivě křenit a všichni začali pobízet koně kolem dokola, poplácávat se po ramenou a vychloubat se, kolik jich kdo zabije. Estean se však od nich lišil, jenom si povzdechl a uvolnil si meč v pochvě.

„Nezírejte tam!“ štěkl Mat. Ti hlupáci. Ve chvilce začnou volat do útoku! „Koukejte se na mě. Na mě!“

A právě ti, s nimiž se spřátelil, uklidnili ostatní. Melanril a druzí v jejich skvělé zbroji bez jediného škrábnutí se netrpělivě mračili a nechápali, proč jim nechce dovolit, aby se dali do práce se zabíjením aielských divochů. – Kdyby nebyl Randovým přítelem, nejspíš by přes něj i přes Oka prostě přejeli.

Nemohl jim dovolit, aby zaútočili. Udělali by to postupně, nechali by pikynýře a cairhienskou jízdu vzadu, i když Cairhieňané by se k nim mohli připojit, jakmile by si uvědomili, co se děje. A všichni by pak zemřeli. Chytré by bylo nechat je to udělat a zamířit opačným směrem. Jediná potíž byla v tom, že jakmile tady ti pitomci dají Aielům vědět, že byli objeveni, tihle Aielové by se mohli rozhodnout provést něco nepředvídaného, jako třeba zahnout kolem, aby ty roztažené hlupáky zasáhli z boku. Kdyby k tomu došlo, neměl Mat jistotu, že z toho vyvázne.

„Co pán Drak chce, abyste udělali,“ řekl jim, „je, abyste jeli pomalu dopředu, jako by na sto mil kolem nebyl jedinej Aiel. Jakmile projedou sedlem pikynýři, vytvoří dutej čtverec a vy se okamžitě stáhnete dovnitř.“

„Dovnitř!“ vzpíral se Melanril. Ostatní mladí pánové také rozzlobeně bručeli, až na Esteana, jenž se tvářil vděčně. „Není čestné, schovávat se za páchnoucí –“

„Zatraceně to uděláte!“ zařval Mat a pobídl Oka blíž k Melanrilovu koni, „protože jestli tě jinak nezabijou ti zatracený Aielové, udělá to Rand, a to, co zbyde, já sám rozsekám do vuřtů!“ Tohle už trvalo moc dlouho. Aielové se budou divit, o čem se to tu baví. „S trochou štěstí zaujmete postavení dřív, než vás Aielové zasáhnou. Pokud máte jezdecký luky, použijte je. Jinak se držte u sebe. Ten svůj zatracenej útok taky budete mít, a poznáte kdy, ale jestli vyrazíte moc brzo...!“ Skoro cítil, jak čas utíká.

Zapřel konec oštěpu do třmene jako kopí a pobídl Oka kolem zástupu. Když se ohlédl přes rameno, Melanril a ostatní spolu rozmlouvali a dívali se za ním. Aspoň že se nehnali do údolí.

Velitelem pikynýřů byl bledý, útlý Cairhieňan, o půl hlavy menší než Mat, sedící na bílém valachovi, který už měl být dávno na pastvinách. Daerid však měl tvrdý pohled, několikrát zlomený nos a tvář mu křižovaly tři bílé jizvy, z nichž jedna nebyla příliš stará. Když mluvil s Matem, sundal z hlavy kapalín. Vlasy nad čelem měl oholené. Nebyl to žádný šlechtic. Možná byl ve vojsku, než začala občanská válka. Ano, jeho muži vědí, jak vytvořit živý plot. Proti Aielům ještě nikdy nebojoval, ale znal boj s lupiči a andorskou jízdou. Naznačil rovněž, že bojoval i proti jiným Cairhieňanům, za jeden z rodů usilujících o trůn. Daerid nemluvil, jako by dychtil po boji, ale ani neváhal. Mluvil jako člověk, kterého čeká práce.

Když Mat otočil Oka na druhou stranu, zástup se znovu vydal na cestu. Vojáci pochodovali odměřeným krokem a rychlý pohled přes rameno ukázal, že tairenští koně nejdou o nic rychleji.

Mat nechal Oka jít rychlejším krokem, ale ne moc rychlým. Měl pocit, že v zádech cítí aielské oči, že cítí, jak Aielové přemýšlejí o tom, co asi vykládal a kam jede teď a proč. Jenom posel, který předal svou zprávu a teď odjíždí. Nic, s čím by si bylo nutné dělat starosti. Rozhodně doufal, že právě tohle si Aielové myslí, ale napětí nepovolilo, dokud si nebyl jist, že už ho nemohou vidět.

Cairhieňané stále ještě čekali, kde je nechal. A také měli pořád po stranách hlídky. Korouhve a cony tvořily houštinu, v níž se shromáždili urození pánové, jeden z deseti či víc z celkového počtu Cairhieňanů. Většinou měli prosté přední pláty, a pokud někdo měl zlacení nebo stříbrné ozdoby, byly otlučené, jako by se na plechu pustil do práce opilý kovář. Vedle některých jejich ořů vypadal Daeridův kůň jako Lanův válečný hřebec. Dokážou vůbec udělat, co bylo třeba? Ale tváře, které se k němu obracely, byly tvrdé a pohledy ještě tvrdší.

Teď byl Mat venku, schovaný před Aiely. Mohl jet dál. Tedy určitě poté, co téhle bandě řekne, co se od nich čeká. Poslal ostatní dál do aielské pasti, nemohl je prostě jen tak opustit.

Talmanes z rodu Delovindů, na jehož conu byly tři zlaté hvězdy na modrém poli a na praporci černá liška, byl ještě menší než Daerid a nejvíc o tři roky starší než Mat, ale vedl tyhle Cairhieňany, i když mezi nimi byli muži starší a někteří dokonce se šedivými vlasy. V očích měl stejně bezvýrazný pohled jako Daerid a připomínal stočený bič. Zbroj i meč měl úplně bez ozdob. Jakmile sdělil Matovi své jméno, mlčky poslouchal, když Mat rozvíjel svůj plán a nakláněl se ze sedla, aby mohl mečovou čepelí svého oštěpu črtat do hlíny.

Ostatní cairhienští pánové se shromáždili kolem na koních a dívali se, ale nikdo tak pozorně jako Talmanes. Ten studoval mapu, kterou Mat načmáral, i Mata samotného od bot ke klobouku, dokonce i jeho oštěp. Když Mat skončil, Talmanes pořád nepromluvil, dokud Mat nevyštěkl: „No? Mně je celkem jedno, jestli to vezmete nebo necháte plavat, ale vaši přátelé budou za chvíli po krk v Aielech.“

„Tairenové nejsou žádní moji přátelé. A Daerid je... užitečný. Rozhodně však ne přítel.“ Přihlížející pánové se suše pochechtávali při té představě. „Ale já povedu polovinu, když ty povedeš druhou."

Talmanes si stáhl rukavici na hřbetě posílenou plechem a napřáhl ruku, ale Mat na ni chvíli jen zíral. Vést? On? Já jsem hráč, ne voják. Milenec. Hlavou mu zavířily vzpomínky na dávno vybojované bitvy, ale on je okamžitě potlačil. Musel jedině jet dál. Ale potom by Talmanes mohl nechat Esteana a Daerida a ostatní usmažit. Na pánvi, na kterou je Mat položil. Přesto ho překvapilo, když druhému muži stiskl ruku a řekl: „Hlavně buďte tam, kde máte být.“

Talmanes začal místo odpovědi rychle vyvolávat různá jména. Pánové i mladí rytíři zamířili k Matovi, každý následován korouhevníkem a asi tuctem družiníků, dokud za ním nestály asi čtyři stovky Cairhieňanů. Talmanes pak už taky neměl moc co říci. Zbytek odvedl klusem k západu, jenom se za nimi zvedal obláček prachu.

„Držte se pohromadě,“ řekl Mat své půlce. „Zaútočíte, až řeknu, utečete, až řeknu, a nedělejte větší hluk, než je nutný.“ Když vyrazili za ním, ozvalo se samozřejmě vrzání sedel a dusot kopyt, ale aspoň se nebavili a na nic se neptali.

Ještě poslední pohled na druhý zástup ježící se barevnými praporci a cony, a pak je zakryl zákrut mělkého údolí. Jak se do toho dostal? Všechno to začalo tak jednoduše. Prostě je chtěl jenom varovat a odjet. Každý krok, jejž podnikl poté, vypadal tak nepatrný, tak nutný. A teď se brodí po pás v bahně a nemá jinou možnost, než se plahočit dál. Doufal, že se Talmanes hodlá vytáhnout. Ten muž se ho ani nezeptal, kdo je.

Když Mat zahnul k severu, kotlina se zkroutila a rozvětvila, ale on měl dobrý smysl pro směr. Například věděl přesně, kudy vede cesta k jihu a do bezpečí, a rozhodně to nebyla ta, po níž mířil. Nad městem se tvořila temná mračna, první tak hustá, která viděl na velmi dlouhou dobu. Sucho přeruší déšť – což bylo dobré pro sedláky, pokud nějací zbyli – a usadí prach – což bylo dobré pro jezdce, kteří se tak neprozradí příliš brzy. Možná jestli zaprší, Aielové se vzdají a odejdou domů. Začínal se také zvedat vítr a kupodivu přinášel i chládek.

Nad hřebeny se ozval hluk boje, muži hlasitě křičeli a ječeli. Začalo to.

Mat obrátil Oka, zvedl oštěp nad hlavu a mávl jím napravo a nalevo. Skoro ho překvapilo, když se Cairhieňané po obou jeho stranách přeskupili do dlouhé řady čelem ke kopci. To gesto bylo naprosto instinktivní, z jiné doby a jiného místa, ale tihle muži zase již viděli boj. Mat pobídl Oka pomalým krokem mezi řídce rostoucí stromy a muži s ním udržovali krok za tichého cinkání postrojů.

Když dorazil nahoru, první, co ho napadlo, byla úleva, že vidí Talmanese a jeho muže vyjíždět na hřeben naproti. To druhé byla kletba.

Daerid vytvořil živý plot – ostnitou houštinu ze čtyř řad pikynýřů, mezi nimiž byli roztroušeni lučištníci – takže obklopoval velký prázdný čtverec. Dlouhé píky Shaidům znesnadňovaly přiblížení, jakkoliv se hnali do útoku, a lučištníci a kušištníci si s Aiely dychtivě a rychle vyměňovali střely. Muži padali na obou stranách, ale když padl některý z pikynýřů, ostatní prostě uzavřeli mezeru a jenom čtverec stáhli. Jistě, Shaidové také zřejmě nehodlali zpomalit útok.

Obránci Kamene a asi polovina tairenských pánů se svými družiníky uprostřed sesedali. Polovina. Právě kvůli tomu Mat zaklel. Ostatní v hloučcích tak po pěti až deseti, či sami, popojížděli mezi Aiely, sekali a bodali meči a kopími. Tucty koní bez jezdců prozrazovali, jak dobře si při tom vedli. Melanril byl v řeži jenom se svým praporečníkem a oháněl se čepelí. Dva Aielové přiskočili a obratně přesekli jeho koni podkolenní šlachy. Kůň pod urozeným panáčkem spadl a pohodil hlavou – Mat si byl jist, že zvíře řičí bolestí, ale ryk boje to přehlušil – a pak Melanril zmizel za postavami oděnými v cadin’sorech, bodajícími oštěpy. Korouhevník vydržel jen o chvíli déle.

Dobře mu tak, pomyslel si Mat ponuře. Postavil se ve třmenech a vysoko zvedl oštěp s čepelí meče, pak jím máchl kupředu a zařval: „Los! Los caba’drin!“

Kdyby mohl, hned by ta slova vzal zpátky, a ne proto, že byla ve starém jazyce. Dole v údolí to vřelo jako v kotli. Ale ať už některý z Cairhieňanů rozuměl povelu „jezdci kupředu“ ve starém jazyce či ne, rozhodně pochopili jeho gesto, zvlášť když se posadil zpět do sedla a pobodl koně patami. Ne že by to skutečně chtěl, ale teď už skutečně neměl žádnou jinou možnost.

S vlajícími praporci a cony Cairhieňané zaútočili z kopce a vyráželi vlastní bojový pokřik. Nepochybně se snažili napodobit jej, i když Mat řval: „Krev a zatracenej popel!“ Na druhé straně se do údolí řítil stejně rychle Talmanes.

Shaidové, sebejistí, že mají všechny mokřiňany v pasti, ostatní zahlédli, teprve když na ně udeřili zezadu a ze dvou stran. Tehdy se začalo blýskat. A pak už to bylo všechno skutečně drsné.

44

Menší lítost

Randovi se košile lepila k tělu, jak se potil námahou, ale kabátec měl stále zapnutý na ochranu proti větru, jenž v poryvech vál směrem ke Cairhienu. Slunce mělo ještě hodinu, než dosáhne svého denního zenitu, ale on už měl pocit, jako by celé dopoledne běhal a na konci ho ztloukli palicí. Jak byl zahalen v prázdnotě, jen vzdáleně si uvědomoval únavu, matně vnímal bolavé paže a ramena i bolest v zádech a píchání v měkké jizvě na boku. Podstatné bylo, že si je vůbec uvědomoval. S jedinou sílou v sobě rozeznával i jednotlivé lístky na stromech na sto kroků daleko, ale cokoliv se mu dělo tělesně, jako by se dělo někomu jinému.

Už dávno začal nabírat saidín skrze angrial, jejž měl v kapse, kamennou řezbu malého tlouštíka. I přesto teď byla práce s jedinou silou namáhavá, jak prameny splétal na vzdálenost mnoha mil, ale jen páchnoucí vlákna proplétající se do toho, co natahoval, mu bránila nabrat víc, natáhnout do sebe vše. Síla byla tak sladká, špína nešpína. Po hodinách usměrňování bez odpočinku byl unavený. A zároveň musel se samotným saidínem bojovat stále tvrději, dávat víc síly do toho, aby mu zabránil spálit ho na místě na popel, spálit mu duši na popel. A bylo ještě těžší zadržet ničivou sílu saidínu, odolat touze natáhnout víc, zvládnout to, co natáhl. Byla to ošklivá spirála vedoucí dolů, a ještě potrvá celé hodiny, než bude bitva rozhodnuta.

Vytřel si pot z očí a sevřel drsné zábradlí kolem plošiny. Byl skoro na pokraji sil, a přesto byl silnější než Egwain či Aviendha. Aielanka stála a hleděla směrem ke Cairhienu a bouřkovým mračnům a občas se sklonila a podívala se dalekohledem. Egwain seděla se zkříženýma nohama, oči měla zavřené a opírala se o sloupek ještě pokrytý šedou kůrou. Obě vypadaly stejně strhané, jako se Rand cítil.

Než mohl něco udělat – ne že by věděl co, léčit neuměl ani trošku – Egwain otevřela oči, vstala a vyměnila si s Aviendhou pár slov, která jim vítr bral od úst, takže je neslyšel ani svým saidínem posíleným sluchem. Pak se Aviendha posadila na Egwainino místo a opřela si hlavu o sloupek. Z černých mračen kolem města neustále sjížděly blesky, ale teď to byly častěji rozvětvené klikatiny než jednotlivé šípy.

Takže se střídaly, aby si druhá mohla odpočinout. Bylo by hezké mít někoho, kdo by tohle udělal pro něj, ale nelitoval toho, že Asmodeanovi nařídil, aby zůstal ve stanu. Nebyl by mu při usměrňování důvěřoval. Zvláště teď ne. Kdo mohl říci, co by udělal, kdyby viděl Randa takhle oslabeného?

Rand se lehce zapotácel a přitáhl si dalekohled, aby si prohlédl kopce kolem města. Teď tam byl rozhodně vidět život. A smrt. Kamkoliv se podíval, tam se bojovalo, Aiel proti Aielovi, tisíc tady, pět tisíc tam, hrnuli se přes odlesněné pahorky a byli příliš propletení, aby mohl něco udělat. Nemohl však najít zástup koní a pík.

Třikrát je zahlédl, jednou bojovali proti asi dvojnásobné přesile Aielů. Byl si jist, že tam pořád ještě jsou. Byla jen malá naděje, že se Melanril v téhle pozdní důležité chvíli rozhodl poslechnout jeho rozkazy. Vybrat si toho muže jen proto, že měl dost slušnosti, aby ho Weiramonovo chování uvedlo do rozpaků, byla chyba, ale on neměl moc času na vybírání a musel se zbavit Weiramona. Teď už se s tím nedalo nic dělat. Možná by mohl do velení dát jednoho z Cairhieňanů. Pokud by jeho přímý rozkaz přiměl Taireny poslouchat nějakého Cairhieňana.

Jeho pohled přitáhla hemžící se masa těsně pod vysokými šedými hradbami města. Vysoká, železem obitá brána byla otevřená a Aielové bojovali s jezdci a oštěpníky skoro na otevřeném prostranství, zatímco se jiní lidé snažili zavřít bránu, snažili se, ale kvůli tlaku těl se jim to nepodařilo. Koně s prázdnými sedly a nehybní ozbrojení muži ležící na zemi půl míle od brány označovali místo, kde byl výpad zatlačen zpátky. Z hradeb dolů pršely šípy a kusy rumu velké jako lidská hlava – občas dokonce dolů sletělo i kopí s dost velkou silou, aby probodlo dva tři muže, ačkoliv Rand pořád neviděl, odkud přesně – avšak Aielové přelézali své mrtvé a stále se blížili k tomu, že si nakonec vynutí cestu dovnitř. Rychlá prohlídka mu ukázala dva další zástupy Aielů klusající k bráně, celkem asi tři tisíce bojovníků. Nepochyboval o tom, že jsou taky Couladinovi.

Uvědomil si, že skřípe zuby. – Jestli se Shaidové dostanou do Cairhienu, nikdy je na sever nezažene. Bude je muset vykutávat z jedné ulice za druhou. Vedle ztrát na životech bude prozatímní počet mrtvých nepatrný, a město samo skončí v troskách jako Eianrod, pokud ne rovnou jako Taien. Cairhieňané a Shaidové byli promísení jako mravenci v míse, ale on musel neprodleně něco podniknout.

Zhluboka se nadechl a usměrnil. Dvě ženy mu připravily podmínky, když přitáhly bouřková mračna. Nepotřeboval vidět jejich tkanivo, aby ho mohl využít. Do Aielů udeřil silný modrostříbrný blesk, jednou, podruhé, a znovu, tak rychle jako při tleskání.

Rand trhl hlavou nahoru a zamrkal, aby zahnal vypálené čáry, které jako by měl stále před očima. Když se opět podíval dalekohledem, leželi Shaidové všude kolem míst, kam střely dopadly, jako pokosený ječmen. Muži i koně se také zmítali na zemi blíž k bráně, a někteří se nehýbali vůbec, ale nezranění vlekli zraněné a brána se začala zavírat.

Kolik jich to nezvládne dovnitř? Kolik vlastních mužů jsem zabil? Mrazivou pravdou bylo, že na tom nezáleželo. Muselo se to udělat a bylo to vykonáno.

A ještě že tak. Vzdáleně cítil, jak se mu podlamují kolena. Bude muset zpomalit, jestli má vydržet i po zbytek dne. Už žádné ohánění se na všechny strany. Musí si najít místo, kde bude zvlášť potřeba, kde může –

Bouřková mračna visela pouze nad městem a malém kopci na jihu, ale to nijak nebránilo tomu, aby s ohromujícím prásknutím nesjel blesk z čistého nebe nad věží do shromážděných Děv dole.

Rand, jemuž se zježily všechny vlasy i chloupky na těle, jak byl vzduch náhle řezavý, jen zíral. Cítil ten blesk jinak, cítil tkanivo saidínu, který ho vytvořil. Takže Asmodeana to zlákalo dokonce i ve stanu.

Ale na přemýšlení nebyl čas. Jako rychlé bubnování na obrovský buben následovala rána za ranou, blesky postupovaly řadami Děv, až nakonec jeden zasáhl základnu věže, takže se kolem rozletěly třísky o velikosti lidských údů.

Jak se věž začala pomaličku naklánět, Rand se vrhl k Egwain a Aviendze. Nějak se mu podařilo zachytit obě jednou rukou a druhou popadl sloupek, jenž byl nyní na horní straně nakloněné plošiny. Ony na něj hleděly s vytřeštěnýma očima a otevřenými ústy, ale on neměl na mluvení o nic víc času než na přemýšlení. Rozbitá věž z klád se převrátila a přepadla do větví stromů okolo. Rand na chvíli uvěřil, že by mohly ztlumit pád.

S křupnutím se ulomil sloupek, jehož se držel. Země se přiblížila a vyrazila mu dech o zlomek vteřiny dřív, než na něj dopadly obě ženy. Pak vše zahalila temnota.

Pomalu se probíral k vědomí. Sluch se mu vrátil první.

„...vykopal jsi nás jako balvan a v noci jsi nás spustil ze stráně.“ Byl to Aviendžin hlas, tichý, jako by mluvila spíš pro sebe. Něco se mu pohybovalo po obličeji. „Vzal jsi nám to, co jsme, co jsme byli. Musíš nám dát něco na oplátku, něco, čím bychom mohli být. Potřebujeme tě.“ Ta pohybující se věc zpomalila a byla jemnější. „Já tě potřebuju. Ne pro sebe, chápej. Pro Elain. Co je mezi námi dvěma, to je jen mezi námi dvěma, ale já jí tě předám. To udělám. Jestli zemřeš, donesu jí tvoji mrtvolu! Jestli zemřeš –!“

Otevřel prudce oči a chvíli na sebe hleděli zblízka, skoro nos proti nosu. Vlasy měla rozcuchané, šátek byl pryč a tvář jí hyzdila purpurová modřina. S trhnutím se narovnala, složila vlhkou látku potřísněnou krví a začala mu oťukávat čelo s mnohem větší silou než předtím.

„Já rozhodně nehodlám zemřít,“ sdělil jí, i když, popravdě řečeno, si tím vůbec nebyl jistý. Prázdnota a saidín byly samozřejmě pryč. Z pouhého pomyšlení na jejich ztrátu se zachvěl. Bylo čiré štěstí, že mu v té poslední chvíli saidín nesežehl mysl na prach. Z pouhého pomyšlení na to, že by znovu uchopil pravý zdroj, zasténal. Bez prázdnoty jako tlumiče cítil každou bolístku, každou modřinu a šrám, s plnou silou. Byl tak unavený, že by byl okamžitě usnul, kdyby nebyl tolik potlučený. Bylo však jen dobře, že ho bolelo celé tělo, protože nyní usnout rozhodně nemohl. Ještě dlouho ne.

Vklouzl rukou pod kabátec a sáhl si na bok, načež si kradmo otřel krev z prstů do košile, než ruku zase vytáhl. Nebylo divu, že takový pád otevřel zpola zahojenou, nikdy zcela zahojenou ránu. Zřejmě sice nekrvácel nijak silně, ale kdyby si toho všimly Děvy, nebo Egwain či dokonce Aviendha, možná by musel bojovat, aby zabránil tomu, aby ho odvlekly k Moirain na léčení. Ještě toho musel tolik udělat – léčení navrch ke všemu ostatnímu by na něj zapůsobilo jako rána kyjem do hlavy – a kromě toho tu museli být mnohem vážněji ranění, než byl on, kteří potřebovali její péči.

Zašklebil se, potlačil další zasténání a jen s malou pomocí od Aviendhy se zvedl na nohy. A okamžitě zapomněl na svá zranění.

Na zemi opodál seděla Sulin a Egwain jí obvazovala dokrvava rozraženou kůži, přičemž si cosi zuřivě mumlala, protože neuměla léčit, ale bělovlasá Děva nebyla jedinou obětí a zdaleka nebyla nejhůř zraněná. Ženy v cadin’sorech všude zakrývaly mrtvé pokrývkami a staraly se o ty, které byly jen popálené, pokud se popáleninám od blesku dalo říkat „jen". Až na Egwainino brumlání panovalo na vrcholku kopce téměř naprosté ticho, dokonce i zraněné ženy mlčely, jen chraptivě dýchaly.

Věž z klád, nyní téměř k nepoznání, při svém pádu Děvy také neušetřila, lámala údy a způsobovala tržné rány. Rand se díval, jak pokrývkou zakrývají tvář Děvy s rudozlatými vlasy téměř stejného odstínu, jaký měla Elain, s hlavou otočenou v nepřirozeném úhlu a skelnatýma očima upřenýma do prázdna. – Jolien. Jedna z těch, které první překročily Dračí stěnu při pátrání po Tom, jenž přichází s úsvitem. Přišla si pro něj až do Tearského Kamene. A teď byla mrtvá. Kvůli němu. Oh, to se ti tedy povedlo, chránit Děvy před zraněním, pomyslel si trpce. Opravdu se ti to povedlo.

Ještě stále blesky cítil, nebo spíš jen pozůstatek jejich tvorby. Skoro jako obraz, který se mu vpálil do očí a přetrvával doposud, mohl sledovat jejich tkanivo, i když se vytrácelo. K jeho překvapení vedlo k západu, ne zpátky ke stanům. Takže to nebyl Asmodean.

„Sammael.“ Byl si tím úplně jistý. Sammael poslal ten útok tenkrát v Jangai, Sammael byl za piráty a nájezdy na Tear a Sammael rovněž provedl tohle. Rand ohrnul rty a zuřivě zavrčel. Pronesl to drsným šeptem. „Sammael!“ Neuvědomil si, že udělal krok, dokud ho Aviendha nepopadla za ruku.

O chvíli později ho Egwain držela za druhou a společně na něm visely, jako kdyby ho chtěly udržet na místě navěky. „Nebuď úplnej trouba,“ řekla Egwain. Když se na ni zamračil, trhla sebou, ale nepustila ho. Upravila si hnědý šátek kolem hlavy, ale ani když si prohrábla vlasy prsty, nespravilo se to, a na živůtku a suknici měla stále plno prachu. „Ať už tohle udělal kdokoliv, proč myslíš, že čekal tak dlouho, dokud nebudeš unavenej? Protože kdyby se mu nepodařilo tě zabít a ty ses vydal za ním, budeš snadná kořist. Vždyť se skoro neudržíš na nohou!“

Aviendha nebyla o nic ochotnější ho pustit a jeho zachmuřený pohled opětovala svým. „Tady je tě potřeba, Rande al’Thore. Tady, Car’a’carne. Závisí snad tvoje čest na tom, jestli toho muže zabiješ, nebo na lidech, které jsi přivedl do téhle země?“

Mezi Děvami přiběhl jakýsi mladý Aiel se šufou kolem ramen a plynule komíhal oštěpy a puklířem. Jestli si snad pomyslel, že je zvláštní, když dvě ženy drží Randa, nedal to nijak najevo. S lehkou zvědavostí přelétl pohledem roztříštěné zbytky věže a mrtvé a zraněné, jako by uvažoval, jak se to mohlo stát a kde asi je mrtvý nepřítel. Před Randem zarazil oštěpy do země a řekl: „Jsem Seirin z klanu Shorara Tomanelle.“

„Vidím tě, Seirine,“ odpověděl Rand stejně formálně. Nebylo to snadné, když ho dvě ženy držely, jako by si myslely, že jim uteče.

„Lan z kmene Tomanelle posílá zprávu Car’a’carnovi. Kmeny na východě se blíží k sobě. Všechny čtyři. Lan se zamýšlí spojit s Dhearikem a poslal pro Erima, aby se připojil k nim.“

Rand se odměřeně nadechl a doufal, že si ženy pomyslí, že se tak šklebí kvůli novým zprávám. V boku ho pálilo a cítil, jak mu do košile pomalu prosakuje krev. Takže pokud se Shaidové dají na útěk, nebude tu žádná síla, která by Couladina zahnala na sever. Pokud se tedy dají na útěk. Z toho, co zatím Rand viděl, tak tomu nic nenasvědčovalo. Proč se Miagomové a ostatní spojují? Jestli chtějí vyrazit proti němu, Lan, Dhearik a Erim budou stát proti přesile, a jestli se Shaidové udrží dost dlouho a čtyři kmeny prorazí... Přes zalesněné kopce viděl, že nad městem teď, když už Egwain a Aviendha nezadržovaly mraky, začíná pršet. To zbrzdí obě strany. Nejsou-li obě ženy v lepším stavu, než vypadají, nemuselo by se jim z této vzdálenosti podařit udržet kontrolu.

„Vyřiď Lanovi, ať udělá, co musí, aby se nám nedostali do zad."

Byť byl mladý – vlastně byl asi v Randově věku – Seirin překvapeně zvedl obočí. Ovšem. Lan by nic jiného neudělal, a Seirin to věděl. Počkal dost dlouho, aby se ujistil, že Rand žádnou další zprávu nemá, a potom byl pryč, běžel z kopce stejně rychle, jako když přibíhal sem. Nepochybně doufal, že se dokáže vrátit, aniž by mu uniklo víc bojování, než bylo nezbytně nutné. Co se toho týkalo, tak boj mohl právě začínat, tam na východě.

„Potřebuju, aby někdo sehnal Jeade’ena,“ pravil Rand, jakmile byl Seirin na cestě. Kdyby se pokusil jít tak daleko pěšky, skutečně by potřeboval ženy, aby ho podpíraly. Ty dvě si sice nebyly vůbec podobné, avšak přesto se jim podařil téměř stejně podezíravý výraz. Tahle zamračení musela být jednou z věcí, které každou dívku naučí její matka. „Nepůjdu za Sammaelem.“ Zatím ještě ne. „Musím se ale dostat blíž k městu.“ Kývl hlavou na zřícenou věž. To bylo jediné gesto, jehož byl schopen, když na něm obě tak visely. Mistr Tovere možná dokáže zachránit čočky z dalekohledů, ale nebyly tu ani tři klády nezlomené. Dnes už žádné pozorování situace z výšky.

Egwain byla očividně nerozhodná, ale Aviendha téměř okamžitě požádala jednu mladou Děvu, aby zašla za gai’šainy. Aby sehnali také Rosu, s čímž Rand nepočítal. Egwain se začala oprašovat a tiše nadávala na prach. Aviendha někde našla slonovinový hřeben a další loktuši. Přes pád kupodivu vypadaly obě o dost méně rozcuchané než on. V jejich tvářích byla patrná únava, ale dokud mohly aspoň trochu usměrňovat, budou užitečné.

Teď se zarazil. Pomyslel vůbec někdy na někoho jinak, než jak by mohl být užitečný? Měl by je udržet v co největším bezpečí, jako byly na vrcholku věže. Ne že by věž byla nějak zvlášť bezpečná, jak se ukázalo, ale tentokrát zvládne věci lépe.

Když se přiblížil, Sulin vstala. Vršek hlavy jí zakrývala světlá čapka obvazů z algode a vlasy tvořily bílé třásně pod ním.

„Půjdu blíž k městu,“ sdělil jí, „odkud snad uvidím, co se děje, a možná s tím i něco udělám. Všechny zraněné zůstanou tady spolu s dost velkým počtem ostatních, aby je v případě potřeby ochránily. Ať je ta stráž silná, Sulin. Potřebuju s sebou jenom hrstku, a byla by to špatná odplata za čest, kterou mi Děvy prokázaly, kdybych nechal zraněné povraždit.“ To by mělo větší část z nich udržet mimo boj. On sám by byl musel zůstat stranou, aby tak udrželi ostatní, ale podle toho, jak se cítil, by to pro něj nebylo žádné břímě. „Chci, abys zůstala tady, a –“

„Já nejsem zraněná,“ opáčila škrobeně, a on zaváhal a pak pomalu kývl.

„Tak dobře.“ Nepochyboval o tom, že je těžce zraněná, ale taky nepochyboval o tom, že je tvrdá. A kdyby zůstala tady, mohlo by to skončit tak, že by měl jako velitele osobní stráže na krku někoho, jako byla Enaila. Zacházela-li s ním žena jako s bratrem, nebylo to rozhodně tak protivné, ve srovnání s tím, když s ním zacházela jako se synem, a on nebyl v náladě na to druhé. „Ale pevně věřím, že zařídíš, aby za mnou nešla žádná, která je zraněná, Sulin. Budu muset být v pohybu. Nemůžu si dovolit mít s sebou někoho, kdo mě bude zpomalovat nebo koho budu muset někde nechat.“

Sulin rychle kývla, čímž ho přesvědčila, že zařídí, aby tu zůstala každá Děva, která na sobě bude mít byť jen škrábnutí. Až na sebe, samozřejmě. Tentokrát se necítil provinile, že někoho využívá. Děvy se rozhodly nosit oštěp, ale taky se rozhodly jít za ním. Možná „jít za ním“ nebylo to správné slovo, pokud vzal v úvahu některé věci, které dělaly, ale to v jeho mysli nic nezměnilo. Nemohl a nechtěl nařídit nějaké ženě jít na smrt, a tím to končilo. Popravdě řečeno před tímhle očekával nějaké námitky. Byl víc než vděčný, že žádné nebyly. Myslím, že musím být obratnější.

Přišli dva gai’šainové ve světlém rouchu a přivedli Jeade’ena a Rosu, a za nimi přicházel zástup dalších s náručemi plnými obvazů a mastí a plnými měchy s vodou na ramenou, pod dohledem Soriley a tuctu dalších moudrých, které Rand poznal. Napadlo ho, že přinejlepším zná jména tak poloviny z nich.

Sorilea byla zcela určitě ve velení a rychle poslala gai’šainy a ostatní moudré, aby se rozešli mezi Děvy postarat se o zraněné. Podívala se na Randa, Egwain a Aviendhu, zamyšleně se zamračila a našpulila tenké rty. Očividně si myslela, že všichni tři vypadají dost otřeseně, aby jim bylo nutné ošetřit rány. Ten pohled stačil, aby se Egwain okamžitě začala škrábat do sedla své bělky s úsměvem a ještě na moudrou kývla, ačkoliv kdyby byli Aielové znalejší jízdy na koni, Sorilea by si musela uvědomit, že Egwainina neohrabanost a ztuhlost nejsou vůbec normální. A hodně vypovídalo o stavu, v jakém byla Aviendha, že se bez nejmenších námitek nechala od Egwain vytáhnout za ni do sedla. Aielanka se na Sorileu také usmála.

Rand zaskřípal zuby a jediným plavným pohybem se vytáhl do sedla svého koně. Protesty bolavých svalů byly překryté lavinou bolesti z poraněného boku, jako by ho znovu bodli, a trvalo mu celou minutu, než se dokázal znovu nadechnout, ale nic z toho nedal najevo.

Egwain pobídla Rosu blíž k Jeade’enovi, dost blízko, aby mohla zašeptat. „Jestli nedokážeš vylízt na koně líp než takhle, Rande al’Thore, tak bys možná měl na chvíli na ježdění zapomenout.“ Aviendha měla zase jeden z těch nicneříkajících aielských výrazů, ale oči mu upírala do tváře.

„Já si taky všiml, jak nasedáš,“ odpověděl Rand tiše. „Možná bys měla zůstat tady a pomoct Sorilee, dokud se nebudeš cítit líp.“ To ji umlčelo, i když kysele stiskla rty. Aviendha se na Sorileu znovu usmála. Stará moudrá je stále pozorovala.

Rand pobídl grošáka z kopce do klusu. Každý krok mu do boku vyslal ránu, což ho nutilo dýchat skrze zaťaté zuby, ale musel ujet dost velký kus cesty, a to by pěšky nezvládl. Kromě toho mu začínal jít Sorilein pohled na nervy.

Rosa se k Jeade’enovi připojila, než ušel padesát kroků po zarostlém svahu, a za dalších padesát u nich byla Sulin a proud Děv, některé se ještě rozběhly dopředu. Bylo jich víc, než doufal, ale nemělo by na tom záležet. To, co musel udělat, nedostane nikoho blíž k bojům. Mohou zůstat vzadu s ním v bezpečí.

Uchopit saidín byla dřina sama o sobě, dokonce i přes angrial, a čirá váha toho úkolu jako by na něj tlačila víc než obvykle, i špíny bylo víc. Aspoň že ho prázdnota zaštítila před vlastní bolestí. Alespoň trochu. A jestli se Sammael pokusí hrát s ním znovu nějaké hry...

Pobídl Jeade’ena do rychlejšího kroku. Ať už udělal Sammael cokoliv, Rand měl pořád svou vlastní práci.

Pršelo, Matovi z krempy klobouku kapala voda a on musel opakovaně otírat konec dalekohledu. Liják v poslední hodině polevil, ale řídké větve jezdce nijak nekryly. Kabátec už měl dávno promáčený a Oko měl uši přitisknuté k hlavě. Kůň stál, jako by se nehodlal pohnout, jakkoliv ho Mat pobízel patami. Mládenec nevěděl jistě, kolik je hodin. Usoudil, že bude asi odpoledne, ale temná mračna s deštěm neprořídla a zakrývala slunce. Na druhou stranu, měl pocit, jako by od chvíle, kdy sjel z kopce, aby varoval Taireny, uběhly tři čtyři dny. Pořád si ještě nebyl zcela jistý, proč to vlastně udělal.

Teď vyhlížel k jihu a hledal cestu ven. Cestu pro tři tisíce mužů. Tolik jich zatím přežilo, i když neměli tušení, co má za lubem. Věřili, že pro ně hledá další boj, ale ty tři zatím byly podle něj o tři víc, než bylo zdrávo. Napadlo ho, že by teď mohl uniknout sám, pokud bude mít oči otevřené a vezme rozum do hrsti. Tři tisíce mužů však přitahovalo pohledy, kamkoliv se pohnuli, a nepohybovali se zrovna rychle, když víc než polovina z nich byla opěšalá. Proto byl teď na tomto Světlem zapomenutém kopci a proto se všichni Tairenové a Cairhieňané tlačili v dlouhé úzké kotlině mezi tímhle a dalším kopcem. Kdyby k němu prostě vyrazil...

Prudce si přiložil dalekohled zpátky k oku a zlobně se zadíval k jihu na řídce zalesněné pahorky. Tu a tam bylo mlází, některé houštiny byly vskutku dost velké, ale většinou byla krajina jen porostlá keříky a trávou. Propracoval se zpátky k východu, využívaje každého záhybu v zemi, který by schoval i myš, a přivedl zástup s sebou do lesa, kde byl aspoň trochu slušný úkryt. Pryč od těch zatracených blesků a ohnivých koulí. Nebyl si jist, zda to bylo horší, když létalo tohle, nebo když hlína prostě za hrozného řevu vybuchovala bez nějakého očividného důvodu. Všechna ta námaha, aby zjistil, že se bitva prostě přesouvá podle něj. Nějak se nedokázal dostat pryč ze středu bojů.

Kde je moje zatracený štěstí, když ho opravdu potřebuju? Byl hlupák se slámou místo mozku, že zůstal. To, že se mu zatím dařilo udržet ostatní naživu, ještě neznamenalo, že se mu to bude dařit dál. Dříve či později kostky skončí na Temného očích. Jsou to proklatí vojáci. Měl bych je v tom nechat a odjet.

Ale pátral dál, prohlížel zalesněné vrcholky a hřebeny. Ty kryly Couladinovy Aiely stejně jako jeho muže, ale tu a tam nějakého nepřítele zahlédl. Ne všichni Aielové se účastnili prudkých bitev, ale jedna každá skupina byla větší než jeho a všechny byly mezi ním a bezpečím na jihu, a on neměl, jak by poznal, kdo je kdo, dokud nebude pozdě. Aielové samotní to zřejmě poznali na první pohled, jemu to však k ničemu nebylo.

Asi o míli či víc dál běželo v zástupu po osmi asi sto postav v cadin’sorech. Bojovníci mířili k východu a dorazili na kopec, kde půl tuctu kalin tvořilo ubohou náhražku hájku. Než vedoucí běžci mohli začít sestupovat, udeřil do jejich středu blesk a rozhodil muže i hlínu jako kámen hozený do rybníka. Oko se ani nezachvěl, když k nim dolehl hrom. Valach si již zvykl na zásahy, které byly mnohem blíž.

Někteří z těch na zemi se s kulháním zvedali, okamžitě se připojovali k těm, již se udrželi na nohou, a spěšně prohlíželi ty, co se nehýbali. Asi tucet si jich hodili na ramena a pak všichni zmizeli z dohledu, zpátky cestou, kterou přišli. Nikdo se ani nezastavil, aby obhlédl kráter. Mat viděl, když se tuhle lekci učili. Čekání jen z mraků přivolalo další stříbrné kopí. Ve chvilce byli všichni mimo dohled. Až na mrtvé.

Mat pootočil dalekohled k východu. O pár mil dál tam bylo vidět slunce. Nad stromy by měla být vidět věž z kulatiny, ale on ji nedokázal najít. Možná hledal na špatných místech. Nezáleželo na tom. Blesky musely být Randova práce – a všechno ostatní taky. Kdybych se jen dostal dost daleko tímhle směrem...

Byl by právě tam, kde začal. I kdyby nebylo působení ta’veren, jež ho přitahovalo zpátky, bude pro něj hodně těžké odjet podruhé, jakmile to Moirain jednou zjistí. A pak tu ještě byla Melindhra. Zatím nikdy neslyšel o ženě, která by nebrala s nedůvěrou, že se muž pokusí odejít z jejího života, aniž by jí to dal na vědomí.

Pomalounku posouval dalekohled hledaje věž. Svah pokrytý kalinami a břízami, rostoucími kus od sebe, náhle vzplál plamenem a všechny stromy se naráz změnily v hořící pochodně.

Mat pomalu sklonil mosaznou trubičku. Na to, aby viděl oheň, ji skoro nepotřeboval. Navíc k obloze již stoupal hustý šedý dým jako obrovský chochol. Mat nepotřeboval vidět nějaká znamení, aby poznal usměrňování, když nějaké viděl, rozhodně ne v takovémhle případě. Takže Rand konečně překročil hranici šílenství? Nebo možná Aviendha měla konečně dost toho, že ji nutí zůstávat ve své blízkosti. Nikdy nerozčilujte ženu, která může usměrňovat. To bylo pravidlo, jehož se Mat dokázal držet jen zřídka, ale hodně se snažil.

Schovej si ty chytré poznámky pro někoho jiného, pomyslel si kysele. Právě se snažil nemyslet na třetí možnost. Jestli se Rand ještě úplně nezbláznil a Aviendha nebo Egwain či jedna z moudrých se ho nerozhodla zbavit, tak se do dnešních událostí vložil někdo jiný. Uměl si dát dvě a dvě dohromady a nedostat pět. Sammael. Tolik k téhle cestě ven. Nebyla to cesta z ničeho ven. Krev a zatracenej popel! Co se to stalo s mým –?

Komusi za ním zapraskala pod nohou suchá větev a Mat zareagoval bez přemýšlení, spíš koleny než otěžemi otočil Oka v těsném kruhu a oštěpem s mečovou čepelí švihl hned od hrušky svého sedla.

Estean málem upustil přílbu a vytřeštil oči, jak se krátká čepel zastavila těsně předtím, než by mu rozrazila hlavu. Déšť mu připlácl vlasy k hlavě. Také opěšalý Nalesean se zazubil, částečně polekaně a částečně pobaveně nad tísní druhého mladého Tairena. Nalesean, s hranatou tváří a podsaditý, byl další, kdo po Melanrilovi vedl tairenskou jízdu. Talmanes a Daerid tu byli také, jako obvykle o krok pozadu, a s neutrálním výrazem pod kapalíny, také jako obvykle. Ti čtyři zavedli své koně hlouběji mezi stromy.

„Přímo k nám míří Aielové, Mate,“ hlásil Nalesean, když Mat zvedl krkavci poznačený oštěp vzhůru. „Světlo spal moji duši, pokud jich je třebas o jednoho míň než pět tisíc.“ Při tomhle se taky křenil. „Nemyslím, že vědí, že na ně čekáme.“

Estean přikývl. „Drží se údolí a kotlin. Schovávají se před...“ Vzhlédl k mrakům a zachvěl se. Nebyl jediný, koho znepokojovalo to, co mohlo spadnout z oblohy – ostatní tři vzhlédli rovněž. „A stejně, je jasné, že chtějí projít místem, kde stojí Daeridovi muži.“ Když se zmiňoval o pikynýřích, skutečně se mu v hlase ozval náznak úcty. Pravda, nebyl příliš silný a přiznávaný jen nevrle, ale bylo těžké dívat se svrchu na někoho, kdo vám párkrát zachránil krk. „Budou u nás dřív, než nás uvidí.“

„Nádhera,“ prskl Mat. „Tohle je teda vážně zatracená nádhera.“

Myslel to sice sarkasticky, nicméně Naleseanovi a Esteanovi to samozřejmě uniklo. Vypadali dychtivě. Daerid však měl ve zjizvené tváři asi tolik výrazu co kámen a Talmanes maličko zvedl obočí, podíval se na Mata a lehounce zavrtěl hlavou. Ti dva znali boj.

První střet se Shaidy byla přinejlepším vyrovnaná sázka, jakou by Mat nikdy nevzal, kdyby nemusel. Že všechny ty blesky Aiely otřásly natolik, až se obrátili na bezhlavý útěk, na věci nic neměnilo. Ještě dvakrát se dnes dostali do boje, kdy se Mat ocitl před volbou chytit, či být chycen, a ani jednou z toho nevyšli zdaleka tak dobře, jak Tairenové věřili. Jednou to bylo nerozhodně, ale jenom proto, že se dokázal Shaidů zbavit poté, co se stáhli, aby se přeskupili. Alespoň nezaútočili znovu, když Mat všechny odváděl kroutícími se údolími. Tušil, že si našli jinou zábavu. Možná další z těch blesků, ohnivé koule či Světlo ví co. Mat velmi dobře věděl, co jim umožnilo uniknout z posledního boje téměř bez škrábnutí. Další tlupa Aielů vrazila do zad těm, kteří bojovali proti němu, těsně před tím, než byli jeho pikynýři přemoženi. Shaidové se rozhodli odtáhnout k severu a ti druzí – pořád ještě nevěděl, kdo to byl – zahnuli k západu, čímž ho zanechali na bojišti samotného. Nalesean a Estean to považovali za jasné vítězství. Daerid a Talmanes však věděli své.

„Kolik času máme?“ zeptal se Mat.

Odpověděl Talmanes. „Půl hodiny. Možná o trochu víc, jestli nám štěstěna požehná.“ Tairenové se tvářili pochybovačně. Pořád si zřejmě ještě neuvědomovali, jak rychle se Aielové dokážou přesunovat.

Mat si ale žádné iluze nedělal. Už sice prostudoval okolní terén, přesto se podíval ještě jednou a povzdechl si. Z tohoto kopce byl velmi dobrý výhled a jediný slušný háj na půl míle okolo byl přímo tam, kde seděl na koni. Ostatek byly jen zákrsky a keře, sahající asi do výšky pasu, tu a tam přerušené kalinou a břízou a občas i dubem. Tihle Aielové určitě vyšlou zvědy, aby se tu porozhlédli, a nebyla naděje, že by se aspoň jezdci dostali mimo dohled, než sem dorazí. Pikynýři skončí rovnou na otevřeném prostranství. Věděl, co je třeba udělat – bylo to chytit, nebo být chycen – ale ještě se mu to nemuselo líbit.

Jen se podíval, ale než mohl otevřít ústa, ozval se Daerid. „Moji zvědové mi řekli, že s těmihle je sám Couladin. Aspoň jejich vůdce má holé paže a na nich znamení, co se o nich povídá, že nosí i pán Drak.“

Mat zavrčel. Couladin, a míří k východu. Kdyby existoval nějaký způsob, jak by Mat mohl uhnout stranou, ten chlapík by naběhl přímo na Randa. O tohle mu možná nakonec také šlo. Mat si uvědomil, že doutná hněvem, a nemá to nic společného s tím, že Couladin chce zabít Randa. Náčelník Shaidů, nebo co ten chlap vlastně byl, si mohl Mata pamatovat jako někoho, kdo se pohyboval kolem Randa, avšak Couladin byl vlastně důvodem, proč tu uvízl uprostřed bojů, zoufale se snažil zůstat naživu a uvažoval, jestli se snad bitva každou chvíli nezmění v osobní souboj mezi Randem a Sammaelem, což byl ten druh souboje, při němž by mohli zemřít všichni na dvě tři míle kolem. Totiž jestli nejdřív neskončím s oštěpem mezi žebry. A neměl o nic víc na vybranou než husa potulující se před kuchyňskými dveřmi. Nic z toho by se nestalo, nebýt Couladina.

Škoda, že ho nikdo nezabil už před lety. Rozhodně k tomu poskytl lidem dost důvodů. Aielové dávali hněv otevřeně najevo jen zřídkakdy, a když k tomu došlo, byl chladný a neodvratný. Couladin, na druhou stranu, zřejmě vzplál jako vích alespoň dvakrát třikrát za den, ztrácel hlavu v záchvatech vzteku tak rychle, jako když se zlomí stéblo. Zázrak, že je ještě naživu, a samotného Temného štěstí.

„Naleseane,“ řekl Mat rozzlobeně, „zahni se svými Taireny širokým obloukem k severu a napadni tyhle chlapíky zezadu. My je zabavíme, takže jeď co nejrychleji a vrhni se na ně, jako když padá stodola.“ Takže on má Temného štěstí, jo? Krev a popel, doufám, že to moje se už vrátilo. „Talmanesi, ty uděláš to samý z jihu. Pohyb, oba. Máme málo času a ještě se nám krátí.“

Oba Tairenové se chvatně poklonili a vrhli se ke svým koním. Cestou si jen narazili přilby na hlavy. Talmanes se poklonil obřadněji. „Štěstěna provázej tvůj meč, Mate. Nebo bych spíš měl říct oštěp.“ Pak byl také pryč.

Když ti tři zmizeli dole pod kopcem, k Matovi vzhlédl Daerid a prstem si z očí vytřel déšť. „Takže tentokrát zůstaneš s píkami. Nesmíš dovolit, aby tě přemohl hněv k tomuhle Couladinovi. Bitva není vhodné místo pro souboje.“

Mat téměř zíral s otevřenou pusou. Souboj? On? S Couladinem? Proto si Daerid myslel, že zůstává s pěšáky? Rozhodl se k tomu, protože držet se za pikynýři bylo bezpečnější. To byl jeho důvod. Jediný důvod. „Neboj se. Já se dokážu udržet na uzdě.“ A to Daerida považoval za nejrozumnějšího z nich ze všech.

Cairhieňan jen kývl. „Myslel jsem si, že to zvládneš. Viděl jsi už, jak píky zatlačili zpátky, a taky jsi čelil jednomu dvěma útokům, to odpřísáhnu. Talmanes sice vzdává chválu, když jsou tu dva vznešení pánové, ale já ho slyšel říkat nahlas, že za tebou půjde, kamkoliv ho povedeš. Jednou bych si rád poslechl tvůj příběh, Andořane. Jenže jsi mladý – pod Světlem, nemyslel jsem to neuctivě – a mladí muži mají horkou krev.“

„Tenhle déšť ji zchladí, když už nic jinýho.“ Krev a popel! Copak se všichni zbláznili? Talmanes že ho velebí? Napadlo ho, co asi řeknou, až zjistí, že je jenom hazardní hráč, který se řídí útržky vzpomínek mužů, co jsou už tisíc i víc let mrtví. Pak začnou tahat los o to, kdo dostane první příležitost narazit ho na rožeň jako prase. Zvlášť urození pánové. Nikdo nemá rád, když z něj někdo udělá hlupáka, ale šlechtici to zřejmě měli rádi ze všech nejméně, snad proto, že ze sebe hlupáky dělali příliš často sami. No, ať tak nebo tak, až se to provalí, on hodlal být na míle daleko. Zatracený Couladin. Jak rád bych mu vrazil tenhle oštěp do chřtánu! Pobídl Oka a vyrazil k protějšímu svahu, pod nímž čekali pěšáci.

Daerid také vyšplhal do sedla a zamířil s koněm vedle Oka. Když mu Mat líčil svůj plán, jen přikyvoval. Lučištníci na svazích, kde mohou krýt boky, ale schovaní v křoví až do poslední chvíle. Jeden muž na hřebeni, aby dal znamení, že jsou Aielové na dohled, a pikynýři vykročí, jakmile dostanou znamení, a budou pochodovat rovnou k blížícímu se nepříteli. „Jakmile my zahlídnem Shaidy, ustoupíme, jak nejrychleji to půjde, až skoro k tomu sedlu tady mezi těmahle kopečkama, a pak se otočíme čelem k nim.“

„Budou si myslet, že chceme utéct, uvědomí si, že to nedokážem, a obrátí se na místě jako medvěd proti psům. Když uvidí, že nás proti nim není ani půlka a že bojujem jenom proto, že musíme, tak by si měli myslet, že nás dokážou převálcovat. Kdybychom je jen dokázali zabavit, než se na ně zezadu vrhnou jezdci...“ Cairhieňan se skutečně zazubil. „To je použití aielské taktiky proti nim samotným.“

„Radši bychom je měli zatraceně zabavit.“ Matův tón byl stejně suchý, jako byl jeho majitel promočený. „A abychom toho dosáhli – abychom dosáhli toho, že oni nezačnou stahovat smyčku kolem našich boků – chci, aby, jakmile zastavíš ústup, začali muži křičet: ‚Chraňte pána Draka.‘“ Tentokrát se Daerid zasmál nahlas.

To by mělo Shaidy opravdu přilákat, zvlášť jestli je vede Couladin. Jestli je skutečně vede Couladin, jestli si bude myslet, že je Rand s pikynýři, jestli se pikynýři dokážou udržet, než dorazí jezdci... Hodně jestli. Mat znovu slyšel, jak se mu v hlavě kutálejí kostky. Tohle byl ten největší hazard, jakého se v životě odvážil. Napadlo ho, za jak dlouho se asi setmí. Člověk by měl být schopen se v noci dostat pryč. Přál si, aby se mu ty kostky dostaly z hlavy nebo aby se zastavily, aby věděl, co mu padlo. Zamračil se do deště a pobídl Oka dolů z kopce.

Jeade’en se zastavil na hřebeni, kde tucet stromů tvořil jakýsi malý, řídký hájek, a Rand se jenom tak lehce nahrbil proti bolesti v boku. Srpek měsíce vysoko na obloze vrhal bledé světlo, ale i pro jeho saidínem zesílený zrak bylo všechno za hranicí asi sto kroků jen beztvarým stínem. Noc pohltila okolní kopce celé a on si jen přerušovaně uvědomoval, že se opodál drží Sulin a všude kolem něj jsou Děvy. Ale on taky nějak nedokázal udržet oči otevřené, neustále se mu zavíraly. Navíc ho v nich pálilo a říkal si, že ta hryzavá bolest v boku je to jediné, co ho ještě drží při vědomí. Neříkal si to však nijak často. Myšlenky teď byly nejen vzdálené, ale taky pomalé.

Usiloval mu dnes Sammael o život dvakrát, nebo to bylo třikrát? Víckrát? Měl dojem, že by si měl pamatovat, kolikrát se ho někdo pokusil zabít. Ne, ne zabít. Vlákat do pasti. To na mě pořád ještě žárlíš, Tel Janine? Copak jsem tě někdy urazil nebo ti dal snad jen o fous míň, než sis zasloužil?

Rand se zakymácel a projel si rukou vlasy. Na té myšlence bylo něco zvláštního, avšak nemohl přijít na to, co. Sammael... Ne. S tím si to vyřídí, až... jestli... To je jedno. Později. Dnes Sammael jen odváděl pozornost od toho, co bylo důležité. Možná byl už dokonce pryč.

Měl nejasný pocit, že nedošlo k žádnému útoku po... Po čem? Vzpomněl si, že na Sammaelův poslední tah odpověděl něčím obzvlášť ošklivým, onu vzpomínku však nedokázal vytáhnout na povrch. Nebyl to odřivous. Ten to být nemohl. Ohrožuje látku vzoru. Ani pro Ilienu ne? Pro ni bych spálil celý svět a použil svou duši jako troud, kdybych mohl znovu slyšet její smích.

Znovu odplouval pryč od toho, co bylo důležité.

Když slunce zapadalo, bojovalo se, dloužící se stíny postupně přemohly rudozlaté světlo a muži zabíjeli a umírali. I teď vrtošivý vítr přinášel z dálky křik a jek. Kvůli Couladinovi, pravda, ale ten skutečný důvod byl on sám.

Na chvíli si nemohl vzpomenout na vlastní jméno.

„Rand al’Thor,“ řekl nahlas a zachvěl se, i když měl kabátec úplně propocený. Na malou chvíli mu to jméno znělo cize. „Jsem Rand al’Thor a musím... musím vidět.“

Od rána nejedl, ale ona taky špína na saidínu zaháněla hlad. Prázdnota se neustále chvěla a on se pravého zdroje držel zuby nehty. Bylo to jako jet na býku doháněnému k šílenství střečkem či plavat nahý v řece ohně zčeřené do peřejí zubatými ledovými balvany. A přesto, když mu zrovna nehrozilo, že bude nabrán na rohy, potlučen či utopen, zdálo se mu, že saidín je jediná síla, která mu ještě zbyla. Saidín byl tu, plnil ho až po okraj, snažil se mu nahlodat či rozežrat duši, ale byl také připraven k použití.

Trhaně kývl, usměrnil a vysoko na obloze cosi zaplálo. Cosi. Koule bublajících modrých plamenů, které drsným světlem zaháněly tmu.

Všude kolem se vzedmuly kopce a stromy byly v ostrém světle černé. Nikde se nic nehýbalo. V závanu větru k němu dolétl slabý zvuk. Snad jásot či zpěv. Nebo si to možná představoval. Bylo to tak slabé, že si to docela dobře mohl vymyslet, a když utichl vítr, utichl i zvuk.

Náhle si Rand uvědomil Děvy kolem sebe, stovky Děv. Některé, včetně Sulin, na něj hleděly, ale hodně jich mělo oči zavřené. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že se snaží zachovat si noční vidění. Zamračil se a zapátral. Egwain a Aviendha tu již nebyly. Přešla další dlouhá chvíle, než si vzpomněl a uvolnil tkanivo svého usměrňování a nechal noc znovu zahalit temnotou. Hlubokou temnotou, teď, pro jeho oči.

„Kde jsou?“ Nejasně ho podráždilo, když musel říci, koho má na mysli, a stejně nejasně si uvědomil, že pro to nemá žádný důvod.

„Za soumraku odešly za Moirain Sedai a moudrými, Car’a’carne,“ odpověděla Sulin přistoupivši blíž k Jeade’enovi. Krátké bílé vlasy jí v měsíčním světle zářily. Ne, měla obvázanou hlavu. Jak na to mohl zapomenout? „Už jsou pryč dobré dvě hodiny. Ony vědí, že tělo není kámen. Dokonce i nejsilnější nohy doběhnou jen tak daleko.“

Rand se zamračil. Nohy? Ony přece jely na Rose. Ta ženská mluvila nesmysly. „Musím je najít.“

„Jsou s Moirain Sedai a moudrými, Car’a’carne,“ řekla mu pomalu. Rand měl dojem, že se taky mračí, ale nemohl si být jist.

„Je ne,“ zamumlal. „Musím najít svoje lidi. Jsou pořád někde tam venku, Sulin.“ Proč se hřebec nehýbá? „Můžu jim pomoct.“ Jistě, musí grošáka pobídnout patami do žeber. Ale když to udělal, Jeade’en jen ustoupil bokem, neboť ho Sulin držela za lícnice. Nevzpomínal si, že by předtím držela koně za uzdu.

„Teď s tebou musejí mluvit moudré, Rande al’Thore.“ Její hlas se změnil, ale on byl příliš vyčerpaný, aby poznal jak.

„Nemůže to počkat?“ Musel minout běžce se zprávou. „Musím je najít, Sulin.“

Na druhé straně hřebcovy hlavy jako by ze země vyrostla Enaila. „Našel jsi své lidi, Rande al’Thore.“

„Moudré už na tebe čekají,“ dodávala Sulin. S Enailou obrátily hřebcovu hlavu, aniž by počkaly na jeho souhlas. Když vyrazily klikatou stezkou dolů z kopce, Děvy se z nějakého důvodu tlačily tak blízko, že se rameny otíraly grošákovi o boky, a jak k němu vzhlížely, od tváří se jim odráželo měsíční světlo.

„Ať už chtějí cokoliv,“ zavrčel Rand, „měly by si pospíšit.“ Nebylo třeba, aby koně vedly, ale dělat kvůli tomu rozruch znamenalo příliš velkou námahu. Otočil se, aby viděl za sebe, a zachrčel, jak mu bokem projela bolest. Hřeben již spolkla noc. „Ještě mám spoustu práce. Musím najít...“ Couladina. Sammaela. Muže, kteří pro něj bojovali a umírali. „Musím je najít.“ Byl příliš unavený, ale nemohl jít spát.

Tábor moudrých ozařovaly lampy na tyčích a ohýnky, kde muži a ženy v bílém odění měnili konvice, v nichž již voda začala vřít, za další. Všude tu pobíhali gai’šainové i moudré a ošetřovali zraněné, jichž byl tábor plný. Podél dlouhých řad těch, kteří se nedokázali postavit, procházela pomalu Moirain a pouze tu a tam se zastavila, aby na některého Aiela vložila ruce. Zraněný se pak začal zmítat v záchvatu léčení. Kdykoliv se narovnala, zapotácela se, a Lan se jí držel za ramenem, jako by ji chtěl podržet, či čekal, že to bude muset udělat. Sulin si vyměnila pár slov s Adelin a Enailou, ale mluvily příliš tiše, aby je Rand slyšel, a mladší ženy odběhly za Aes Sedai.

Přes počet zraněných ne všechny moudré se o ně staraly. Ve velkém stanu kousek stranou jich asi dvacet sedělo v kruhu a naslouchalo té, co stála uprostřed. Když se posadila, zaujala její místo další. Zvenčí kolem stanu klečeli gai’šainové, ale žádná z moudrých se zjevně nezajímala o víno či o cokoliv kromě hovořící ženy. Rand měl dojem, že teď mluví Amys.

K jeho překvapení s péčí o zraněné pomáhal i Asmodean. Na ramenou mu visely měchy s vodou, což rozhodně vypadalo divně na tmavém sametovém kabátci a bílé krajce. Muž se narovnal, jak dával napít zraněnému s tělem až na obvazy do pasu nahým, všiml si Randa a zaváhal.

Po chvíli podal měchy jednomu gai’šainovi a propletl se mezi Děvami k Randovi. Ženy si ho nevšímaly – všechny zřejmě pozorovaly Adelin a Enailu rozmlouvající s Moirain či upíraly oči na Randa – a když se musel zastavit kvůli pevnému kruhu Far Dareis Mai kolem Jeade’ena, měl Asmodean tvář napjatou. Děvy ho propouštěly jen pomalu, a rozestoupily se jen natolik, aby se dostal k Randovu třmeni.

„Byl jsem si jistý, že musíš být v pořádku. Byl jsem si jistý.“ Z tónu jeho hlasu nic takového nebyla pravda. Když Rand nepromluvil, Asmodean nejistě pokrčil rameny. „Moirain trvala na tom, že mám roznášet vodu. Je to pěkně energická ženská, když nedovolí bardovi pána Draka...“ Odmlčel se a rychle si olízl rty. „Co se stalo?“

„Sammael,“ řekl Rand, ale ne jako odpověď. Jenom vyslovoval nahlas myšlenky, které táhly prázdnotou. „Vzpomínám si, jak ho poprvé pojmenovali Ničitelem naděje. Poté, co zradil Hevanskou bránu a zanesl Stín až dolů do Rorn M'doi a do srdce Satelle. Toho dne jako by zemřela všechna naděje. Culan Cuhan plakal. Co se děje?“ Asmodean byl náhle v obličeji bílý jako Sulininy vlasy. Jen němě potřásl hlavou. Rand se zadíval ke stanu. Moudrou, která teď mluvila, neznal. „Tam na mě čekají? To bych se k nim měl připojit.“

„Ještě tě neuvítají,“ ozval se Lan, jenž se objevil vedle Asmodeana, který nadskočil, „ani žádného jiného muže.“ Rand taky neviděl ani neslyšel strážce přicházet, ale jen otočil hlavu. I to pro nějbyla velká námaha. Připadalo mu to jako hlava někoho jiného. „Sešly se s moudrými Miagomů, Codarrů, Shiandů a Darynů.“

„Kmeny přicházejí za mnou,“ řekl Rand hluše. Ale čekaly dost dlouho, aby byl dnešek ještě krvavější. Takhle to v příbězích nikdy nebývalo.

„Tak to vypadá. Ale čtyři náčelníci se s tebou nesejdou, dokud se moudré nedohodnou,“ dodal Lan suše. „Pojď. Moirain ti řekne víc než já.“

Rand zavrtěl hlavou. „Tak je to vyřízeno. Podrobnosti si poslechnu později. Jestli nám už Lan nemusí před nimi hlídat záda, tak ho potřebuju. Sulin, pošli běžce. Lan –“

„Je to vyřízeno, Rande,“ řekl strážce naléhavě. „Všechno. Jižně od města zůstalo pouze pár Shaidů. Tisíce padly do zajetí a většina ostatních překračuje Gaelin. Před hodinou by ti poslali zprávu, kdyby někdo věděl, kde jsi. Neustále jsi byl v pohybu. Pojď, nech Moirain, ať ti to poví.“

„Vyřízeno? Vyhráli jsme?“

„Ty jsi vyhrál. Na celé čáře.“

Rand se zadíval, jak obvazují zraněné, na trpělivé řady čekající na ošetření i na ty, kteří již obvázaní odcházeli. Na řady těch, kteří leželi téměř nehybně. Moirain mezi nimi stále přecházela a tu a tam se unaveně zastavila a někoho vyléčila. Bylo tu samozřejmě jen pár zraněných. Ostatní budou přicházet, jak jen to zvládnou, během dne, a odcházet, jak a kdy budou moci. Pokud budou moci. Žádný z mrtvých nezůstane tady. Jen bitva prohraná je smutnější než bitva vyhraná. Vzpomínal si, že to říkal dřív, kdysi dávno. Snad to někde četl.

Ne. Měl zodpovědnost za příliš mnoho živých, než aby si mohl dělat starosti s mrtvými. Ale kolik tváří poznám jako Jolieninu? Na Ilienu nikdy nezapomenu, ne, i kdyby shořel celý svět!

Zamračil se a zvedl ruku k čelu. Tyhle myšlenky se nějak kupily jedna na druhou a přicházely z různých míst. Byl tak unavený, že už mu to vůbec nemyslelo. Nutně však potřeboval, potřeboval myšlenky, které nebudou klouzat jedna za druhou téměř mimo dosah. Propustil zdroj i prázdnotu a zkroutil se v křeči, jak ho v tom okamžiku saidín málem strhl s sebou. Skoro neměl čas si uvědomit svou chybu. Když byla jediná síla pryč, udeřily na něj vyčerpání a bolest.

Když padal z koně, uvědomoval si, jak se k němu otáčejí tváře, pohybují se ústa, ruce se natahují, aby ho zachytily a ztlumily jeho pád.

„Moirain!“ zařval Lan, a jeho hlas zněl Randovi v uších dutě.

„Silně krvácí!“

Sulin měla jeho hlavu v klíně. „Vydrž, Rande al’Thore,“ vyhrkla naléhavě. „Vydrž.“

Asmodean neříkal nic, tvářil se sklíčeně, a Rand cítil, jak mu od druhého muže do těla proudí pramínek saidínu. Přemohla ho temnota.

45

Po bouři

Sedě na menším balvanu vyčnívajícím z hlíny na úpatí svahu sebou Mat škubl, když si stahoval klobouk se širokou krempou hlouběji do čela, aby mu do očí nesvítilo dopolední slunce. Částečně to udělal proto, aby si zastínil oči před sluncem. Byl tu však ještě další důvod, proč nechtěl vidět, i když mu to šrámy i modřiny připomínaly, a zvlášť škrábanec od šípu na spánku, na nějž se mu přitiskl klobouk. Mastička z Daeridových sedlových brašen zastavila krvácení tady i onde, ale všechno ho pořád bolelo a většina ran navíc pálila. To se ještě zhorší. Horko teprve začínalo působit, ale na čele se mu již tvořil pot a spodky i košili měl celé propocené. Nedbale ho napadlo, jestli do Cairhienu ještě někdy přijde podzim. Aspoň že mu nepohodlí bránilo myslet na to, jak je utahaný. Dokonce i po noci beze spánku by byl ležel vzhůru v péřové posteli, natož v pokrývkách na zemi. Ne že by chtěl být někde poblíž svého stanu, to tedy rozhodně ne.

Skvělej zatracenej kravál. Skoro mě zabili, potím se jako prase, nemůžu najít pohodlný místo, kam se natáhnout, a navíc se neodvažuju opít. Krev a zatracenej popel! Zarazil se s prstem položeným na trhlině na přednici kabátce – o coul vedle, a ten oštěp by mu byl projel srdcem. Světlo, ale že byl ten chlap dobrý! – a pustil tuhle část z hlavy. Ne že by to bylo snadné, s tím vším, co se kolem něj dělo.

Projednou Tairenům ani Cairhieňanům zřejmě nevadilo, že na všech stranách vidí aielské stany. Dokonce i přímo v táboře byli Aielové, a skoro stejně zázračně se Tairenové mísili u kouřících táborových ohňů s Cairhieňany. Ne že by někdo jedl. Nad ohni nestály na kamenech konvice, i když odněkud bylo cítit pálící se maso. Místo toho do sebe většinou nalili vína, kořalky či aielského oosquai, co se do nich vešlo, smáli se a oslavovali. Kousek od místa, kde seděl Mat, asi tucet obránců Kamene, svlečených do propocených košil, tančil za tleskání asi desateronásobku diváků. V řadě, s rukama kolem ramen sousedů, přešlapovali tak rychle, až byl div, že žádný nezakopne nebo nekopne muže vedle sebe. Pro další kruh diváků byla v zemi zaražená dobře tři sáhy vysoká tyč – Mat spěšně odvrátil zrak – a tady stejně tolik Aielanů také vykopávalo nohama. Mat usoudil, že je to tanec. Další Aiel jim k tomu hrál na dudy. Vyskakovali, jak nejvýš to šlo, vykopli jednou nohou ještě výš, dopadli na ni a pak vyskočili znovu, rychleji a rychleji, občas na vrcholu výskoku ještě provedli vodorovnou otočku nebo se stočili v saltu dopředu nebo nazad. Sedm osm Tairenů a Cairhieňanů sedělo a ošetřovalo si zpřelámané kosti, jak to zkoušeli po nich, a přitom jásali a smáli se jako šílenci, přičemž si předávali kameninový džbánek s jakýmsi pitím. Jinde tančili další muži a možná i zpívali. Ve všem tom hluku se to nedalo poznat. Aniž by se pohnul, napočítal Mat deset fléten, nemluvě o dvakrát tolika píšťalkách, a jeden hubený Cairhieňan v rozervaném kabátci dul na cosi, co vypadalo částečně jako flétna a částečně jako roh s přidanými nějakými podivnými kousky. A byl tu bezpočet bubínků, většinou to byly pánve, do nichž se bušilo lžícemi.

Zkrátka, tábor byl blázinec i bál dohromady. Mat to poznával, hlavně díky těm vzpomínkám, které stále dokázal přiřadit jiným mužům, když se hodně soustředil. Oslava toho, že jsou ještě naživu. Opět se vrhli Temnému pod nos a přežili, aby o tom mohli vyprávět. Další tanec na ostří nože skončil. Včera byli skoro mrtví, zítra možná zemřou, ale teď, dneska, byli naživu, nádherně živí. Mat se však na oslavu necítil. K čemu bylo dobré být naživu, když to znamenalo žít v kleci?

Když se k němu připotáceli Daerid, Estean a jakýsi podsaditý rudozlatý Aiel, jehož neznal, držíce se kolem ramen, Mat jen potřásl hlavou. Ve všem tom hluku je skoro neslyšel, když se Daerid a Estean snažili naučit vyššího muže mezi sebou slova „Tance se Stínovým Jakem".

„Budem zpívat celou noc a pít celý den

a s holkama utratíme i poslední penízek

a až budou prachy pryč, tak zas odejdem

zatančit si se Stínovým Jakem."

Osmahlý chlapík o učení samozřejmě neměl zájem – ne dokud ho nepřesvědčí, že je to správná bojová píseň – ale poslouchal a nebyl jediný. Než se ti tři ztratili v dohledu v hemžícím se davu, získali přívažek asi dvacítky dalších bojovníků, kteří mávali potlučenými cínovými pohárky a hrnečky z vysmolené kůže a všichni z plných plic vyřvávali nápěv.

„Je to pěkný potěšení v pivu a vínku

a taky v hezoučkým dívčím kotníčku,

ale mně, jo vždycky mně udělá radůstku

zatančit si se Stínovým Jakem."

Mat si přál, aby žádného z nich tuhle písničku nebyl naučil. To učení ho zabavilo ve chvíli, kdy ho Daerid ošetřoval, aby nevykrvácel k smrti. Ta jeho mastička pálila stejně tolik jako rány samotné, a Daerid nikdy nepřiměje žádnou švadlenku, aby mu záviděla jemné zacházení s jehlou a nití. Jenže tahle písnička se od prvního tuctu mužů šířila jako oheň po suché trávě. Tairenové i Cairhieňané, jezdci i pěchota, když se za úsvitu vrátili, všichni si ji zpívali.

Vrátili. Přímo do údolíčka, kde začali, pod troskami pobořené věže z kulatiny, a on neměl nejmenší příležitost dostat se pryč. Nabídl se, že pojede napřed, a Talmanes a Nalesean se málem poprali o to, kdo mu poskytne doprovod. Ne ze všech se stali nejlepší přátelé. Teď mu chybělo už jen to, aby se Moirain začala ptát na to, kde byl a proč, a brblat o tom, že je ta’veren a má povinnosti, o vzoru a Tarmon Gai’donu, až by se mu z toho zatočila hlava. Nepochybně teď byla s Randem, ale nakonec se k němu dostane.

Vzhlédl k vrcholku kopce na změť klád mezi polámanými stromy. Ten Cairhieňan, co pro Randa vyrobil dalekohledy, teď byl nahoře se svými tovaryši a prohlíželi to tam. Aielové měli plno řečí o tom, co se tam stalo. Rozhodně už měl být dávno pryč. Medailonek s liščí hlavou ho chránil před ženským usměrňováním, ale slyšel toho od Randa dost, aby věděl, že u muže je to s usměrňováním jinak. Neměl zájem zjišťovat, jestli ho ta věc ochrání i před Sammaelem a jemu podobnými.

Šklebě se, jak mu tělem projela bolest, použil oštěp s černým ratištěm, aby se zvedl na nohy. Kolem něj pokračovaly oslavy. Kdyby se teď přesunul ke koním uvázaným u provazů... Představa sedlání Oka jej nijak netěšila.

„Hrdina by neměl sedět nasucho.“

Překvapeně se otočil a zachrčel, jak ho to píchlo. Zrak mu padl na Melindhru. V ruce držela velký hliněný džbán, neměla oštěpy ani zahalenou tvář, ale zdálo se, že ho zvažuje. „Teď poslouchej, Melindhro, můžu všecko vysvětlit.“

„Co musíš vysvětlit?“ zeptala se a volnou rukou ho popadla kolem ramen. I když to s ním škublo, snažil se stát vzpřímeně. Pořád nebyl zvyklý dívat se na ženy nahoru. „Věděla jsem, že budeš hledat vlastní čest. Car’a’carn vrhá velký stín, ale žádný muž nechce strávit život ve stínu.“

Mat spěšně zavřel pusu a zmohl se jen na slabé: „Jasně.“ Takže ho nechtěla zabít. „To je přesný.“ Jak se mu ulevilo, vzal si od ní džbánek, ale první lok vyplivl. Byla to ta nejdrsnější dvakrát destilovaná kořalka, jakou kdy okusil.

Melindhra mu džbánek sebrala, aby se mohla zhluboka napít, vděčně si povzdechla a strčila mu ho zase zpátky do ruky. „Byl to muž s velkou ctí, Mate Cauthone. Lepší by bylo, kdybys ho chytil, ale i tím, žes ho zabil, jsi získal hodně ji. Bylo dobře, žes ho vyhledal."

Mat se proti své vůli podíval na to, čemu se zatím vyhýbal – a otřásl se. Kožená šňůrka zavázaná v krátkých ohnivých vlasech držela Couladinovu hlavu na tři sáhy vysoké tyči tam, kde tančili Aielané. Hlava jako by se křenila. Na Mata.

Vyhledat Couladina? Dělal, co mohl, aby pikynýře udržel mezi sebou a každým Shaidem. Ale pak mu po spánku sjel ten šíp a on byl na zemi dřív, než si uvědomil, co se děje. Kolem zuřil boj a on se vyškrábal na nohy, a oháněje se kolem sebe krkavci poznačeným oštěpem, snažil se dostat zpátky k Okovi. Couladin se objevil, jako by se zhmotnil ze vzduchu, zahalený k zabíjení, ale ty holé paže ovinuté Draky, lesknoucí se zlatě a rudě, se nedaly s ničím splést. Ten muž si svými oštěpy prosekal brázdu mezi pikynýři a křičel po Randovi, ať se ukáže, křičel, že on je pravý Car’a’carn. Možná tomu v té chvíli skutečně věřil. Mat pořád nevěděl, jestli ho Couladin poznal, ale na tom nezáleželo, ne když se ten chlapík rozhodl udělat do něj díru, jen aby se dostal k Randovi. Mat ani nevěděl, kdo pak Couladinovi usekl hlavu.

Měl jsem moc práce, jak jsem se snažil zůstat naživu, abych se koukal, pomyslel si kysele. A taky doufal, že nevykrvácí k smrti. Doma ve Dvouříčí uměl zacházet s holí stejně dobře jako kdokoliv jiný, a hůl se od oštěpu příliš nelišila, ale Couladin se musel narodit s těmi věcmi v ruce. Jistě, nakonec mu tato zručnost nebyla k ničemu. Možná mi nakonec ještě trocha štěstí zůstala. Prosím, Světlo, ať se to ukáže teď!

Myslel na to, jak se zbavit Melindhry, aby mohl nasedlat Oka, když se tu s obřadnou úklonou, s rukou na srdci po cairhiensku, objevil Talmanes. „Štěstěna tě provázej, Mate.“

„Tebe taky,“ odtušil Mat nepřítomně. Ona neodejde, protože jí řekne. Kdyby jí řekl, bylo by to jako pustit lišku do kurníku. Možná kdyby jí řekl, že se chce projet. Povídalo se, že Aielové uštvou i koně.

„V noci přišla z města delegace. Bude se pořádat triumfální průvod na počest pána Draka jako projev díků za Cairhien.“

„Vážně?“ Musí přece mít nějaké povinnosti. Děvy se vždycky shromažďovaly kolem Randa. Možná ji kvůli tomu odvolají. Při tom pomyšlení se na ni koutkem oka podíval a řekl si, že by s tím raději neměl počítat. Její široký úsměv byl... majetnický.

„Delegaci vyslal vznešený pán Meilan,“ řekl Nalesean, jenž se k nim mezitím připojil. Jeho úklona byla stejně dokonalá, oběma rukama mávl doširoka, ale spěšná. „To on nabízí průvod pánu Drakovi.“

„Urozený pán Dobraine, urozený pán Maringil a urozená paní Colavaere, mezi jinými, také přišli za pánem Drakem.“

Mat je na chvíli přestal vnímat. Oba se snažili předstírat, že ten druhý neexistuje – oba se dívali jen na něj a ani koutkem oka neuznali přítomnost toho druhého – ale tvářili se napjatě a napětí měli i v hlase, a klouby na rukou, jimiž svírali jílce, měli úplně bílé. Byl by to vrchol všeho, kdyby došlo na rány, a on by se nejspíš ještě snažil odbelhat z dosahu, když by ho jeden z nich omylem propíchl. „Co záleží na tom, kdo vyslal delegaci, když Rand bude mít svůj průvod.“

„Záleží na tom, abys ho požádal o naše spravedlivé místo v čele,“ vyhrkl rychle Talmanes. „Tys zabil Couladina a vysloužil jsi nám místo vepředu.“ Nalesean zavřel ústa a zamračil se. Očividně chtěl říci to samé.

„Požádejte ho vy dva,“ řekl Mat. „Mně do toho nic není.“ Melindhřin stisk zezadu na jeho krku zesílil, ale jemu na tom nezáleželo. Moirain určitě nebude od Randa daleko. Nehodlal strkat hlavu do další oprátky, zatímco se ještě snažil vymyslet, jak vyklouznout z té první.

Talmanes a Nalesean na něj civěli s otevřenými ústy, jako by byl duševně hodně zaostalý. „Ty jsi náš bojový velitel,“ namítl Nalesean. „Náš generál.“

„Můj osobní sluha ti vyleští boty,“ přisadil si Talmanes s lehounkým úsměvem, přičemž si dával pozor, aby se neobrátil na Tairena s hranatou tváří, „a vykartáčuje a spraví šaty. Budeš vypadat skvěle.“

Naleseanova naolejovaná bradka sebou škubla, očima zpola zalétl k druhému muži, než se stačil zarazit. „Jestli smím nabídnout, tak mám dobrý kabátec, jenž ti, myslím, dobře padne. Zlatý aksamit a karmín.“ Teď se zamračil Cairhieňan.

„Generál!“ vyjekl Mat a s pomocí oštěpu se narovnal. „Já nejsem žádnej proklatej –! Totiž, nechtěl bych nikomu přebrat místo.“ Ať si přeberou, koho tím myslel.

„Ať shoří moje duše,“ vybuchl Nalesean, „to tvoje válečnické umění nám přineslo vítězství a udrželo nás naživu. Nemluvě o tvém štěstí. Slyšel jsem, že vždycky obrátíš tu správnou kartu, ale je toho víc. Šel bych za tebou, i kdyby ses nikdy nesešel s pánem Drakem.“

„Ty jsi náš velitel,“ pospíšil si Talmanes střízlivějším, byť neméně přesvědčeným tónem. „Do včerejška jsem poslouchal muže z jiných zemí proto, že jsem musel. Za tebou půjdu, protože chci. Možná nejsi v Andoru urozený pán, ale já říkám, že tady jsi, a zavazuji se ti jako tvůj leník.“

Cairhieňan a Tairen se na sebe dívali, jako by je dost nečekaně překvapilo, že vyslovili stejný pocit, a potom si oba pomalu, váhavě vyměnili kývnutí. Když už neměli jeden druhého rádi – a jen hlupák by sázel na opak – aspoň v tomhle se shodli. Jistým způsobem.

„Pošlu svého podkoního, aby ti na průvod připravil koně,“ řekl Talmanes, a skoro se ani nezamračil, když Nalesean dodal: „Můj mu může pomoct. Musíš nám dělat čest. A ať shoří moje duše, potřebujeme zástavu. Tvoji zástavu.“ Teď Cairhieňan důrazně přikývl.

Mat si nebyl jist, jestli se má hystericky smát nebo se posadit a zaplakat. Ty zatracené vzpomínky. Nebýt jich, byl by odjel. Nebýt Randa, nebyl by je měl v hlavě. Dokázal sledovat kroky, jež k tomu vedly, každý, jak se v dané chvíli zdálo, nezbytný a zdánlivě ukončený, a přesto každý nevyhnutelně vedl k dalšímu. A na počátku všeho byl Rand. A zatracený ta’veren. Nechápal, jak je možné, že tím, že udělal něco naprosto nezbytného a podle jeho názoru téměř neškodného, zabředával stále hlouběji do bahna. Melindhra ho začala po krku hladit, místo aby mu ho tiskla. To poslední, co teď potřeboval...

Vzhlédl na kopec a tam byla. Moirain na své bílé klisně s půvabným krokem, a po jejím boku se tyčil Lan na černém hřebci. Strážce se k ní naklonil, jako by naslouchal, a zřejmě došlo ke krátké hádce, důrazné námitce z jeho strany, ale Aes Sedai po chvíli otočila Aldíb a odjela z dohledu na druhou stranu pahorku. Lan zůstal, kde byl, seděl na Mandarbovi a obhlížel tábor pod sebou. Hleděl na Mata.

Mládenec se zachvěl na celém těle. Couladinova hlava se na něj opravdu šklebila. Mat ho skoro slyšel mluvit. Možná jsi mě zabil, ale tím jsi šlápl rovnou do pasti. Já jsem mrtvý, ale ty nikdy nebudeš volný.

„To je prostě zatracená nádhera,“ zabručel a zhluboka si přihnul drsné kořalky, načež se rozkašlal. Talmanes a Nalesean si zřejmě mysleli, že to myslel, tak jak to řekl, a Melindhra se souhlasně zasmála.

Když s ním oba urození pánové mluvili, sešlo se kolem asi tak padesát Tarienů a Cairhieňanů, a jeho doušek vzali jako znamení, aby ho začali oslavovat, načež přidali vlastní verše.

„Hodíme si kostkami, ať nám padne cokoliv,

a pomuchláme holky, ať jsou velké jakkoliv,

pak půjdeme za Matem, ať zavelí kamkoliv,

zatančit si se Stínovým Jakem. "

Mat se začal sípavě smát. Nemohl přestat. Jen se sesul zpátky na balvan a dal se do vyprazdňování džbánku. Z tohohle musí existovat nějaká cesta ven. Prostě musí.

Rand pomalu otevřel oči a civěl na střechu stanu. Pod jednoduchou pokrývkou byl nahý. To, že ho nic nebolelo, ho málem polekalo, a přesto se cítil ještě slabší, než se pamatoval. A on se pamatoval. Řekl věci, myslel si věci... Náhle ho zamrazilo. Nesmím dovolit, aby mě ovládl. Já jsem já! Já! Hmatal rukou pod pokrývkou a našel na boku hladkou, kulatou jizvu, sice měkkou, ale zacelenou.

„Moirain Sedai tě vyléčila,“ ozvala se Aviendha a on sebou úlekem škubl.

Neviděl ji, jak tam tak seděla se zkříženýma nohama u ohniště a usrkávala ze stříbrné číše s vytepanými levharty. Asmodean se s bradou na lokti rozvaloval na poduškách se střapci. Ani jeden zjevně nespal. Oba měli pod očima tmavé kruhy.

„Nemusela to dělat,“ pokračovala Aviendha chladným hlasem. Unavená nebo ne, měla každý vlásek na svém místě a úhledné šaty byly v ostrém protikladu k Asmodeanovu pomačkanému tmavému sametu. Tu a tam pootočila slonovinovým náramkem s trnitými růžičkami, který jí daroval, jako by si neuvědomovala, co dělá. Měla také stříbrný náhrdelník se vzorem sněhových vloček. Pořád mu ještě neřekla, kdo jí ho dal, ačkoliv se tvářila pobaveně, když si uvědomila, že to chce opravdu vědět. Nyní rozhodně pobaveně nevypadala. „Moirain Sedai sama se málem zhroutila, jak léčila raněné. Aan’allein ji musel odnést do jejího stanu. Kvůli tobě, Rande al’Thore. Protože tvoje léčení jí sebralo poslední síly.“

„Aes Sedai je už na nohou,“ ozval se Asmodean potlačuje zívnutí. Aviendžina ostrého pohledu si nevšímal. „Byla tu od svítání už dvakrát, i když říkala, že se uzdravuješ. Myslím, že včera v noci si tím nebyla jistá. Já taky ne.“ Přitáhl si k sobě pozlacenou harfu, probíral se strunami a mluvil nedbalým tónem. „Samozřejmě jsem pro tebe udělal, co se dalo – ale moje nadání není v léčení, to musíš chápat.“ Zahrál pár tónů, aby to dokázal. „Vím, že muž se může zabít či zkrotit, když provádí to, co jsi udělal ty. Síla v jediné síle není k ničemu, když je tělo vyčerpaný. Saidín může snadno zabít, když je tělo vyčerpaný. Aspoň jsem to tak slyšel.“

„Už jsi skončil s vykládáním svých moudrostí, Jasine Nataeli?“ Aviendžin tón byl, pokud něco, ještě mrazivější, a ani nepočkala na odpověď, již obrátila pohled jako modrozelený led zpátky na Randa. Zdálo se, že přerušení je jeho chyba. „Muž se občas může chovat jako hlupák a moc škody z toho nevzejde, ale náčelník je víc než obyčejný muž, natož náčelník náčelníků. Neměl jsi právo uštvat se málem k smrti. Snažily jsme se tě s Egwain přimět, abys šel s námi, když jsme byly příliš unavené a nemohly jsme dál, ale tys neposlechl. Možná jsi mnohem silnější než my, jak tvrdí Egwain, ale přesto jsi jenom z masa a krve. Jsi Car’a’carn, ne nějaký nový Seia Doon, který hledá čest. Máš toh, závazek k Aielům, Rande al’Thore, a mrtvý ho nemůžeš naplnit. Nemůžeš vše udělat sám.“

Rand na ni chvíli zíral s otevřenými ústy. Jen tak tak se mu podařilo vykonat aspoň něco, ze všech možných praktických důvodů nechal boj na ostatních a sám jenom klopýtal kolem a snažil se být prospěšný. Nedokázal dokonce ani zabránit Sammaelovi zaútočit, kdy a kde se mu zachtělo. A ona mu spílá, že udělal moc.

„Zkusím si to zapamatovat,“ prohlásil nakonec. Přesto vypadala připravená kázat dál. „Jaké jsou zprávy o Miagomech a ostatních kmenech?“ zeptal se stejně tak proto, aby ji odvrátil od toho, co měla v úmyslu, jako proto, že to chtěl vědět. Ženy byly zřídkakdy ochotné přestat, dokud vás nezatloukly do země, pokud se vám nepodařilo je rozptýlit.

Fungovalo to. Byla samozřejmě plná novinek a stejně dychtivá poučovat, jako hubovat. Asmodeanovo tiché brnkání – projednou to bylo cosi příjemného, dokonce romantického – tvořilo jejím slovům zvláštní pozadí.

Miagomové, Shiandové, Darynové a Codarrové se utábořili na dohled sobě navzájem o pár mil dál na východ. Mezi tábory, včetně Randova, se pohyboval stálý proud mužů i Děv, ale pouze mezi společenstvy, a Indirian a ostatní náčelníci se odmítali hnout. Nebylo již pochyb o tom, že nakonec k Randovi přijdou, ale ne, dokud moudré neuzavřou rozhovory.

„Ještě pořád se baví?“ zabručel Rand. „Co pod Světlem můžou tak dlouho probírat? Náčelníci přicházejí za mnou, ne za nimi.“

Aviendha po něm vrhla bezvýrazný pohled, za který by se nemusela stydět ani Moirain – „slova moudrých jsou pro moudré, Rande al’Thore.“ Zaváhala a dodala, jako by se k něčemu přiznávala. „Egwain ti o tom může něco povědět. Až to skončí.“ Z jejího tónu bylo jasné, že taky nemusí.

Odolala jeho pokusům zjistit víc, a tak to nakonec nechal být. Snad to zjistí dřív, než ho to kousne, a možná taky ne, ale ať tak nebo tak, nehodlal z ní páčit jedno slovo po druhém, když nechtěla mluvit. Aes Sedai zdaleka neměly na aielské moudré, když přišlo na to, hlídat svá tajemství a obklopovat se záhadami. A tuhle lekci se Aviendha naučila zvlášť dobře.

Egwainina přítomnost na setkání moudrých přišla jako překvapení, a stejně tak Moirainina nepřítomnost – Rand by byl čekal, že bude uprostřed dění tahat za provázky podle svých plánů – ale ukázalo se, že jedno vycházelo z druhého. Nově přišedší moudré se chtěly setkat s jednou Aes Sedai, které doprovázely Car’a’carna, a ačkoliv byla Moirain již na nohou poté, co ho léčila, prohlásila, že nemá čas. Takže Egwain vyhnaly z pokrývek jako náhradnici.

To Aviendhu rozesmálo. Byla právě venku, když Sorilea a Bair doslova vlekly Egwain, která se ještě snažila natáhnout šaty, ze stanu a hnaly ji s sebou. „Zavolala jsem na ni, že tentokrát bude muset ona zuby vyrývat díry do země, jestli ji chytily při něčem špatném, ona byla tak ospalá, že mi uvěřila. Měl jsi vidět, jak se tvářila.“ Smála se tolik, že málem přepadla dozadu.

Asmodean se na ni díval úkosem – i když proč, když byl to, co byl, to Rand nechápal – ale Rand jenom čekal, dokud nepopadne dech. Na aielský styl humoru bylo tohle ještě hodně mírné. Něco takového by spíš čekal od Mata než od nějaké ženy, ale i tak to bylo mírné.

Když se narovnala, otírajíc si oči, zeptal se: „A co je se Shaidy? Nebo jsou jejich moudré taky na tomhle konkláve?“

Odpověděla, stále se hihňajíc, do svého vína. Považovala Shaidy za vyřízené, teď již skoro nebylo třeba si s nimi dělat starosti. Byly jaty tisíce zajatců a stále byli přiváděni další, a boje, až na menší šarvátky tuhle či támhle, skončily. Přesto, čím víc se od ní dozvídal, tím méně si myslel, že jsou vyřízení. Když se Lan musel věnovat čtyřem kmenům, většina Shaidů překročila v pořádku a spořádaně Gaelin a dokonce s sebou odnesli většinu cairhienských zajatců, které pochytali. Horší bylo, že za sebou zničili kamenné mosty.

Tohle sice Aviendze starosti nedělalo, Randovi však ano. Desítky tisíc Shaidů severně od řeky, kteří se nemají jak vrátit, dokud nebudou mosty opravené, a dokonce i dřevěné náhražky zaberou čas. Byl to čas, který on neměl.

A nakonec, když se zdálo, že se o Shaidech už nedá nic říci, mu sdělila to, díky čemuž na Shaidy a potíže, které mu ještě způsobí, zapomněl. Prostě to jen tak utrousila, jako by skoro zapomněla.

„Mat že zabil Couladina?“ odvětil nevěřícně, když domluvila. „Mat?“

„Copak jsem to neříkala?“ Slova zněla sice ostře, ale nešlo to moc od srdce. Zadívala se na něj přes okraj číše a zřejmě ji víc zajímalo, jak její zprávu přijal, než jestli snad nepochybuje o jejím slovu.

Asmodean zahrál pár akordů čehosi pochodového. Harfa jako by dělala doprovod bubnům a polnicím. „Jistým způsobem ten mladý muž překvapuje stejně jako ty. Opravdu se těším, až jednou poznám toho třetího, toho Perrina.“

Rand potřásl hlavou. Takže Mat nakonec přitahování ta’veren k ta’veren neunikl. Nebo ho možná zachytil vzor a to, že sám byl ta’veren. Ať tak či tak, Rand tušil, že Mat v této chvíli není zrovna šťastný. Mat se nenaučil to, co on. Zkoušej utéci, a vzor tě přitáhne zpátky, často drsně. Utíkej směrem, kterým kolo tká, a občas se ti podaří získat nad svým životem aspoň trochu kontrolu. Občas. S trochou štěstí možná víc, než by kdo čekal, aspoň z dlouhodobého hlediska. Ale on teď měl naléhavější starosti, než byl Mat, Shaidové či to, že je Couladin mrtev.

Pohled na vchod mu prozradil, že slunce už stojí hodně vysoko, i když jinak viděl jen dvě Děvy dřepící před stanem s oštěpy přes kolena. V noci a většinu dopoledne, když byl v bezvědomí, se ho buď Sammael nepokoušel najít, nebo neuspěl.

Při používání tohoto jména byl opatrný, i sám pro sebe, i když v koutku duše se mu vznášelo další. Tel Janin Aellinsar. Vůbec žádná kronika to jméno nezaznamenávala, žádný zlomek v knihovně v Tar Valonu. Moirain mu prozradila všechno, co Aes Sedai věděly o Zaprodancích, a nebylo toho o moc víc, než co se povídalo po vesnicích. Dokonce i Asmodean ho vždy nazýval Sammael, byť z jiného důvodu. Dávno předtím, než skončila válka Stínu, Zaprodanci přijali jména, která jim dali lidé, jako by to byly symboly znovuzrození ve Stínu. Asmodean sebou při vyslovení svého skutečného jména – Joar Addam Nessosin – trhl a tvrdil, že ostatní za ty tři tisíce let zapomněl.

Možná ani neměl žádný skutečný důvod, proč skrývat, co se mu honí hlavou – možná to byla jenom snaha zakrýt před sebou skutečnost – jenže Sammael člověk zůstával. A jako Sammael zaplatí poprávu za každou zabitou Děvu. Děvy Rand nakonec v bezpečí neudržel.

I když došel k tomuto závěru, Rand se zašklebil. Začal tím, že poslal Weiramona zpátky do Tearu – Světlo dej, jen on a Weiramon zatím věděli, co za tím skutečně vězí – ale nemohl se vydat pronásledovat Sammaela, ať už chtěl či přísahal cokoliv. Zatím ještě ne. Nejdřív musel tady v Cairhienu vyřídit jisté záležitosti. Aviendha si možná myslela, že o ji’e’toh neví, ani co by se za nehet vešlo, ale on věděl, co je to povinnost, a Cairhienu něco dlužil. Kromě toho existovaly způsoby, jak to s Weiramonem vyřídit.

Posadil se – a snažil se nedat najevo, jaká je to dřina – zakryl se, jak jen bylo s pokrývkou možné, a uvažoval, kde má asi šaty. Neviděl nic než své holínky, stojící za Aviendhou. Ona to nejspíš věděla. Možná ho vysvlékali gai’šainové, ale stejně dobře to mohla být ona. „Musím jít do města. Nataeli, nechej nasedlat a přivést Jeade’ena.“

„Možná zítra,“ zarazila ho důrazně Aviendha a chytila za rukáv Asmodeana, jenž se začal zvedat. „Moirain Sedai říkala, že si musíš odpočinout, abys –“

„Dneska, Aviendho. Hned. Nevím, proč tu není Meilan, jestli je naživu, ale hodlám to zjistit. Nataeli, mého koně.“

Aviendha nasadila umíněný výraz, ale Asmodean vytrhl rukáv z jejího sevření, uhladil si pomačkaný samet a řekl: „Meilan tu byl, i ostatní.“

„Neměl se dozvědět –“ začala rozzlobeně Aviendha a pak stiskla rty, než dodala. „Potřebuje si odpočinout.“

Takže moudré si myslely, že před ním něco utají. No, nebyl tak slabý, jak si myslely. Pokusil se vstát, drže si pokrývku u těla, a nenápadně si přesedl, když nohy odmítly spolupracovat. Možná byl tak slabý, jak si myslely. Ale nehodlal dopustit, aby ho něco takového zastavilo.

„Odpočívat můžu, až budu mrtvý,“ prohlásil, a okamžitě si přál, aby byl raději mlčel, protože ona sebou trhla, jako by ji uhodil. Ne, při ráně by sebou neškubla. Aby zůstal naživu pro ni bylo důležité pro dobro Aielů a pouhá hrozba jí mohla ublížit víc než pěst. „Pověz mi o Meilanovi, Nataeli.“

Aviendha mrzutě mlčela, i když, kdyby s tím měly pohledy co dělat, byl by Asmodean na místě omráčen a Rand sám možná rovněž.

Od Meilana dorazil ještě během noci jezdec a přinesl květnatou chválu a ujištění o nehynoucí věrnosti. Za úsvitu se objevil Meilan sám se šesti dalšími vznešenými pány z Tearu, kteří byli ve městě, a malým oddílem tairenských vojáků, kteří hmatali po jílcích mečů a svírali kopí, jako by víc než polovina z nich očekávala, že budou muset bojovat s Aiely, co tu stáli a pozorovali je, když projížděli kolem.

„Bylo to těsně,“ podotkl Asmodean. „Tenhle Meilan podle mě není zvyklý na to, aby mu někdo odporoval, a ostatní taky moc ne. Zvlášť ten s tou strupatou tváří – Torean? – a Simaan. Ten má oči ostrý jako nos. Víš, jsem zvyklej na nebezpečnou společnost, ale tihle chlapi jsou svým způsobem hodně nebezpeční.“

Aviendha si hlasitě odfrkla. „Ať už jsou ale zvyklí na cokoliv, se Sorileou, Amys, Bair a Melain na jedné a Sulin s tisícovkou Far Dareis Mai na druhé straně neměli moc na vybranou. A taky tu byli nějací Kamenní psi,“ připustila, „a pár Hledačů vody a nějaké Rudé štíty. Jestli skutečně sloužíš Car’a’carnovi, jak tvrdíš, Jasine Nataeli, měl bys strážit jeho odpočinek, jako to dělají ostatní.“

„Já jdu za Drakem Znovuzrozeným, ženo. Toho Car’a’carna přenechám tobě.“

„Jen pokračuj, Nataeli,“ vybídl ho Rand netrpělivě, čímž si vysloužil odfrknutí.

Ohledně možností Tairenů měla pravdu, i když jim možná Děvy a ostatní, sahající po závojích, dělali větší starosti než moudré. V každém případě i Aracome, prošedivělý štíhlý pán již dlouho doutnající hněvem, málem vzplál jako pochodeň, když otáčeli koně k odjezdu, a Gueyam, s hlavou holou jako koleno a s plecemi jako kovář, byl vzteky bílý ve tváři. Asmodean si nebyl jist, zda jim v tasení mečů zabránila jistota, že stojí proti přesile, nebo to, že si uvědomili, že i kdyby se jim podařilo prosekat až k Randovi, ten by je nejspíš neuvítal s krví spojenců na čepelích.

„Meilanovi lezly oči z důlků,“ zakončil kejklíř. „Ale než odešel, vykřikoval, že je tvým spojencem a věrným leníkem. Asi si myslel, že bys ho mohl zaslechnout. A ostatní ho rychle napodobili, i když Meilan dodal něco, z čeho zůstali zírat oni. ‚Činím z Cairhienu dar pánu Drakovi,‘ řekl. Pak oznámil, že pro tebe připraví velkolepé přivítání, až budeš připravený vstoupit do města.“

„Ve Dvouříčí je jedno staré rčení,“ prohodil Rand suše. „Čím hlasitěji muž vykřikuje, že je počestný, tím pevněji si musíš držet váček.“ A další říkalo: „Liška často kachně nabídne její rybník.“ Cairhien byl jeho i bez toho, aby mu ho musel Meilan věnovat.

Rand o jeho věrnosti nepochyboval. Ta vydrží tak dlouho, jak dlouho bude Meilan věřit, že kdyby Randa zradil, zničilo by ho to. Pokud by ho chytili. To byl ten háček. Těch sedm vznešených pánů v Cairhienu se v Tearu nejúporněji snažilo zařídit, aby byl Rand zprovozen ze světa. Proto je taky poslal sem. Kdyby byl popravil každého tairenského pána, jenž proti němu kul pikle, nemusel by žádný zůstat naživu. V té době mu nápad, poslat je tisíc mil daleko od Tearu vyřídit anarchii, hladomor a občanskou válku, připadal jako dobrý způsob, jak jim znemožnit jejich intriky a poslat je dělat něco užitečného tam, kde to bylo potřeba.

Ovšem tehdy ani nevěděl, že existuje nějaký Couladin, natož že ho ten muž dovede až do Cairhienu.

Bylo by snazší, kdyby tohle byl příběh, pomyslel si. V příbězích byl vždycky jen určitý počet překvapení, než se hrdina dozvěděl všechno, co potřeboval. On sám nějak nikdy nevěděl ani čtvrtinu.

Asmodean zaváhal – to staré rčení o vykřikujících mužích se dalo snadno použít i na něj, jak si nepochybně uvědomoval – avšak když už Rand nic neřekl, dodal: „Myslím, že chce být králem Cairhienu. Ovšem tvým poddaným.“

„A pokud možno, abych já byl někde daleko.“ Meilan asi čekal, že se Rand vrátí do Tearu a ke Callandoru. Meilan by se přemíry moci určitě nebál.

„Ovšem.“ Asmodean mluvil ještě sušeji než Rand. „Mezi těmito dvěma návštěvami přišla ještě jedna.“ Tucet cairhienských urozených pánů a paní – bez dvořanů – přišli i přes horko v pláštích a s tvářemi zakrytými kápěmi. Očividně věděli, že Aielové Cairhieňany opovrhují, a stejně očividně jejich pocity opětovali, nicméně byli stejně nervózní z toho, že by Meilan mohl zjistit, že přišli, jako z toho, že by se je Aielové mohli rozhodnout zabít. „Když mne uviděli,“ pokračoval suše Asmodean, „polovina zřejmě byla připravená mě zabít ze strachu, že jsem Tairen. Za to, že máš ještě barda, můžeš poděkovat těm svým Far Dareis Mai."

Přestože jich bylo méně, Cairhieňany bylo stejně těžší zahnat než Meilana, byli s každou minutou zpocenější a bělejší ve tvářích, ale umíněně se dožadovali návštěvy u pána Draka. Měřítkem jejich touhy bylo, že když neuspělo dožadování, nakonec se utekli k otevřenému doprošování. Asmodean možná považoval aielský humor za podivný či drsný, ale i on se pochechtával nad šlechtici v hedvábných kabátcích a jezdeckých šatech, snažícími se předstírat, že tam není, přičemž klečeli a chytali moudré za vlněné suknice.

„Sorilea jim pohrozila, že je nechá svlíknout a bičem dohnat do města.“ Jeho tlumený smích teď zněl nevěřícně. „Oni to mezi sebou skutečně probírali. Kdyby jim tenhle požadavek umožnil dostat se k tobě, tak by to podle mýho názoru přijali.“

„Sorilea to měla udělat,“ vložila se do hovoru Aviendha kupodivu souhlasně. „Křivopřísežníci nemají žádnou čest. Melain aspoň nechala Děvy, aby je přehodily přes sedla jako rance a vyhnaly zvířata z tábora. Křivopřísežníci se drželi zuby nehty.“

Asmodean kývl. „Ale předtím dva z nich mluvili se mnou, když se ujistili, že nejsem tairenský špeh. Urozený pán Dobraine a urozená paní Colavaere. Zamlžili všechno tolika náznaky a narážkami, že si nejsem jistý, ale nepřekvapilo by mě, kdyby ti chtěli nabídnout Sluneční trůn. Ti by mohli víst rozhovory i s... s některýma lidma, co jsem kdysi znával.“

Rand se zasmál. „Možná že to udělají. Jestli se jim podaří dohodnout stejné podmínky jako Meilanovi.“ Nepotřeboval, aby mu Moirain říkala, že Cairhieňané hrají hru rodů i ve spánku, ani aby mu Asmodean řekl, že to zkusí se Zaprodanci. Vznešení páni nalevo a Cairhieňané napravo. Jedna bitva skončila a další, jiného druhu, i když o nic méně nebezpečná, začíná. „V každém případě chci dát Sluneční trůn někomu, kdo na něj má právo.“ Nevšímal si zamyšleného výrazu na Asmodeanově tváři. Možná se mu ten muž snažil předešlé noci pomoci, a možná taky ne, ale on mu nevěřil natolik, aby mu dal poznat třebas jen polovinu svých plánů. Jakkoliv byla Asmodeanova budoucnost svázána s jeho, věrnost byla nutná, a ten muž byl pořád ten samý, co předal svou duši Stínu. „Meilan mi chce uspořádat velkolepý vstup, až budu připravený, ne? Tak bych se měl podívat sám dřív, než mě čeká.“ Došlo mu, proč Aviendha byla tak poddajná, dokonce se připojila k hovoru. Dokud tu seděl a mluvil, dělal přesně to, co chtěla. „Tak dojdeš mi pro toho koně, Nataeli, nebo musím sám?“

Asmodean se poklonil hluboko, obřadně a, přinejmenším na povrchu, upřímně. „Sloužím pánu Drakovi."

46

Jiné bitvy, jiné zbraně

Rand se za Asmodeanem mračil a přemítal, nakolik mu důvěřuje. Překvapilo ho, když Aviendha odhodila číši, až víno vyšplíchlo na koberce. Aielové neplýtvali ničím, co se dalo pít, nejen vodou.

Ona zírala na vlhkou skvrnu a vypadala stejně překvapená, ale jen na chvíli. Vzápětí už vsedě dala ruce v bok a zlobně se na něj zamračila. „Takže Car’a’carn vstoupí do města, když se skoro nedokáže posadit. Řekla jsem, že Car’a’carn musí být víc než ostatní muži, ale nevěděla jsem, že je víc než smrtelník.“

„Kde mám šaty, Aviendho?“

„Jsi jenom z masa a krve!“

„Moje šaty?“

„Pamatuj na své toh, Rande al’Thore. Když já můžu pamatovat na ji’e’toh, tak ty můžeš taky.“ Tohle byla zvláštní řeč. Spíš by slunce vyšlo o půlnoci, než by ona zapomněla na ten nejmenší ždibíček toho svého ji’e’toh.

„Jestli budeš takhle pokračovat,“ řekl jí s úsměvem, „tak si začnu myslet, že ti na mně záleží.“

Myslel to jako žert – existovaly pouze dva způsoby, jak se s ní dalo vyjít, udělat vtip, či si jí prostě nevšímat – a vzhledem k tomu, že strávili noc v objetí, to byl mírný žert, ale jí se rozhořčením rozšířily oči. Škubla za slonovinový náramek, jako by si ho chtěla strhnout a hodit ho po něm. „Car’a’carn je tak vysoko nad ostatními, že nepotřebuje šaty,“ plivla. „Jestli si přeje jít, ať si jde ve své kůži! Musím přivést Sorileu a Bair? Nebo možná Enailu, Somaru a Lamelle?“

Rand ztuhl. Ze všech Děv, které se k němu chovaly jako k dávno ztracenému desetiletému synovi, byly ty tři, co vybrala, nejhorší. Lamelle mu dokonce nosila polévku – ta ženská nedokázala uvařit ani čaj, ale trvala na tom, že mu udělá polévku! „Přiveď si, koho chceš,“ řekl jí stísněným, hluchým hlasem, „ale já jsem Car’a’carn a půjdu do města.“ S trochou štěstí najde své šaty dřív, než se vrátí. Somara byla skoro tak vysoká jako on a v této chvíli pravděpodobně silnější. Jediná síla by mu rozhodně neprospěla. Nedokázal by uchopit saidín, i kdyby se před ním objevil sám Sammael, natož ho udržet.

Ona se mu dlouho jenom dívala do očí, pak prudce zvedla číši s levharty a dolila si ji z tepaného stříbrného džbánku. „Jestli dokážeš najít šaty a oblíknout se, aniž bys upadl,“ prohlásila klidně, „tak smíš jít. Ale já půjdu s tebou, a když si začnu myslet, že jsi moc slabý, abys šel dál, tak se sem vrátíš, i kdyby tě Somara měla odnést v náručí.“

Když se natáhla a opřela o loket, pečlivě si upravila suknice a začala usrkávat víno, Rand na ni jen hleděl. Kdyby se znovu zmínil o svatbě, nepochybně by mu utrhla hlavu, ale v některých věcech se chovala, jako by byli sezdáni. Aspoň v těch nejhorších věcech. A ty části se ani za mák nelišily od toho, co dělaly Enaila nebo Lamelle, když byly v tom nejhorším.

Mumlaje si pro sebe ovinul si těsně kolem těla pokrývku a prošoural se kolem ní k ohništi pro své boty. Uvnitř byly stočené čisté vlněné punčochy, ale nic jiného. Mohl si zavolat gai’šainy. A dovolit, aby se celá záležitost rozšířila po táboře. Nemluvě o možnosti, že se do toho přece jen zapletou Děvy. Pak by otázka stála tak, je-li Car’a’carn, jehož je třeba poslouchat, či Rand al’Thor, v jejich očích úplně jiný muž. Do oka mu padl stočený koberec, který ležel v zadní části stanu. Koberce bývaly vždy rozprostřené. Uvnitř byl jeho meč a kolem pochvy pak omotaný opasek s Dračí přezkou.

Aviendha si pro sebe broukala, mhouřila oči, až se zdálo, že jak ho pozoruje při hledání, málem usíná. „Tohle už nebudeš potřebovat.“ Do prvního slova vložila tolik nechuti, že by nikdo neuvěřil, že mu meč věnovala ona sama.

„Co tím myslíš?“ Ve stanu bylo jen pár truhliček vyložených perletí či obitých mosazí nebo, v jednom případě, zlatem. Aielové dávali přednost tomu, ukládat věci v rancích. V žádné taky nebyly jeho šaty. Ve zlacené truhličce, zdobené samými neznámými ptáky a zvířaty, byly pevně zavázané kožené váčky, a když Rand zvedl víko, ucítil koření.

„Couladin je mrtvý, Rande al’Thore.“

Překvapeně se zarazil a ohlédl se po ní. „O čem to mluvíš?“ Řekl jí to Lan? Nikdo jiný to nevěděl. Ale proč?

„Nikdo mi to neřekl, jestli myslíš na tohle. Teď to vím, Rande al’Thore. S každým dnem tě poznávám líp a líp.“

„Na nic takovýho jsem nemyslel,“ zavrčel na ni. „Nemyslím na nic určitýho.“ Podrážděně sebral meč v pochvě a při dalším pátrání ho neohrabaně nesl pod paží. Aviendha dál usrkávala víno. Randa napadlo, že snad zakrývá úsměv.

Skvělé. Vznešení páni Tearu se potili, když se na ně Rand al’Thor podíval, a Cairhieňané mu dost možná nabízeli trůn. Největší aielské vojsko, jaké kdy svět viděl, překročilo na rozkaz Car’a’carna, náčelníka náčelníků, Dračí stěnu. Státy se třásly při zmínce o Draku Znovuzrozeném. Státy! A jestli on nenajde své šaty, tak bude sedět na zadku a čekat na povolení jít ven od bandy ženských, které si myslí, že o všem vědí víc než on.

Nakonec šaty našel, když si všiml, jak zpod Aviendhy vykukuje zlatem vyšívaná manžeta jeho rudého kabátce. Celou dobu na nich seděla. Když ji požádal, aby se přesunula, jen kysele zabručela, ale poslechla. Nakonec.

Jako obvykle ho pozorovala, jak se holí a obléká, bez poznámek – a bez požádání – usměrnila a ohřála mu vodu poté, co se potřetí řízl a zanadával na studenou vodu. Popravdě řečeno, tentokrát mu dělalo starosti také to, že by si mohla všimnout, jak se mu třese ruka. Když to trvá dost dlouho, zvykneš si na cokoliv, pomyslel si trpce.

Ona však špatně pochopila, jak potřásl hlavou. „Elain nebude vadit, když se podívám, Rande al’Thore.“

Rand se zarazil se zpola zavázanými tkanicemi košile a zazíral na ni. „Ty tomu opravdu věříš?“

„Ovšemže věřím. Ty patříš jí, ale ona nemůže vlastnit pohled na tebe.“

Rand se tiše zasmál a dál se věnoval tkanicím. Bylo dobré, že mu připomněla, že její nově nalezená tajuplnost zakrývá kromě ostatních věcí rovněž nevědomost. Nemohl si pomoci, aby se poťouchle neusmíval, když se dooblékával, připínal si meč a sehnul se pro seanchanské kopí se střapci – to poslední změnilo úsměv v zachmuření. Myslel to jako připomínku, že Seanchané nezmizeli ze světa, ale ono mu taky připomínalo všechny ty věci, s nimiž musel žonglovat. Cairhieňany a Taireny, Sammaela a ostatní Zaprodance, Shaidy a státy, které o něm doposud nevěděly, státy, které se o něm budou muset před Tarmon Gai’donem dozvědět. Jednání s Aviendhou bylo ve srovnání s tímhle zcela jednoduché.

Když rychle, aby zakryl roztřesené nohy, vyšel ze stanu, Děvy vyskočily. Rand si nebyl jist, nakolik uspěl. Aviendha se mu držela u boku, jako by ho nejen hodlala zachytit, kdyby upadl, ale navíc očekávala, že k tomu určitě dojde. Jeho náladu nijak nezlepšilo, když se na ni Sulin, s čapkou z obvazů, tázavě podívala – ne na něj, na ni! – a počkala, než Aviendha kývne, teprve pak nařídila Děvám, aby se připravily na cestu.

Do kopce přijel na své mule Asmodean veda Jeade’ena na otěži. Nějak si našel čas převléknout se do čistých šatů, samé tmavozelené hedvábí. Se záplavou bílé krajky, samozřejmě. Pozlacenou harfu měl pověšenou na zádech, ale přestal nosit kejklířský plášť a už také nenosil karmínovou zástavu s prastarým symbolem Aes Sedai. Tento úřad připadl na jednoho cairhienského uprchlíka jménem Pevin, bezvýrazného chlapíka v záplatovaném vesnickém kabátci z hrubého tmavošedého sukna, jedoucího na hnědé mule, kterou měli už před pár lety pustit na pastvu, místo aby tahala povozy. Po úzké tváři od řídnoucích vlasů po bradu se mu táhla dlouhá jizva, stále ještě červená.

Pevin přišel při hladomoru o ženu a sestru a v občanské válce o bratra a syna. Neměl ponětí, ke kterému rodu patřili muži, co je zabili, či koho chtěli dosadit na Sluneční trůn. Útěk do Andoru jej stál druhého syna, jenž zahynul rukama andorských vojáků, a druhého bratra, kterého zabili bandité, a při návratu přišel o posledního syna, jenž zahynul na shaidském oštěpu, a také o dceru, kterou unesli, když nechali Pevina ležet, považujíce ho za mrtvého. Muž promluvil zřídkakdy, ale pokud to Rand dokázal posoudit, jeho víra byla obrána až na holou trojici pravd. Že byl Drak znovu zrozen. Že přichází Poslední bitva. A že jestli zůstane poblíž Randa al’Thora, uvidí, jak je jeho rodina pomstěna, než bude svět úplně zničen. Svět určitě skončí, ale na tom nezáleželo, na ničem nezáleželo, pokud dosáhne své pomsty. Když jeho mula dosáhla vrcholku, mlčky se Randovi uklonil ze sedla. Tvář měl úplně bez výrazu, ale korouhev držel pevně a zpříma.

Rand se vyšplhal na Jeade’ena a vytáhl Aviendhu za sebe, aniž by jí dovolil použít třmen, jen aby jí ukázal, že to dokáže, a než se usadila, již pobídl grošáka do kroku. Ona ho prudce popadla oběma rukama kolem pasu a jen trochu si cosi bručela. Rand zachytil pár dalších útržků jejího současného názoru na Randa al’Thora a taky na Car’a’carna. Ale nesnažila se ho pustit, za což byl vděčný. Nejenže bylo příjemné, jak se mu tiskla na záda, ale její opora byla vítaná. Když byla v půlce cesty do sedla, náhle si nebyl jist, jestli nasedá, nebo sesedá. Doufal, že si toho nevšimla. Doufal, že to nebyl důvod, proč se ho drží tak pevně.

Když kličkovali z kopce a mělkými kotlinami, karmínová zástava s černobílým kotoučem se vlnila za Pevinem. Jako obvykle Aielové nevěnovali skupince téměř žádnou pozornost, i když korouhev označovala jeho přítomnost stejně bezpečně jako kruh několika set Far Dareis Mai, které s Jeade’enem a mulami snadno udržely krok. Aielové se věnovali svým záležitostem kolem stanů vztyčených na svazích a jen při zvuku koňských kopyt vzhlédli.

Randa dost poděsilo, když se dozvěděl, že mezi Couladinovými stoupenci získali skoro dvacet tisíc zajatců – dokud neopustil Dvouříčí, ani nevěřil, že by na jednom místě mohlo být tolik lidí pohromadě – ale když je uviděl, byl to dvojnásobný šok. V hloučcích po čtyřiceti a padesáti seděli na sluníčku na stráních jako hlávky zelí, muži i ženy, nazí, každý hlouček pod dohledem jednoho gai’šaina, pokud vůbec. Nikdo jiný jim rozhodně nevěnoval větší pozornost, přestože tu a tam přistoupila k některé skupince postava oděná v cadin’soru a vyslala nějakého muže či ženu s posílkou. Kdokoliv byl určen, odběhl, beze stráže, a Rand viděl několik z nich, jak se vracejí a sedají si na svá místa. Ostatní seděli mlčky a většinou se tvářili znuděně, jako by neměli žádný důvod být někde jinde či touhu být někde jinde.

Třeba si bílý šat navléknou stejně klidně. A přesto si Rand nemohl pomoci, aby si nepřipomněl, jak snadno tihle lidé porušili svoje vlastní zákony a zvyky. Couladin s tím porušováním možná začal, či je nařídil, ale oni ho následovali a poslouchali.

Rand se na zajatce zamračil – dvacet tisíc, a přicházeli další, a on rozhodně žádnému z nich neuvěří, že dodrží pravidla gai’šaina – a chvíli mu trvalo, než si na ostatních Aielech všiml čehosi zvláštního. Děvy a Aielané, kteří nosili oštěp, neměli na hlavě nikdy nic kromě šujy, a nikdy takovou barvu, jež by nesplynula s kameny a stíny, ale teď zahlédl muže s tenkou šarlatovou páskou kolem hlavy. Asi tak jeden ze čtyř či pěti měl tenhle pruh látky, na spáncích zavázaný, a na čele měl vyšitý nebo namalovaný kotouč, dvě spojené slzy, černou a bílou. Možná nejzvláštnější ze všeho bylo, že to nosili i gai’šainové. Většina sice měla kápě nasazené, ale pásku měl jeden každý s obnaženou hlavou. A algai’d’siswai ve svých cadin’sorech to viděli a neudělali nic, ať už měli pásku či nikoliv. Gai’šainové nesměli nosit nic z toho, co si mohli obléknout ti, kteří se směli dotknout zbraní. Nikdy.

„Já nevím,“ odvětila Aviendha stroze k jeho zádům, když se zeptal, co to znamená. Pokusil se v sedle narovnat. Zřejmě se ho skutečně držela pevněji, než bylo nutné. Po chvíli Aielanka pokračovala tak tiše, že musel hodně pozorně poslouchat, aby to zachytil. „Bair mi pohrozila, že mě praští, jestli se o tom ještě někdy zmíním, a Sorilea mě přetáhla holí přes ramena, ale podle mě to jsou ti, co tvrdí, že jsme siswai’aman."

Rand otevřel ústa, aby se zeptal, co to značí – ze starého jazyka znal jen pár slov, ne víc – když na povrch jeho mysli vyplul význam toho výrazu. Siswai’aman. Doslova Drakův oštěp.

„Někdy,“ uchichtl se Asmodean, „je těžké vidět rozdíl mezi sebou a svými nepřáteli. Oni chtějí vlastnit svět, ale zdá se, že ty už vlastníš lidi.“

Rand otočil hlavu a díval se na něj, dokud pobavení nezmizelo z jeho výrazu. Asmodean nakonec nejistě pokrčil rameny a nechal mulu zpomalit krok, až se zařadil vedle Pevina s korouhví. Potíž byla v tom, že toto jméno naznačovalo – vlastně víc než jen naznačovalo – vlastnictví. To rovněž pocházelo ze vzpomínek Luise Therina. Nepřipadalo mu možné vlastnit lidi, ale pokud to možné bylo, on to nechtěl. Já je chci jenom použít, pomyslel si suše.

„Vidím, že ty tomu nevěříš,“ prohodil přes rameno. Tu věc na sobě neměla žádná z Děv.

Aviendha zaváhala, než řekla: „Nevím, čemu věřit.“ Mluvila potichu jako předtím, ale teď to znělo rozzlobeně a nejistě. „Jsou různé víry, a moudré často mlčí, jako by neznaly pravdu. Některé říkají, že tím, že následujeme tebe, odpykáváme hřích našich předků, když... když jsme zklamali Aes Sedai.“

To zadrhnutí ve větě ho polekalo. Nikdy ho nenapadlo, že by mohla být stejně ustaraná jako ostatní Aielové ohledně toho, co jim vyjevil o jejich minulosti. Zahanbení možná bylo lepší slovo než ustaraní. Lanba byla důležitou součástí ji’e’toh. Zahanbilo je to, čím byli – vyznavači Cesty listu – a zároveň je zahanbovalo, že porušili svůj závazek k ní.

„Příliš mnoho lidí už slyšelo nějakou verzi části rhuideanského proroctví,“ pokračovala ovládanějším tónem, a znělo to úplně, jako by o tomto proroctví slyšela něco již předtím, než se začala učit na moudrou, ale bylo pokroucené. Oni vědí, že nás zničíš...“ mezi dvěma nádechy se přestala na chvíli ovládat, „ale mnoho lidí věří, že nás zabiješ všechny v nekonečných tancích oštěpů, oběti za odpykání hříchu. Jiní věří, že bezútěšnost sama je zkouškou, aby před Poslední bitvou odpadli všichni kromě nejtvrdšího jádra. Dokonce jsem slyšela, jak někteří říkají, že Aielové jsou teď tvůj sen a že až se probudíš z tohoto života, už nebudeme více.“

Pěkně ponuré přesvědčení. Dost zlé bylo, že jim odhalil minulost, již považovali za zahanbující. Byl div, že ho neopustili všichni. Nebo nezešíleli. „Čemu věří moudré?“ zeptal se stejně tiše jako ona.

„Co se musí stát, stane se. Zachráníme, co půjde zachránit, Rande al’Thore. Ve víc nedoufáme.“

My. Už se počítala mezi moudré, stejně jako Egwain a Elain se počítaly mezi Aes Sedai. „No,“ prohodil lehce, „řekl bych, že nejmíň Sorilea věří, že bych měl dostat pár za uši. A Bair nejspíš taky. A určitě Melain.“

„Mezi jiným,“ zamumlala Aviendha. K jeho zklamání se od něj odtáhla, i když za kabátec se ho držela dál. „Ony věří hodně věcem, o kterých bych si přála, aby jim nevěřily.“

Rand se proti své vůli zakřenil. Takže ona nevěřila, že by měl dostat za uši. To byla od probuzení příjemná změna.

Vozy Hadnana Kadereho stály asi míli od jeho stanu, v kruhu v široké proláklině mezi dvěma pahorky, a hlídali je Kamenní psi. Temný druh s ostře řezanými rysy vzhlédl. Přes teřich se mu napínal kabátec smetanové barvy, a když Rand projížděl kolem s korouhví a poklusávajícím doprovodem, otřel si obličej nevyhnutelným velkým kapesníkem. Moirain tu byla také, prohlížela vůz, na němž byl za kozlíkem pod plachtou přivázán dveřní rám ter’angrialu. Aes Sedai se dokonce ani neohlédla, dokud na ni Kadere nepromluvil. Podle jeho gest jasně navrhoval, že by zřejmě chtěla doprovodit Randa. Vlastně zřejmě dychtil po tom, aby odešla, a nebylo divu. Musel si blahopřát, že tak dlouho utajil, že je temným druhem, ale čím déle byl ve společnosti Aes Sedai, tím větší nebezpečí odhalení mu hrozilo.

Vlastně Randa překvapilo, že ten muž je pořád ještě tady. Přinejmenším polovina vozků, s nimiž přijel do Pustiny, od doby, co překročili Dračí stěnu, již vyklouzla pryč. Nahradili je cairhienští uprchlíci, které vybral Rand osobně, aby zajistil, že nebudou Kadereho druhu. Každé ráno čekal, že ten chlapík zmizí, zvlášť poté, co se vytratila Isendra. Děvy skoro roztrhaly vůz na kusy, když ji hledaly, a Kadere za tu dobu propotil tři kapesníky. Rand by nijak nelitoval, kdyby se Kaderemu podařilo proklouznout v noci pryč. Aielské stráže měly rozkaz nechat ho jít, pokud se nepokusí vzít s sebou Moiraininy drahocenné povozy. S každým dnem bylo jasnější, že si Aes Sedai jejich nákladu velmi cení, a Rand nechtěl, aby je ztratila.

Ohlédl se přes rameno, ale Asmodean hleděl přímo vpřed a vozů si vůbec nevšímal. Tvrdil, že od okamžiku, co ho Rand chytil, neměl s Kaderem žádné styky, a Rand si myslel, že by to mohla být docela pravda. Kupec rozhodně neopustil své vozy a aielské stráže ho nikdy nespustily z dohledu, kromě doby, kdy byl ve svém voze.

Na druhé straně vozů Rand bez přemýšlení zpola přitáhl otěže. Moirain ho určitě bude chtít doprovodit do Cairhienu. Možná mu do hlavy nacpala plno věcí, ale nějak vždycky existoval další kousek, který mu tam chtěla přidat, a jemu by se zvlášť tentokrát její přítomnost a rada hodily. Ale ona se na něj jen chvíli dívala a pak se obrátila zpátky k vozu.

Rand se zamračil a pobídl grošáka dál. Bylo dobře nezapomínat, že má víc ovcí na ostříhání, než věděl. Začal být příliš důvěřivý. Lepší dávat si na ni pozor jako na Asmodeana.

Nikomu nevěř, pomyslel si bezútěšně. Na okamžik nevěděl, je-li to jeho myšlenka či Luise Therina, ale nakonec usoudil, že na tom nezáleží. Všichni měli své vlastní cíle, své vlastní touhy. Mnohem lepší bude nevěřit úplně nikomu kromě sebe. A přesto ho napadlo, jak dalece může věřit sám sobě, když mu do hlavy proniká jiný muž?

Obloha nad Cairhienem byla plná velikých supů, kroužících nad sebou na černých křídlech. Na zemi se kolébali mezi mračny bzučících much a drsně skřehotali na lesklé krkavce, kteří se snažili sebrat jim jejich právo na mrtvé. Tam, kde po odlesněných pahorcích procházeli Aielové hledající těla svých padlých, ptáci se neohrabaně vznesli do vzduchu, přežraní, krákajíce na protest, a jakmile byli živí lidé o několik kroků dál, znovu usedali k hostině. Supi a krkavci a mouchy dohromady sice nemohli zastínit slunce, ale nějak to vypadalo, že ano.

Randovi se obracel žaludek. Snažil se to nevidět. Pobídl Jeade’ena k rychlejšímu kroku, až na něm Aviendha zase visela a Děvy utíkaly. Nikdo nic nenamítal, ale Rand si nemyslel, že je to jen proto, že Aielové dokázali tuhle rychlost udržet celé hodiny. Dokonce i Asmodean byl kolem očí bledý. Pevinova tvář se v nejmenším nezměnila, jasná korouhev povlávající mu nad hlavou však na tomto místě vypadala jako výsměch.

To, co leželo před nimi, nebylo o moc lepší. Rand si na Předbrání vzpomínal jako na nevázaný úl, spleť ulic plných hluku a barev. Teď tu panoval klid, hranaté šedé hradby Cairhienu ze tří stran obklopoval široký pás popela. Ohořelé trámy ležely bláznivě nakloněné na kamenných základech a tu a tam ještě stál očazený komín, byť často nebezpečně nakloněný. Nedotčená židle, ležící na zaprášené ulici, ranec, který někdo ve spěchu upustil, či hadrová panenka nějak ještě celou zkázu a zmar zdůrazňovaly.

Lehounký vánek rozechvíval některé praporce nad městskými věžemi i na hradbách, Drak v rudé a zlaté stojící na stříbrném poli tady, stříbrný půlměsíc Tearu na rudozlatém poli támhle. Prostřední část Jangaiské brány byla otevřená, tři vysoké lomené oblouky v šedém kameni strážené tairenskými vojáky v přilbách. Někteří byli na koních, ale většinou tu byli jenom pěšáci. Různobarevné pruhy na širokých rukávcích ukazovaly, že to jsou družiníci několika pánů.

Ať už bylo ve městě známo o vítězné bitvě a aielských spojencích přišedších na záchranu cokoliv, příchod půl tisícovky Far Dareis Mai způsobil menší rozruch. Ruce nejistě sjížděly k jílcům mečů, oštěpům či pavézám a kopím. Někteří vojáci nakročili, jako by chtěli zavřít bránu, přičemž se dívali na svého důstojníka se třemi bílými pery na přílbě, který zaváhal, postavil se do třmenů a zastínil si oči proti slunci, aby viděl na karmínovou korouhev. A zvláště na Randa.

Náhle se důstojník posadil a řekl něco, po čemž dva Tairenové na koních vyrazili cvalem bránou do města. Téměř hned na to už odháněl své muže stranou s voláním: „Udělejte místo pro pána Draka Randa al’Thora! Světlo ozařuj pána Draka! Všechna sláva Draku Znovuzrozenému!“

Vojáky sice Děvy stále vyváděly z míry, nicméně po obou stranách brány vytvořili dvojitý špalír a hluboce se klaněli, když Rand projížděl kolem. Aviendha za jeho zády si hlasitě odfrkla a znovu, když se zasmál. Ona to nepochopila a on jí to neměl v úmyslu vysvětlovat. Pobavilo ho však, že ať už se Tairenové, Cairhieňané nebo kdokoli jiný snažili nafukovat, mohl se plně spolehnout přinejmenším na ni a Děvy, že je donutí zase splasknout. A na Egwain. A Moirain. A Elain a Nyneivu, když už byl v tom, pokud jednu či druhou ještě někdy uvidí. Když na to tak myslel, tak tahle skupina si ze srážení hřebínků jiným lidem zřejmě udělala důležitou součást životního usilování.

Město za branami jeho smích umlčelo.

Tady byly ulice dlážděné, některé hodně široké, aby tudy projel tucet i více velkých vozů vedle sebe, a všechny byly rovné, jako když střelí, a křižovaly se v pravých úhlech. Kopce za hradbami byly upravené a plné teras ohražených bílým kamenem. Vypadaly jako dílo lidských rukou, stejně jako kamenné budovy s vážnými rovnými liniemi a pravými úhly či velké věže s nedokončenými vršky, obklopené lešením. Lidé, tlačící se v ulicích a uličkách, měli otupělý výraz a propadlé tváře, choulili se pod nahrubo vyrobenými kůlnami či potrhanými pokrývkami napnutými jako stany, či se prostě tlačili k sobě na otevřeném prostranství, v tmavých šatech, kterým obyvatelé Cairhienu dávali přednost, či jasných barvách Předbráníků a hrubém šatu sedláků a vesničanů. Dokonce i lešení byla plná na všech úrovních až úplně nahoru, kde lidé v té výšce vypadali jako mravenci. Jen prostředek ulic zůstával volný, jak tudy procházel Rand a Děvy, a to jen na tak dlouho, než se za nimi lidé zase zavřeli.

A právě lidé utišili jeho veselí. Jak byli sešlí a v hadrech a tlačili se k sobě jako ovce v příliš malé ohradě, jásali. Rand neměl tušení, jak poznali, kdo je, snad jen že zaslechli volání důstojníka u brány, ale jak tak projížděl ulicemi a Děvy si vynucovaly cestu davem, před nimi se zvedal křik. Hluk pohltil všechna slova kromě občasného „pán Drak", když to dost lidí vykřiklo naráz, ale význam byl jasný z toho, jak muži i ženy drželi děti nahoře, aby ho také viděly projíždět, jak mu z každého okna mávali šátky a kusy látky, jak se lidé s nataženýma rukama snažili protlačit za Děvy.

Ti se Aielů určitě nebáli, ne když měli příležitost položit prst Randovi na boty, a bylo jich tolik a tlak stovek lidí je posouval dopředu, že se několika podařilo prodrat se skrz. Vlastně si jich docela dost místo na jeho sáhlo na Asmodeanovu obuv – ten rozhodně vypadal jako urozený pán ve vší té záplavě krajek, a možná si taky mysleli, že pán Drak musí být starší muž než ten mládenec v červeném kabátci – ale žádný rozdíl v tom nebyl. Každý, komu se podařilo někomu položit ruku na botu či třmen, se rozzářil a vykřikoval do okolního virválu „pán Drak", zatímco ho Děvy puklíři zatlačovaly zpátky.

Při všem tom lomozu na uvítanou a jezdcích, které poslal důstojník u brány, nebylo žádným překvapením, když se objevil Meilan, tucet menších tairenských pánů jako doprovod a ještě padesát obránců Kamene, aby mu uvolnili cestu, ohánějíce se kolem sebe patkami kopí. Šedovlasý, hubený a tvrdý ve svém skvělém hedvábí s pruhy a manžetami ze zeleného saténu, vznešený pán seděl v sedle zpříma a pohodlně jako někdo, koho posadili na koně a naučili ho zvíře ovládat skoro hned, jakmile se naučil chodit. Nevšímal si toho, že má zpocenou tvář, a ani toho, že by jeho eskorta mohla někoho pošlapat. Obojí byly menší nepříjemnosti a z toho pot spíš ta větší.

Mezi ostatními byl i Edorion, mladý růžolící panáček, jenž přijel do Eianrodu, již ne tak naducaný jako býval, takže na něm kabátec s červenými pruhy visel. Rand poznal ještě jen širokoplecího chlapíka v různých odstínech zelené. Reimon v Kameni rád mazal s Matem karty, jak si Rand vzpomínal. Ostatní byli většinou starší muži. Žádný se o dav, jímž se prodírali, nezajímal víc než Meilan. V celé tlupě nebyl jediný Cairhieňan.

Děvy nechaly na Randův pokyn Meilana projet, ale za ním se zase srazily a nikoho dalšího nevpustily, čehož si vznešený pán zprvu nevšiml. Když mu to došlo, v tmavých očích mu doutnal hněv. Tenhle Meilan se od okamžiku, kdy Rand poprvé dorazil do Tearského Kamene, hněval často.

S příjezdem Tairenů začal hluk trochu polevovat, a když se Meilan Randovi ztuhle klaněl ze sedla, bylo z něj jen nejasné mumlání. Pak vznešený pán zalétl pohledem k Aviendze, než se rozhodl, že si jí nebude všímat, právě jako se snažil nevšímat Děv. „Světlo tě ozařuj, můj pane Draku. Buď vítán v Cairhienu. Musím se ti omluvit za ty kmány, ale netušil jsem, že hodláš nyní přijet do města. Kdybych to byl věděl, byl bych to tu nechal vyčistit. Chtěl jsem ti uspořádat velkolepý vstup, hodný Draka Znovuzrozeného.“

„Už ho mám,“ odtušil Rand a druhý muž zamrkal.

„Jak říkáš, můj pane Draku.“ Po chvíli pokračoval a z jeho tónu bylo jasné, že to nepochopil. „Doprovodíš-li mě do královského paláce, nechám ti připravit malou oslavu na uvítanou. Bojím se, že bude skutečně jen malá, jelikož jsem nebyl upozorněn na tvůj příchod, ale i tak zajistím –“

„Cokoliv zařídíš, bude stačit,“ skočil mu Rand do řeči a přijal další úklonu a slabý, úlisný úsměv v odpověď. Ten chlapík byl teď samá podřízenost, a za hodinu bude s Randem mluvit jako s někým příliš slaboduchým, aby pochopil, co má přímo pod nosem, avšak pod tím vším leželo opovržení a nenávist, o nichž věřil, že je Rand nevidí, ačkoliv mu jasně svítily z očí. Opovržení, poněvadž Rand nebyl šlechtic – ne doopravdy, jak to viděl Meilan, podle rodu – a nenávist, protože než Rand přišel, měl Meilan moc nad životem a smrtí, jíž se rovnal jen málokdo, a nad sebou neměl nikoho. Věřit, že Dračí proroctví se jednoho dne naplní, byla jedna věc. Vidět, jak jsou naplněna, a jeho vlastní moc díky tomu zmenšena, bylo něco zcela jiného.

Na malou chvíli nastal zmatek, než Rand řekl Sulin, aby dovolila ostatním tairenským pánům přivést koně za Asmodeana a Pevinův praporec. Meilan by byl nechal obránce, aby uvolnili cestu, ale Rand vydal krátký rozkaz, aby se zařadili za Děvy. Vojáci poslechli a pod okrajem kapalínů se jejich výraz v nejmenším nezměnil, přestože jejich důstojník s bílým chocholem vrtěl hlavou, a vznešený pán nasadil blahosklonný úsměv. Ten úsměv však pohasl, když začalo být jasné, že dav se před Děvami bez problémů rozděluje. To, že si nemusely probíjet cestu palicemi, přikládal pověstem o aielské divokosti, a zamračil se, když Rand neodpověděl. Jedné věci si Rand všiml. Teď, když s ním byli Tairenové, jásání se znovu neozvalo.

Cairhienský královský palác zabíral nejvyšší kopec ve městě, přesně uprostřed, hranatý, tmavý a mohutný. Vlastně při tom, kolik měl palác poschodí a kameny obložených teras, bylo těžké poznat, že tu nějaký kopec vůbec je. Chodníky lemované vysokým sloupořadím a vysoká úzká okna ve velké výšce nad zemí přísnost neumenšovaly o nic víc než šedé, stupňovité věže přesně rozmístěné v soustředných, výše a výše položených čtvercích. Ulice se změnila v dlouhou širokou rampu vedoucí k vysoké bronzové bráně a obrovskému čtvercovému nádvoří za ní obstoupenému tairenskými vojáky, kteří stáli jako sochy s přesně nakloněnými oštěpy. Další stáli na kamenných balkonech.

Řadami vojáků při příchodu Děv projel šepot, ale ten rychle zanikl ve zpěvavém volání: „Všechna sláva Draku Znovuzrozenému! Všechna sláva pánu Drakovi a Tearu! Všechna sláva pánu Drakovi a vznešenému pánu Meilanovi!“ Podle Meilanova výrazu byste si mysleli, že je to všechno nenucené.

Když Rand přehodil nohu přes vysokou hrušku a sklouzl lehce ze sedla, vyběhli s tepanými zlatými mísami a bílým lněným plátnem sluhové v tmavých šatech, první Cairhieňané, které v paláci uviděl. Další pak přišli převzít koně. Využil záminky a opláchl si obličej a ruce v chladné vodě, takže Aviendha musela slézt z koně sama. Kdyby se jí snažil pomoci dolů, mohli by oba skončit na dlažbě.

Sulin bez pobízení vybrala dvacet Děv a společně ho doprovázely. Na jednu stranu byl Rand rád, že kolem něj nechce mít jeden každý oštěp do posledního. Na druhou stranu si ale přál, aby mezi dvacítkou vybraných nebyly Enaila, Lamelle a Somara. Ze zamyšlených pohledů, jaké na něj vrhaly – zvláště Lamelle, hubená žena s pevnou bradou a tmavě rusými vlasy, skoro o dvacet let starší než on – Rand začal skřípat zuby, přičemž se snažil konejšivě usmívat. Aviendze se nějak muselo podařit s nimi a se Sulin promluvit za jeho zády. Možná nejsem schopen s Děvami něco udělat, pomyslel si zachmuřeně, když odhazoval lněný ručník zpátky jednomu ze sloužících, ale ať shoří moje duše, jestli neexistuje alespoň jedna aielská žena, která se poučí, že já jsem Car’a’carn!

Ostatní vznešení páni ho vítali u paty širokého šedého schodiště vedoucího z nádvoří, všichni v barevném hedvábí a saténových pruzích a stříbrem pošitých vysokých botách. Bylo očividné, že žádný z nich nevěděl, že Meilan odjel Randovi naproti, dokud nebyl pryč. Torean, s obličejem jako brambora a na tak těžkopádného muže kupodivu dost pohyblivý, nervózně čichal k navoněnému kapesníčku. Gueyam, jenž s naolejovanou bradkou působil ještě holohlavějším dojmem, zaťal pěsti o velikosti menších šunek a poněkud zlobně se na Meilana mračil, i když se klaněl před Randem. Maraconn, s modrýma očima, které byly v Tearu vzácné, tiskl tenké rty, až se zdálo, že žádné nemá. A i když byl Hearne s hubeným obličejem samý úsměv, nevědomky se tahal za ucho, jako to dělal vždy, když byl vzteky bez sebe. Pouze Aracome, štíhlý jako čepel meče, nedával navenek žádné pocity najevo, avšak on také téměř vždycky nechával hněv pěkně pod pokličkou, dokud nebyl připraven vzplanout jako vích.

Byla to příliš dobrá příležitost, aby si ji nechal ujít. V duchu poděkoval Moirain za její lekce – je snazší šaškovi podrazit nohy než ho srazit k zemi, říkávala – Rand Toreanovi hřejivě stiskl buclatou ruku a Gueyamovi sevřel mohutné rameno, Hearnův úsměv opětoval dost mile, aby se to hodilo i pro blízkého druha, a na Aracoma kývl se zdánlivě významným pohledem. Simaana a Maraconna si nevšímal po jediném pohledu, chladném a bezvýrazném jako hluboké jezírko v zimě.

Víc toho daná chvíle nevyžadovala, pouze sledoval, jak uhýbají očima a tváří se zamyšleně. Hráli daes dae’mar, hru rodů, celý život a pobyt mezi Cairhieňany, kteří dokázali ze zvednutého obočí či zakašlání vyčíst celé knihy, jejich vnímavost jen zvýšil. Každý z přítomných věděl, že Rand nemá nejmenší důvod chovat k němu přátelství, ale každý se musel divit, jestli jejich přivítání nemá jenom zakrýt něco skutečného s někým jiným. Simaan a Maraconn se tvářili nejustaraněji, ale ostatní zas na ty dva pohlíželi s největším podezřením. Třebas jeho chlad byl skutečným pláštíkem. Nebo si Rand přál, aby si právě tohle mysleli.

Sám pro sebe si Rand myslel, že by na něj Moirain byla pyšná, a stejně tak Tom Merrilin. I kdyby proti němu žádný z nich zrovna nekul žádné pikle – něco, nač by si podle něj ani Mat nevsadil – muži v jejich postavení mohli udělat hodně, aby zmařili jeho plány, aniž by to dělali nějak viditelně, a oni by to s chutí udělali ze zvyku, když už by k tomu neměli žádný jiný důvod. Teď je vyvedl z rovnováhy. Kdyby je v tomhle stavu dokázal udržet déle, měli by příliš mnoho práce dávat pozor jeden na druhého a příliš strachu, že jsou sami pozorováni, aby mu dělali nějaké potíže. Možná by ho pro jednou mohli dokonce poslechnout, aniž by hledali stovku důvodů, proč by se věci měly provést jinak, než on chtěl. No, to už by možná žádal příliš.

Když si povšiml Asmodeanova cynického úšklebku, uspokojení ho přešlo. Horší byl Aviendžin tázavý pohled. Byla v Tearském Kameni, věděla, co jsou tihle muži zač a proč je poslal sem. Dělám, co musím, pomyslel si hořce a přál si, aby to nevypadalo, že se chce sám před sebou omluvit.

„Dovnitř,“ řekl poměrně ostřeji, než zamýšlel, a sedm vznešených pánů nadskočilo, jako by si v té chvíli uvědomili, kdo a co Rand je.

Když šel do schodů, chtěli jít s ním, ale až na Meilana, který ukazoval cestu, ho Děvy prostě obklopily pevným kruhem a vznešení páni skončili vzadu s Asmodeanem a menšími pány. Aviendha se Randa samozřejmě držela z jedné strany a Sulin z druhé a Somara, Lamelle a Enaila šly těsně za ním. Mohly natáhnout ruku a dotknout se ho, aniž by se zvlášť namáhaly. Rand na Aviendhu vrhl obviňující pohled, a ona zvedla obočí tak tázavě, až jí málem uvěřil, že s tím nemá nic společného. Málem.

Chodby paláce byly prázdné, jen sloužící v tmavých livrejích se klaněli tak, až se málem bradou dotýkali kolen, a služebné dělaly stejně hluboká pukrlata, když procházel kolem, ale když vstoupili do Velkého slunečního sálu, zjistil Rand, že cairhienská šlechta nebyla z paláce zcela vykázána.

„Drak Znovuzrozený přichází,“ ohlásil bělovlasý muž těsně za obrovskými pozlacenými dveřmi s vytepaným vycházejícím sluncem Cairhienu. Červený kabátec s vyšitými šestihrotými modrými hvězdami, jenž mu byl po době strávené v obleženém Cairhienu trochu velký, jej označoval za vrchního komorníka z Milanova domu. „Všechna sláva pánu Drakovi Randu al’Thorovi. Všechna sláva pánu Drakovi.“

Komnatu rychle naplnil ryk až po zrcadlovou klenbu o pětadvacet sáhů výš. „Sláva pánu Drakovi Randu al’Thorovi! Zdrávas pán Drak! Světlo ozařuj pána Draka!“ Ticho, které následovalo, působilo ve srovnání s tím dvojnásob klidně.

Mezi mohutnými hranatými sloupy z mramoru s tak hustými modrými žilkami, až vypadal skoro černý, stálo víc Tairenů, než Rand čekal, řady pánů a paní země v nejlepších oděvech, se špičatými sametovými klobouky a kabátci s nabíranými pruhovanými rukávy, v barevných šatech s krajkovým okružím a těsně padnoucími čepečky, složitě vyšívanými či pošitými perlami nebo malými drahokamy.

Za nimi stáli Cairhieňané, v tmavém rouchu kromě barevných pruhů na prsou šatů či po kolena dlouhých kabátců. Čím víc pruhů v barvách toho kterého rodu, tím vyšší měl jejich nositel postavení, ale muži a ženy s pruhy od krku po pás či níže stáli za Taireny z očividně nižších rodů, se žlutou výšivkou místo zlaté nitě a v suknu místo v aksamitu. Nemálo cairhienských mužů mělo vyholené hlavy a napudrovaná čela. Všichni mladí muži to tak nosili.

Tairenové vypadali netrpělivě, byť nejistě. Tváře Cairhieňanů mohly být vytesány z ledu. Nedalo se říci, kdo zdravil a kdo ne, ale Rand tušil, že většina křiku pocházela z předních řad.

„Hodně z nich si přeje ti sloužit,“ zamumlal Meilan, když kráčeli po podlaze z modrých dlaždic s velkou zlatou mozaikou, zpodobňující vycházející slunce. Sledovala je vlna poklon.

Rand jen zavrčel. Oni mu chtějí sloužit? Nepotřeboval Moirain, aby mu řekla, že tihle menší šlechtici doufají zlepšit své postavení díky panstvím vyrvaným Cairhienu. Meilan a ostatních šest již nepochybně naznačili – pokud rovnou neslíbili – čí panství připadne komu.

Na protějším konci Velkého sálu stál sám Sluneční trůn umístěný na širokém pódiu z tmavomodrého mramoru. Dokonce i tady působila cairhienská sebekázeň, tedy přinejmenším na trůnu. Velké křeslo s těžkými lenochy se třpytilo zlacením a zlatým hedvábným brokátem, ale nějak působilo dojmem, že je kromě vycházejícího slunce s vlnitými paprsky, které bylo umístěno nad hlavou toho, kdo na něm seděl, cele tvořeno prostými svislými čarami.

Ten někdo měl být on, uvědomil si Rand dávno předtím, než dorazil k devíti stupňům na pódium. Aviendha tam vyšplhala s ním a Asmodean, jako jeho bard, směl rovněž nahoru, ale Sulin hbitě rozmístila ostatní Děvy kolem pódia a jejich nedbale držené oštěpy zabránily Meilanovi a ostatním vznešeným pánům pokračovat v cestě. Tairenům se na tvářích objevilo zoufalství. V sále bylo takové ticho, že Rand slyšel vlastní dech.

„Tohle patří někomu jinému,“ prohlásil nakonec. „Kromě toho jsem strávil v sedle moc dlouhou dobu, aby se mi takové tvrdé sedadlo líbilo. Přineste mi nějaké pohodlné křeslo.“

Na chvíli zavládlo zděšené ticho, pak se sálem rozneslo mumlání. Meilan se náhle zatvářil tak zamyšleně a tak rychle to zakryl, až se Rand málem rozesmál. Asmodean měl s tím mužem nejspíš pravdu. Asmodean sám si Randa prohlížel s jen tak tak zakrytým podezřením.

Chvíli trvalo, než s funěním přiběhl chlapík ve hvězdami pošitém kabátci, následován dvěma Cairhieňany v tmavých livrejích, nesoucích křeslo s vysokým opěradlem, vyložené hedvábím potaženými poduškami, a ukázal jim, kam ho mají postavit, přičemž se příliš často ustaraně ohlížel na Randa. Po nohách i opěradle křesla se táhly svislé zlacené čáry, ale před Slunečním trůnem vypadalo bezvýznamně.

Když tři sloužící ještě s klaněním couvali a předkláněli se s každým krokem, Rand většinu podušek odhodil stranou, vděčně se posadil a seanchanské kopí si položil přes kolena. Dával si však pozor, aby si neoddechl. Aviendha ho na to pozorovala příliš pozorně, a to, jak se Somara pořád dívala z ní na něj a zpátky, jen potvrdilo jeho podezření.

Přes problémy s Aviendhou a Far Dareis Mai však jeho slova většina přítomných očekávala stejnou měrou s dychtivostí i úzkostí. Aspoň oni vyskočí, když řeknu „žába", pomyslel si. Možná se jim to nebude líbit, ale udělají to.

S Moiraininou pomocí promyslel, co tady musí udělat. O něčem věděl, že je správné, i bez jejích rad. Bylo by dobré, kdyby tu byla a v případě potřeby mu našeptávala do ucha, místo aby Aviendha čekala na to, aby mohla dát znamení Somaře, jenže nemělo smysl čekat. Každý tairenský i cairhienský šlechtic ve městě byl určitě přítomen v sále.

„Proč se Cairhieňané drží neustále v pozadí?“ zeptal se nahlas. A dav šlechticů se zavlnil, jak si urozenci vyměňovali zmatené pohledy. „Tairenové přišli na pomoc, ale není důvod, aby se tu Cairhieňané drželi zpátky. Ať se všichni postaví podle svého postavení. Všichni.“

Bylo těžké poznat, zda jsou ohromenější Tairenové či Cairhieňané, i když Meilan vypadal, že je připraven spolknout vlastní jazyk, stejně jako ostatních šest vznešených pánů za ním. Dokonce i pomalejší Aracome zbělel ve tvářích. Za značného šoupání bot a poškubávání suknic a s mnoha ledovými pohledy na obou stranách poslechli, až byli v předních řadách samí muži a ženy s pruhy na prsou a v druhé bylo jen pár Tairenů. K Meilanovi a jeho druhům se u paty pódia připojilo dvakrát tolik cairhienských urozených pánů a paní, většinou prošedivělých, s pruhy od krku málem ke kolenům, i když „připojilo“ možná bylo to nejvhodnější slovo. Stáli tu ve dvou skupinkách, mezi nimiž byly celé tři kroky, a odvraceli od sebe zrak tak důrazně, že na sebe klidně mohli hrozit pěstmi a křičet. Všichni upírali zrak na Randa, a jestli byli Tairenové vzteky bez sebe, Cairhieňané byli ztělesněný ledový klid, jen s náznaky tání, bral-li Rand v potaz zvažující pohledy, které vrhali po něm.

„Všiml jsem si korouhví vlajících nad Cairhienem,“ pokračoval Rand, když pohyb ustal. „Je dobře, že tu visí tolik tairenských půlměsíců. Bez tairenského zrní by v Cairhienu nebyl nikdo živý, aby vytáhl vlajku nahoru, a bez tairenských mečů by se lidé z tohoto města, jež přežili dodnes – urození stejně jako prostí – učili poslouchat Shaidy. Tear si vysloužil tyto pocty.“ Teď se samozřejmě Tairenové nafoukli a začali zuřivě přikyvovat a ještě zuřivěji se usmívat, i když to vznešené pány určitě značně zmátlo, neboť to přišlo tak rychle po tom druhém. Co se toho týkalo, Cairhieňané pod pódiem se na sebe dívali dosti pochybovačně. „Ale já sám tolik praporů nepotřebuju. Ať zůstane jedna Dračí zástava, na nejvyšší věži ve městě, aby ji uviděl každý, kdo se přiblíží, avšak ostatní sundejte a místo nich vyvěste prapory Cairhienu. Toto je Cairhien, a vycházející slunce musí vlát hrdě. Cairhien má vlastní čest, kterou si podrží.“

Komnata vybuchla řevem tak náhle, že Děvy zvedly oštěpy, řevem, jenž se odrážel od stěny ke stěně. Sulin vmžiku dávala Děvám rozkazy prstovou řečí, ale polovina zvednutých závojů již byla zase dole. Cairhienští šlechtici jásali stejně hlasitě jako předtím lid v ulicích, tančili a mávali rukama jako Předbráníci na slavnosti. Ve všem tom hluku si právě Tairenové mlčky vyměňovali pohledy. Nevypadali rozzlobeně. Dokonce i Meilan vypadal hlavně nejistě, ačkoliv jako Torean a ostatní též užasle sledoval pány a paní z vysoce urozených rodů kolem sebe, tak chladně důstojné jen chvilku předtím, kteří nyní tančili a vyvolávali pána Draka.

Rand nevěděl, co který z nich vyčetl z jeho slov. – Rozhodně předpokládal, že oni v tom uslyší víc, než řekne, zvláště Cairhieňané, a možná dokonce to, že někteří uslyší, co skutečně měl na mysli, jenže na takovéto divadlo ho nic nepřipravilo. Cairhienské sebeovládání byla zvláštní věc, to dobře věděl, občas promísené s nečekanou otevřeností. Moirain byla v této záležitosti zdrženlivá i přesto, jak naléhavě se ho snažila všemu naučit. Většinou tvrdila, že když tato odměřenost povolí, může to být dost překvapivé. Překvapivé, to určitě.

Když jásot konečně utichl, začalo skládání přísah věrnosti. Meilan poklekl první, se staženou tváří, když se pod Světlem a na svou naději na spasení a znovuzrození zavazoval věrně sloužit a poslouchat. Byla to prastará formule, a Rand doufal, že by skutečně mohla některé přinutit přísahu dodržet. Jakmile Meilan políbil hrot seanchanského oštěpu, snaže se přitom zakrýt kyselý obličej tím, že si uhlazoval bradku, nahradila ho urozená paní Colavaere. Víc než jen hezká žena ve středních letech, jíž přes ruce spadla tmavě slonovinová krajka, když je pokládala mezi Randovy na oštěp, a s vodorovnými barevnými pruhy, které jí sahaly od vysokého krajkového límce po kolena, složila přísahu jasným, pevným hlasem s melodickým přízvukem, na nějž byl zvyklý od Moirain. Ve tmavých očích měla také něco z toho Moirainina zvažujícího pohledu, zvláště když při pukrleti, po kterém sestoupila ze stupňů, upřela zrak na Aviendhu. Nahradil ji Torean, jenž se při vyslovování přísahy silně potil, a jeho zase nahradil urozený pán Dobraine, s pátravým pohledem v zapadlých očích, jeden z těch mála starších mužů, co si vepředu oholil dlouhé, většinou šedivé vlasy, pak přišel Aracome a...

Jak procesí pokračovalo a šlechtici jeden po druhém poklekali, Cairhieňan po Tairenovi a po něm zas Cairhieňan, jak sám nařídil, byl Rand netrpělivý. Tohle všechno bylo nezbytně nutné, aspoň to tvrdila Moirain – a s ní souhlasil i hlásek v jeho hlavě, o němž věděl, že patří Luisi Therinovi – ale pro něj to bylo jenom zdržení. Musel mít jejich věrnost, byť jen na povrchu, aby mohl Cairhien začít zabezpečovat, a bylo třeba aspoň začít, než bude moci vyrazit proti Sammaelovi. A to já udělám! Ještě toho musím vykonat moc, abych mu mohl dovolit sekat mi po nohou z křoví! On zjistí, co to znamená, probudit Draka!

Nevěděl, proč ti před ním se začali potit a olizovat si rty, když poklekali a vykoktávali slova věrnosti. Ale on taky neviděl chladné světlo, které mu zaplálo v očích.

47

Cena lodi

Nyneiva dokončila ranní mytí, vytřela se dosucha a váhavě si natáhla čistou hedvábnou spodničku. Hedvábí nechladilo jako len, a i když slunce sotva vyšlo, horko ve voze ohlašovalo další spalující den. Kromě toho, ta věc byla střižená tak, až se skoro bála, že jí spadne v chumlu k nohám, když se víc nadechne. Aspoň však nebyla propocená z noci jako ta, co vyhodila.

Spánek jí narušovaly mnohé zneklidňující sny, sny o Moghedien, z nichž se náhle budila – a ty byly lepší než ty, z nichž se neprobudila – sny o Birgitte, jak po ní střílí šípy a nemíjí, sny o stoupencích proroka ženoucích se jako bouře zvěřincem, o tom, že navěky uvízla v Samaře, protože už nikdy nepřiplulo žádné plavidlo, o tom, že dorazila do Salidaru a zjistila, že tam velí Elaida. Nebo zase o Moghedien, také v Salidaru. Z toho se probudila s pláčem.

Všechno to byly oprávněné starosti, a docela přirozené. Tři noci zde již tábořili, aniž se objevila nějaká kocábka, tři dny, kdy umdlévala z horka a kdy musela stát se šátkem přes oči u toho proklatého dřevěného plotu. To stačilo, aby povolily nervy každému, i když si nemusel dělat starosti s tím, zda se snad k němu neblíží Moghedien. Ale ono taky to, že ta ženská věděla, že jsou u zvěřince, ještě neznamenalo, že je v Samaře najde. Na světě byly kromě těch, co se shromáždily tady, také další kočovné zvěřince. Vymýšlet si důvody, proč si nedělat starosti, však bylo snazší než si nedělat starosti.

Ale proč bych měla být nervózní kvůli Egwain? Namočila naříznutou větvičku do misky se solí a sodou, stojící na stolku vedle umyvadla, a začala si rázně drhnout zuby. Egwain se vynořila skoro v každém snu, křičela na ni, ale Nyneiva nemohla přijít na to, jak se do těch snů Egwain dostala.

Popravdě řečeno, nervozita a nedostatek spánku byly jen částí toho, proč měla dnes ráno tak ohavnou náladu. Ostatek byly jen takové maličkosti, ale byly skutečné. Kamínek v botě byl maličkost ve srovnání s useknutou hlavou, ale kamínek byl tady a popravčí špalek nemusel nikdy...

Nebylo možné vyhnout se vlastnímu odrazu, a vlasy jí volně visely na ramena, místo aby je měla slušně zapletené. Ať je kartáčovala, jak chtěla, jejich měděná barva nebyla nikdy o nic méně odporná. A ona až moc dobře věděla, že na posteli za ní leží ty modré šaty. Byly tak modré, že by i Cikánce zaslzely oči, a se stejně hlubokým výstřihem, jako měly ty původní červené, co teď visely na kolíku. Proto na sobě měla tu vachrlatě držící spodničku. Jedny takové šaty nestačily, alespoň ne podle Valana Lucy. Clarin pracovala na další dvojici v jedovatě žluté a šla řeč i o pruzích. Nyneiva o pruzích nechtěla ani slyšet.

Aspoň by mě ten chlap mohl nechat vybrat barvu, pomyslela si, pracujíc zuřivě s naříznutou větvičkou. Nebo Clarin. Ale to ne, on má své vlastní představy a nikdy se nezeptá. Ne Valan Luca. Díky jeho výběru barev občas zapomněla i na výstřihy. Měla jsem mu to hodit na hlavu! Přesto však věděla, že to neudělá. Birgitte se v těch šatech ukazovala, aniž by se v nejmenším červenala. – Ta ženská rozhodně vůbec nebyla jako v příbězích, co se o ní vyprávěly! Ne že by hodlala nosit tyhle hloupé šaty bez námitek jenom proto, že je nosila Birgitte. V žádném případě s tou ženou nesoutěžila. To jenom že... „Když už něco musíš dělat,“ zavrčela přes větvičku, „tak by sis na to raději měla zvyknout.“

„Co jsi říkala?“ zeptala se Elain. „Jestli chceš mluvit, tak si, prosím, vyndej tu věc z úst. Jinak vydáváš jen nechutné zvuky.“

Nyneiva si utřela bradu a zlostně se zamračila přes rameno. Elain seděla na své úzké posteli s nohama přitaženýma pod bradou a splétala si načerno obarvené vlasy do copu. Už na sobě měla své bílé spodky, celé pošité třpytkami, a sněhobílý živůtek s volánky z hedvábí, které bylo až příliš tenké. Flitry pokrytý bílý kabátek ležel vedle ní. Bílá. Také měla dvoje oblečení na vystoupení a třetí se dokončovalo, všechno v bílé, byť ne zcela čisté. „Jestli se chceš takhle oblíkat, Elain, tak bys neměla takhle sedět. Je to neslušný."

Druhá žena se náhle zamračila, ale nohy ve střevíčkách přece jenom položila na podlahu. A zvedla bradu tím svým nafoukaným způsobem. „Myslím, že se dnes dopoledne půjdu projít do města,“ utrousila chladně, stále pracujíc na svém copu. „Tenhle vůz je... příliš uzavřený.“

Nyneiva si vypláchla ústa a vyplivla vodu do umyvadla. Hlasitě. Vůz opravdu vypadal s každým dnem menší. Možná skutečně potřebovaly být co nejvíc z dohledu – byl to její nápad, jehož již začínala litovat – ale tohle začínalo být směšné. Tři dny zavřená s Elain, kdy vycházely pouze na vystoupení, pomalu působily jako tři týdny. Nebo tři měsíce. Nikdy předtím si neuvědomila, jak jedovatý jazyk ta Elain má. Musela připlout nějaká loď. Jakákoliv loď. Dala by v tom okamžiku všechny peníze schované v cihlové pícce, všechny klenoty, cokoliv, za to, aby dnes připlula nějaká loď. „No, to žádnou pozornost nepřitáhne, že? Ale možná potřebuješ nějakej pohyb. Nebo je to možná tím, jak ti ty spodky přiléhají k bokům.“

Elain zaplálo v modrých očích, bradu držela stále vysoko a tón měla chladný. „Včera v noci se mi zdálo o Egwain, mezitím, co mi vykládala o Randovi a Cairhienu – já si dělám starosti s tím, co se tam děje, i když ty ne – mezitím říkala, že se z tebe stává ukřičená ježibaba. Ne že bych si to já nutně myslela taky. Já bych byla řekla trhovkyně.“

„Teď mě poslouchej, ty protivná malá žábo! Jestli ne –“ Stále zamračená Nyneiva prudce zavřela pusu a potom se pomalu nadechla. S námahou promluvila docela vyrovnaným hlasem. „Tobě se zdálo o Egwain?“ Elain stroze kývla. „A ona mluvila o Randovi a Cairhienu?“ Mladší žena vyvrátila oči v přehnaném podráždění a dál se věnovala svému copu. Nyneiva se přinutila pustit z hrsti pramen měděné rudých vlasů a přinutila se i přestat myslet na to, jak naučí dědičku toho zatraceného Andoru troše obyčejné zdvořilosti. Jestli brzy nenajdou loď... „Jestli dokážeš myslet taky na něco jinýho než na to, jak ukázat ještě větší kus noh, než ukazuješ teď, tak by tě mohlo zajímat, že mně se o ní zdálo taky. Říkala, že Rand včera vybojoval u Cairhienu velký vítězství.“

„Možná předvádím své nohy,“ štěkla Elain a na lících jí naskočily rudé skvrny, „ale aspoň neukazuji svoje... Tobě se o ní zdálo taky?“

Porovnat si postřehy netrvalo dlouho, i když Elain dál předváděla svůj zmijí jazýček. Nyneiva měla dokonale dobrý důvod na Elain křičet a Elain se nejspíš zdálo o tom, jak se nosí před Randem ve svém flitry pošitém kostýmu, pokud ne bez něj. Říci něco takového byla prostá upřímnost. I tak začalo být rychle jasné, že Egwain jim oběma říkala ve snech to stejné, což ponechávalo jen málo prostoru pro pochyby.

„Pořád opakovala, že je skutečně tam,“ zamumlala Nyneiva, „ale já myslela, že se mi to jenom zdá.“ Egwain jim oběma opakovala dost často, že je možné mluvit s někým ve snu, ale nikdy neřekla, že to dokáže. „Proč jsem jí měla věřit? Totiž, tvrdila, že konečně poznala nějakej oštěp, co začal nosit, prej je to seanchanská práce. To je nesmysl.“

„Ovšem.“ Elain protivně zvedla jedno obočí. „Stejně jako je nesmysl, že jsme našly Cerandin a její s’redity. Musejí tu být další seanchanští uprchlíci, Nyneivo, a oštěpy jsou nejspíš to nejmenší, co tu po sobě zanechali.“

Proč ta ženská nedokáže povědět něco bez toho, aby v tom byl osten? „Všimla jsem si, jak moc jsi tomu věřila ty."

Elain si přehodila hotový cop přes rameno a pak znovu pohodila hlavou, povýšeně, jako přívažek. „Doufám, že je Rand v pořádku.“ Nyneiva si odfrkla. Egwain říkala, že bude potřebovat celé dny odpočívat, než bude zase na nohou, ale byl léčen. Druhá žena pokračovala: „Ještě ho nikdo nenaučil, že se nesmí přepínat. Copak neví, že ho může jediná síla zabít, když jí natáhne přespříliš, nebo ji spřádá, když je unavený? To je stejné pro něj jako pro nás.“

Takže ona chce změnit téma, co? „Třeba to neví,“ prohodila Nyneiva sladce, „poněvadž muži nemají žádnou Bílou věž.“ To jí připomnělo něco jiného. „Vážně myslíš, že to byl Sammael?“

Elain, chycená s ostrou odpovědí na jazyku, se na ni úkosem zamračila a potom si rozmrzele povzdechla. „To nám ale může být lhostejné, ne? My bychom ovšem měly myslet na to, že znovu použijeme prsten. Pro víc než jen schůzku s Egwain. Musíme toho tolik zjistit. Čím víc se naučím, tím víc vím, kolik toho ještě nevím.

„Ne, v žádném případě ne.“ Nyneiva sice skutečně nečekala, že by si druhá žena prsten z ter’angrialu přímo tady a právě v té chvíli vzala, přesto bezděčně popošla k cihlové pícce. „Už žádné výlety do Tel’aran’rhiodu pro žádnou z nás, kromě toho, když půjdeme za ní.“

Elain rovnou pokračovala, aniž by si jí zjevně všímala. Nyneiva klidně mohla mluvit sama pro sebe. „Nepotřebujeme přitom přece usměrňovat. Tím se neprozradíme.“ Na Nyneivu se nepodívala, ale v hlase se jí ozval kousavý podtón. Trvala na tom, že mohou používat jedinou sílu, budou-li opatrné. Co Nyneiva věděla, Elain jí to mohla právě za zády provádět. „Vsadím se, že když dnes v noci jedna z nás navštíví Srdce Kamene, Egwain tam bude. Přemýšlej, kdybychom s ní my mohly mluvit v jejích snech, tak bychom si už nemusely dělat starosti s tím, že v Tel’aran’rhiodu narazíme na Moghedien.“

„Tak ty si myslíš, že je tak snadný se to naučit?“ opáčila suše Nyneiva. „Kdyby jo, tak proč nás to už nenaučila? Proč to neudělala předtím?“ Ale nešlo jí to od srdce. To ona si dělala starosti kvůli Moghedien. Elain věděla, že je ta žena nebezpečná, ale bylo to jako vědět, že zmije je nebezpečná. Elain to věděla, ale Nyneiva byla uštknuta. A kdyby se dokázaly spojit, aniž by musely vstoupit do světa snů, bylo by to cenné i jinak, nejen že by se tím vyhnuly Moghedien.

V každém případě jí Elain stále nevěnovala pozornost. „Ráda bych věděla, proč tak trvala na tom, abychom to nikomu neprozradily. To nedává smysl.“ Chvíli si hryzala spodní ret. „A je tu ještě jeden důvod, proč s ní mluvit, jakmile to jen bude možné. Tenkrát mi to nedávalo žádný smysl, ale když se mnou posledně mluvila, zmizela v půlce věty. Teď si vzpomínám, že těsně předtím se najednou zatvářila překvapeně a polekaně.“

Nyneiva se zhluboka nadechla a přitiskla si obě ruce na břicho v marné snaze uklidnit náhle stažený žaludek. Podařilo se jí však mluvit vyrovnaně. „Moghedien?“

„Světlo, ty ale máš veselé myšlenky! Ne. Kdyby se Moghedien dokázala dostat do našich snů, tak bychom to, myslím, již zjistily.“ Elain se lehce zachvěla. Měla aspoň jakous takous představu, jak nebezpečná Moghedien je. „Nicméně to nebyl takový výraz. Byla vylekaná, ale na tohle ne dost.“

„Tak možná není v nebezpečí. Možná...“ Nyneiva se přinutila dát ruce k bokům a rozzlobeně stiskla rty. Jenže si nebyla jistá, proč se vlastně zlobí.

Odložit prsten, dát ho mimo dohled kromě při schůzkách s Egwain, byl dobrý nápad. Byl. Při kterékoliv výpravě do světa snů je mohla najít Moghedien, a držet se mimo její dosah byl velmi dobrý nápad. Nyneiva už věděla, že stojí proti přesile. To pomyšlení ji žralo, kdykoliv si na to vzpomněla, bylo to horší a horší, ale byla to prostá pravda.

A přece teď existovala možnost, že Egwain potřebuje pomoc. Malá možnost. To, že si dává řádný pozor na Moghedien, ještě neznamenalo, že tuto možnost podceňovala. A bylo docela možné, že po Randovi jde jeden ze Zaprodanců stejně osobně, jako Moghedien po ní a Elain. Z toho, co Egwain hlásila, o Cairhienu a o horách, byl cítit chlap, co vyzývá druhého, protože se cítí ukřivděný. Ne že by ji napadalo něco, co by se s tím dalo udělat. Ale Egwain...

Občas se Nyneivě zdálo, že zapomněla hlavní důvod, proč opustila Dvouříčí. Aby chránila mladé lidi ze své vesnice, kteří se chytili do sítí Aes Sedai. Ne že by byli o moc mladší než ona – jen o pár let – ale ten rozdíl vám připadá větší, když jste vesnická vědma. Ovšem, ženský kroužek v Emondově Roli zatím už určitě vybral jinou vědmu, ale tím to nebyla její vesnice o nic méně, ani její lidé. A v nejhlubším koutku duše tím nebyla o nic méně vědmou. Nějak se však ochrana Randa, Egwain, Mata a Perrina před Aes Sedai změnila na pomáhání jim přežít, a nakonec, aniž si uvědomila kdy či jak, dokonce i tento cíl byl zavalen jinými potřebami. Vstoupila do Bílé věže, aby se naučila, jak lépe Moirain svrhnout, ale tato touha se změnila ve žhavou touhu naučit se léčit. Dokonce i její odpor k tomu, jak se Aes Sedai pletou ostatním lidem do života, nyní existoval vedle její touhy se jednou z nich stát. Ne že by opravdu chtěla, ale byl to jediný způsob, jak se naučit, co se naučit chtěla. Všechno se tak nějak zamotalo jako jedna z těch aessedaiovských sítí, ona do ní byla také zapletena, a nevěděla, jak z ní ven.

Pořád jsem stejná, jako jsem vždycky byla. Já jim pomůžu, alespoň jak jen budu moct. „Dneska v noci,“ pronesla nahlas, „použiju prsten.“ Sedla si na postel a začala si natahovat punčochy. Silná vlna nebyla v tomhle horku nijak pohodlná, ale aspoň část těla bude mít slušně oblečenou. Pevné punčochy a pevné boty. Birgitte nosila brokátové střevíčky a pavučinové hedvábné punčochy, které rozhodně vypadaly chladivě. Důrazně tu myšlenku vyhnala z hlavy. „Jen abych se přesvědčila, že Egwainye v Kameni. Jestli tam nebude, tak se vrátím, a prsten už nepoužijeme dřív než při příští domluvené schůzce.“

Elain ji pozorovala tak upřeně, že si Nyneiva za punčochy popotahovala stále stísněněji. Ta žena neřekla ani slovo, ale její bezvýrazný pohled naznačoval, že Nyneiva možná lže. Aspoň Nyneiva to tak pochopila. Nijak nepomáhalo, že se jí na okraji vědomí zatřepetal nápad, že by mohla snadno zařídit, aby se při usínání prsten nedotýkal její kůže. Neexistoval žádný důvod věřit, že Egwain bude dnes v noci čekat v Srdci Kamene. Nikdy o tom vážně neuvažovala – ten nápad se jí v hlavě vynořil zcela spontánně – ale bylo to tady a ona měla díky němu problém podívat se Elain do očí. Co když se Moghedien skutečně bojí? Byl to jenom zdravý rozum, jakkoliv hořké bylo si to přiznat.

Udělám, co musím. Pevně potlačila rozechvělý žaludek. Když si přehazovala spodničku přes punčochy, již se těšila, jak si oblékne modré šaty a vypadne ven do toho vedra, jen aby unikla Elaininým očím.

Elain jí právě pomáhala s řadami knoflíčků na zádech – a mumlala si, že jí nikdo nepomáhal, jako by někdy někdo potřeboval pomoc se spodky – když se dveře vozu rozlétly a dovnitř vletěla vlna horkého vzduchu. Nyneiva polekaně nadskočila a zakryla si výstřih rukama dřív, než si to uvědomila. Když dovnitř vstoupila Birgitte místo Valana Lucy, snažila se Nyneiva předstírat, že si jenom upravovala okraj výstřihu.

Vyšší žena si uhladila stejné jasně modré hedvábí na bocích a se spokojeným úsměvem si přehodila černý cop přes nahé rameno. „Jestli chceš přitáhnout pozornost, tak si s tím nehraj. Je to moc nápadné. Jenom zhluboka dýchej.“ Předvedla to a zasmála se, jak se Nyneiva zamračila.

Nyneiva si dala práci, aby se ovládla. I když proč to dělá, to nevěděla. Neuměla si představit, že kdy cítila vinu nad tím, co se stalo. Gaidal Cain byl nejspíš rád, že se té ženy zbavil. A Birgitte začala nosit vlasy tak, jak chtěla. Ne že by to mělo s něčím co dělat. „Znala jsem ve Dvouříčí jednu takovou, jako jsi ty, Maerion. Calle znala každýho kupeckýho strážnýho jménem a před žádným z nich rozhodně neměla žádný tajemství.“

Birgitte ztuhl úsměv na rtech. „A já zase kdysi znala ženu jako ty. Mathena se taky na muže dívala svrchu, a dokonce nechala jednoho ubožáka popravit, že na ni náhodou narazil, když plavala nahá. Nikdy ji nikdo nepolíbil, dokud jí Zheres jeden polibek neukradl. Myslela bys, že poprvé objevila muže. Byla jím tak posedlá, že se musel Zheres odstěhovat do hor, aby jí unikl. Dávej si pozor na prvního muže, co tě políbí. Jeden musí dřív nebo později přijít.“

Nyneiva, se zaťatými pěstmi, vykročila k Birgitte. Nebo se o to pokusila. Mezi ně se totiž nějak dostala Elain se zdviženýma rukama.

„Obě toho okamžitě nechte,“ vyhrkla a obě si střídavě prohlížela stejně povýšeně. „Lini vždy říkala ‚čekání mění muže v medvědy ve stodole a ženy v kočky v pytli', ale vy dvě po sobě okamžitě přestanete chňapat! Už to nebudu déle snášet!“

K Nyneivině úžasu se Birgitte skutečně zapýřila a mrzutě zamumlala omluvu. K Elain, samozřejmě, ale omluva sama přišla jako překvapení. Birgitte se rozhodla držet se Elain – ona se schovávat nepotřebovala – ale po třech dnech na ni horko zjevně působilo stejně špatně jako na Elain. Nyneiva pak dědičce věnovala svůj nejmrazivější pohled. Podařilo se jí udržet vyrovnané rozpoložení, zatímco tu čekaly, zavřené jako v kurníku – to tedy ano – a Elain rozhodně neměla co mluvit.

„Takže,“ pokračovala Elain stále tím ledovým tónem, „máš nějaký důvod, proč jsi sem vrazila jako býk, nebo jsi prostě zapomněla, jak se klepe?“

Nyneiva otevřela pusu, aby řekla něco o kočkách – jen takovou mírnou připomínku – ale Birgitte ji předešla, byť ještě napjatějším hlasem.

„Tom a Juilin se vrátili z města.“

„Vrátili!“ vyjekla Nyneiva a Birgitte se na ni podívala, než se znovu obrátila k Elain.

„Tys je neposlala?“

„To tedy ne,“ ujistila ji Elain temně.

A byla venku ze dveří, s Birgitte za patami, než se Nyneiva zmohla na slovo. Nedalo se dělat nic jiného, než je následovat, i když si pro sebe vrčela. Elain by si neměla začít myslet, že tady dává rozkazy ona. Nyneiva jí pořád neodpustila, že se před muži příliš ukazuje.

Suché horko bylo venku snad ještě horší, přestože slunce stále ještě nevystoupilo nad plátěnou ohradu kolem zvěřince. Na čele jí vyrazil pot, než sestoupila ze schůdků, ale ona se pro jednou neošklíbla.

Oba muži seděli na trojnožkách u ohýnku, vlasy měli rozcuchané a jejich kabátce vypadaly, jako by se váleli v prachu. Tomovi zpod zchumlané látky, kterou si tiskl na hlavu, vytékal červený pramínek přes vějíř zaschlé krve, jenž mu pokrýval tvář a barvil i dlouhý bílý knír. Juilin měl nad okem purpurovou bouli velikosti slepičího vejce a coul silnou hůl ze světlého, rýhovaného dřeva držel rukou ovinutou zakrváceným obvazem. Ten jeho směšný kuželovitý červený klobouk, co ho měl posazený na temeni, vypadal, jako by mu ho pošlapali.

Podle hluku, který se ozýval za plátěnými stěnami, již koňáci poklízeli v klecích a Cerandin byla nepochybně se svými s’redity – k nim by se žádný z mužů nepřiblížil – ale jinak kolem povozů panoval vcelku klid. Petra bafal ze své fajfky s dlouhou troubelí, když pomáhal Clarin připravovat snídani. Dva z Chavanů studovali nějaký přístroj spolu s Muelin, hadí ženou, zatímco druhá dvojice si povídala se šesti akrobatkami, které Luca přetáhl od Sillie Cerano. Ženy tvrdily, že jsou sestry Murasakovy, i přes to, že se vzhledem a barvou lišily ještě víc než Chavanové. Jedna ze dvou povalujících se v barevném hedvábí s Brughem a Taerikem měla modré oči a téměř bílé vlasy a druhá pleť skoro stejně tmavou jako oči. Všechny ostatní již byly oblečené pro dnešní první vystoupení, muži byli do pasu nazí a měli barevné spodky, Muelin v průsvitných červených šatech a ladící těsné vestičce, Clarin v zelených, s vysokým límcem, pošitých flitry.

Tom a Juilin přitáhli jistou pozornost, ale naštěstí si nikdo nemyslel, že je nutné přijít se jich zeptat na zdraví. Možná to bylo tím, jak tu seděli jako spráskaní psi, se svěšenými rameny a očima upřenýma do země. Nepochybně věděli, že je čeká hubování, které z nich sedře kůži. Nyneiva to měla rozhodně v úmyslu.

Avšak Elain při pohledu na ně zalapala po dechu, rozběhla se k Tomovi a klekla si k němu. Všechen nedávný hněv se vypařil. „Co se stalo? Oh, Tome, tvoje hlava. To musí bolet. Tohle já nezvládnu. Nyneiva tě vezme dovnitř a podívá se na to. Tome, jsi už moc starý, aby ses zaplétal do takových rvaček.“

Tom ji rozhořčeně odháněl, jak jen to šlo, aby si přitom udržel obvaz na hlavě. „Nech to plavat, dítě. Už jsem si ublížil víc, když jsem spadl z postele. Tak necháš to být?“

Nyneiva nehodlala provádět žádné léčení i přes to, že rozzlobená byla dost. Rozkročila se před Juilinem s rukama v bok a výrazem nepřipouštějícím žádné nesmysly a vyžadujícím okamžitou odpověď. „Co tím myslíte, takhle se vytratit, aniž byste mi o tom řekli?“ Zrovna bylo dobře, že může dát Elain na srozuměnou, že ona tady nevelí. „Kdyby ti místo tý boule nad okem podřízli krk, jak bychom se dozvěděli, co se stalo? Neměli jste nejmenší důvod někam chodit. Vůbec žádnej! Hledání lodi už je zařízený.“

Juilin se na ni nahoru zamračil a posunul si klobouček do čela. „Zařízený, jo? Tak proto jste se tady vy tři začaly plížit kolem jako –?“ Zarazil se, když Tom hlasitě zasténal a zakymácel se.

Jakmile starý kejklíř uklidnil Elainino rozrušení námitkami, že to bylo jen takové píchnutí, že by klidně mohl jít na bál – a po Juilinovi vrhl významný pohled, o němž očividně doufal, že si ho ženy nevšimnou – Nyneiva obrátila nebezpečný pohled na tmavého Tairena, aby zjistila, jako co si myslel, že se tu plíží.

„Ještě dobře, že jsme šli,“ řekl jí místo toho lovec zlodějů sevřeným hlasem. „Samara je jako hejno pilounů kolem kusu krvavého masa. V každé ulici je tlupa lidí, co hledá temné druhy a každého, kdo není připravený zdravit proroka jako jediný pravý hlas Draka Znovuzrozeného.“

„Začalo to asi tak před třemi hodinami u řeky,“ vložil se mu do řeči Tom a s povzdechem se vzdal a nechal Elain, aby mu otřela obličej vlhkým hadříkem. Jejího mumlání si zřejmě nevšímal, což mu muselo dát dost práce, protože Nyneiva jasně slyšela „hloupý stařík“ a „potřebuješ někoho, kdo by se o tebe postaral, než se necháš zabít“ mezi dalšími poznámkami pronášenými tónem stejnou měrou rozčileným jako laskavým. „Jak to začalo, to však nevím. Slyšel jsem, jak to hážou na Aes Sedai, na bělokabátníky, trolloky a všechny možný snad kromě Seanchanů, a kdyby znali jejich jméno, tak určitě i na ně.“ Trhl sebou, když Elain přitlačila. „Poslední hodinu jsme byli osobně dost zamíchaný v tom, jak se z toho dostat, než abychom stačili zjistit víc."

„Něco hoří,“ ozvala se Birgitte. Petra s manželkou si všimli, jak ukazuje, vstali a ustaraně se tím směrem zadívali. Směrem k městu se nad plátěnou ohradou zvedaly dva tmavé chocholy kouře.

Juilin vstal a podíval se Nyneivě do očí tvrdým pohledem. „Je čas jít. Možná budem na očích dost dlouho, aby nás Moghedien našla, ale pochybuju o tom. Lidi utíkají na všechny strany, na které to jde. Za další dvě hodiny to nebudou jenom dva požáry, bude jich padesát, a vyhnout se jí nám moc nepomůže, když nás dav roztrhá na kusy. Jakmile rozdupou všechno, co ve městě rozdupat půjde, obrátí se proti zvěřincům.“

„Nevyslovuj to jméno,“ vyjela Nyneiva ostře a zamračila se na Elain, která si toho však nevšimla. Prozradit mužům příliš byla téměř vždycky chyba. Potíž byla v tom, že měl Tairen pravdu, ale prozradit tohle muži příliš rychle byla také chyba. „Zvážím tvůj návrh, Juiline. Hrozně nerada bych utekla bez nějakýho důvodu, abych pak zjistila, že loď připlula těsně potý, co jsme odešli.“ Tairen na ni civěl, jako by se zbláznila, a Tom potřásal hlavou i přes to, že ho Elain držela, aby ho mohla omýt, ale postava, proplétající se mezi vozy, Nyneivě zlepšila náladu. „Třebas už připlula.“

Unův pomalovaný klípec a zjizvená tvář, uzel na temeni a meč na zádech vyvolaly lhostejné kývnutí od Petry a některých Chavanů, Muelin se při pohledu na něj zachvěla. Na všechny večerní návštěvy přišel sám, i když neměl co hlásit. To, že přišel teď, muselo něco znamenat.

Jako obvykle se zazubil na Birgitte, jakmile si jí všiml, a okázale vyvrátil oko nad jejím odhaleným poprsím, a ona se na něj jako obvykle zazubila a líně si ho prohlédla od hlavy k patě. Nyneivě však pro jednou nezáleželo na tom, jak hanebně se chovají. „Je tu loď?“

Unův úsměv pohasl. „Je tu jedna zatra-jedna loď,“ pronesl ponuře, „pokud vás na ni dostanu celý.“

„My víme všechno o těch bouřích. Patnáct Shienarců nás ale určitě dostane v pořádku skrz.“

„Tak vy víte o bouřích,“ zamumlal a pohlédl na Toma a Juilina. „A víte prokla – víte, že Masemovi lidi bojujou v ulicích s bělokabátníkama? Víte, že von zatra – že von nařídil svým lidem, aby Amadicii dobyli vohněm a mečem? Už jsou jich na druhý straně tý zat– ááágr! – řeky tisíce.“

„To je možný,“ odsekla Nyneiva pevně, „ale já čekám, že uděláš, cos slíbil. Jestli si vzpomínám, tak jsi slíbil, že budeš poslouchat mě.“ Poslední slovo maličko zdůraznila a významně se podívala na Elain.

Druhá žena předstírala, že si ničeho nevšimla, vstala se zakrvácenou látkou v ruce a svou pozornost věnovala Unovi. „Vždycky mi povídali, že Shienarci patří k nejudatnějším vojákům na světě.“ Ostří v jejím hlase se náhle změnilo v majestátní hedvábí a med. „Když jsem byla malá, slyšela jsem mnohokrát vyprávěl o shienarské udatnosti.“ Položila ruku Tomovi na rameno, ale pohled dál upírala na Una. „Stále si je pamatuji. Doufám, že si je budu moci pamatovat stále.“

Birgitte popošla blíž a začala Unovi masírovat šíji, přičemž mu hleděla rovnou do očí. To zamračené rudé oko na klípci ji zřejmě vůbec nevyvádělo z míry. „Tři tisíce let strážíte Mornu,“ prohodila mírně. Mírně. Byly to dva dny, co naposled takhle promluvila na Nyneivu! „Tři tisíce let a ani jediný krok zpět, který by nebyl desetkrát přeplacen krví. Tohle možná není Enkara či Sorallská plošina, ale já vím, co uděláte.“

„Cos to dělala?“ zavrčel Uno. „Četlas všecky ty proklatý dějiny o proklatejch Hraničních státech?“ Okamžitě sebou škubl a ohlédl se po Nyneivě. Bylo nezbytné mu sdělit, že od něj očekává naprosto čistý jazyk. Nesnášel to zrovna dobře, ale neexistoval jiný způsob, jak mu zabránit, aby nesklouzl zase zpátky ke své obvyklé mluvě, a Birgitte by se na ni neměla mračit. „Můžeš s nima promluvit?“ obrátil se na Toma a Juilina. „Jsou to prokl-hlupačky, že to chtějí zkusit.“

Juilin rozhodil rukama a Tom se zasmál nahlas. „Už jsi někdy potkal ženskou, co by poslechla rozumnou radu, když nechce?“ opáčil kejklíř. Zavrčel, protože Elain odtáhla obvaz a začala mu oťukávat ránu ve vlasech možná trošku silněji, než bylo nezbytné.

Uno potřásl hlavou. „No, jestli se mám nachytat, tak se asi nachytám. Poslouchejte ale tohle. Masemovi lidi našli loď – Říční had nebo tak nějak se jmenuje – asi hodinu potý, co přirazila, ale bělokabátníci ji zabavili. A to začalo tuhle malou rvačku. Špatná zpráva je, že bělokabátníci pořád držej přístav. Horší je, že Masema na tu loď nejspíš zapomněl – šel jsem ho navštívit, a on o lodích nechtěl ani slyšet. Dokáže mluvit jedině o věšení bělokabátníků a o tom, jak donutí Amadicii padnout před pánem Drakem na kolena, i kdyby měl celou zemi vypálit – ale nenamáhal se to sdělit všem svejm lidem. U řeky se bojovalo, a možná ještě bojuje. Dostat vás přes ty rvačky bude dost zlý, ale jestli se bojuje v přístavu, tak nic neslibuju. A jak vás mám dostat na loď, co maj v rukou bělokabátníci, to teda nevím.“ Zhluboka si vydechl a hřbetem zjizvené ruky si otřel zpocené čelo. Na jeho tváři byla patrná námaha dlouhé řeči bez klení.

Nyneiva by se nad jeho jazykem v této chvíli možná slitovala – kdyby nebyla příliš ohromená, aby dokázala promluvit. Musela to být shoda náhod. Světlo, říkala jsem, že dám za loď cokoliv, ale takhle jsem to nemyslela. Ne takhle! Nevěděla, proč na ni Elain a Birgitte hledí s tak prázdnými výrazy. Věděly všechno, co ona, a ani jedna takovou možnost nenanesla. Tři muži si vyměnili zamračené pohledy. Očividně si uvědomovali, že se něco děje, a stejně očividně netušili, oč jde, za což Nyneiva děkovala Světlu. Mnohem lepší bylo, když nevěděli všechno.

Musela to být jen shoda okolností.

Na jednu stranu byla víc než šťastná, že se může soustředit na dalšího muže, jenž se proplétal mezi vozy. Poskytlo jí to záminku odtrhnout oči od Elain a Birgitte. Na druhou stranu jí při pohledu na Galada spadlo srdce rovnou do střevíců.

Měl na sobě docela prostý hnědý oděv a plochou sametovou čapku místo svého bílého pláště a leštěné zbroje, avšak meč u boku mu nechyběl. Ještě u vozů nebyl a jeho tvář účinkovala přímo dramaticky. Muelin bezděčně popošla směrem k němu a dvě štíhlé akrobatky se s otevřenou pusou předklonily. Chavanové očividně upadli v zapomnění, kvůli čemuž se mračili. Dokonce i Clarin si uhladila šaty, když si ho všimla, dokud si Petra nevyndal fajfku z úst a něco jí neřekl. Ona pak se smíchem došla k místu, kde seděl, a přivinula si jeho tvář ke svému poprsí. Nicméně dál sledovala Galada nad manželovou hlavou.

Nyneiva neměla náladu, aby se nechala ovlivňovat hezkou tváří. Skoro ani nezačala rychleji dýchat. „Tos byl ty, že jo?“ chtěla vědět, ještě než k ní vůbec došel. „To tys zabral Říčního hada, že jo? Proč?"

„Říční zmiji,“ opravil ji a nevěřícně si ji prohlížel. „To tys mne požádala, abych ti zabezpečil dopravu.“

„Neprosila jsem se tě, abys začal pouliční bouře!“

„Bouře?“ přisadila si Elain. „Válku. Vpád. Všechno to začalo kvůli tomuhle plavidlu.“

Galad odpověděl naprosto klidně. „Dal jsem Nyneivě své slovo, sestřičko. Mou první povinností je vypravit tě bezpečně na cestu do Caemlynu. A Nyneivu, samozřejmě. Děti s tím prorokem musely stejně dříve či později začít bojovat.“

„Nemohls nám prostě jen dát vědět, že dorazila loď?“ zeptala se Nyneiva unaveně. Muži a jejich slovo. Občas to bylo všechno velmi obdivuhodné, avšak měla poslouchat, když Elain říkala, že Galad udělá to, co považuje za správné, bez ohledu na to, komu tím ublíží.

„Nevím, nač chtěl prorok tu loď, ale pochybuji, že to bylo proto, abyste se mohly přepravit po řece.“ Nyneiva sebou škubla. „Kromě toho jsem zaplatil kapitánovi vaši přepravu, když ještě vykládal náklad. O hodinu později za mnou přišel jeden ze dvou mužů, které jsem tam nechal, aby zabezpečili, že neodpluje bez vás, a sdělil mi, že ten druhý muž je mrtev a prorok zabral loď. Nechápu, proč jste tak rozčilené. Chtěly jste loď, potřebovaly jste loď a já vám jednu sehnal.“ Zamračil se a obrátil se k Tomovi a Juilinovi. „Co je to s nimi? Proč na sebe pořád tak zírají?“

„Ženské,“ odtušil prostě Juilin a dostal za svou námahu pohlavek od Birgitte. Zlostně se na ni zamračil.

„Střečci dneska ošklivě štípou,“ zazubila se na něj, a jeho zamračení se změnilo v nejistotu, když si upravoval klobouk.

„Můžem tady sedět celej den a probírat, co je správný a co špatný,“ ozval se Tom, „nebo můžem nasednout na tu loď. Přeprava už byla zaplacená a zpátky se ty peníze stejně dostat nedají.“

Nyneiva sebou škubla podruhé. Ať to myslel jakkoliv, ona věděla, jak to slyšela.

„Cestou k řece by se mohly objevit problémy,“ poznamenal Galad. „Tyto šaty jsem si vzal, protože děti Světla nejsou v Samaře právě oblíbené, ale dav se může upnout na kohokoliv.“ Pochybovačně si prohlédl Toma s jeho bílými vlasy a dlouhými bílými kníry, a Juilina jen o málo méně pochybovačně – i celý rozcuchaný vypadal Tairen dost tvrdě, aby s ním šly zatloukat kůly – a pak se obrátil k Unovi. „Kde je tvůj přítel? Další meč by mohl být užitečný, než se dostaneme k mým mužům."

Unův úsměv byl vskutku ohavný. Bylo zcela jasné, že mezi nimi nepanuje o nic větší náklonnost než při prvním setkání. „Je někde poblíž. A možná jeden dva další. Doprovodím je na loď, jestli ji tvoji bělokabátníci dokážou udržet. I jestli nedokážou.“

Elain otevřela ústa, ale rychle promluvila Nyneiva. „Tak dost, oba dva!“ Elain by jenom znovu zkoušela ta svoje medová slovíčka. Mohlo to fungovat, avšak jí se chtělo ječet. Chtěla kvůli něčemu vybuchnout, kvůli čemukoliv. „Musíme si pospíšit.“ Měla uvážit, když vyslala dva šílence za stejným cílem, co by se mohlo stát, když oba zasáhnou najednou. „Uno, sežeň zbytek svých mužů, jak nejrychleji to zvládneš.“ Snažil se jí sdělit, že už všichni čekají na druhé straně zvěřince, ale ona se hnala dál. Byli to šílenci, oba dva. Všichni muži byli šílení! „Galade, ty –“

„Vstávat a honem!“ přerušil její slova Lucův křik. Luca sám pokulhával v poklusu mezi vozy a na tváří se mu vybarvovala pěkná modřina. Šarlatovou pláštěnku měl ušmudlanou a potrhanou. Vypadalo to, že Tom a Juilin nebyli jediní, kdo si vyrazil do města. „Brughu, běž říct koňákům, ať zapřáhnout koně! Plátno tu musíme nechat,“ při těch slovech se šklebil, „ale do hodiny chci být na cestě! Andayo, Kuan, vytáhněte svý sestry! Vzbuďte všechny, co ještě spí, a jestli se umývají, tak jim řekněte, ať se oblíknou špinavý nebo přijdou nahý! Honem, leda byste se chtěli přihlásit k prorokovi a napochodovat do Amadicie! Chin Akima už přišel o hlavu spolu s polovinou svejch účinkujících, a Silliu Cerano a tucet jejích lidí nemilosrdně zmrskali, že byli moc pomalí. Pohyb!“ Tou dobou už všichni kromě těch kolem Nyneivina vozu běhali jako splašení.

Luca zpomalil, když se přiblížil, a ostražitě si prohlížel Galada. A taky Una, i když jednookého muže už viděl dvakrát předtím. „Nano, chci si s tebou promluvit,“ řekl tiše. „O samotě.“

„My s váma nepojedeme, mistře Luco,“ sdělila mu.

„O samotě,“ zopakoval, popadl ji za loket a odvlekl pryč.

Nyneiva se ohlédla, aby ostatním řekla, že se do toho nemají plést – a zjistila, že to není nutné. Elain a Birgitte již spěchaly k plachtové stěně, obklopující zvěřinec, a čtyři muži se jen tu a tam ohlédli po ní a po Lucovi a jinak byli cele zabráni do rozhovoru. Nyneiva si hlasitě odfrkla. Byli to vskutku skvělí muži, dívali se, jak vlečou pryč ženu, a nehnuli prstem.

Vytrhla ruku z Lucova sevření a kráčela vedle Lucy tak rychle, až jí hedvábné suknice šustily, čímž podtrhovaly její znechucení. „Předpokládám, že chceš svoje peníze, když teď odcházíme. No, dostaneš je. Sto zlatejch marek. I když jsem si myslela, že bys nám měl odpustit něco za vůz a koně, co tu necháme. A za to, co jsme si přinesli. Rozhodně jsme zvýšili počet diváků. Morelin a Juilin se svým chozením po laně, já se šípama a Tom –“

„Copak ty si myslíš, že chci to zlato, ženská?“ otočil se k ní prudce. „Kdyby ano, tak jsem o ně požádal v den, co jsme překročili řeku! Řekl jsem si? Napadlo tě vůbec, proč ne?“

Nyneiva proti své vůli couvla a vážně zkřížila ruce na prsou. A okamžitě si přála, aby to nebyla udělala. Tento postoj zdůrazňoval, co odhalovala. Umíněně nechala ruce tam, kde byly – nehodlala připustit, aby si myslel, že je vyvedená z míry, zvlášť proto, že byla – ale on kupodivu dál upíral oči do jejích. Možná byl nemocný. Předtím si ještě nikdy nenechal pohled na její poprsí ujít, a jestli Valana Lucu nezajímal její výstřih ani zlato... „Jestli nejde o zlato, tak o čem chceš se mnou mluvit?“

„Celou cestu od města sem,“ začal pomalu, „jsem pořád myslel na to, že teď konečně odejdeš.“ Nyneiva odmítla znovu couvnout, i když se tyčil nad ní a napjatě se na ni díval. „Nevím, před čím utíkáš, Nano. Občas tvýmu příběhu skoro věřím. Aspoň Morelin má rozhodně vznešený způsoby. Tys ale nikdy nedělala komornou urozený paní. Těch posledních pár dní jsem tak trochu čekal, že vás dvě najdu, jak se válíte po zemi a rvete si vlasy. A možná že při tom bude taky Maerion.“ Musel si všimnout něčeho v jejím výraze, protože si odkašlal a rychle mluvil dál. „Chci říct, že dokážu najít někoho jinýho, na koho by mohla Maerion střílet. Ty vážně křičíš nádherně, každej by si myslel, že jseš vážně hrůzou bez sebe, ale –“ Znovu si odkašlal, ještě chvatněji, a couvl. „Snažím se tu říct, že chci, abys zůstala. Tam venku je celej širej svět, tisíce městeček, co čekají na takovej zvěřinec, jako je ten můj, a ať už tě honí kdokoliv, u mě tě nikdy nenajde. Pár Akomových lidí a některý ze Silliiných, co je nedonutili napochodovat přes řeku – přijdou ke mně. Zvěřinec Valana Lucy bude ten největší, jakej svět kdy viděl.“

„Zůstat? Proč bych měla zůstávat? Hned na začátku jsem ti řekla, že chceme jenom do Ghealdanu, a na tom se nic nezměnilo.“

„Proč? No, abys mi rodila děti, samozřejmě.“ Uchopil její ruku do svých. „Nano, tvoje oči mi vysávají duši, tvoje rty mi zapalují srdce, z tvých ramen se mi zrychluje tep, tvoje –“

Nyneiva mu rychle skočila do řeči. „Ty si mě chceš vzít?“ vyhrkla nevěřícně.

„Vzít?“ Luca zamrkal. „No... ehm... ano. Ano, ovšem.“ Jeho hlas znovu získal na síle a on si přitiskl její prsty ke rtům. „Sezdají nás v prvním městě, kde to dokážu zařídit. Ještě nikdy jsem žádnou ženu nepožádal, aby si mě vzala.“

„Tomu docela věřím,“ pravila chabě. Chtělo to jistou námahu, uvolnit si ruku. „Jsem si vědomá tý pocty, mistře Luco, ale –“

„Valane, Nano. Valane.“

„Ale musím odmítnout. Jsem už zasnoubená.“ No, jistým způsobem byla. Lan Mandragoran mohl svůj pečetní prsten považovat jen za dárek, ale ona to viděla jinak. „A odcházím.“

„Měl bych tě svázat do rance a vzít s sebou.“ Špína a trhliny trochu pokazily nabubřelé zamávání pláštěnkou, když se narovnával. „S trochou času bys na toho chlápka zapomněla.“

„Zkus to, a já řeknu Unovi, takže si budeš přát, aby tě jen nasekal do buřtů.“ Ani po tomhle ten hlupák nesplaskl. Nyneiva ho důrazně píchla prstem do prsou. „Ty mě neznáš, Valane Luco. Nic o mně nevíš. Moji nepřátelé, ti, cos tak lehce pustil z hlavy, by tě donutili, aby ses stáhl z kůže a zatančil si bez ní, a ty bys byl ještě vděčnej, kdyby to bylo to jediný, co by ti udělali. Takže. Já odcházím a nemám čas poslouchat ty tvoje žvásty. Ne, už nic neříkej! Jsem rozhodnutá a ty to nezměníš, takže klidně můžeš přestat blábolit.“

Luca si těžce povzdechl. „Ty jsi pro mě jediná vhodná žena, Nano. Ať se ostatní muži rozhodnou pro nudný lichotnice s těmi jejich plachými vzdechy. Muž by měl vědět, že musí projít ohněm a zkrotit holejma rukama lvici pokaždý, když k ní přijde. Každej den dobrodružství a každou noc...“ Svým úsměvem si málem vysloužil pár pohlavků. „Já si tě zase najdu, Nano, a ty se rozhodneš pro mě. Vím to tady.“ Teatrálně se udeřil do prsou a pláštěnkou zavířil ještě okázalejším způsobem. „A ty to víš taky, moje nejdražší Nano. Ve svým krásným srdíčku to víš.“

Nyneiva nevěděla, jestli má potřást hlavou nebo zírat s otevřenou pusou. Muži byli šílení. Všichni.

Trval na tom, že ji doprovodí k vozu, a držel ji za ruku, jako by byli na plese.

Elain, kráčející mezi koňáky běžícími pro koně a v hluku pokřikujících mužů, řičících koní, bručících medvědů a kašlajících levhartů, se přistihla, že si v duchu mručí tak, že by se za to žádné z těch zvířat nemuselo stydět. Nyneiva neměla právo vykládat jí něco o tom, že ukazuje nohy. Ona viděla, jak se ta ženská narovnala, když se objevil Valan Luca. A taky začala zhluboka dýchat. Vlastně kvůli Galadovi taky. Nebylo to tak, že by Elain ty spodky nosila ráda. Byly pohodlné, pravda, a chladnější než suknice. Chápala, proč se Min rozhodla nosit mužské šaty. Skoro. Byl tu jen problém, jak se dostat přes pocit, že kabátec jsou vlastně šaty, které vám skoro nezakrývají boky. Zatím se jí to tak tak dařilo. Ne že by to hodlala prozradit Nyneivě, jí s tím jejím zmijím jazykem. Ta ženská si měla uvědomit, že Galadovi nebude záležet na tom, kolik bude stát, aby dodržel svůj slib. A ne že by jí to Elain o něm neříkala dost často. A ještě do toho zaplést proroka! Nyneiva musela jednat, aniž by se zamyslela nad tím, co dělá.

„Říkala jsi něco?“ zeptala se Birgitte. Suknice měla přehozené přes ruku, aby jí stačila, a nestydatě ukazovala nohy od modrých brokátových střevíčků až hodně vysoko nad kolena, a ty průsvitné hedvábné punčochy nezakrývaly ani tolik co spodky.

Elain se na místě zastavila. „Co si myslíš o tom, jak jsem oblečená?“

„Umožňuje ti to svobodu pohybu,“ řekla druhá žena uvážlivě. Elain kývla. „Ovšem je dobře, že nemáš moc velký zadek, jak jsou těsné –“

Elain zuřivě vyrazila dál a prudce si popotahovala kabátec dolů.

Nyneivin jazyk zdaleka neměl na Birgittin. Skutečně měla vyžadovat nějaký slib poslušnosti, či aspoň nějakou ukázku vhodné úcty. Až přijde pravý čas spojit se s Randem, bude si na to muset vzpomenout. Když ji Birgitte dohonila, s kyselým obličejem, jako by ji něco dohánělo skoro za hranice trpělivosti, ani jedna nepromluvila.

Oblečená v zelených flitrech, světlovlasá Seanchanka používala bodec k navádění mohutného s’reditího býka, který hlavou tlačil těžký vůz s klecí černohřívého lva. Koňák v ošuntělé kožené vestě držel oj a otáčel vůz kolem, takže bude snazší připojit spřežení. Lev přecházel sem a tam, švihal ocasem a občas drsně zakašlal, což znělo jako začátek řvaní.

„Cerandin,“ řekla Elain, „musím s tebou mluvit.“

„Za chviličku, Morelin, měj strpení.“ Jak tak byla soustředěná na šedé zvíře s kly, mluvila tak rychle a šišlavě, že jí skoro nebylo rozumět.

„Hned, Cerandin. Nemáme moc času.“

Ale ta žena s’redita nezastavila, dokud koňák nezavolal, že vůz je otočený správně. Pak se netrpělivě optala: „Co potřebuješ, Morelin? Máme ještě moc práce. A ráda bych se převlékla. Tyhle šaty se nehodí na cesty.“ Zvíře trpělivě čekalo za ní.

Elain lehce stiskla rty. „Odcházíme, Cerandin.“

„Ano, já vím. Ty bouře. Takové věci by se neměly dovolovat. Jestli nám chce ten prorok ublížit, tak zjistí, co Mer a Sanit dokážou.“ Otočila se a poškrábala bodcem Mera na vrásčité pleci. On jí na oplátku položil dlouhý nos na rameno. „Chobot", tak to Cerandin nazývala. „Někteří dávají v bitvě přednost loparům nebo grolmům, ale správně použitý s’redit –“

„Buď už zticha a poslouchej,“ zarazila ji Elain důrazně. Dalo jí práci, udržet si důstojnost, když se Seanchanka chovala tupě a Birgitte stála se zkříženýma rukama opodál. „Teď nemyslím zvěřinec. Myslím sebe, Nanu a tebe. Nasedneme na loď. Za pár hodin budeme navždy z prorokova dosahu.“

Cerandin pomalu zavrtěla hlavou. „Pouze málo říčních plavidel může přepravovat s’redity, Morelin. I kdybys takové našla, co by dělali? Co bych dělala já? Nemyslím, že bych si sama dokázala vydělat tolik, kolik dostanu u mistra Lucy, dokonce i kdybys ty chodila po provaze a Maerion střílela z luku. A Tom by asi mohl žonglovat. Ne. Ne, bude lepší, když zůstaneme s cirkusem.“

„S'redity budeš muset nechat tady,“ připustila Elain, „ale jsem si jistá, že se o ně mistr Luca postará. Nebudeme vystupovat, Cerandin. Už to není nutné. Tam, kam já jdu, jsou lidé, kteří se rádi dozvědí o...“ Uvědomovala si, že opodál stojí jeden koňák, hubený chlapík s nepřiměřeně cibulovitým nosem, a je dost blízko, aby je slyšel. „O tom, odkud jsi. Mnohem víc, než jsi nám zatím řekla.“ Ne, neposlouchal. Mlsně se olizoval. Střídavě na Birgittin výstřih a její nohy. Elain se na něj dívala, dokud se jeho drzý úšklebek nevytratil a on se spěšně nevydal za svými povinnostmi.

Cerandin znovu zavrtěla hlavou. „To mám nechat Mera, Sanit a Nerina, aby se o ně starali muži, kteří se k nim bojí přiblížit? Ne, Morelin. My zůstaneme s mistrem Lucou. Ty taky. Je to mnohem lepší. Vzpomínáš, jak ucourané jste byly v ten den, co jste přišly? K tomu se nechceš vrátit.“

Elain se zhluboka nadechla a přistoupila pomalu blíž. Nikdo kromě Birgitte nebyl dost blízko, aby ji slyšel, avšak ona nechtěla hloupě riskovat. „Cerandin, moje pravé jméno je Elain z rodu Trakandů, dědička Andoru. Jednoho dne nepochybně budu královnou Andoru.“

Vzhledem k tomu, jak se tato žena chovala první den, a víc než to, vzhledem k tomu, co jim vyprávěla o Seanchanu, by tohle mělo stačit, aby to udusilo veškerý odpor. Cerandin se jí místo toho podívala přímo do očí. „V den, kdy jsi přišla, jsi tvrdila, že jsi urozená paní, ale...“ Špulíc rty shlédla na Elaininy spodky. „Jsi velmi dobrá provazochodkyně, Morelin. S trochou cviku bys mohla být dost dobrá, abys jednou mohla vystupovat před císařovnou. Každý má své místo a každý patří na své místo.“

Elain chvíli jen němě pohybovala rty. Cerandin jí nevěří! „Už jsem promarnila dost času, Cerandin.“

Natáhla k ní ruku, aby ji v případě potřeby odtáhla, ale Cerandin ji chytila za zápěstí a otočila, a Elain se s vyjeknutím a vykulenýma očima postavila na špičky a jen přemýšlela, jestli se jí dřív zlomí zápěstí či jí paže vyklouzne z kloubu. Birgitte tam jen tak stála s rukama zkříženýma na prsou a měla dokonce tu drzost tázavě zvednout obočí!

Elain zaskřípala zuby. Ona o pomoc nepožádá. „Pusť mě, Cerandin,“ dožadovala se a přála si, aby nemluvila tolik udýchaně. „Řekla jsem, pusť mě!“

Cerandin po chvíli poslechla a ostražitě ustoupila. „Jsi přítelkyně, Morelin, a vždycky budeš. Mohla bys být paní, jednou. Máš chování, a když přitáhneš nějakého urozeného pána, mohl by si tě vzít jako jednu ze svých asa. Asa se občas stane manželkou. Jdi se Světlem, Morelin. Musím ještě dokončit tu práci.“ Zvedla bodec, Mer kolem něj obtočil chobot a nechal se od ní neohrabaně odvést pryč.

„Cerandin,“ vyjela Elain ostře. „Cerandin!“ Světlovlasá žena se však neohlédla. Elain se zamračila na Birgitte. „To jsi mi tedy vskutku pomohla,“ zavrčela a vyrazila pryč dřív, než druhá žena stačila odpovědět.

Birgitte ji dohonila a zařadila se vedle ní. „Z toho, co jsem slyšela a co jsem viděla, jsi strávila značné množství času tím, že jsi tu ženu učila, že má páteř. To jsi čekala, že ti pomůžu jí to zase sebrat?“

„Já se o nic takového nepokoušela,“ zamumlala Elain. „Snažila jsem se o ni postarat. Je daleko od domova, cizinka, kamkoliv přijde, a jsou tu lidé, kteří by s ní dobře zacházeli, kdyby zjistili, odkud pochází.“

„Mně se zdá, že se o sebe dokáže docela dobře postarat sama,“ podotkla Birgitte suše. „Ale to jsi ji asi naučila taky. Možná byla bezmocná, než jsi ji našla.“ Elainin upřený pohled po ní sklouzl jako led po teplé oceli.

„Jenom jsi tam stála a koukala ses na ni. Ty máš být můj...“ Rozhlédla se kolem. Byl to jenom letmý pohled, ale několik koňáků rychle sklonilo hlavu, „můj strážce. Máš mi pomáhat se bránit, když nemůžu usměrňovat.“

Birgitte se také rozhlédla kolem dokola, avšak naneštěstí nebyl poblíž nikdo, kdo by ji přiměl držet jazyk za zuby. „Budu tě bránit, až budeš v nebezpečí, ale když ti hrozí jenom to, že tě někdo přehne přes koleno, protože se chováš jako rozmazlený děcko, tak rozhodnu, jestli není snad lepší, abys dostala pořádnou lekci, která by tě příště mohla ušetřit toho stejnýho nebo i něčeho horšího. Říkat jí, že jsi dědička trůnu! No tohle! Jestli se máš stát Aes Sedai, měla bys radši začít cvičit, jak pravdu ohnout, ne ji rozbít na střepy.“

Elain civěla s otevřenými ústy. Teprve když si zakopla o vlastní nohy, zmohla se na to, aby řekla: „Ale já jsem!“

„Když to říkáš,“ utrousila Birgitte a zakoulela očima na ty flitry pošité spodky.

Elain si nemohla pomoci. Nyneiva zacházela se svým jazykem jako s jehlou, Cerandin byla umíněná jako dva mezci a teď tohle. Zvrátila hlavu dozadu a zoufale zaječela.

Když ten zvuk utichl, zdálo se, že se zvířata ztišila. Kolem stáli koňáci a zírali na ni. Elain je chladně ignorovala. Teď už se jí nic nemohlo dostat pod kůži. Byla chladná jako led a naprosto dokonale se ovládala.

„To jsi křičela o pomoc,“ zeptala se Birgitte s hlavou nakloněnou na stranu, „nebo máš snad hlad? Asi bych ti mohla najít kojnou v –“

Elain odkráčela s prsknutím, za které by se nemusel stydět ani levhart.

48

Loučení

Když byla zpátky ve voze, převlékla se Nyneiva do slušných šatů, přičemž jen párkrát rozčileně zanadávala, že si musí knoflíčky na jedněch šatech rozepínat a na druhých zapínat sama. Prosté šedé sukno, dobře střižené, ale nijak přehnaně zdobené, projde bez poznámek téměř kdekoliv, jenže bylo značně teplejší. Přesto bylo dobré mít na sobě zase slušný oděv. A jaksi zvláštní, jako by na sobě měla příliš mnoho látky. Muselo to být tím vedrem.

Rychle poklekla před cihlovou píckou s plechovým komínem a otevřela železná dvířka vedoucí k jejich cennostem.

Zkroucený kamenný prsten rychle spočinul v jejím kapsáři vedle Lanova těžkého pečetního prstenu a jejího zlatého Velkého hada. Malá zlacená kazetka s drahokamy, kterou jim darovala Amathera, přišla do koženého tlumoku k pytlíčkům s bylinkami, které sebrala v Mardecinu Rondě Macurové, a malému hmoždíři a paličce pro jejich úpravu. Pytlíčky prohmatala, jen aby si připomněla, co v každém z nich je, od všehoje po ten strašlivý ločidlový kořen. Do tlumoku šly i pověřovací listiny a tři ze šesti měšců, z nichž ani jeden nebyl tak plný, jako býval, poté, co zaplatily zvěřinci cestu do Ghealdanu. Lucu možná sto marek nezajímalo, ale na výdaje si vybíral klidně. K prstenům se připojil jeden z dopisů, opravňujících nositelce konat, cokoliv se jí zachce, jménem amyrlinina stolce. Do Samary dorazily jen nejasné zprávy o nějakých potížích v Tar Valonu. Ještě by se dopis mohl hodit, i když byl podepsán Siuan Sanche. Tmavou dřevěnou krabičku nechala, kde byla, vedle dalších tří měšců, stejně jako hrubý konopný pytel s a’damem – toho se rozhodně nechtěla ani dotknout – a stříbrný šíp, který Elain našla oné noci, kdy došlo k tomu katastrofálnímu setkání s Moghedien.

Chvíli se na šíp mračila a uvažovala o Moghedien. Bylo nejlepší udělat všechno nezbytné, aby se jí vyhnula. Bylo. Jednou jsem ji porazila! A podruhé skončila pověšená jako klobása v kuchyni. Nebýt Birgitte... Ona se rozhodla sama. Ta žena to řekla a byla to pravda. Mohla bych ji porazit znovu. Mohla. Ale kdyby se mi to nepodařilo... Kdyby se jí to nepodařilo...

Jen se snažila vyhnout jelenicovému váčku nacpanému až úplně dozadu, a věděla to, i když váček a pomyšlení na to, že s Moghedien prohraje znovu, byly úplně stejně příšerné věci. Nyneiva se zhluboka nadechla, nesměle natáhla ruku, dotkla se tkanic a poznala, že se mýlila. Jako by jí ruku zalilo zlo, silnější než kdy předtím, jako by se Temný skutečně snažil prorazit skrze zámek cuendillaru uvnitř. Mnohem lepší bylo celý den přemýšlet o porážce od Moghedien. Mezi myšlenkou a skutečností byl nebetyčný rozdíl. Musela si to jenom představovat – v Tanchiku žádný podobný pocit neměla – ale přála si, aby to mohla nechat nést také Elain. Nebo to nechat tady.

Přestaň se chovat hloupě! řekla si pevně. Drží to věznici Temného zavřenou. Jenom se necháváš unášet představami. Ale přesto váček pustila jako týden starou krysu do červených šatů, které jí nechal ušít Luca, zavinula jej a nemálo spěšně onu věc bezpečně zavázala. Hedvábný balíček přišel doprostřed rance se šaty, který brala s sebou pod dobrým šedým cestovním pláštěm. Vzdálenost pár coulů stačila, aby pocit temné bezútěšnosti zmizel, ale ona si pořád chtěla umýt ruce. Kdyby jen nevěděla, že je to tam. Chovala se hloupě. Elain by se jí vysmála, a Birgitte taky. A právem.

Vlastně šaty, které chtěla vzít s sebou, se vešly do dvou ranců, a ona litovala každého stehu, který musela nechat tady. Dokonce i těch modrých hedvábných šatů s hlubokým výstřihem. Ne že by si chtěla vzít něco takového ještě někdy na sebe – těch červených šatů se rozhodně nehodlala ani dotknout, dokud nepředá nedotčený balíček nějaké Aes Sedai v Salidaru – ale nemohla si pomoci, aby nespočítala cenu šatů, koní a vozů, které za sebou nechaly od chvíle, co opustily Tanchiko. A kočár a sudy s barvou. Dokonce i Elain by sebou trhla, kdyby ji to někdy napadlo. Ta mladá žena snad vážně věřila, že kdykoliv sáhne do svého měšce, nalezne tam peníze.

Ještě pořád zavazovala druhý ranec, když se vrátila Elain a mlčky se převlékla do modrých hedvábných šatů. Mlčky až na mumlání, když musela dát ruce dozadu a zapnout si knoflíčky. Nyneiva by jí byla pomohla, kdyby ji Elain byla požádala, jelikož to však neudělala, jen druhou ženu při převlékání prohlédla kvůli případným modřinám. Měla dojem, že chvilku předtím, než Elain dorazila, zaslechla zaječení, a jestli se s Birgitte skutečně porvaly... Nebyla si jistá, jestli je ráda, že žádné podlitiny nenašla. Člun bude jistým způsobem stejně stísněný jako tento vůz, a rozhodně ne příjemný, jestli si ty ženské půjdou po krku. Ale na druhou stranu by mohlo pomoci, kdyby si vylily trochu ze své hnusné nálady.

Když si Elain sbírala své věci, neřekla ani slovo, dokonce ani tehdy, když se jí Nyneiva, docela mile, zeptala, kam se tak vyřítila, jako by si sedla na kudlibabku. Za to se jí dostalo pouze zdvižení brady a ještě mrazivějšího pohledu, jako by si ta holka myslela, že už sedí na matčině trůnu.

Občas Elain bývala ještě zamlklejší tím způsobem, který říkal mnohem víc, než by dokázala slova. Když našla zbývající tři měšce, zarazila se, než si je vzala, a teplota ve voze citelně poklesla, i když ty měšce byly její podíl. Nyneiva už byla unavená z toho, jak do ní Elain pořád ryje ohledně jejího rozdělování peněz. Ať se ta ženská dívá, jak se penízky vytrácejí, a uvědomí si, že by nějakou dobu nemusely být žádné. Když si však Elain všimla, že chybí kamenný prsten a tmavá kazeta je stále v pícce...

Potěžkala kazetu, nadzvedla víko, a jak se zadívala na obsah, na druhé dva ter’angrialy, které nesly celou cestu z Tearu, našpulila rty. Malý železný kotouč s rytou těsnou spirálou a úzká destička pět coulů dlouhá, zdánlivě jantarová, přesto však pevnější než ocel, do jejíhož vnitřku byla nějak vyrytá spící žena. Obojí se dalo použít ke vstupu do Tel’aran’rhiodu, i když ne tak snadno ani tak dobře, jako to dokázal prsten. Při použití jednoho či druhého bylo nezbytné usměrnit prameny ducha, té jediné z pěti sil, kterou bylo možné usměrňovat ve spánku. Nyneivě to připadalo jedině správné, že je nechala Elain, když se ona ujala prstenu. Elain s ostrým klapnutím kazetu zavřela a upřeně se na Nyneivu zadívala, naprosto bezvýrazným pohledem. Pak kazetu spolu se stříbrným šípem nacpala do rance. Její mlčení bylo přímo zlověstné.

Elain si také udělala dva rance, ale její byly větší. Nenechala tu nic kromě kabátce a spodků s flitry. Nyneiva se zdržela poznámky, že je Elain snad přehlédla. Měla to udělat, se vším tím trucováním, ale ona věděla, jak nastolit klid a soulad. Omezila se jen na to, že frkla, když Elain okázale přidala ke svým věcem i a’dam, i když z pohledu, kterého se jí dostalo na oplátku, byste si mysleli, že své námitky dlouho vyjadřovala nahlas. Když odcházely z vozu, ticho se dalo nasekat a použít k chlazení vína.

Venku byli muži již připravení. A mumlali si pro sebe a vrhali na ni a na Elain netrpělivé pohledy. Nebylo to spravedlivé. Galad a Uno si nemuseli nic chystat. Tomovi visely na zádech jen flétna a harfa v kožených pouzdrech, spolu s malým ranečkem, a Juilin, jenž si k pasu připjal lamač mečů a opíral se o svou jako člověk vysokou hůl, měl raneček ještě menší, úhledně svázaný. Muži docela klidně nosili pořád ty samé šaty, dokud je neprodřeli.

Ovšem, Birgitte byla připravená taky, s lukem v ruce, toulcem u pasu a do pláště zabaleným rancem, který nebyl o moc menší než Elainin, u nohou. Nyneiva by se vůbec nedivila, kdyby tam Birgitte měla i Lucovy šaty, ale zarazila se při pohledu na to, co měla druhá žena na sobě. Rozdělené suknice mohly být i nabíranými kalhotami, které nosila v Tel’aran’rhiodu, až na to, že v nich bylo mnohem víc zlaté než žluté a nebyly nabrané u kotníků. Krátký modrý kabátek však měl zcela stejný střih.

Záhada, odkud oděv pocházel, se vyřešila, když přiběhla Clarin a brebentila, že jí to trvalo moc dlouho, ušít další dvě suknice a kabátec do Birgittina rance. Zdržela se jen natolik, aby řekla, jak lituje, že odcházejí od zvěřince, a nebyla jediná, kdo si mezi veškerým tím ruchem a shonem kolem zapřahání koní a balení našel chvilku. Přišla Aludra a svým tarabonským přízvukem jim popřála bezpečnou cestu, kamkoliv půjdou. A přinesla další dvě krabičky svých ohnivých tyček. Nyneiva je s povzdechem strčila do tlumoku. Schválně nechala ostatní ve voze a Elain je pak strčila na poličku až dozadu, za pytlík s hrachem, když si myslela, že se Nyneiva nedívá. Petra se nabídl, že je doprovodí k řece, předstíraje přitom, že nevidí, jak jeho žena znepokojeně mhouří oči, a totéž udělali Chavanové a žongléři Kin a Bari, ačkoliv když jim Nyneiva řekla, že to není nutné, a Petra se zamračil, oni skoro nedokázali zakrýt úlevu. Nyneiva musela promluvit rychle, protože Galad a ostatní muži se tvářili tak, že by nabídku asi přijali. Kupodivu se nakrátko objevila i Latelle se slovy lítosti, úsměvy a očima, které říkaly, že jim klidně ponese rance, pokud odejdou tím rychleji. Nyneivu překvapilo, že nepřišla Cerandin, i když jistým způsobem byla docela ráda. Elain s tou ženou možná skvěle vycházela, ale od toho incidentu, kdy byla napadena, cítila Nyneiva napětí pokaždé, když byla Cerandin poblíž, a možná o to víc, protože druhá žena nedávala navenek najevo nic podobného.

Luca sám byl poslední, strčil Nyneivě hrst ubohých, díky suchu zakrslých lučních kytek – jen Světlo samo vědělo, kde je našel – ujišťoval ji o své nehynoucí lásce, přemrštěně chválil její krásu a teatrálně přísahal, že ji najde znovu, i kdyby měl putovat až na konec světa. Nebyla si jistá, z čeho jí tváře zahořely víc, ale její mrazivý pohled rozhodně setřel Juilinovi z tváře úsměv a Unovi ohromení. Ať už si Tom a Galad mysleli cokoliv, měli dost zdravého rozumu, aby se tvářili neutrálně. Pohlédnout na Birgitte nebo Elain se Nyneiva nedonutila.

Nejhorší bylo, že tam musela stát a poslouchat ho, s usychajícími kvítky v ruce, a ve tváři byla stále ruměnější. Snažit se mu dát co proto a poslat ho pryč by ho nejspíš jen vybídlo k většímu úsilí a ostatním by posloužilo jen jako další sousto ke klevetám. Když se ten hlupák konečně odpoklonkoval za umného mávání pláštěnkou, málem si vydechla úlevou.

Květiny si podržela a vyrazila před ostatními, aby se nemusela dívat na jejich obličeje, rozzlobeně postrčila rance dozadu vždycky, když se jí posunuly, dokud nebyla z dohledu vozů za plátěnou ohradou. Pak odhodila otřepané kvítky na zem tak prudce, že si Ragan a ostatní hrubě odění Shienarci, dřepící na louce na půl cestě k silnici, vyměnili pohledy. Každý muž měl na zádech ranec zabalený v pokrývce – malý, samozřejmě! – spolu s mečem, ale měli s sebou dost čutor s vodou, aby jim vydržela na několik dní, a každý třetí měl někde pověšený kotlík či konvici. Dobrá. Jestli bude třeba vařit, ať vaří oni! Aniž by čekala, než se rozhodnou, zda je bezpečné se k ní přiblížit, vyrazila po vyprahlé silnici sama.

Zdrojem jejího vzteku byl sice Valan Luca – takhle ji ponížit! Měla ho praštit po hlavě a Temný vem, co si lidé pomyslí! – ale jeho cílem byl Lan Mandragoran. Lan jí nikdy květiny nedaroval. Ne že by na tom nějak záleželo. Vyjádřil své city slovy hlubšími a víc od srdce, než na co se Valan Luca kdy vzmůže. Každé slovo, které Lucovi řekla, myslela smrtelně vážně, ale když Lan řekl, že vás hodlá získat, výhrůžky ho nikdy nemohly zastavit. Usměrňování by ho nezastavilo, leda by se vám to povedlo dřív, než vám svými polibky změní mozek a kolena na rosol. Přesto, květiny by byly hezké. Hezčí než další vysvětlování, proč jejich lásku nelze naplnit, to rozhodně. Muži a jejich slovo! Muži a jejich čest! Tak on je sezdaný se smrtí! On a ta jeho osobní válka proti Stínu! On zůstane naživu, ožení se s ní, a jestli si o obou případech snad myslí opak, tak ona mu to hodlala vytmavit. Byla tu ještě ta maličkost, jako jeho pouto s Moirain. Málem začala zoufale ječet nahlas.

Urazila po silnici asi sto kroků, než ji ostatní dohonili. Dívali se po ní úkosem. Elain si jen hlasitě odfrkla, zatímco se snažila upravit si na zádech dva velké rance – musela si vzít všechno – ale Birgitte si to rázovala předstírajíc, že si něco povídá pro sebe, přičemž však docela hlasitě mumlala něco o ženách, které se do všeho vrhají jako carpanské holky, skákající ze skal do řeky. Nyneiva si nikoho z nich nevšímala.

Muži se rozestoupili, Galad vedl s Tomem a Juilinem po boku, Shienarci se zařadili do dlouhých zástupů po obou stranách žen a ostražitě propátrali každý povadlý keř i rýhu v zemi. Jak tak Nyneiva šla uprostřed, cítila se hloupě – skoro jste si mohli myslet, že čekají, že se ze země zvedne celé vojsko, mohli jste si myslet, že ona a druhé dvě ženy jsou zcela bezmocné – zvláště když se Shienarci mlčky řídili Unovým příkladem a vytáhli meče. No, v dohledu nebylo živé duše. Dokonce i vesnické chalupy vypadaly opuštěné. Galad nechal čepel v pochvě, ale Juilin začal potěžkávat svou tenkou hůl, místo aby se o ni při chůzi opíral, a Tomovi se v rukou objevovaly a zase mizely nože, jako by si ani neuvědomoval, co vlastně provádí. Dokonce i Birgitte nasadila na tětivu šíp. Nyneiva potřásla hlavou. Chtělo by to vskutku chrabrou lůzu, aby se této bandě postavila.

Pak dorazili do Samary a Nyneiva si začala přát, aby byla přijala nabídku Petry a Chavanů i každého dalšího, koho by našla.

Brána byla otevřená a nehlídaná a nad šedými městskými hradbami se zvedalo šest sloupů kouře. Ulice za bránou byly prázdné. Pod nohama jim křupalo sklo z vybitých oken. Kromě vzdáleného bzučení, jako od obrovitánského roje vos roztroušeného po městě, bylo chrastěni skla jediným zvukem. Na dláždění byl poházený nábytek a kusy šatstva, nádobí i rendlíky a hrnce, zboží vytahané z krámků i domů, zda to však udělali plenitelé či prchající lidé, to se nedalo poznat.

Nebyl ale zničen pouze majetek. Na jednom místě visela z okna mrtvola v jemném zeleném hedvábném kabátci, bezvládná a nehybná. Jinde visel za krk z okapu klempířské dílny jakýsi chlapík v hadrech. Občas v nějaké boční uličce zahlédla Nyneiva koutkem oka něco, co mohl být odhozený ranec starých šatů. Věděla však, že není.

V jednom vchodu, kde roztříštěné dveře visely opile nakloněné na jediném závěsu, olízl dřevěné schodiště plamínek a teprve tu začal stoupat kouř. Ulice teď sice byla prázdná, ale ať už to udělal kdokoliv, nebyl pryč dlouho. Nyneiva obracela hlavu sem a tam, jak se snažila vidět naráz všemi směry, a pevně sevřela nůž, jejž měla u pasu.

Občas rozzlobené bzučení zesílilo, hrdelní vzteklý řev beze slov jako by se ozýval jen o ulici dál, a občas utichlo do tlumeného mumlání. Když však došlo k potížím, přišly rychle a potichu. Zpoza rohu vyšla tlupa mužů, připomínající smečku vlků na lovu, a bez jediného slova zatarasili ulici od domu k domu. Ozývalo se jenom šoupání jejich bot. Pohled na Nyneivu a ostatní byl jako pochodeň hozená do seníku. V nejmenším nezaváhali. Jako jeden muž se vrhli kupředu, s vytím, jako vzteklí, mávajíce vidlemi, meči, sekerami a cepy, čímkoliv, co se dalo použít jako zbraň.

V Nyneivě zůstalo dost hněvu, aby mohla uchopit saidar, a ona to udělala bez přemýšlení dřív, než si všimla, že Elain také obklopuje záře. Existoval dobře tucet způsobů, jak mohla dav zastavit sama, a tucet dalších, jak by ho mohla zničit, kdyby chtěla. Nebýt nebezpečí hrozícího od Moghedien. Nebyla si jistá, jestli ta samá myšlenka zastavila Elain. Věděla jen, že se drží svého hněvu i pravého zdroje se stejnou urputností, a byla to spíš Moghedien než útočící chátra, co jí to ztěžovalo. Nyneiva se však držela obojího a věděla, že se neodváží nic podniknout. Ne, pokud existovala nějaká jiná možnost. Skoro si přála, aby dokázala přeseknout prameny, které splétala Elain. Musela tu být jiná možnost.

Jeden muž, vysoký chlapík v rozedraném červeném kabátci, který podle zelené a zlaté výšivky kdysi patříval někomu jinému, vyběhl na dlouhých nohou před ostatní a nad hlavou mával dřevorubeckou sekerou. Birgittin šíp ho zasáhl do oka. Muž šel k zemi, změnil se v bezvládnou hromádku, kterou ostatní pošlapali. Všichni měli zkřivené obličeje a ječeli z plných hrdel. Je nic nezastaví. Se zakvílením, zpola rozhořčeným, zpola zoufalým, Nyneiva vyškubla nůž od pasu a zároveň se připravila usměrnit.

Tak jako vlna ženoucí se na balvany se útok roztříštil o shienarskou ocel. Muži s uzly na temeni, jen o málo méně rozedraní než ti, s nimiž bojovali, se seky obouruč metodicky propracovávali dál, umělci svého řemesla, a útok se nedostal dál než k jejich řadě. Útočníci padali, volajíce svého proroka, ale přes ně se drápali další. Juilin, ten trouba, byl v první řadě, s kuželovitým kloboukem s plochým dýnkem na tmavých vlasech, a jeho tenká hůl byla málem rozmazaná, jak hbitě odrážel výpady, lámal ruce a rozbíjel lebky. Tom pracoval za řadou, jak se vrhal z místa na místo, aby se střetl s těmi několika málo, jimž se podařilo prodrat skrz, kulhal silněji než obvykle. V každé ruce svíral pouze dýku, ale pod těmito čepelemi hynuli i šermíři. Kejklíř měl ve snědé, vrásčité tváři zachmuřený výraz, ale když se jeden velký nemotora v kovářské kožené vestě a s vidlemi málem dostal k Elain, Tom zavrčel tak zuřivě, jako by patřil k té lůze, a málem muži uřízl hlavu, když mu podřezával krk. A celou tu dobu Birgitte klidně přecházela sem a tam a každý její šíp si našel něčí oko.

Ale jestli oni chátru zadrželi, byl to docela jistě Galad, kdo ji obrátil na útěk. Útoku čelil, jako by čekal na další tanec na plese, s rukama zkříženýma na prsou a bez zájmu, dokonce se ani nenamáhal obnažit čepel, dokud nebyli téměř u něj. Pak se dal do tance, všechen jeho půvab se vmžiku proměnil v plynule rozsévanou smrt.

On se jim nepostavil, on si prosekal cestu do jejich středu, čistou stezku, širokou tak, kam až dosáhl mečem. Občas se k němu přiblížilo pět šest mužů s meči, sekerami a nohami od stolů místo palic, ale jen na tak krátkou dobu, dokud nezemřeli. Nakonec ani všechen jejich vztek, všechna jejich žízeň po krvi, to vše nemohlo Galadovi čelit. To před ním utekli první z nich, odhazovali zbraně, a když utíkali ostatní, rozdělovali se kolem něj. Když zmizeli cestou, kterou přišli, stál Galad dvacet kroků před ostatními, sám mezi mrtvými a sténáním umírajících.

Když se sklonil, aby si otřel čepel do kabátce nějaké mrtvoly, Nyneiva se zachvěla. Byl půvabný dokonce i při tom. A Tom, pozorující Galada se značnou úctou, se předkláněl s rukou opřenou o koleno a druhou se snažil zahnat Elain, přičemž ji ujišťoval, že jen potřebuje nabrat dech. Minuty, hodina, mohlo to být obojí.

Projednou při pohledu na zraněné muže ležící tu a tam na dláždění, z nichž jeden se ještě snažil odplazit pryč, nepocítila touhu léčit, necítila vůbec žádnou lítost. Opodál ležely vidle, jak je někdo odhodil. Na jednom hrotu byla nabodnutá useknutá mužská hlava, na druhém ženská. Nyneivě bylo jen nevolno a byla vděčná, že to není její hlava. A taky jí byla zima.

„Děkuju,“ řekla nahlas k nikomu zvlášť a ke všem zároveň. „Děkuju mockrát.“ Slova trochu skřípala – nerada přiznávala něco, co sama nedokázala – ale byla od srdce. Pak Birgitte kývla, že přijímá, a Nyneiva se musela v duchu přemáhat. Ale ta žena vykonala tolik co ostatní. A o hodně víc než ona sama. Zarazila nůž zpátky do pochvy. „Ty... jsi střílela moc dobře.“

Se suchým úsměvem, jako by přesně věděla, jak těžká pro Nyneivu ta slova byla, se Birgitte vydala posbírat své šípy. Nyneiva se otřásla a snažila se nedívat.

Většina Shienarců byla poraněná a Tom a Juilin oba trochu krváceli – Galad zůstal jako zázrakem nedotčen, nebo to možná nebyl tak velký zázrak, vzhledem k tomu, jak dobře vládl mečem – ale jelikož byli muži až do hořkého konce, každý z nich trval na tom, že jejich zranění nejsou vážná. Dokonce i Uno tvrdil, že musejí vyrazit, on, kterému jedna ruka visela bezvládně u boku a na tváři měl šrám, po němž mu zcela jistě zůstane jizva stejná jako ta první, nebude-li rána rychle vyléčena.

Popravdě řečeno ona sama se odejít nezdráhala i přesto, že si říkala, že by se měla postarat o zraněné. Elain podepřela Toma. Ten reagoval tím, že se o ni odmítal opřít, a recitoval příběh ve vznešené řeči tak květnaté, že bylo těžké rozpoznat v tom vyprávění o Kirukan, překrásné královně válečnici z dob trollockých válek.

„Vzteklá byla přinejlepším jako kňour chycený v ostružinách,“ utrousila Birgitte tiše k nikomu konkrétnímu. „Rozhodně ne jako nikdo tady.“

Nyneiva zaskřípala zuby. Určitě té ženské ještě někdy složí poklonu, bez ohledu na to, co udělá. Když na to tak myslela, každý muž ve Dvouříčí uměl na takovouhle vzdálenost střílet stejně dobře. I každý kluk.

Následoval je hřmot, vzdálený řev z ostatních ulic, a Nyneiva měla často pocit, že je z některého prázdného okna beze skel sledují čísi oči. Ta zpráva se však musela rozšířit, nebo diváci viděli, co se stalo, protože nezahlédli živou duši, dokud se do ulice před nimi náhle nepostavilo na dva tucty bělokabátníků. Polovina měla natažené luky, druhá tasené meče. Shienarské čepele vyletěly z pochev ve zlomku vteřiny.

Rychlá výměna slov mezi Galadem a chlapíkem s prošedivělým vousem pod šišákem stačila, aby je nechali projít, i když si muž Shienarce prohlížel dosti pochybovačně, stejně tak Toma a Juilina a vlastně i Birgitte. Stačilo to k tomu, aby Nyneivu zahryzlo u srdce. Elain mohla klidně projít s bradou zdviženou, nevšímajíc si bělokabátníků, jako by to byli sluhové, jenže Nyneiva neměla ráda, když si jí někdo dost nevážil.

Řeka nebyla daleko. Za malými kamennými skladišti s břidlicovými střechami tři městská kamenná mola jen tak tak přes vyschlé bláto dosáhla k vodě. U jednoho nízko leželo bachraté plavidlo se dvěma stěžni. Nyneiva doufala, že nebude těžké získat oddělené kajuty. Doufala, že se bárka nebude příliš kymácet.

Dvacet kroků od mola se pod pozorným dohledem čtyř strážců v bílých pláštích choulilo pár lidí. Byl tu skoro tucet mužů, převážně starců, všichni byli otrhaní a potlučení, a dvakrát tolik žen, většiny se držely dvě i tři děti, přičemž některé ženy ještě chovaly v náručí nemluvně. Dva další bělokabátníci stáli těsně u mola. Děti skrývaly tvářičky v suknicích svých matek, ale dospělí toužebně pohlíželi na loď. Při tom pohledu se Nyneivě stáhlo srdce. Vzpomněla si, že stejné pohledy viděla v Tanchiku, mnohem víc takových pohledů. Lidé zoufale doufající, že se objeví cesta do bezpečí. Tamtěm nedokázala nijak pomoci.

Než mohla udělat něco pro tyhle, popadl Galad ji a Elain za loket a postrkoval je po molu a dolů po kymácející se lávce. Na molu stálo dalších šest mužů s vážnou tváří, v bílých pláštích a leštěných kyrysech, a pozorovalo hlouček bosých mužů, většinou až do pasu nahých, dřepících na skosené přídi. Nebylo zcela jasné, zda se kapitán u lávky mrzutě mračí víc na bělokabátníky či na nesourodou skupinku, která se mu trousila na loď.

Agni Neres byl vysoký kostnatý muž v tmavém kabátci, s odstávajícíma ušima a stále trochu zarputilým výrazem v úzké tváři. Potu, který se mu řinul po obličeji, si nevšímal. „Zaplatils mi za cestu pro dvě ženy. Nejspíš teď asi chceš, abych vzal tu další holku a chlapy zadarmo, ne?“ Birgitte po něm vrhla nebezpečný pohled, ale on si ho zjevně nevšiml.

„Dostaneš svoje peníze, můj milý kapitáne,“ sdělila mu Elain chladně.

„Jen pokud bude cena rozumná,“ dodala Nyneiva nevšímajíc si Elainina ostrého pohledu.

Neres stiskl rty ještě víc, i když se to předtím nezdálo možné, a znovu oslovil Galada. „Tak jestli odvedeš svý muže z mý lodi, vypluju. Za denního světla se mi tu teď líbí ještě míň než předtím.“

„Jakmile naložíš svý ostatní pasažéry,“ řekla Nyneiva a kývla na lidi schoulené na břehu.

Neres se podíval na Galada, a zjistil jen to, že ten zatím odešel stranou, aby promluvil s ostatními bělokabátníky. Kapitán se podíval na lidi na břehu a pak promluvil nad Nyneivinou hlavou. „Každýho, kdo může zaplatit. Jen málokterej z nich vypadá, že může platit. A všechny bych je stejně vzít nemoh, i kdyby měli penízky.“

Nyneiva se postavila na špičky, aby mu její úsměv rozhodně neunikl. Při pohledu na něj mu brada spadla až k límci. „Každýho, kapitáne. Jinak ti utrhnu uši.“

Muž rozzlobeně otevřel ústa, a pak náhle vykulil oči a zadíval se za ni. „Tak dobrá,“ řekl rychle. „Ale nezapomeň, chci něco na oplátku. Almužnu rozdávám o dobročinný slavnosti, a ta už je dávno pryč.“

Nyneiva znovu postavila podpatky na palubu a podezíravě se ohlédla přes rameno. Tam stáli Tom, Juilin a Uno a přívětivě ji s Neresem pozorovali. Tak přívětivě, jak jen to šlo s Unovými rysy a při tom, jak byli všichni zakrvácení. Až příliš přívětivě.

S prudkým odfrknutím Nyneiva řekla: „Než se někdo dotkne lana, budou všichni na palubě.“ A odešla hledat Galada. Napadlo ji, že si zaslouží poděkovat. Myslel si, že to, co dělá, je správná věc. To byla ta potíž s nejlepšími muži. Vždy si mysleli, že dělají správnou věc. Přesto, ať už tihle tři udělali cokoliv, ušetřili jí hádku.

Našla ho stát s Elain, a na té hezké tváři měl výraz zoufalství. Při pohledu na Nyneivu se rozjasnil. „Nyneivo, zaplatil jsem vám cestu až do Boanndy. To je jen půl cesty do Altary, kde se Boern vlévá do Eldar, ale dál si nemohu dovolit zaplatit. Kapitán Neres si vzal i poslední měďák z mého měšce, a kromě toho jsem si musel ještě vypůjčit. Ten chlapík si účtuje desateronásobek. Bojím se, že odtamtud budete muset do Caemlynu po svých. Je mi to vážně velmi líto.“

„Zatím jsi udělal docela dost,“ přisadila si Elain a pohledem zalétla k chocholům kouře stoupajícím nad Samarou.

„Dal jsem slib,“ řekl s unavenou odevzdaností. Bylo očividné, že ke stejné hádce došlo, než se objevila Nyneiva.

Nyneivě se podařilo poděkovat, což však Galad zdvořile odmítl, ale tvářil se přitom, jako by ona také nic nepochopila. A ona byla tolik ochotná připustit. Začal válku, aby dodržel svůj slib – v tom měla Elain pravdu, teď bude válka, pokud již nezačala – a přesto, i když jeho muži doslova drželi Neresovu loď, nepožadoval lepší cenu. Byla to Neresova loď, a Neres si proto mohl určit cenu, jakou chtěl. Pokud vezme na palubu Elain a Nyneivu. Byla to pravda. Galad nikdy nebral v úvahu, kolik stojí, konat správně, ani jeho, ani kohokoliv jiného.

U lávky se zastavil a zadíval se dlouze na město, jako by viděl budoucnost. „Držte se dál od Randa al’Thora,“ řekl sklíčeně. „On přináší zkázu. On rozbije svět znovu, než skončí. Držte se od něj dál.“ A už klusal nahoru po molu a volal pro svou zbroj.

Nyneiva se přistihla, jak si s Elain vyměňuje udivený pohled, i když to s rozpaky rychle skončila. Bylo těžké dělit se o takovou chvíli s někým, o kom jste věděli, že by vás mohl pěkně setřít. Aspoň proto se ona cítila nepříjemně. Proč by se měla tvářit zmateně Elain, to si Nyneiva neuměla představit, pokud tedy druhá žena nezačínala přicházet k rozumu. Galad určitě netušil, že rozhodně nehodlají putovat do Caemlynu. Určitě ne. Muži nikdy nebyli tak předvídaví. Nějakou dobu se na sebe s Elain nepodívaly.

49

Plavba do Boanndy

Dostat schoulený hlouček mužů, žen a dětí na palubu nečinilo větší potíže. Ne, jakmile Nyneiva jednou objasnila kapitánu Neresovi, že najde místo pro každého, a ať už si on myslí cokoliv o tom, kolik si bude účtovat, ona ví naprosto přesně, kolik mu za cestu do Boanndy za ně dá. Jistě, možná trochu pomohlo i to, že provedla předběžná opatření a tiše řekla Unovi, aby nechal Shienarce dělat něco s meči. Patnáct mužů s tvrdými tvářemi v hrubém odění, všichni s vyholenými hlavami a uzly na temeni, nemluvě o skvrnách od krve, olejující a brousící meče, smějící se, když jeden připomněl, jak se jiný málem nabodl jako jehně – no, rozhodně měli prospěšný účinek. Nyneiva kapitánovi odpočítala penízky do dlaně, a i když ji to bolelo, stačilo jen vzpomenout si na přístav v Tanchiku, aby počítala dál. Neres měl pravdu v jedné věci. Tito lidé moc peněz neměli. Budou potřebovat každý měďák, který jim zůstal. Elain neměla žádné právo zeptat se jí tím nechutně nasládlým tónem, zda si snad nechala trhat zub.

Když začal Neres vykřikovat rozkazy k vyplutí, posádka se rozběhla po své práci, zatímco poslední lidé se ještě škrábali na palubu se svým ubohým majetečkem v náručí, tedy ti, co měli ještě něco kromě otrhaných hadrů na těle. Popravdě řečeno, i na tak bachratém plavidle se pěkně tlačili, takže Nyneiva začala přemýšlet, jestli snad neměl Neres pravdu i v tomhle. Ale lidem se na tvářích ve chvíli, kdy oběma nohama spočinuli na palubě, zračila taková naděje, až se Nyneiva zastyděla, že ji něco takového vůbec napadlo. A když zjistili, že za jejich plavbu zaplatila ona, shlukli se kolem Nyneivy, snažili se jí políbit ruku či lem šatů a vykřikovali své díky a požehnání, přičemž některým se po špinavých lících řinuly slzy, mužům stejně jako ženám. Nyneiva se chtěla propadnout prkny pod svýma nohama.

Na palubách panovala horečnatá činnost, jak se vesla začala nořit do vody a na stožáry vyletěly plachty, a Samara vzadu se začala zmenšovat dřív, než Nyneiva dokázala tyto výlevy úplně ukončit. Kdyby Elain nebo Birgitte řekly byť jediné slůvko, byla by je navíc obě štulci prohnala dvakrát kolem celé lodi.

Na Říční zmiji strávili pět dní, pět dní pluli po proudu líně se vinoucí Eldar, pět žhavých dní a nocí jen o málo chladnějších. Za tu dobu se pár věcí změnilo k lepšímu, ale plavba dobře nezačala.

Prvním skutečným problémem na cestě byla Neresova kajuta na zádi, jediné místo k ubytování na lodi kromě na palubě. Ne že by se Neres zdráhal přestěhovat. Jeho spěch – spodky, kabátce a košile měl přehozené přes rameno a další mu visely z náruče, hrneček s potřebami na holení svíral v jedné a břitvu v druhé ruce – způsobil, že se Nyneiva ostře zadívala na Toma, Juilina a Una. Jedna věc byla využít je, když se tak sama rozhodla, a něco docela jiného, aby se oni starali o ni za jejími zády. Žádný z těch tří nemohl mít otevřenější výraz či nevinnější oči. Elain přišla s dalším z Liniiných rčení. „Otevřený pytel neskryje nic, otevřené dveře skryjí jen málo, ale otevřený muž určitě něco skrývá.“

Ale ať už se z mužů mohl vyklubat jakýkoliv problém, nynější potíž byla kajuta sama. Páchla plísní a zatuchlinou, i když byla okénka otevřená dokořán, a do vlhkého, stísněného vnitřku vnikalo jen málo světla. „Stísněný“ bylo to správné slovo. Kajuta byla malá, menší než vůz, a většinu prostoru zabíral těžký stůl a židle s vysokým opěradlem, upevněné k podlaze, a schůdky vedoucí na palubu. Do stěny zabudovaný stojan s umyvadlem s ušmudlaným džbánkem, miskou a s úzkým zaprášeným zrcadlem zabíral další místo. Byl to veškerý nábytek, kromě několika prázdných poliček a kolíků na věšení šatů. Stropní trámy měly dokonce i poměrně malé ženy těsně nad hlavou. A byla tu jen jedna postel, širší, než na které spávaly, nicméně pro dvě nebyla dost široká. Jak už byl Neres vysoký, jako by bydlel v krabici. Ten muž se rozhodně nevzdal jediného coulu, do kterého bylo možné nacpat náklad.

„Připlul do Samary v noci,“ zamumlala Elain, když shodila rance. Poté si dala ruce v bok a opovržlivě se rozhlédla kolem sebe, „a chtěl v noci odplout. Slyšela jsem ho, jak říká jednomu z jeho mužů, že hodlá plout celou noc, ať už ty... ty holky... chtějí cokoliv. Očividně ho cesta za denního světla příliš netěší.“

Nyneiva si vzpomněla na lokty a studené nohy druhé ženy a napadlo ji, zda by nebylo lepší, kdyby se uložila nahoře s uprchlíky. „Kam tím míříš?“

„Ten chlap je pašerák, Nyneivo.“

„Na tomhle plavidle?“ Nyneiva shodila na zem rance, tlumok položila na stůl a posadila se na krajíček postele. Ne, na palubě spát nebude. Kajuta možná páchla, ale dala se vyvětrat, a i když bude v posteli plno, měla silnou péřovou matraci. Loď se opravdu ošklivě houpala. Stejně dobře mohla mít všechno pohodlí, jaké jen dokáže získat. Elain ji odsud nemůže vyhnat. „Je to sud. Budeme mít štěstí, když se do Boanndy dostaneme za dva týdny. Jen Světlo samo ví, jak dlouho to potrvá do Salidaru.“ Ani jedna ve skutečnosti nevěděla, jak daleko Salidar je, a ještě nebyl čas pustit se do křížku s kapitánem Neresem.

„Všechno do sebe zapadá. I to jméno. Říční zmije. Který počestný obchodník by takhle své plavidlo pojmenoval?“

„No, a co když je? Nebylo by to poprvé, co jsme využily pašíře."

Elain rozhořčeně rozhodila rukama. Vždycky si myslela, že poslouchat zákony je důležité, ať už je zákon sebehloupější. Měla toho s Galadem společného víc, než byla ochotná přiznat. Tak Neres je nazývá holkama, co?

Druhá potíž byla v místu pro ostatní. Říční zmije nebyla nijak velká loď, i když poměrně široká, a sečteno dohromady, bylo na palubě hodně přes sto lidí. A určitý prostor musela mít posádka pracující u opačin a starající se o lanoví a plachty, takže pro pasažéry moc místa nezůstávalo. A také příliš nepomáhalo, že uprchlíci se snažili držet od Shienarců co nejdál. Zřejmě měli ozbrojených mužů plné zuby. Bylo tu právě tak dost místa, aby si všichni mohli sednout, lehnout si však nešlo.

Nyneiva šla rovnou za Neresem. „Tihle lidé potřebují víc místa. Zvlášť ženy a děti. Jelikož už nemáš další kajuty, bude muset stačit podpalubí.“

Neresovi potemněla tvář. S pohledem upřeným přímo před sebe a asi o krok nalevo od Nyneivy zavrčel: „Moje podpalubí je plný cennýho nákladu. Moc cennýho nákladu.“

„Zajímalo by mě, jestli tady na Eldar fungují celníci,“ utrousila nedbale Elain a podívala se na oba břehy, dost hustě porostlé stromy. Řeka tu byla široká jenom pár set kroků, lemovaná vyschlým černým bahnem a obnaženým žlutým jílem. „Ghealdan na jedné straně a Amadicie na druhé. Může se to zdát zvláštní, tvoje podpalubí je plné zboží z jihu a ty míříš na jih. Ovšem, nejspíš máš všechny dokumenty, ze kterých je úplně jasné, kde jsi zaplatil cla. A mohl bys tvrdit, že jsi nemohl v Samaře vyložit kvůli těm pouličním bouřím. Slyšela jsem, že výběrčí daní jsou ve skutečnosti velmi chápaví.“

Kapitán stáhl koutky úst a na žádnou z nich se pořád nepodíval.

Proto měl taky tak dobrý výhled, když Tom máchl prázdnýma rukama, elegantně je rozpřáhl a náhle se mu v prstech otáčely dva nože, než nechal jeden zmizet.

„Jenom si udržuju formu,“ prohodil Tom a zbylou čepelí si uhlazoval dlouhý knír. „Rád si zachovávám jistou... zručnost.“ Rána v bílých vlasech a čerstvá krev na obličeji, spolu se zakrvácenou trhlinou na rameni kabátce a dalšími trhlinami, by mu jinde v jiné než Unově společnosti propůjčovaly rozhodně zločinecký vzhled. Shienarec však ukazoval zuby v úsměvu, který vůbec nebyl veselý a dělal navíc nešťastné věci s jeho dlouhou jizvou i novým šrámem na druhé tváři, rudým a čerstvým. Zamračené karmínové oko na jeho klípci málem ve srovnání s tím bledlo.

Neres zavřel oči a zhluboka přehluboka se nadechl.

Byly otevřeny poklopy, a bedny a koše šly se šplícháním přes palubu, některé těžké, většina lehká a vonící po koření. Neres sebou trhl pokaždé, když se řeka zavřela nad něčím dalším. Rozjasnil se – pokud se o něm dalo něco takového říci – když Nyneiva nařídila, že štůčky hedvábí a koberce a role jemného sukna mají zůstat dole. Dokud si neuvědomil, že je chce jako prostěradla. Jestli se předtím tvářil kysele, tak teď by se z jeho výrazu srazilo mléko i ve vedlejší místnosti. Během celé operace neřekl ani slovo. Když začaly ženy vytahovat na provazech vědra s vodou, aby přímo na palubě umyly děti, odešel za záď, ruce měl sepjaté za zády, a díval se na pár košíků, které se ještě nepotopily.

Jistým způsobem právě Neresův zvláštní přístup k ženám začal uhlazovat ostří Elainina a Birgittina jedovatého jazýčku. Tak to aspoň viděla Nyneiva. Ona sama si samozřejmě zachovávala svou obvykle vyrovnanou povahu. Neres neměl ženy rád. Členové posádky mluvili jako o překot, když už museli promluvit s některou z nich, a přitom neustále vrhali rychlé pohledy na kapitána, než zase odběhli zpátky ke své práci. Muže, který právě zjevně neměl nic na práci, nejspíš Neres poslal s řevem za nějakými úkoly, jestli s nějakou sukní vyměnil víc než dvě slova. Jejich chvatné poznámky a mumlané varování Neresův názor zcela ozřejmily.

Ženy stojí muže peníze, perou se jako toulavé kočky a způsobují jen samé potíže. Všechny potíže do jedné, které muž má, lze hodit na ženské, tak nebo tak. Neres čekal, že ještě než slunce poprvé zapadne, nejméně polovina z nich se bude válet po palubě a rvát se. Všechny budou koketovat s jeho posádkou a způsobí pokud už ne rvačku, tak aspoň hádky. Kdyby mohl poslat všechny ženy ze své lodi navěky, mohl by být šťastný. Kdyby mohl dostat všechny ze svého života, byl by štěstím bez sebe.

Nyneiva se s někým takovým ještě nikdy nesetkala. Oh, slyšela muže mumlat si něco o ženách a penězích, jako kdyby muži nerozhazovali peníze jako smetí – oni prostě neměli na peníze hlavu, byli ještě horší než Elain – a dokonce slyšela, jak hážou na ženy různé trable, obvykle když všechny ty starosti způsobili sami. Ale nedokázala si vzpomenou, že by někdy potkala muže, který skutečně nemá ženy rád. Překvapilo ji zjištění, že Neres má v Ebú Daru manželku a kupu dětí, nepřekvapilo ji však, že doma zůstává jen na tak dlouho, aby naložil nový náklad. On dokonce se ženami ani nechtěl mluvit. Bylo to prostě úděsné. Občas se Nyneiva přistihla, že se na něj dívá úkosem, jako by se dívala na nějaké neuvěřitelné zvíře. Mnohem divnější, než byli s’reditové či cokoliv jiného z Lucova zvěřince.

Přirozeně nepřicházelo v úvahu, že by Elain či Birgitte mohly vypustit svou žluč, kde by je mohl slyšet. To, jak Tom a ostatní kouleli očima a vrhali po sobě významné pohledy, bylo už tak dost špatné. Ti se je aspoň snažili zakrýt. Neresovo otevřené uspokojení, že se jeho směšné očekávání naplnilo – on by to tak určitě viděl – by bylo prostě nesnesitelné. Nedal jim na vybranou, musely polknout svůj jed a usmívat se.

Nyneivě samotné by se docela líbilo, kdyby dostala Toma, Una a Juilina z Neresova dohledu. Už se zase zapomínali, zapomínali, že mají dělat to, co se jim řekne. Na výsledcích nezáleželo, to mohlo počkat. A z nějakého důvodu začali Nerese trápit poznámkami plnými černého humoru, týkajícími se rozbitých hlav a podřezaných hrdel. Jenže jediné místo, kde na Nerese zcela jistě nenarazila, byla kajuta. Muži sice nebyli nijak zvlášť velcí, i když Tom byl velký a Uno docela rozložitý, přesto kdyby se však natlačili sem, byli by tu nad ní čněli. To bylo těžko vhodné prostředí pro hubování, které jim chtěla uštědřit. Dáte muži možnost nad vámi čnít, a jako by měl zpola vyhráno. A tak nasadila milý výraz, nevšímala si toho, jak se Tom a Juilin tváří překvapeně a zamračeně a Uno a Ragan nevěřícně, a užívala si navenek dobré nálady, kterou byly druhé dvě ženy nuceny předvádět.

Když zjistila, proč jsou plachty tak napjaté a klikatící se říční břehy ubíhají pod odpoledním sluncem rychlostí klusajícího koně, podařilo se jí zachovat úsměv. Neres nechal opačiny vytáhnout a uložit podél zábradlí. Tvářil se skoro šťastně. Skoro. Podél amadicijského břehu se táhl nízký avšak srázný jílovitý břeh a podél ghealdanského rostlo v širokém pruhu mezi vodou a stromy rákosí, přičemž tam, kde voda ustoupila, bylo převážně hnědé. Samara ležela jen pár hodin cesty proti proudu.

„Tys usměrnila,“ obvinila skrze zaťaté zuby Elain. Hřbetem ruky si otřela pot z čela a odolala nutkání setřást ho na pomalu se zvedající a klesající podlahu. Ostatní pasažéři jim dvěma a Birgitte uvolnili kousek místa, ale ona přesto mluvila potichu a tak vlídně, jak jen dokázala. Žaludek jako by se jí pohyboval o vteřinku pozadu za kymácením lodi, což jí na náladě také nepřidávalo. „Tenhle vítr je tvoje práce.“ Doufala, že má v tlumoku dost červeného fenyklu.

Podle Elainina zpoceně zamračeného výrazu a vykulených očí by jí z úst mělo prýštit mléko a strdí. „Je z tebe vylekaný králík. Seber se. Samara je za námi celé míle. Na takovou dálku nedokáže nikdo vycítit nic užitečného. Musela by teď být s námi na lodi. Byla jsem dost rychlá.“

Nyneiva měla pocit, že jí popraská tvář, jestli si úsměv podrží ještě o chvíli déle, ale koutkem oka viděla na Nerese, jenž si prohlížel pasažéry a potřásal hlavou. Jak byla v dané chvíli rozzlobená, viděla již téměř zcela vytracené pozůstatky tkaniva druhé ženy. Práce s počasím bylo jako kutálet kámen z kopce. Měl sklon pokračovat směrem, kterým jste začaly. Když kámen uhne ze stezky, což dříve či později udělá, stačí, když ho jen popostrčíte zpátky, a s počasím to je stejné. Moghedien tak velké tkanivo mohla zachytit i v Samaře – možná – ale rozhodně ne natolik přesně, aby poznala, kde k tomu došlo. Ona sama se v čisté síle mohla Moghedien rovnat, a i když nebyla dost silná, aby něco ještě udělala, zřejmě se dalo bezpečně říci, že Zaprodankyně taky ne. A ona chtěla cestovat, jak nejrychleji to bylo možné. Právě teď ve stísněné prostoře se dvěma dalšími, které pro ni byly stejně přitažlivé, jako kdyby se o kajutu měla dělit s Neresem, byl i jediný den nesmírně důležitý. A ostatně den navíc na vodě taky nebylo nic, nač by se těšila. Jak se může loď pohybovat tímhle způsobem, když je hladina napohled úplně rovná?

Ze všeho toho usmívání ji začínaly bolet rty. „Měla ses zeptat, Elain. Ty vždycky jdeš a uděláš něco bez ptaní, bez přemýšlení. Je čas, aby sis uvědomila, že jestli spadneš do jámy, protože letíš naslepo, tak tě tvoje stará chůva nevytáhne ven a neumyje ti obličej.“ Při posledním slově měla Elain oči velké jako talíře a cenila zuby, jako by byla připravená kousat.

Birgitte dala každé ruku kolem ramen, naklonila se blíž a zářila, jako by ji pod krkem držela radost. „Jestli toho vy dvě nenecháte, tak vás obě hodím do řeky, abyste zchladly. Chováte se obě jako shagoský šenkýřky s oparem!“

Se zpocenými tvářemi ztuhlými v příjemném výraze se tři ženy rozešly třemi různými směry a tak daleko od sebe, jak jen bylo na lodi možné. Při západu slunce Nyneiva zaslechla Ragana, když říkal, že se jim třem muselo vážně ulevit, že jsou pryč ze Samary, podle toho, jak se pořád pochichtávají, a ostatní muži si zřejmě mysleli to samé, ale zbylé ženy si je prohlížely s příliš uhlazenými výrazy. Ony poznaly potíže, když nějaké uviděly.

A přesto, kousek po kousku, se potíže vytratily. Nyneiva si nebyla jistá, jak k tomu vlastně došlo. Možná ty příjemné výrazy, které Elain a Birgitte nasadily, tak nějak pronikly dovnitř i proti jejich vůli. Možná to bylo tím, jak to všechno bylo směšné, snažit se udržet přátelskou tvář, zatímco do slov vkládáte dost jedu, možná jim to začínalo docházet. Ať už to však bylo, čím chtělo, nemohla si Nyneiva na výsledek stěžovat. Pomalu, den za dnem, začala slova i tóny odpovídat jejich tvářím, a tu a tam se jedna z nich zatvářila dokonce rozpačitě, očividně když si vzpomněla, jak se chovala předtím. Ani jedna samozřejmě nepronesla jediné slovo na omluvu, což Nyneiva docela dobře chápala. Kdyby se byla chovala stejně hloupě a ohavně jako ony, určitě by to nechtěla nikomu připomínat.

Také děti hrály určitou roli v tom, že Elain a Birgitte nalezly vnitřní rovnováhu, i když to vlastně začalo tím, že prvního rána na řece se Nyneiva jala ošetřovat mužům rány. Vynesla ven svůj tlumok plný bylinek, vyráběla lektvary a mazání, obvazovala šrámy. Ty rány ji rozzlobily dost, takže dokázala léčit – nemoci a zranění ji vždycky rozčílily – aspoň na některé z těch nejhůře postižených použila léčení, i když musela být opatrná. Mizející rány by vyvolaly řeči a Světlo ví, co by Neres udělal, kdyby ho napadlo, že má na palubě Aes Sedai. Nejspíš by někoho v noci propašoval na amadicijský břeh a pokusil se je nechat zatknout. Navíc by ta zpráva mohla způsobit, že by se někteří uprchlíci vrhli přes palubu.

Unovi například vetřela do ošklivě pohmožděného ramene kapku mazání s pálivým olejem ze škumpy a na čerstvý šrám na tváři použila trošku mastičky se všehojem – nemělo smysl plýtvat ani jedním, ani druhým – a zavázala mu hlavu tak, že skoro nepohnul čelistí, než ho vyléčila. Když zalapal po dechu a zamával rukama, stroze vyjela: „Nebuď jak malej kluk, nemyslela jsem si, že taková bolístka bude velkýmu silnýmu chlapovi tolik vadit. Teď to nech takhle. Jestli na to příští tři dny třeba jen sáhneš, tak tě naleju něčím, na co hned tak nezapomeneš.“

Uno pomalu kývl a zíral na ni natolik nejistě, až bylo jasné, že neví, co udělala. Jestli mu to dojde, až si konečně sundá obvazy, s trochou štěstí si nikdo jiný nebude pamatovat, jak zlá ta rána byla, tak snad bude mít dost rozumu, aby držel jazyk za zuby.

Když jednou začala, bylo jen přirozené pokračovat i na zbytku pasažérů. Jen málokterému z uprchlíků chyběla nějaká ta modřina či odřenina, a na některých dětech byly vidět známky horečky a červíků. Ty mohla léčit bez starostí. Děti vždycky vyváděly, když dostávaly nějakou medicínu, která nechutnala jako med. Jestli snad řekly svým matkám, že to bylo zvláštní, tak všichni věděli, že si děti pořád něco vymýšlejí.

S dětmi se vlastně nikdy necítila úplně příjemně. Pravda, chtěla dát Lanovi děti. Aspoň jedna její část chtěla. Děti dokázaly udělat pěkný zmatek kvůli ničemu. Zřejmě měly ve zvyku dělat přesný opak toho, co jste jim řekli, jakmile jste se k nim otočili zády, jen aby viděly, co uděláte. A přesto zjistila, že sčesává z čela vlásky chlapci, který jí nesahal málem ani do pasu a upřeně k ní vzhlížel jasně modrýma očima. Ty oči velmi připomínaly oči Lanovy.

Připojily se k ní Elain a Birgitte, zprvu jen proto, aby jí pomohly udržet pořádek, ale tak nebo tak, i je to táhlo k dětem. Zvláštní, Birgitte vůbec nevypadala hloupě s asi tříletým či čtyřletým hošíkem v náručí a klubkem dětí kolem sebe, přičemž jim zpívala nějakou nesmyslnou písničku o tancujících zvířatech. A Elain poslala dokola pytlík červených cukrátek. Světlo vědělo, kde je sebrala a proč. Když ji Nyneiva přistihla, jak si jedno strká do úst, vůbec se nezatvářila provinile. Jenom se zazubila, jemně vytáhla jakési malé holčičce paleček z pusinky a místo něj jí strčila další sladkost. Děti se začaly smát, jako by si právě vzpomněly, jak se to dělá, a tulily se k Nyneiviným suknicím stejně jako k Elain a Birgitte, jako by to byly jejich matky. Bylo těžké vztekat se za takových okolností. Když druhý den Elain začala dál studovat a’dam v soukromí kajuty, Nyneiva se dokonce ani nedokázala přimět k tomu, aby udělala něco víc, než že si odfrkla, a i to jen slabě. Ta žena byla zřejmě víc než kdy jindy přesvědčená, že náramek, obojek a vodítko vytvářejí jakousi zvláštní formu propojení. Nyneiva si k ní dokonce jednou dvakrát přisedla. Už samotný pohled na tu ohavnost stačil k tomu, aby mohla uchopit saidar a sledovat Elain.

A taky se konečně vynořily příběhy uprchlíků. Rodiny rozdělené, ztracení či mrtví příbuzní. Statky, krámky a řemeslnické dílny zničené, jak se tamtudy šířily vlny světských nepokojů a ničily obchod. Lidé nemohli nakupovat, když nemohli prodávat. Prorok byl jen poslední cihlou na voze, když se zlomila oj. Nyneiva neříkala nic, když si všimla, jak Elain strká zlatou marku chlapíkovi s řídkými šedými vlasy, který se dotkl klouby rukou čela a snažil se jí políbit ruku. Však zjistí, jak zlato rychle mizí. Kromě toho Nyneiva sama rozdala pár penízků. No, možná víc než pár.

Všichni muži až na dva byli prošedivělí či plešatí, s ošlehanými tvářemi a mozolnatýma rukama. Mladší muže sebrali do vojska, pokud je nechytil prorok. Ty, kteří odmítli jedno i druhé, oběsili. Ti dva mladší – vlastně to byli skoro ještě chlapci, Nyneiva pochybovala, že by se již pravidelně holili – měli pohled štvanců a trhli sebou pokaždé, když se na ně podíval některý ze Shienarců. Občas některý ze starších mluvil o tom, jak začne znovu, najde si kousek půdy k sedlačení či se znovu dá na řemeslo, ale tón jejich hlasu prozrazoval, že je to spíš sebeklam a hraná statečnost než skutečná naděje. Většinou jen tiše rozmlouvali o svých rodinách. O ztracené manželce, ztracených synech a dcerách, o ztracených vnucích a vnučkách. Hovořili jako ztracenci. Druhé noci chlapík s ušima jako plachty, který v té smutné skupince vypadal, že má nejvíc nadšení, prostě zmizel. Když vyšlo slunce, byl jednoduše pryč. Mohl doplavat na břeh. Nyneiva doufala, že to udělal.

Byly to však právě ženy, kdo ji chytil za srdce. Neměly větší vyhlídky než muži, neměly větší jistoty, ale většinou měly větší břímě. Žádná s sebou neměla manžela, dokonce ani nevěděly, jestli jejich muž ještě žije, ale zodpovědnost, která je tížila, je také udržovala v pohybu. Žádná žena s charakterem se nemůže vzdát, když má děti. I ty ostatní si hodlaly najít nějakou budoucnost. Všechny měly aspoň špetku naděje, kterou muži jenom předstírali. Zvláště tři jí přilnuly k srdci.

Nicola byla asi jejího věku a výšky, štíhlá tmavovlasá tkadlena s velkýma očima, která se chtěla vdát. Dokud si její Hyran nevzal do hlavy, že ho volá povinnost a on musí následovat proroka, následovat Draka Znovuzrozeného. Ožení se s ní, až tuto povinnost splní. Povinnost byla pro Hyrana velmi důležitá. Byl by z něj dobrý a pozorný manžel a otec, tvrdila Nicola. Jenže to, co měl v hlavě, mu stejně moc nepomohlo, když mu ji kdosi rozrazil sekerou. Nicola nevěděla kdo ani proč, jen to, že se musí od proroka dostat, co nejdál to půjde. Někde přece muselo existovat místo, kde se lidé nezabíjejí, kde se nebude pořád bát, nač by asi mohla narazit za dalším rohem.

Marigan, o pár let starší, bývala kdysi kyprá, ale teď na ní prodřené hnědé šaty jen volně visely a ve tváři měla otupělý výraz, bylo to mnohem víc než jen pouhá únava. Její dva synové, Jaril a Seve, šest a sedm let, jen mlčky hleděli na svět příliš velkýma očima. Drželi se jeden druhého a všechno i všichni ostatní je zřejmě děsili, dokonce i jejich vlastní matka. Marigan v Samaře obchodovala s léčivy a bylinkami, i když měla o obojím někdy dost zvláštní představy. Vlastně nebylo divu. Žena, která nabízela léčení, se s Amadicií a bělokabátníky na protějším břehu řeky musela držet pěkně při zemi, a dokonce se musela všechno od začátku naučit sama. Marigan chtěla v životě jen léčit nemoci, a tvrdila, že si přitom vedla dobře, i když manžela zachránit nedokázala. Pět let od jeho smrti bylo těžkých a příchod proroka jí rozhodně v ničem neulehčil. Davy pátrající po Aes Sedai ji zahnaly do úkrytu poté, co jednoho muže vyléčila z horečky, a povídačky to změnily v zázračné uzdravení přímo ze smrtelné postele. Tak málo většina lidí věděla o Aes Sedai. Smrt se nedala vyléčit ani s pomocí jediné síly. Dokonce i Marigan si však zřejmě myslela, že tomu tak není. Nevěděla, kam půjde, stejně jako Nicola. Doufala, že někde najde nějakou vesnici, kde by znovu mohla v klidu prodávat bylinky.

Areina byla z těch tří nejmladší, ve tváři plné fialových a žlutých modřin měla vážné modré oči a vůbec nebyla z Ghealdanu. Když už nic jiného, bylo by to jasné z jejích šatů. Měla krátký tmavý kabátec a bohatě nabírané kalhoty, které se příliš nelišily od toho, co nosila Birgitte. To byl veškerý její majetek. Nechtěla říci, odkud přesně je, ale o cestách, které ji dovedly na palubu Říční zmije, byla sdílnější. Alespoň o některých. Nyneiva si musela hodně domýšlet. Areina odešla do Illianu, protože chtěla odvést svého mladšího bratra domů dřív, než bude moci složit přísahu hledačů Valerského rohu. Avšak s městem plným cizinců ho vůbec nenašla, nějak však sama složila přísahu a vydala se do světa, i když tak úplně nevěřila, že Valerský roh existuje, a zpola doufala, že někde najde malého Gwila a dovede ho domů. Od té chvíle byly věci... složité. Areina se sice nezdráhala hovořit, ale dávala si hroznou práci, aby se přitom vylíčila v dobrém světle... Vyhnali ji z několika vesnic, jednou ji okradli a několikrát ztloukli. Přesto se nehodlala vzdát či vyhledat útočiště nebo nějakou mírumilovnou vesnici. Svět byl pořád tam někde venku a Areina ho hodlala dostat na kolena. Ne že by to řekla přímo takhle, ale Nyneiva věděla, co má ta žena na mysli.

Nyneiva taky věděla velmi dobře, proč jí jsou tyto ženy tak blízké. Každý příběh mohl být odrazem části jejího vlastního života. Jenom tak docela nechápala, proč se jí Areina líbí nejvíc. Podle jejího názoru, když si dala dvě a dvě dohromady, skoro všechny Areininy potíže pocházely z toho, že si příliš nedávala pozor na jazyk a říkala lidem to, co si myslí. Těžko to byla náhoda, že musela z jedné vesnice utéci tak rychle, že tam dokonce musela nechat i koně, potom, co starostu nazvala povalečem s tváří jako knedlík a několika vesničankám řekla, že vyschlé domácí puťky nemají právo se ptát, co dělá na cestě sama. K tomuhle se alespoň byla ochotná přiznat. Nyneiva si myslela, že když jí půjde pár dní příkladem, Areině to nesmírně pomůže. A muselo existovat i něco, co by mohla udělat i pro druhé dvě. Touhu po bezpečí a míru chápala velmi dobře.

Ráno druhého dne, když byla klidná nálada ještě křehká a jazyky – jazyky některých lidí! – ještě ostré, došlo ke zvláštní výměně názorů. Nyneiva řekla, docela mírně, něco o tom, že Elain není na místě své matky, takže si nemusí myslet, že Nyneiva bude spát každou noc odstrčená ke stěně. Elain zvedla bradu, ale než stačila otevřít ústa, Birgitte vyhrkla: „Ty jsi opravdu dědička Andoru?“ Skoro se nerozhlédla kolem, aby se ujistila, že poblíž není nikdo, kdo by to zaslechl.

„Jsem.“ Elain mluvila mnohem důstojněji, než se Nyneiva v poslední době pamatovala, ale byl v tom náznak – mohlo to být uspokojení?

S tváří úplně bez výrazu se Birgitte prostě otočila na patě a odešla na příď, kde se posadila na svinuté lano a zadívala se na řeku vepředu. Elain se za ní mračila a potom si odešla sednout za ní. Chvíli tam spolu obě ženy seděly a rozmlouvaly. Nyneiva by se k nim nepřipojila, ani kdyby ji požádaly! Ať již rozebíraly cokoliv, Elain vypadala lehce rozladěná, jako by čekala nějaký výsledek, ale poté si už mezi sebou nevyměnily křivého slovíčka.

Birgitte se později toho dne vrátila ke svému jménu, i když to byl poslední záblesk hněvu, který to způsobil. Jakmile byla Moghedien bezpečně daleko, tak si s Elain lístky měchýřníku vymyly čerň z vlasů, a Neres, když viděl jednu s rudozlatými kudrnami na ramena a druhou se zlatožlutým, složitě splétaným copem a navíc s lukem a toulcem, kysele poznamenal něco jako „Birgitte k nám přišla ze zatracenejch příběhů". Byla jeho smůla, že to slyšely. Birgitte mu ostře řekla, že to je její jméno, a jestli se mu nelíbí, tak mu připíchne uši, ke kterému stěžni si vybere. Se zavázanýma očima. Kapitán odkráčel červený ve tváři jako rak a křičel, aby lodníci přitáhli lana, která už se nedala přitáhnout víc bez toho, aby praskla.

V této chvíli by bylo Nyneivě úplně jedno, i kdyby Birgitte svou hrozbu splnila. Po měchýřníku jí sice zůstal ve vlasech maličko narudlý odstín, ale barva se natolik podobala její přirozené, že málem vykřikla radostí. Pokud všechny na palubě nezačnou bolet zuby a dásně, tak jí měchýřníkového listí zbývalo až dost. A taky měla dostatečnou zásobu červeného fenyklu, aby si měla čím uklidnit žaludek. Jakmile měla vlasy suché a zase slušně spletené do copu, nemohla si nepovzdechnout úlevou.

Ovšem, s tím, jak Elain usměrňovala dobrý vítr a Neres plul ve dne v noci, ubíhaly na obou březích vesnice a statky s doškovými střechami rychle dozadu, a čím dál po proudu byli, tím méně tu bylo stop po nepokojích. Jakkoliv už bylo špatně pojmenované plavidlo široké, plulo po řece slušnou rychlostí.

Neres byl zjevně rozpolcen mezi radostí z toho, jaké štěstí má, že vane takový vítr, a starostí, že musí plout za denního světla. Nejednou se toužebně zadíval do zpětného proudu, po stromy zastíněném rameni či tůni zařezávající se hluboko do břehu, kde mohla Říční zmije bezpečně zakotvit a skrýt se. Nyneiva občas poznamenala tak, aby to mohl slyšet, jak musí být rád, že se lidé ze Samary dostanou o to dřív z jeho lodi, k čemuž přihodila poznámku o tom, jak dobře tahle žena vypadá teď, když je odpočatá, či jak živé jsou děti tamté ženy. To stačilo, aby ho nápady s přistáváním okamžitě přešly. Bylo by možná snazší pohrozit mu Shienarci či Tomem a Juilinem, ale ti už byli i tak až moc nafoukaní. A ona se rozhodně nehodlala hádat s mužem, který se na ni stále nechtěl ani podívat, ani s ní mluvit.

V šedém svítání třetího dne posádka znovu zasedla k opačinám, aby je dostala k molu v Boanndě. Bylo to slušné město, větší než Samara, na místě, kde se rychle proudící řeka Boern, přitékající z Jehannahu, vlévala do pomalejší Eldar. Za vysokými šedými hradbami se zvedaly tři věže a budova lesknoucí se bíle pod červenou taškovou střechou, která se určitě mohla vydávat za zámek, byť menší. Když byla Říční zmije pevně uvázaná u těžkých kůlů na konci mola – které se až do poloviny klenulo přes vyschlé bahno – Nyneiva se nahlas podivila, proč Neres plul až do Samary, když mohl své zboží vyložit tady.

Elain kývla směrem ke statnému muži na molu, který měl na prsou řetěz s jakýmsi znakem. Bylo tu víc takových jako on, všichni s řetězy a v modrých kabátcích, a pozorně sledovali další dvě bachratá plavidla, z nichž se vykládalo na jiných molech. „Výběrčí daní královny Alliandry, řekla bych.“ Neres zabubnoval prsty na zábradlí a na muže na molu se nedíval stejně soustředěně, jako oni pozorovali ostatní plavidla. „Možná má s těmi v Samaře nějakou dohodu. Nemyslím, že bude chtít mluvit s těmito.“

Muži a ženy ze Samary váhavě vystoupili po lávce na molo a výběrčí si jich nevšímali. Za lidi se žádné clo neplatilo. Pro Samarské to byl začátek nejistoty. Měli před sebou své životy, museli začít nanovo, obstát s tím, co měli a co jim Nyneiva a Elain daly. Než byli Samarští v půli mola, a stále se choulili k sobě, některé z žen už se tvářily stejně sklíčeně jako muži. Některé dokonce začaly plakat. Elain se zatvářila usouženě. Vždycky se chtěla postarat o každého. Nyneiva doufala, že Elain nezjistila, že některým ženám sama pár stříbrňáků podstrčila.

Ne všichni však opustili loď. Zůstala Areina a Nicola i Mangan, s přivinutými syny, kteří kolem sebe hleděli vykulenýma očima, když ostatní děti zmizely směrem k městu. Ti dva hošíci neřekli od Samary jediné slovo, co by Nyneiva slyšela.

„Chci jít s tebou,“ řekla Nyneivě Nicola a nevědomky lomila rukama. „Cítím se s tebou v bezpečí.“ Marigan důrazně kývla. Areina neříkala nic, ale přistoupila blíž k oběma ženám, čímž se stala součástí skupinky, i když se klidně dívala na Nyneivu a vyzývala ji, jen ať se opováží poslat ji pryč.

Tom lehce potřásl hlavou a Juilin se zašklebil, ale Nyneiva se podívala na Elain a Birgitte. Elain kývla bez zaváhání a druhá žena byla jen o mžik oka pozadu. Nyneiva si zvedla suknice a rázným krokem vyrazila k Neresovi, jenž stál na zádi.

„Teď snad budu mít svou loď zpátky,“ sdělil vzduchu někde mezi lodí a molem. „A už bylo načase. Tahle plavba byla nejhorší, jako jsem kdy podnikl.“

Nyneiva se teď široce usmála. Pro jednou se na ni podíval, než skončila. No, skoro.

Neres vlastně neměl moc na vybranou. Těžko se mohl obrátit s prosbou o pomoc na úřady v Boanndě. A i kdyby se mu nelíbila cena, kterou nabízela, stejně musel plout po proudu. A tak Říční zmije znovu vyplula, míříc do Ebú Daru, s jednou zastávkou, o níž kapitán nic nevěděl, dokud se Boannda nezačala vytrácet za zádí.

„Salidar!“ zavrčel s pohledem upřeným nad Nyneivinu hlavu. „Salidar je opuštěnej od bělokabátnický války. Jenom hlupačka by chtěla vystoupit na břeh v Salidaru.“

Nyneiva, i když s úsměvem, byla natolik rozzlobená, že dosáhla na pravý zdroj. Neres zařval, plácl se do krku a zároveň do stehna. „Ti střečci jsou letos ale hrozní,“ podotkla Nyneiva soucitně. Birgitte zařvala smíchy, než byli v půli cesty dolů na palubu.

Nyneiva stála vzpřímeně na přídi a zhluboka se nadechla, když Elain usměrnila, aby znovu zvedla vítr, a Říční zmije poskočila do silného proudu přitékajícího od Boern. Nyneiva už červený fenykl málem obědvala i večeřela, ale i kdyby jí ještě před Salidarem došel, nezáleželo by jí na tom. Tahle cesta už byla skoro u konce. Všechno, čím prošla, za tohle stálo. Jistě, ne vždycky si to myslela, a drsné jazyky Elain a Birgitte toho nebyly jediným důvodem.

Tu první noc, když jen ve spodničce ležela v kapitánově posteli, zatímco zívající Elain seděla na židli a Birgitte se opírala o dveře a hlavou se téměř dotýkala stropních trámů, použila Nyneiva zkroucený kamenný prsten. Kajutu osvětlovala jediná rezavá lampa upevněná v závěsu a kupodivu z oleje stoupala vůně koření. Neres možná taky neměl rád zápach plísně a zatuchlinu. Pokud si prsten mezi ňadra zastrkovala poněkud okatě – a dala si záležet, aby druhé dvě viděly, že se dotýká holé kůže – no, měla k tomu důvod. Pár hodin povrchně rozumného chování z jejich strany ještě neznamenalo, že se bude mít Nyneiva méně na pozoru.

Srdce Kamene bylo přesně takové, jako pokaždé předtím, odevšad a odnikud vycházelo bledé světlo, třpytivý křišťálový meč Callandor čněl z kamenů v podlaze pod velikou kupolí a do stínů ubíhaly řady sloupů z leštěné krevele. A nechyběl ani ten pocit, že je sledována, který byl v Tel’aran’rhiodu taky všudypřítomný. Nyneiva měla co dělat, aby neutekla nebo se nevrtila do zoufalého pátrání mezi sloupy. Přinutila se zůstat stát vedle Callandoru. Pomalu napočítala do tisíce a při každé odpočítané stovce přestala a zavolala Egwainino jméno.

Pravda byla, že nic jiného ani dělat nemohla. Sebeovládání, na něž byla tak pyšná, zmizelo. Šaty se jí měnily spolu se starostmi, které si dělala kvůli sobě a Moghedien, Egwain, Randovi a Lanovi. Pevné dvouříčské sukno se mrknutím oka změnilo ve velký plášť s hlubokou kapuci, potom se objevila bělokabátnická zbroj, jež se změnila v červené hedvábné šaty – jenomže průsvitné! – a z nich se stal ještě tlustší plášť a ten se změnil v... Měla dojem, že tvář se jí mění také. Jednou se podívala na své ruce a pleť měla tmavší než Juilin. Třeba ji Moghedien nepozná...

„Egwain!“ To drsné zavolání se odrazilo mezi sloupy a Nyneiva se přinutila zůstat stát, byť celá roztřesená, než napočítá do další stovky. Velká komnata zůstala až na ni prázdná. Přejíc si, aby cítila větší lítost než nutkání ke spěchu, vykročila ze sna...

...a ležela s prstem na kamenném prstenu na řemínku, hleděla na silné trámy nad postelí a naslouchala skřípění lodi spěchající temnotou po proudu.

„Byla tam?“ chtěla vědět Elain. „Nebyla jsi pryč moc dlouho, ale –“

„Už mě unavilo pořád se bát,“ řekla Nyneiva, aniž by odtrhla pohled od trámů. „Už mě t-tak unavilo být z-zbabělá.“ Poslední slova se rozplynula v slzách, které nedokázala zastavit ani zakrýt, jakkoliv si otírala oči.

Vmžiku tam byla Elain, objímala ji a uhlazovala jí vlasy, a o něco později jí Birgitte tiskla zezadu na krk látku namočenou ve studené vodě. Nyneiva se vyplakala, zatímco jí ony říkaly, že není zbabělá.

„Kdybych si myslela, že mě honí Moghedien,“ prohlásila nakonec Birgitte, „tak bych utekla. I kdybych se nemohla schovat jinam než do jezevčí nory, tak bych se tam protáhla a schoulila se do klubíčka a potila se, dokud by neodešla. A stejně tak bych se nepostavila těm Cerandiným s’reditům, kdyby některý zaútočil, a ani jedno není zbabělé. Musíš si sama vybrat čas a místo a zaútočit na ni způsobem, jaký bude nejmíň čekat. Já se jí taky pomstím, ale jenom jestli to půjde, jinak se do toho pouštět nebudu. Cokoliv jiného by byla čirá hloupost.“

To bylo těžko to, co chtěla Nyneiva slyšet, ale její slzy a jejich útěcha udělaly další díru do trnitého plotu, který mezi nimi vyrostl.

„Dokážu ti, že nejsi žádný zbabělec.“ Elain vytáhla z poličky, kam ji položila, kazetu z tmavého dřeva a vyndala z ní železný kotouč s vyrytou spirálou. „Půjdeme zpátky spolu.“

To Nyneiva chtěla ještě méně. Jenže se tomu nedalo nijak vyhnout, ne poté, co ji ujišťovaly, že není zbabělá. A tak se vrátily společně.

Do Tearského Kamene, kde se dívaly na Callandor – lepší než se ohlížet přes rameno a uvažovat, jestli se objeví Moghedien – pak do královského paláce v Caemlynu pod Elaininým vedením, a potom je Nyneiva zavedla do Emondovy Role. Nyneiva už paláce viděla, s jejich rozlehlými sály, vysokými malovanými stropy a mramorovými podlahami, zlacením a jemnými koberci i umně tkanými závěsy, ale tady vyrostla Elain. Vidět to a vědět to jí pomohlo Elain trošku pochopit. Ovšemže ta žena očekávala, že se k ní svět skloní. Když vyrůstala, tvrdili jí, že se ohne, a navíc žila v paláci, kde tomu tak bylo.

Elain, bledý odraz sebe sama kvůli ter’angrialu, který používala, byla při pobytu v paláci zvláštně zamlklá. Ale ona zase Nyneiva mlčela v Emondově Roli. Například byla vesnice větší, než se pamatovala, a přibyly další domky s doškovými střechami i zatím hrubé dřevěné stavby. Někdo si těsně za vesnicí stavěl velmi velký dům, tři nízká poschodí, a na Trávníku byl vztyčen kamenný kvádr dva a půl sáhu vysoký, do nějž byla vyryta jména. Hodně z nich Nyneiva poznala, byla to většinou dvouříčská jména. Po obou stranách kamene byly vztyčeny stožáry, na jednom visel praporec s červenou vlčí hlavou, na druhém povlával červený orel. Všechno tu vypadalo blahobytně a šťastně – nakolik to poznala, když tu nebyli žádní lidé. Co například byly zač ty prapory? A kdo by stavěl takový dům?

Prolétly do Bílé věže a Elaidiny pracovny. Nic se tu nezměnilo, jen to, že v půlkruhu před Elaidiným stolem už zůstalo jen tucet stoliček. A triptych s Bonwhin byl pryč. Zůstal však obrázek Randa se špatně zalepenou trhlinou v plátně přes Randův obličej, jako by po něm někdo něco hodil.

Probraly se papíry v lakované skříňce se zlatými jestřáby i těmi na stole kronikářky v předpokoji. Dokumenty a dopisy se často měnily, když je ještě četly, ale moc toho nezjistily. Elaida věděla, že Rand překročil Dračí stěnu do Cairhienu, ale k tomu, co s tím hodlá podniknout, žádný klíč nezískaly. Byl tu rozzlobený požadavek, aby se všechny Aes Sedai okamžitě vrátily do Věže, pokud od ní osobně nemají přesné rozkazy učinit něco jiného. Elaida se zřejmě vůbec hodně zlobila, třeba kvůli tomu, že se poté, co jim nabídla milost, vrátilo jen pár sester, že většina špehů v Tarabonu stále mlčí, že Pedron Niall stále svolává bělokabátníky do Amadicie, když ona neví proč, že stále není možné nalézt Davrama Bashereho i přes to, že s sebou má celé vojsko. Každý dokument s její pečetí překypoval vztekem. Žádný z nich jim však nebyl celkem k ničemu, ani nebyl zajímavý, snad jen ten týkající se bělokabátníků. Ne že by s nimi měly mít nějaké potíže, pokud budou na Říční zmiji.

Poté, co se vrátily do svých těl na lodi, Elain mlčela, když vstávala ze židle a vracela kotouč do skříňky. Nyneiva bez přemýšlení vstala a šla jí pomoci se svléknout. Když se uložily ve spodničkách do postele, vylezla Birgitte nahoru. Říkala, že si lehne hned vedle schůdků.

Elain usměrnila, aby zhasla lampu. Po chvíli, co ležely potmě, poznamenala: „Palác vypadal tak... prázdný, Nyneivo. Bylo tam tak pusto.“

Nyneiva nevěděla, jak jinak by měl palác v Tel’aran’rhiodu vypadat. „To bylo tím ter’angrialem, co jsi použila. Mně jsi připadala skoro jako z mlhy.“

„No, já jsem si připadala docela v pořádku.“ V Elainině hlase se však ozýval jen mírně drsný nádech, a potom se obě uložily ke spánku.

Nyneiva si přesně vzpomínala, jaké má Elain ostré lokty, ale to nemohlo ztlumit její dobrou náladu, ani Elainina tichá stížnost, že studené nohy má ona. Dokázala to. Možná zapomenout na to, že se bojí, nebylo stejné jako nebát se, avšak aspoň se vrátila zpět do světa snů. Třeba jednoho dne najde kuráž k tomu, aby se vůbec nebála.

Když už jednou začala, bylo snazší pokračovat než přestat. Poté každou noc vstupovaly do Tel’aran’rhiodu společně a vždycky navštívily Věž, aby se podívaly, jestli něco nezjistí. Nebylo toho moc, kromě rozkazu vypravit do Salidaru vyslankyně, aby vyzvaly tamní Aes Sedai k návratu do Věže. Až na to, že toto pozvání – podle toho, co Nyneiva stačila přečíst, než se listina změnila v hlášení o sledování správných postojů potenciálních novicek, ať už to znamenalo cokoliv – pozvání bylo spíš požadavkem, aby se Aes Sedai okamžitě podvolily Elaidě a byly vděčné za to, že je jim to dovoleno. Přesto to potvrzovalo, že se tady nehoní naprázdno. Potíž s tím ostatním, co v útržcích zahlédly, byla v tom, že nevěděly dost, aby si to daly dohromady. Kdo je tenhle Davram Basherea proč se ho Elaida snaží tak zoufale najít? Proč Elaida zakázala, aby se kdokoliv zmínil o Mazrimu Taimovi, falešném Drakovi, pod hrozbou nejtěžších trestů? Proč královna Tenobie Saldejská a král Easar Shienarský napsali dopisy, v nichž zdvořile, ale důrazně odmítají, aby se Bílá věž pletla do jejich věcí? Všechno to Elain přimělo zabručet jedno z Liniiných rčení: „Kdo chce znát dvě, musí nejdřív znát jedna.“ Nyneiva mohla jen souhlasit, že to tak zajisté vypadá.

Kromě výletů do Elaidiny pracovny pracovaly na tom, aby získaly ovládání nad sebou i svým okolím ve světě snů. Nyneiva nehodlala dopustit, aby ji příště někdo chytil, jako to udělala Egwain a moudré. Na Moghedien se snažila vůbec nemyslet. Mnohem lepší bylo soustředit se na moudré.

Egwainin trik jak se jim v Samaře objevila ve snu, rozlousknout nedokázaly. Když ji volaly, nedosáhly ničeho, jen zesílil pocit, že je někdo sleduje, a podruhé už se tahle nezjevila. Snaha zadržet v Tel’aran’rhiodu někoho jiného Nyneivu neuvěřitelně doháněla k zoufalství i poté, co Elain na ten trik narazila. Bylo jen potřeba dívat se na dotyčného pouze jako na další část snu. Elain to nakonec dokázala – a Nyneiva jí poblahopřála nejpříjemněji, jak dokázala – ale Nyneivě to mnoho dní nešlo. Elain mohla být docela dobře tou mlhou, již připomínala, jak tak mizela s úsměvem pokaždé, když se jí zachtělo. Když se Nyneivě konečně podařilo zde Elain přidržet, cítila námahu, jako by vzpírala balvan.

Vytvářet fantastické květiny či tvory tím, že na ně myslely, byla mnohem větší legrace. Námaha zřejmě odpovídala jednak velikosti dotyčného objektu, a potom také tomu, jestli skutečně mohl existovat. Vytvořit stromy pokryté květy bláznivých tvarů červené, zlaté a nachové barvy bylo těžší než stojací zrcadlo, abyste se mohly podívat na to, co jste si provedly s róbou nebo co s ní udělala druhá žena. Vyzvednout ze země třpytivý křišťálový palác bylo ještě těžší, a i když na dotek byl pevný, zavlnil se a změnil pokaždé, když se jeho obraz ve vaší mysli pozměnil. Poté, co je ten zvláštní tvor – skoro jako kůň s rohem na nose! – vyhnal obě na kopec, než se jim podařilo ho nechat zmizet, mlčky si odsouhlasily, že zvířata nechají napokoji. Skoro to způsobilo novou hádku, kdy obě tvrdily, že to udělala ta druhá, ale když se Elain vzpamatovala natolik, že našla své staré já, začala se hihňat, jak asi musely vypadat, když se tak hnaly do kopce s vyhrnutými suknicemi, křičíce na zvíře, aby zmizelo. Dokonce i to, že Elain umíněně odmítala přiznat, že to byla její chyba, nezabránilo Nyneivě začít se hihňat taky.

Elain střídala železný kotouč za na pohled jantarovou destičku s řezbou spící ženy, ale ani jeden ter’angrial nepoužívala právě ráda. Jakkoliv tvrdě s nimi pracovala, nikdy se necítila plně v Tel’aran’rhiodu, jako tomu bylo s prstenem. Ale s oběma bylo nutné pracovat. Buď nebylo možné zavázat prameny ducha, nebo vás to okamžitě ze světa snů vyhodilo. Usměrnění čehokoliv jiného zároveň vypadalo skoro nemožné, nicméně Elain nechápala proč. Zřejmě ji víc zajímalo, jak byly ter’angrialy vyrobené, a vůbec ji netěšilo, že svá tajemství nevydaly tak snadno jako a’dam. Nevědět „proč“ pro ni bylo jako bodlák v punčoše.

Jednou se Nyneiva rozhodla jeden z nich vyzkoušet, náhodou to bylo tu noc, co se měly sejít s Egwain, noc po odplutí z Boanndy. Nebyla by dost rozzlobená nebýt jedné věci, která jí tak často byla solí v očích. Mužů.

Začal to Neres, dupal po palubě, když začalo slunce zapadat, a mumlal si něco o tom, že si nechal ukrást náklad. Nyneiva si ho samozřejmě nevšímala. Pak si Tom ustýlal u zadního stěžně a tiše prohodil: „Má pravdu.“

Bylo jasné, že si jí ve slábnoucím narudlém světle nepovšiml, a stejně tak Juilin, dřepící vedle něj. „Je to pašerák, ale za to zboží zaplatil. Nyneiva neměla právo mu ho sebrat.“

„Proklatý práva každý ženský jsou právě takový, jaký zatraceně řekne, že jsou.“ Uno se zasmál. „Aspoň tak to říkají ženský v Shienaru.“

Tehdy si jí všimli a odmlčeli se, když vědmu jako obvykle objevili pozdě. Uno si zamnul tvář, tu bez jizvy. Toho dne si sundal obvazy, a teď už věděl, co se stalo. Nyneiva měla dojem, že se tváří rozpačitě. Bylo těžké to v dloužících se stínech poznat, ale druzí dva se tvářili dokonale bezvýrazně.

Nyneiva jim samozřejmě nic neudělala, pouze kolem proběhla, pevně si tisknouc cop. Dokonce se jí podařilo seběhnout dolů ze schůdků. Elain už měla železný kotouč v ruce. Skříňka z tmavého dřeva ležela na stole otevřená. Nyneiva vylovila žlutou destičku s rytinou spící ženy uvnitř. Na dotek byla hladká a kluzká, rozhodně ne jako něco, čím se dal poškrábat kov. S tím, jak v ní doutnal hněv, byl saidar teplá záře těsně mimo dohled za jejím ramenem. „Třeba dokážu přijít s nějakým nápadem, proč ti ta věc nedovolí usměrnit víc než jen střípky.“

A takhle se ocitla v Srdci Kamene, usměrňujíc pramen ducha do destičky, kterou tady, v Tel’aran’rhiodu, měla nacpanou v taštičce na opasku. A jak to tak často ve světě snů dělala, Elain na sobě měla roucho vhodné pro dvůr své matky, zelené hedvábí vyšívané kolem krku zlatou nití, s náhrdelníkem a náramky ze zlatých oček a drahých opálů, ale Nyneiva s překvapením zjistila, že na sobě má něco velmi podobného, i když vlasy měla spletené do copu – a ty měly svou původní barvu – místo aby jí volně visely přes ramena. Její šaty byly světle modré a stříbrné, a i když výstřih nebyl tak hluboký jako na Lucových šatech, pořád byl nižší, než by si sama vybrala. Stejně, velmi se jí líbilo, jak se jí mezi ňadry třpytí jediný ohnivý opál na stříbrném řetízku. Pro Egwain nebude snadné zastrašovat takhle oblečenou ženu. Rozhodně to nemělo nic společného s tím, že si tyhle šaty vybrala, byť nevědomky.

Hned poznala, co Elain myslela tím, vypadat docela dobře. Sama sobě se nejevila jinak než druhá žena, které se nějak podařilo vplést zkroucený kamenný prsten do svého náhrdelníku. Elain však říkala, že vypadá... mlžně. Mlžně také působil saidar, až na ten pramen ducha, který začala splétat, ještě když byla vzhůru. Zbytek byl velice řídký, a dokonce i nikdy neviděné teplo pravého zdroje tu bylo jaksi tlumené. Rozhněvaná však byla stále dost, aby mohla usměrňovat. I když snad podráždění kvůli mužům vybledlo před tou záhadou, záhada byla sama o sobě dráždivá. Zocelit se na setkání s Egwain s tím nemělo vůbec nic společného. Nic takového přece nedělala, a neexistoval žádný důvod, proč by měla na jazyku cítit slabou chuť kočičího kapradí a černobýlu! A přesto vyvolat jediný plamínek tančící ve vzduchu – byla to jedna z prvních věcí, co se novicky učily – jí připadalo stejně těžké jako přehodit si Lana přes rameno. Plamínek připadal dokonce i jí velice slabý, a jakmile zavázala tkanivo, začal se úplně vytrácet. Ve chvilce byl pryč.

„Vy obě?“ podivila se Amys. Byly s Egwain přímo tam, na druhé straně Callandoru, obě v aielských suknicích a živůtcích a loktuších. Aspoň že si Egwain nenasadila tolik náhrdelníků a náramků. „Proč vypadáš tak zvláštně, Nyneivo? Naučila ses sem vstoupit při bdění?“

Nyneiva trochu nadskočila. Tak strašně nesnášela lidi, co se k ní dostali nepozorováni. „Egwain, jak ses –?“ začala a uhladila si suknice ve chvíli, kdy Elain vyhrkla: „Egwain, nechápeme, jak jsi –“

Egwain jim skočila do řeči. „Rand a Aielové vybojovali u Cairhienu veliký vítězství.“ Všechno to z ní vyletělo jako záplava, vše, co jim řekla v jejich snech, od Sammaela po seanchanské kopí. Mlela málem páté přes deváté a každé slovo doprovodila upřeným pohledem.

Nyneiva s Elain se na sebe popleteně podívaly. Určitě jim to říkala. Nemohly si to přece představovat, ne, když jim to teď slovo od slova potvrdila. Dokonce i Amys, jejíž dlouhé bílé vlasy jen podtrhovaly ne zcela aessedaiovskou bezvěkost její tváře, se při tom proudu jen zmateně dívala.

„Mat že zabil Couladina?“ vzkřikla Nyneiva v jedné chvíli. To tedy v jejich snech rozhodně nebylo. Tohle se Matovi vůbec nepodobalo. On že velí vojákům? Mat?

Když se Egwain konečně odmlčela, upravila si loktuši a trochu rychle dýchala – předtím skoro neměla čas se nadechnout – Elain se slabm hlasem zeptala: „Je v pořádku?“ Mluvila, jako by skoro začínala pochybovat o vlastních vzpomínkách.

„Tak dobře, jak se dá čekat,“ řekla Amys. „Hodně se dře a nikoho neposlouchá. Až na Moirain.“ Amys nebyla ráda.

„Většinou je s ním Aviendha,“ dodávala Egwain. „Docela dobře se o něj pro tebe stará.“

Nyneiva o tom pochybovala. Nevěděla toho o Aielech moc, ale tušila, že když Amys řekla „hodně", každý jiný by pronesl „přímo k smrti".

Elain očividně souhlasila. „Tak proč ho nechává se tak dřít? Co vlastně dělá?“

Jak se ukázalo, bylo toho dost, vlastně až příliš. Dvě hodiny každý den cvičil šerm s Lanem nebo kýmkoliv, koho našel. Při tom Amys kysele stiskla rty. Další dvě hodiny studoval aielský způsob boje beze zbraní. Egwain to možná připadalo zvláštní, ale Nyneiva si až příliš uvědomovala, jak bezmocný může člověk být, když nedokáže usměrňovat. – Přesto se Rand do takové situace nemohl dostat. Stal se králem, nebo něčím víc, obklopovaly ho stráže Far Dareis Mai, a rozkazoval urozeným pánům a paním. Vlastně trávil až moc času tím, že jim rozkazoval, a pak se za nimi honil, aby se ujistil, že udělali, co jim řekl, a neudělal by si dokonce ani čas na jídlo, kdyby mu ho Děvy nenosily tam, kde právě byl. Z nějakého důvodu, zatímco Egwain to zřejmě zlobilo skoro stejně tolik jako Elain, vypadala Amys docela pobaveně, ačkoliv jakmile poznala, že si toho Nyneiva všimla, její tvář opět získala ten kamenný aielský výraz. A přesto každou další hodinu přes den trávil v té zvláštní škole, kterou založil, kam zval nejen učence, ale i řemeslníky, od nějakého chlapíka, který vyráběl zrcadla, po ženu, jež sestrojila jakýsi obrovský samostříl s kladkami, z něhož bylo možné vystřelit oštěp na míli daleko. Nikomu neřekl, k čemu ta škola je, až snad na Moirain, ale jediná odpověď, kterou Aes Sedai Egwain dala, zněla, že touha nechat něco za sebou je silná u každého. Moirain zřejmě nezáleželo na tom, co Rand dělá.

„Zbytky Shaidů ustupují na sever,“ podotkla Amys zachmuřeně, „a každý den jich víc a víc proklouzne přes Dračí stěnu, ale Rand al’Thor na ně zjevně zapomněl. Posílá oštěpy na jih k Tearu. Polovina už odešla. Rhuark říká, že dokonce ani náčelníkům neřekl proč, a já si nemyslím, že by mi Rhuark lhal. Moirain je Randu al’Thorovi bližší víc než kdokoliv kromě Aviendhy, a přesto se ho odmítá zeptat.“ Potřásla hlavou a zamumlala: „I když na její obranu řeknu, že dokonce ani Aviendha nic nezjistila.“

„Nejlepší způsob, jak uchovat tajemství, je nikomu to neříct,“ sdělila jí Elain, za což si vysloužila tvrdý pohled. Amys nebyla moc pozadu za Bair, když došlo na pohledy, které vás přiměly přešlápnout.

„Tady to nevyřešíme,“ prohlásila Nyneiva s pohledem upřeným na Egwain. Druhá žena se tvářila znepokojeně. Pokud existovala vhodná chvíle, jak znovu nastolit rovnováhu mezi nimi dvěma, potom to mohlo docela dobře být teď. „Chtěla jsem se zeptat –“

„Máš docela pravdu,“ skočila jí Egwain do řeči. „Nejsme v Sheriamině pracovně, kde se můžeme povalovat a povídat si. Co nám můžete říct? Jste ještě pořád u zvěřince mistra Lucy?“

Nyneivě se zadrhl dech a otázky jí vyletěly rovnou z hlavy. Bylo toho tolik co vyprávět. A tolik, co prozradit nesměla. Tvrdila, že sledovala Lanfear na schůzku Zaprodanců, a prozradila jen, že viděla, jak je Moghedien špehuje. Ne že by se chtěla vyhnout tomu povědět jim, jak s ní Moghedien zacházela – vážně ne, no, ne tak úplně – ale Birgitte je nezbavila jejich slibu mlčení. Ovšem to zase znamenalo, že se o Birgitte nesmí zmínit vůbec, že nesmí prozradit, že je s nimi. Bylo to složité, neboť věděla, že Egwain ví, že jim Birgitte pomáhá, ačkoliv víc nevěděla, přesto však musela Nyneiva předstírat, že Egwain neví vůbec nic, ale podařilo se jí to i přes to, že se zakoktala, když Egwain zvedla obočí. Díky Světlu jí Elain pomohla předložit Samaru jako chybu Galada a Masemy. Což taky vlastně byla. Kdyby za ní jeden i druhý někoho prostě poslali se zprávou o lodi, nic z toho, co následovalo, by se nebylo stalo.

Když vyprávění zakončila – Salidarem – Amys tiše řekla: „Jsi si jistá, že budou Car’a’carna podporovat?“

„Musejí znát Dračí proroctví stejně dobře jako Elaida,“ ozvala se Elain. „Nejlepší způsob, jak se jí postavit, je přimknout se k Randovi a dát světu jasně najevo, že ho hodlají podporovat až k Tarmon Gai’donu.“ Ani nejslabší zachvění v hlase neprozradilo, že nemluví o naprostém cizinci. „Jinak by byly jen vzbouřenkyně, které nemají žádné zákonné oprávnění. Potřebují Randa stejně, jako on potřebuje je.“

Amys kývla, ale ne tak, jako by s tímto tvrzením již byla připravena souhlasit.

„Myslím, že si na Masemu vzpomínám,“ poznamenala Egwain. „Propadlý oči a kyselej výraz?“ Nyneiva přikývla. „Těžko si ho umím představit jako nějakýho proroka, ale jasně ho vidím, jak začíná pouliční bouře nebo válku. Jsem si jistá, že Galad dělal pouze to, co považoval za nejlepší." – Egwain se lehce zabarvila líčka. „Rand bude chtít o Masemovi vědět. A o Salidaru taky. Jestli ho dokážu přimět postát natolik dlouho, aby mě vyslechl.“

„Chci vědět, jak se stalo, že jste tu obě,“ řekla Amys. Vyslechla si jejich vysvětlení, a když Nyneiva vylovila destičku z taštičky, převrátila ji moudrá v ruce. Když se ter’angrialu dotkl někdo jiný, zatímco ho Nyneiva používala, naskočila jí z toho husí kůže. „Myslím, že jsi tady míň než Elain,“ prohlásila moudrá nakonec. „Když ta, která může chodit ve snech, vstoupí ve spánku do světa snů, jen maličký kousek z ní zůstane v jejím těle, právě dost na to, aby udržel tělo naživu. Když usne lehkým spánkem, v němž může být tady a zároveň mluvit s těmi v bdělém světě, připadá těm, co jsou plně tady, právě jako ty. Možná je to to stejné. Nevím, jestli se mi líbí, že každá žena, která může usměrňovat, může rovněž vstoupit do Tel’aran’rhiodu – dokonce i v tomhle stavu.“ Vrátila ter’angrial Nyneivě.

Nyneiva si vydechla úlevou a spěšně destičku zase schovala. Pořád měla rozechvělý žaludek.

„Jestli jste nám už řekly všechno...“ Amys se odmlčela, než ji Nyneiva a Elain spěšně ujistily, že ano. Modré oči té ženské byly neuvěřitelně pronikavé. „Tak my musíme jít. Přiznávám, že z těchto schůzek je možné získat víc, než jsem si dříve myslela, jenže musím toho dnes v noci ještě hodně udělat.“ Pohlédla na Egwain a obě zmizely jako jedna.

Nyneiva a Elain neváhaly. Kolem nich se velké krevelové sloupy vmžiku změnily v malou místnost obloženou tmavým dřevem, s několika málo kousky jednoduchého, pevného nábytku. Nyneivu pomalu přecházel hněv a s ním i ovládání saidaru, ale pracovna správkyně novicek obojí zase zpevnila. Umíněná a vzdorovitá, to určitě! Doufala, že je Sheriam v Salidaru. Bylo by příjemné postavit se jí za stejných podmínek. Přesto by si byla přála, aby mohla být někde jinde. Elain se dívala do zrcadla, visího v loupajícím se zlaceném rámu, a nedbale si rukama upravovala vlasy. Jenže tady nebylo třeba používat ruce. A Nyneivě se taky nelíbilo být v této místnosti. Proč Egwain navrhla setkání právě tady? Elaidina pracovna možná nebylo právě nejpříjemnější místo na světě, ale bylo to lepší než tohle.

O chvíli později tu byla Egwain, na druhé straně širokého stolu, s očima jako led a rukama v bok, jako by jí pracovna patřila.

Než mohla Nyneiva otevřít ústa, Egwain pronesla: „Copak se z vás dvou bezduchých klepen staly ještě úplně neschopný husy? Když vás požádám, abyste si něco nechaly pro sebe, to to hnedka vyzvoníte prvnímu, koho potkáte? Copak vás nikdy nenapadlo, že nemusíte každýmu všecko vyžvanit? Myslela jsem si, že vy dvě dokážete zachovat tajemství.“ Nyneivě zahořely tváře. Určitě nemohla být tak nachová jako Elain. Egwain ještě zdaleka neskončila. „A co se toho, jak jsem to udělala, týče, to vás naučit nemůžu. Na to musíte být snílkem. Jestli se dokážete dotknout snu někoho jinýho s pomocí prstenu, tak nevím jak. A pochybuju, že to zvládnete s tou druhou věcí. Snažte se soustředit na to, co děláte. Salidar nemusí být zdaleka to, co čekáte. Takže, já mám dneska v noci taky dost práce. Aspoň se snažte používat hlavu!“ A byla pryč tak rychle, že poslední slova jako by vyšla ze vzduchu.

Nyneivin hněv přemáhaly rozpaky. Když ji Egwain požádala, aby to nedělala, málem to skutečně vybreptla. A Birgitte. Jak můžete zachovat tajemství, když to ta druhá žena ví? Rozpaky zvítězily a saidar jí proklouzl mezi prsty jako písek.

Nyneiva se s trhnutím probudila. Tmavožlutý ter’angrial pevně svírala v ruce. Lampa na závěsu hořela nízko. Elain ležela schoulená vedle ní, stále spala. Prsten na šňůrce jí sklouzl do prohlubně na hrdle.

Nyneiva, mumlajíc si pod fousy, přelezla druhou ženu, aby odložila destičku, a pak si nalila trochu vody do umyvadla, aby si opláchla obličej a krk. Voda byla vlažná, ale chladila. V nejasném světle měla Nyneiva při pohledu do zrcadla dojem, že se pořád ještě červená. Tolik k nastolování rovnováhy. Kdyby se jen sešly někde jinde. Kdyby jen nemlátila pantem jako přihlouplá holka. Bylo by to šlo lépe, kdyby používala prsten, místo toho, aby podle názoru druhé ženy byla jen přízrakem. A všechno to byla chyba Toma a Juilina. A Una. Kdyby ji tolik nerozzlobili... Ne, byla to Neresova chyba. On... Uchopila džbán oběma ruka a vypláchla si ústa. Snažila se zbavit jenom ospalosti. Nemělo to nic společného s vařeným kočičím kapradím a drceným Černobýlem. Vůbec nic.

Když se otočila od umyvadla, Elain si právě sedala a rozvazovala koženou šňůrku na prstenu. „Viděla jsem tě, jak ztrácíš saidar, tak jsem zašla do Elaidiny pracovny, ale nechtěla jsem zůstávat déle, kdyby sis náhodou dělala starosti. Nic jsem nezjistila, až na to, že Shemerin byla zatčena a degradována na přijatou.“ Vstala a strčila prsten do kazety.

„To můžou udělat? Degradovat Aes Sedai?“

„To nevím. Myslím, že Elaida si dělá, co se jí zachce. Egwain by neměla nosit ty aielské šaty. Příliš jí nepadnou.“

Nyneiva vypustila dech, který zadržovala. Elain očividně hodlala přejít to, co Egwain říkala. Nyneiva ji byla ochotná při tom nechat. „Ne, to teda ne.“ Vlezla si do postele a natáhla se ke zdi. Ve spaní u zdi se střídaly.

„Ani jsem neměla příležitost poslat Randovi zprávu.“ Elain si také vlezla do postele a lampa zhasla. Malá okénka dovnitř vpouštěla jen slabounké světlo. „A jednu Aviendze. Jestli se o něj má pro mě starat, tak by se o něj měla postarat.“

„On není kůň, Elain. Nevlastníš ho.“

„Já nikdy neřekla, že ho vlastním. Jak se budeš cítit, jestli si Lan vezme nějakou Cairhieňanku?“

„Nebuď labuť. Jdi spát.“ Nyneiva se prudce zavrtala do svého polštářku. Možná by měla Lanovi poslat zprávu. Všechny ty šlechtičny, tairenské stejně jako cairhienské. Krmí muže medem, místo aby mu řekly čistou pravdu. Radši by neměl zapomínat na to, komu patří.

Pod Boanndou se lesy přiblížily těsně k řece, jediná neporušená spleť stromů a lián. Vesnice a statky zmizely. Eldar mohla docela dobře protékat divočinou tisíce mil daleko od lidského osídlení. Brzy po poledni pátého dne po vyplutí ze Samary Říční zmije zakotvila uprostřed ohybu řeky a jediný člun lodi přepravil zbývající pasažéry na břeh, který tvořilo rozpraskané vyschlé bláto, a za ním se zvedaly nízké, zalesněné kopce. Dokonce i na vysokých vrbách a dubech s hlubokými kořeny byly tu a tam vidět zhnědlé lístky.

„Nebylo třeba dávat tomu chlapovi ten náhrdelník,“ řekla Nyneiva na břehu s pohledem upřeným na blížící se člun, v němž byli nacpáni čtyři veslaři, Juilin a posledních pět Shienarců. Nyneiva doufala, že nebyla příliš lehkověrná. Neres jí ukázal mapu této části řeky a ukázal jí značku Salidaru asi dvě míle od vody, ale tady nic neukazovalo na to, že by tu někde poblíž byla nějaká vesnice. Stěna lesa byla neporušená. „Co jsem mu zaplatila, docela stačilo.“

„Nepokrylo to jeho náklad,“ odpověděla Elain. „To, že je pašerák, ještě neznamená, že my máme právo mu to brát.“ Nyneivu napadlo, jestli snad nemluvila s Juilinem. Ale zřejmě ne. Bylo to zase o zákonu. „Kromě toho jsou žluté opály příliš křiklavé, zvlášť v tomhle zasazení. A stejně, stálo to za to, jen vidět jeho obličej.“ Elain se náhle zachichotala. „Tentokrát se na mě podíval.“

Tom už byl nahoře u lesa a snažil se pobavit dva Mariganiny chlapce tím, že žongloval barevnými koulemi, které vytáhl z rukávů. Jaril a Seve ho mlčky pozorovali, skoro nemrkli, a jen se drželi jeden druhého. Nyneivu ani nepřekvapilo, když se Marigan a Nicola zeptaly, mohou-li ji doprovodit. Nicola teď sice možná hleděla na Toma a potěšeně se smála, avšak kdyby to Nyneiva dovolila, trávila by všechen čas po jejím boku. To, že chtěla jít i Areina, však bylo velké překvapení. Seděla opodál na kmeni vyvráceného stromu a pozorovala Birgitte, která si napínala luk. Všechny tři ženy se možná trochu polekají, až zjistí, kdo je v Salidaru. Aspoň že Nicola najde své útočiště, a Marigan by možná mohla dostat příležitost použít své bylinky, jestli tam nebude moc žlutých sester.

„Nyneivo, pomyslelas na to... jak nás přijmou?“

Nyneiva se na Elain ohromeně podívala. Přešly půlku světa, nebo skoro, a dvakrát porazily černé adžah. No, v Tearu měly menší pomoc, ale v Tanchiku to byla všechno jen jejich práce. Přinášely zprávy o Elaidě a o Věži, o nichž se byla ochotná vsadit, že je nikdo v Salidaru nemá. A nejdůležitější bylo, že mohou sestrám pomoci spojit se s Randem. „Elain, neříkám, že nás přivítají jako hrdinky, ale nepřekvapilo by mě, kdyby nás políbily, než dnešní den skončí.“ Jen sám Rand by za to stál.

Dva bosí veslaři vyskočili do vody, aby v proudu přidrželi člun, a Juilin a Shienarci se se čvachtáním dobrodili na břeh, zatímco lodníci se škrábali zpět. Muži na Říční zmiji už vytahovali kotvu.

„Pročisti nám cestu, Uno,“ řekla Nyneiva. „Chci tam být před setměním.“ Z toho, jak les vypadal, samá liána a suchý podrost, by jim dvě míle tolik času mohly zabrat. Jestli se Neresovi nepodařilo ji podfouknout. To jí dělalo větší starosti než cokoliv jiného.

50

Učit se a učit

O několik hodin později měl pot, co se Nyneivě hojně řinul po obličeji, pouze málo společného s vedrem, v této roční době neobvyklým. Uvažovala jen o tom, jestli by snad nebylo lepší, kdyby je byl Neres podfoukl. Nebo je odmítl dopravit z Boanndy dál. Šikmé paprsky pozdě odpoledního slunce pronikaly okny s popraskanými tabulkami. Nyneiva si mačkala suknice ve směsi podráždění a znepokojení a snažila se vyhnout pohledu do očí šesti Aes Sedai stojících kolem jednoho masivního stolu u zadní stěny místnosti. Jejich rty se pohybovaly, aniž vydaly hlásku, jak se radily za stěnou ze saidaru. Elain měla bradu vysoko zvednutou a ruce klidně sepjaté před sebou, ale napětí kolem očí a v koutcích úst její vznešené chování kazily. Nyneiva si nebyla jistá, jestli vůbec chce vědět, co Aes Sedai říkají. Ještě jeden šok, a určitě začne ječet, jen nevěděla, jestli vzteky nebo z čirého zoufalství.

Skoro všechno, až na jejich šaty, leželo na tom stole, od Birgittina stříbrného šípu před podsaditou Morvrin, přes tři ter’angrialy před Sheriam po pozlacené kazety před tmavookou Myrelle. Žádná z žen se netvářila potěšeně. Carlinya měla obličej jako uplácaný ze sněhu, dokonce i mateřsky vyhlížející Anaiya měla nasazenou vážnou masku, a Beonin měla v neustále vykulených poplašených očích silný nádech podráždění. Podráždění a také ještě něčeho jiného. Občas se Beonin natáhla, jako by se chtěla dotknout bílé látky úhledně položené přes zámek z cuendillaru, avšak vždycky ruku stáhla.

Nyneiva od látky prudce uhnula očima. Věděla přesně, kdy se věci zvrtly. Strážci, kteří je obklopili v lesích, byli v pořádku, i když chladní. Aspoň poté, co donutila Una a Shienarce odevzdat meče. A Min je přivítala hřejivě, samý smích a objímání. Ale Aes Sedai a ostatní lidé v ulicích se plně soustředili na své pochůzky, chvátali kolem, aniž se na přiváděnou skupinku podívali. Salidar byl dost přelidněný, skoro na každém otevřeném prostranství cvičili ozbrojení muži. První osoba, která jim, kromě strážců a Min, věnovala nějakou pozornost, byla hubená hnědá sestra, za kterou je dovedli, v místnosti, co kdysi bývala šenkem tohoto hostince. S Elain vypověděly příběh, na němž se dohodly, Faedrin Sedai, anebo se o to aspoň snažily. Pět minut poté, co začaly, je tam Faedrin nechala stát s přísným zákazem pohnout se byť o píď či říci jediné slovo, dokonce i sobě navzájem. Dalších deset minut, kdy se na sebe zmateně dívaly, zatímco všude kolem nich mezi stoly pobíhaly přijaté i bíle oděné novicky, strážci, sloužící i vojáci. U stolů seděly Aes Sedai, které se probíraly papíry a rázně vydávaly rozkazy, a pak je nahnaly před Sheriam a ostatní tak rychle, že si Nyneiva pomyslela, že se snad nohama podlahy ani dvakrát nedotkla. A tehdy začal křížový výslech, který by víc příslušel chyceným zajatkyním než navracejícím se hrdinkám. Nyneiva si šátkem otřela pot z tváře, ale brzy šátek vrátila do rukávu a znovu pevně sevřela suknice.

Nestály s Elain na barevném hedvábném koberci samy. Siuan, v prostých šatech z jemného modrého sukna, tam mohla být dobrovolně, jak měla chladnou, naprosto vyrovnanou tvář, tedy kdyby Nyneiva neznala pravdu. Vypadala ztracená v klidných myšlenkách. Leana se aspoň na Aes Sedai dívala, i když se tvářila stejně sebejistě. Vlastně vypadala nějak sebevědoměji, než se Nyneiva pamatovala. Žena s měděnou pletí navíc vypadala štíhlejší a jistým způsobem taky ohebnější. Zřejmě to bylo jejími pohoršlivými šaty. To světle zelené hedvábí mělo límeček stejně vysoký jako Siuanino, ale nejenže jí lnulo ke všem křivkám, navíc byla látka průsvitná, ale stačilo málo, a byla přímo průhledná. Nyneivu však ohromily jejich obličeje. Vůbec nečekala, že je ještě uvidí živé, a rozhodně ne, že budou vypadat tak mladé – vlastně jen o pár let starší než ona. Jedna na druhou se ani nepodívaly. Popravdě řečeno však měla Nyneiva dojem, že mezi nimi zachytila značný chlad.

A byl tu ještě další rozdíl, který si Nyneiva začala teprve uvědomovat. I když se všichni včetně Min o tom zmiňovali nesměle, nikdo se netajil s tím, že byly utišeny. Nyneiva cítila, jak jim to chybí. Zřejmě to bylo tím, že byly v místnosti plné žen, které usměrňovat mohly, nebo možná vědomí, že byly utišeny, ale poprvé tuto schopnost jasně vnímala u Elain a ostatních. A její nepřítomnost u Siuan a Leany. Něco jim sebraly, odřízly. Bylo to jako rána. Možná ta nejhorší rána, jakou mohla žena utrpět.

Přemohla ji zvědavost. Jaká rána to mohla být? Co jim odřízly? Stejně dobře mohla čekání využít, i podráždění, které pronikalo její nervozitou. Natáhla se pro saidar...

„Dal ti snad někdo svolení tady usměrňovat, přijatá?“ zeptala se Sheriam. Nyneiva právě v tom okamžiku sebou trhla a spěšně pravý zdroj propustila.

Zelenooká Aes Sedai dovedla ostatní k jejich nesourodým křeslům, rozestavěným na koberci v půlkruhu, v jehož ohnisku byly čtyři stojící ženy. Některé přinesly věci ze stolu. Sedly si hledíce na Nyneivu, dřívější vzrušení pohltil klid Aes Sedai. Žádná z těch bezvěkých tváří se nepoddávala horku byť jedinou kapičkou potu. Nakonec Anaiya laskavě hubujícím hlasem řekla: „Byla jsi od nás velmi dlouho pryč, dítě. Ať už ses za tu dobu naučila cokoliv, je zřejmé, že jsi hodně zapomněla.“

Nyneiva se začervenala a udělala pukrle. „Odpusť, Aes Sedai. Nechtěla jsem překročit hranici.“ Doufala, že si budou myslet, že jí tváře znachověly hanbou. Byla od nich pryč velmi dlouho. Ještě včera dávala rozkazy ona, a lidé skákali, když pískla. Teď se čekalo od ní, že bude skákat. Rozčilovalo ji to.

„Vyprávíte docela zajímavý... příběh.“ Carlinya tomu očividně moc nevěřila. Bílá sestra obracela v dlouhých štíhlých rukou Birgittin stříbrný šíp. „A získaly jste zvláštní věci.“

„Panarcha Amathera nám dala mnoho darů, Aes Sedai,“ řekla Elain. „Zřejmě si myslela, že jsme jí zachránily trůn.“ I když to bylo proneseno dokonale vyrovnaným hlasem, byla to chůze na tenkém ledě. Nyneiva nebyla jejich pádem ze svobody podrážděná sama. Carlinya stáhla hladkou tvář.

„Přicházíte k nám s novinkami,“ podotkla Sheriam. „A jistými znepokojujícími... předměty.“ Zešikmenýma očima zalétla ke stolu, ke stříbrnému a’damu, a pevně se vrátila k Elain a Nyneivě.

Jakmile zjistily, co to je, k čemu to je, většina Aes Sedai s tím zacházela jako s živou červenou zmijí. Většina.

„Jestli ta věc dělá to, co tyto děti tvrdí,“ prohodila Morvrin nepřítomně, „musíme ji prostudovat. A jestli Elain doopravdy věří, že dokáže vyrobit ter’angrial...“ Hnědá sestra potřásla hlavou. Její skutečnou pozornost upoutával plochý kamenný prsten, samý flíček a proužek v červené, modré a hnědé barvě, který držela v ruce. Druhé dva ter’angrialy jí ležely v širokém klíně. „Říkáš, že tohle pochází od Verin Sedai? Jak to, že se nám o tom předtím nikdy nezmínila?“ Tohle nebylo míněno pro Nyneivu či Elain, ale pro Siuan.

Siuan se zamračila, ale nebylo to ono zuřivé zamračení, na něž se Nyneiva pamatovala. Byl v něm náznak ostýchavosti, jako by věděla, že mluví s nadřazenými ženami, a v jejím hlase se to ozvalo taky. To byla další změna, které Nyneiva skoro nemohla uvěřit. „Verin mi to nikdy neřekla. Moc ráda bych se jí na pár věcí zeptala sama.“

„A já mám pár otázek ohledně tohohle.“ Myrellina olivová tvář potemněla, když rozbalovala známý papír – proč si to nechávaly? – a četla nahlas. ,„Cokoliv nositel tohoto listu udělal, je na můj rozkaz a s mým pověřením. Poslechni a mlč, na můj rozkaz. Siuan Sanche, strážkyně zámků, plamen Tar Valonu, amyrlinin stolec.‘“ Zmačkala papír i s pečetí v pěsti. „Něco takového by nemělo přijít do rukou přijaté.“

„V té době jsem nevěděla, komu vlastně můžu věřit,“ vysvětlovala Siuan zdvořile. Šest Aes Sedai na ni upřelo zrak. „Tehdy to bylo v mé pravomoci.“ Šest Aes Sedai ani nemrklo. Siuan se do hlasu vloudil kousek zoufalé prosby. „Nemůžete mě vinit z něčeho, co jsem udělala, když jsem měla naprosté právo to udělat. Pokud se vám potápí člun, ucpete díru vším, co najdete po ruce.“

„A proč jsi nám o tom tedy neřekla?“ zeptala se Sheriam tiše s náznakem oceli v hlase. Jako správkyně novicek nikdy nezvedla hlas, i když jste si občas přály, aby to udělala. „Tři přijaté – přijaté! – vyslané z Věže honit třináct hotových sester z černého adžah. To k ucpávání děr ve svém člunu používáš nemluvňata, Siuan?“

„My nejsme žádný nemluvňata,“ vyhrkla rozhořčeně Nyneiva. „Několik z těch třinácti je mrtvých a dvakrát jsme jim zmařily plány. V Tearu jsme –“

Carlinya ji uťala jako ledovým nožem. „O Tearu jste nám už pověděly všechno, dítě. I o Tanchiku. A o porážce Moghedien.“ Rty se jí suše zkřivily. Už jednou řekla, že Nyneiva se zachovala pěkně hloupě, když se k Zaprodancům přiblížila na méně než míli, a že měla štěstí, že unikla s holým životem. Z toho, že Carlinya nevěděla, jak velkou má pravdu – všechno rozhodně nevyzradily – se Nyneivě stáhl žaludek o to víc. „Jste děti a budete mít štěstí, když se rozhodneme, že vám nenaplácáme. Teď buď zticha, dokud tě nepožádáme, abys promluvila.“ Nyneiva se prudce začervenala doufajíc, že to budou brát jako rozpaky, a držela jazyk za zuby.

Sheriam ani na chvíli neodtrhla oči od Siuan. „No? Proč ses nezmínila o tom, že jsi poslala tři děti lovit lvy?“

Siuan se zhluboka nadechla, ale sepjala ruce a sklonila trpělivě hlavu. „Nepřipadalo mi to důležité, Aes Sedai, když tu bylo tolik naléhavých věcí. Nenechala jsem si pro sebe nic, když tu byl i ten nejslabší důvod vám to říct. Řekla jsem vám každý ždibíček o černých adžah. Nějaký čas jsem ani nevěděla, kde tyhle dvě jsou, ani co mají v plánu. Důležité je, že nyní jsou tady i s těmihle třemi ter’angrialy. Musíte pochopit, že to znamená přístup do Elaidiny pracovny, k jejím papírům, i když jen k útržkům. Nebýt toho, ani byste netušily, že ví, kde jste, dokud by nebylo příliš pozdě.“

„Uvědomujeme si to,“ pronesla Anaiya s pohledem stočeným k Morvrin, jež se stále ještě mračila na prsten. „To snad jen že nás trochu překvapil prostředek, jak to zjistit.“

„Tel’aran’rhiod,“ vydechla Myrelle. „No, ve Věži se z něj stal jenom předmět učených debat, skoro jako báje. A aielští snílkové. Kdo by si pomyslel, že aielské moudré dokážou usměrňovat, natož tohle?"

Nyneiva si přála, aby tohle dokázaly uchovat v tajnosti – jako pravou totožnost Birgitte a pár dalších věcí, které se jim podařilo neprozradit – jenže bylo těžké zabránit tomu, aby vám něco neuklouzlo, když vás vyslýchají ženy, které dokážou, pokud chtějí, udělat pohledem díru i do kamene. No, asi by měla být ráda, že se jim podařilo nevyzradit aspoň to málo. Jakmile se zmínily o Tel’aran’rhiodu a o tom, že do něj vstoupily, spíš by myš zahnala do úzkých kočky, než by tyhle ženské přestaly klást dotěrné otázky.

Leana popošla dopředu, aniž se podívala na Siuan. „Důležité je, že s těmihle ter’angrialy můžete mluvit s Egwain a skrze ni s Moirain. Společně můžete nejen dohlížet na Randa al’Thora, ale měly byste ho být schopné ovlivnit i v Cairhienu.“

„Kam odešel z Aielské pustiny,“ připojila Siuan, „kde jsem tvrdila, že bude.“ Pokud pohledem a slovy mířila na Aes Sedai, její strohý tón patřil Leaně, která zavrčela.

„A k čemu nám to bylo dobré. Dvě Aes Sedai byly vyslány do Pustiny honit vítr.“

Aha, ano, tady to rozhodně mrazilo.

„Dost, děti,“ řekla Anaiya, a znělo to, jako by ony skutečně byly dětmi a ona matkou uvyklou na jejich bezvýznamné rozmíšky. Významně se podívala na ostatní Aes Sedai. „Je velmi dobré, že si budeme moct promluvit s Egwain.“

„Jestli fungují, jak ony tvrdí,“ přisadila si Morvrin, pohazujíc si prstenem v dlani a prstem druhé ruky hladíc ter’angrialy ve svém klíně. Tahle ženská by bez důkazu neuvěřila ani tomu, že nebe je modré.

Sheriam kývla. „Ano. To bude vaše první práce, Elain, Nyneivo. Dostane se vám příležitosti učit Aes Sedai, ukážete nám, jak je používat.“

Nyneiva udělala pukrle s vyceněnými zuby. Jestli chtěly, mohly to brát jako úsměv. Učit je? Ano, a potom se už nikdy nedostat k prstenu ani těm ostatním věcem. Elainino pukrle bylo ještě škrobenější, její tvář připomínala chladnou masku. K tomu hloupému a’damu zalétla téměř toužebným pohledem.

„Ty pověřovací dopisy budou užitečné,“ řekla Carlinya. Přes všechen chlad a logiku bílého adžah se v tom, jak usekávala slova, stále ozývala nedůtklivost. „Gareth Bryne chce vždycky víc zlata, než máme, ale s tímhle bychom ho mohly uspokojit.“

„Ano,“ dodala Sheriam, „A musíme si taky vzít většinu peněz. Každý den je víc krků, co je potřeba krmit, a zad, co je potřeba obléknout, tady i jinde.“

Elain půvabně kývla, jako by si peníze nevzaly, ať už ona řekne cokoliv, ale Nyneiva prostě čekala. Zlato, doporučující dopisy a dokonce i ter’angrialy byly jen částí.

„Pro zbytek,“ pokračovala Sheriam, „jsme se dohodly, že jste Věž opustily na rozkaz, jakkoliv byl nesprávný, a nemůžeme vám to dávat za vinu. Teď, když jste bezpečně zpátky u nás, budete pokračovat ve studiu."

Nyneiva jen pomalu vydechla. Od chvíle, kdy začal výslech, ani nic víc nečekala. Ne že by se jí to líbilo, ale pro jednou ji nikdo nebude moci obvinit, že se vzteká. Ne, když by to se vší pravděpodobností stejně k ničemu nebylo.

Elain však ostře vybuchla. „Ale –!“ Jen to, než ji Sheriam stejně ostře uťala.

„Budete pokračovat ve studiu. Jste obě velmi silné, ale ještě nejste Aes Sedai.“ Ty zelené oči je držely v šachu, dokud si Sheriam nebyla jistá, že to přijaly, a pak promluvila znovu, mírnějším hlasem. Mírnějším, ale stále pevným. „Vrátily jste se k nám, a i když Salidar není Bílá věž, pořád jej za ni můžete považovat. Z toho, co jste nám v poslední hodině řekly, je zřejmé, že je toho ještě hodně, co nám musíte povědět.“ Nyneivě se zadrhl dech v hrdle, ale Sheriam sklouzl zrak zpátky k a’damu. „Škoda, že jste s sebou nepřivedly tu seanchanskou ženu. To jste měly opravdu udělat.“ Z nějakého důvodu se Elain prudce začervenala a zároveň se zatvářila rozzlobeně. Nyneivě se jen ulevilo, že ta žena myslela jenom tu Seanchanku. „Ale přijaté nelze vinit z toho, že nemyslí jako Aes Sedai,“ mluvila Sheriam dál. „Siuan a Leana na vás budou asi mít hodně otázek. Budete s nimi spolupracovat a odpovíte podle svých nejlepších schopností. Věřím, že vám nemusím připomínat, abyste nezneužívaly jejich současného stavu. Některé přijaté a dokonce i pár novicek si myslely, že na ně svalí vinu a dokonce vezmou trest do vlastních rukou.“ Ten tón se změnil v ocel. „Ty mladé ženy teď nesmírně litují. Mám říkat víc?“

Nyneiva nespěchala o nic víc než Elain, aby dala na srozuměnou, že nemusí, což znamenalo, že obě koktaly, jenom aby to ze sebe dostaly co nejrychleji. Nyneivu nenapadlo dávat vinu některé z nich – podle jejího názoru byly vinny naprosto všechny Aes Sedai bez rozdílu – avšak nechtěla, aby se na ni Sheriam zlobila. Když si tohle uvědomila, došla jí i trpká pravda. Dny svobody byly rozhodně pryč.

„Dobrá. Nyní si můžete vzít klenoty, které vám dala panarcha, a ten šíp – až bude čas, budete mi muset prozradit, proč vám dávala něco takového – a jděte. Jedna z ostatních přijatých vám najde místo na spaní. Slušné šaty bude těžší sehnat, ale najdou vám je. Očekávám, že na svá... dobrodružství... zapomenete a hladce zapadnete na své pravé místo.“ Jasný, byť nevyslovený, byl slib, že jestli hladce nezapadnou hned, určitě to nakonec udělají. Když Sheriam viděla, že pochopily, spokojeně kývla.

Beonin od chvíle, kdy byl spuštěn štít ze saidaru, neřekla ani slovo, ale jakmile se Nyneiva a Elain poklonily, šedá sestra vstala a došla ke stolu, na němž ležely jejich věci. „A co s tímhle?“ chtěla vědět se svým těžkým tarabonským přízvukem. Odhrnula bílou látku, zakrývající zámek k věznici Temného. Pro změnu vypadaly její velké modrošedé oči spíš rozzlobeně než polekaně. „To se na tohle už nezeptáte? Copak to chcete všechny ignorovat?“ Černobílý kotouč tam ležel vedle jelenicového váčku, rozbitý na tucet i víc kousků, které byly poskládány k sobě, jak nejlépe to šlo.

„Když jsme ho dávaly do váčku, tak byl celý.“ Nyneiva se zarazila, aby si mohla olíznout rty. Ačkoliv se i ona pohledu na látku vyhýbala, nyní nebylo možné nechat zámek jenom tak. Leana se ušklíbla, když viděla červené šaty, do nichž to bylo zabaleno, a řekla... Ne, nebude před tím utíkat, ani v duchu ne! „Proč jsme si měly myslet, že to potřebuje zvláštní péči? Je to cuendillar!“

„Nedívaly jsme se na to,“ vyhrkla Elain bez dechu, „ani jsme se toho nedotýkaly víc, než bylo nutné. Bylo to cítit špínou, zlem.“ Už nebylo. Carlinya je obě donutila vzít kousek do ruky a chtěla vědět, o jakém pocitu to mluví.

Už to říkaly předtím, a nejednou, a nikdo jim teď nevěnoval pozornost.

Sheriam vstala a došla k šedé sestře s medovými vlasy. „My nic neignorujeme, Beonin. Klást těm dívkám další otázky nebude k ničemu. Řekly nám všechno, co vědí.“

„Další otázky jsou vždycky k něčemu,“ ozvala se Morvrin, ale přestala si pohrávat s ter’angrialem a zahleděla se na rozbitý zámek stejně upřeně jako ostatní. Možná to byl cuendillar – ona i Beonin to prozkoumaly a potvrdily to – a přesto sama jeden úlomek v ruce rozbila.

„Kolik z těch sedmi ještě drží?“ zeptala se Myrelle tiše, jako by mluvila sama k sobě. „Jak dlouho potrvá, než se Temný osvobodí a nadejde Poslední bitva?“ Každá Aes Sedai dělala skoro cokoliv podle svého nadání a zálib, nicméně každé adžah mělo vlastní důvod k existenci. Zelené – které se nazývalo bojové adžah – se připravovalo k tomu, že bude čelit novým hrůzopánům v Poslední bitvě. V Myrellině hlase se ozýval téměř náznak dychtivosti.

„Tři,“ řekla Anaiya roztřeseně. „Tři stále drží. Jestli víme všechno. Modleme se, abychom věděly. Modleme se, aby tři stačily.“

„Modleme se, aby ty tři byly pevnější než tenhle,“ zamumlala Morvrin. „Cuendillar takhle rozbít nelze, ne aby to byl cuendillar. Prostě to nejde.“

„Tohle probereme, až bude vhodná chvíle,“ prohlásila Sheriam. „Až vyřešíme naléhavější záležitosti, s nimiž můžeme něco udělat.“ Vzala látku Beonin z rukou a znovu rozbitý zámek zakryla. „Siuan, Leano, dohodly jsme se ohledně –“ Jak se otáčela a všimla si Elain a Nyneivy, zarazila se. „Nebylo snad vám dvěma řečeno, abyste šly?“ Přes všechen její vnější klid se její vnitřní zmatek ukázal v tom, že zapomněla na jejich přítomnost.

Nyneiva byla až příliš ochotná předvést další pukrle a vybreptnout: „S vaším dovolením, Aes Sedai,“ a potom odběhnout ke dveřím. Aes Sedai – a Siuan a Leana – je bez mrknutí pozorovaly, jak s Elain odcházejí. Nyneiva cítila jejich oči jako štulec. Elain odcházela stejně rychle, i když ještě stačila vrhnout pohled na a’dam.

Jakmile Nyneiva zavřela dveře a opřela se o nenatřené dřevo, tisknouc si zlacenou kazetu k prsům, poprvé od chvíle, kdy vstoupily do kamenného hostince, se nadechla v klidu, nebo jí to tak aspoň připadalo. Nechtěla myslet na rozbitý zámek. Další rozbitý zámek. Nebude na to myslet. Ty ženy dokázaly pohledem ostříhat ovci. Skoro se těšila na to, až uvidí jejich první setkání s moudrými. Pokud ona neuvázne uprostřed. Když poprvé přišla do Věže, bylo to víc než těžké, naučit se dělat to, co jí někdo jiný řekl, aby udělala, aby ohnula hřbet. Po dlouhých měsících, kdy dávala rozkazy – no, obvykle poté, když je probrala s Elain – nevěděla, jak se znovu od začátku naučí klamat a plazit se po kolenou.

V šenku, se vší tou popraskanou omítkou, kde vystydlá kamenná ohniště málem popadala, panoval stejný ruch a shon, jako když vstoupily. Nikdo se teď na ni nepodíval a ona si ostatních také nevšímala. Na ni a Elain čekal menší hlouček.

Tom a Juilin, na hrubé lavici u zdi, z níž se loupala omítka, dali hlavy dohromady s Unem, jenž dřepěl před nimi, a jílec dlouhého meče se mu zvedal nad ramenem. Areina a Nicola, jež se obě ohromeně rozhlížely kolem a snažily se to nedávat najevo, zabíraly další lavici spolu s Marigan, která zase pozorovala Birgittiny pokusy pobavit Jarila a Seveho, když neohrabaně žonglovala se třemi Tomovými barevnými dřevěnými koulemi. Min, klečící za chlapci, je pošťuchovala a šeptala jim do uší, ale oni se jen pevně objímali a mlčky hleděli těma svýma až příliš velkýma očima.

Jen dva další lidé v celé místnosti nikam nechvátali. Dva z Myrelliných tří strážců se čistě náhodou opírali o stěnu, zabráni do rozhovoru, jen pár kroků od lavic, těsně vedle dveří do chodby vedoucí ke kuchyni. Croi Makin, žlutovlasý mladý odštěpek kamene z Andoru s jemným profilem, a Avar Hachami, s orlím nosem, hranatou bradou a hustým prošedivělým knírem připomínajícím dolů ohnuté rohy. Nikdo by Hachamiho nenazval pohledným ani předtím, než by ho pohled jeho tmavých očí přinutil polknout. Na Una, Toma či kohokoliv jiného se ovšem vůbec nedívali. Byla to čistě jen náhoda, že jen oni dva neměli co na práci a rozhodli se to dělat právě na tomto místě. Jistě.

Birgitte pustila kouli, když Nyneivu a Elain uviděla. „Co jste jim řekly?“ zeptala se tiše a na stříbrný šíp v Elainině ruce se skoro nepodívala. Toulec jí visel u pasu, ale luk měla opřený o stěnu.

Nyneiva přistoupila blíž a dávala si pozor, aby se nepodívala na Makina a Hachamiho. Stejně opatrně ztišila hlas a šetřila důrazem. „Řekly jsme jim všechno, na co se zeptaly.“

Elain se dotkla Birgittiny paže. „Vědí, že jsi dobrá přítelkyně, která nám pomáhala. Můžeš tu klidně zůstat, stejně jako Areina, Nicola a Marigan.“

Teprve když z Birgitte opadla trocha napětí, uvědomila si Nyneiva, kolik ho tu bylo. Modrooká žena sebrala žlutou kouli, co jí upadla, a plavně všechny tři hodila Tomovi, jenž je jednou rukou pochytal a jediným pohybem je nechal zmizet. Birgitte se na rtech objevil ten nejslabší možný náznak úlevného úsměvu.

„Ani neumím říct, jak jsem ráda, že vás dvě vidím,“ řekla Min nejméně počtvrté nebo popáté. Vlasy měla delší, než nosila dřív, i když stále tvořily jen tmavou čapku kolem její hlavy, a vypadala jinak způsobem, na který Nyneiva nedokázala ukázat prstem. Kupodivu se jí po klopách kabátce šplhaly čerstvě vyšité květy. Předtím vždycky nosila docela jednoduché šaty. „Tady je přátelská tvář vzácná.“ Maličko stočila oči ke strážcům. „Musíme si někde sednout o samotě a pořádně si popovídat. Už se nemůžu dočkat, až uslyším, co jste dělaly po odchodu z Tar Valonu.“ A až bude moci sama popovídat, co dělala, pokud se Nyneiva nemýlila.

„Moc ráda bych si s tebou také pohovořila,“ řekla Elain zcela vážně. Min se na ni podívala, pak si povzdechla a přikývla. Už nebyla tak dychtivá jako před chvílí.

Tom, Juilin a Uno přišli za Birgitte a Min a tváře měli zachmuřené takovým tím způsobem, jaký muži používají, když hodlají říkat věci, o nichž si myslí, že je ženy možná nebudou chtít slyšet. Než však stačili otevřít ústa, protlačila se mezi Juilina a Una kudrnatá žena v šatech přijaté, zamračila se na ně a s rozkročenýma nohama se postavila před Nyneivu.

Faolaininy šaty, s pruhy sedmi barev na lemu za adžah, nebyly tak docela bílé, jak by měly být, a na tváři měla temný mrak. „Překvapuje mě, že tě tu vidím, divoženko. Myslela jsem, žes utekla do své vesnice, a tady naše skvělá dědička ke své matce.“

„Ty pořád ještě pro zábavu srážíš mléko, Faolain?“ zeptala se Elain.

Nyneiva nasadila velice příjemný úsměv. Jen tak tak. Ve Věži Faolain dvakrát poslaly, aby ji něco naučila. Aby ji usadila, to bylo její mínění. I když byly učitelka a žákyně obě přijaté, učitelka měla status Aes Sedai, dokud výuka trvala, a Faolain toho plně využila. Kudrnatá žena strávila jako novicka osm let a dalších pět jako přijatá. V nejmenším ji nepotěšilo, že Nyneiva nikdy nebyla novickou nebo že Elain nosila čistě bílý šat jen necelý rok. Dvě lekce od Faolain a dvě cesty do Sheriaminy pracovny pro Nyneivu, za umíněnost, prchlivost a seznam dlouhý jako její paže. Nyneiva nyní promluvila lehkým tónem. „Slyšela jsem, že k Siuan a Leaně se někdo zachoval ošklivě. Myslím, že Sheriam hodlá udělat odstrašující příklad, aby to jednou provždy zarazila.“ Oči stále upírala do očí druhé ženy a Faolain ty svoje poplašeně vykulila.

„Neudělala jsem nic, co Sheriam –“ Faolain prudce zavřela ústa a na tvářích jí naskočil sytý ruměnec. Min skrývala ústa za dlaní a Faolain trhla hlavou a pak si prohlédla ostatní ženy od Birgitte po Marigan. Stroze kývla na Nicolu a Areinu. „Vy dvě budete nejspíš stačit. Pojďte se mnou. Hned. Žádné otálení.“ Ženy se pomalu zvedly, Areina se tvářila ostražitě a Nicola si v pase uhlazovala šaty.

Elain se postavila mezi ně a Faolain dřív, než to stihla Nyneiva, bradu měla zdviženou a oči jako majestátní modrý led. „Co s nimi chceš?“

„Poslouchám rozkazy Sheriam Sedai,“ odsekla Faolain. „Já sama si myslím, že jsou na první zkoušku příliš staré, ale poslouchám rozkazy. Oddíly verbířů urozeného pána Brynea doprovázejí sestry, které zkoušejí ženy i tak staré, jako je Nyneiva.“ Úsměv, jenž se jí náhle objevil na rtech, mohl pocházet od zmije. „Mám oznámit Sheriam Sedai, že nesouhlasíš, Elain? Mám jí sdělit, že nechceš nechat své dámy vyzkoušet?“ Elain dala bradu trochu dolů. Potřebovala rozptýlit.

Nyneiva se dotkla Faolainina ramene. „Našly jich hodně?“

Proti své vůli žena obrátila hlavu, a když se podívala zpátky, Elain již uklidňovala Areinu a Nicolu a vysvětlovala jim, že jim nikdo neublíží ani je nebude k ničemu nutit. Nyneiva by tak daleko nezašla. Když Aes Sedai našly nějakou ženu s vrozenou jiskrou, jako byly Elain a Egwain, když našly nějakou ženu, která by nakonec usměrňovala, ať by chtěla či nikoliv, nijak se netajily s tím, že ji dostanou k výcviku, ať si přála sama cokoliv. V případě těch, které se daly vycvičit, ale bez výcviku by se samy saidaru nikdy dotknout nedokázaly, a v případě divoženek, těch, které přežily při šanci jedna ku čtyřem, že se to naučí samy, obvykle aniž by věděly, co dělají, a často se nějak zablokovaly, jako byla zablokovaná Nyneiva, bývaly povolnější. Ty se údajně mohly samy rozhodnout, zda přijdou a zůstanou. Nyneiva se rozhodla do Věže vstoupit dobrovolně, protože usoudila, že kdyby to odmítla, stejně by tam šla, a možná svázaná na rukou a na nohou. Aes Sedai dávaly ženám, které měly sebemenší šanci se k nim připojit, asi stejnou šanci, jakou mělo jehně o hodech.

„Tři,“ řekla Faolain po chvíli. „Všechna ta námaha, a ony našly tři. Jedna je divoženka.“ Ona vážně neměla divoženky ráda. „Nevím, proč tolik prahnou po tom, hledat nové novicky. Ty, co tu máme, nelze pozvednout mezi přijaté, dokud znovu nezískáme Věž. Je to všechno vina Siuan Sanche, její a Leanina.“ Zachvěl se jí sval na tváři, jako by si uvědomila, že ta poznámka mohla být myšlena jako útok na bývalou amyrlin a kronikářku, a radši popadla Areinu a Nicolu za loket. „Pojďte. Já poslouchám rozkazy, a jestli máte být vyzkoušené, tak budete vyzkoušené, marnění času nemarnění času.“

„Ohavná ženská,“ zamumlala Min a zašilhala za Faolain, která popoháněla druhé dvě ženy ze šenku. „Myslely byste si, že jestli existuje nějaká spravedlnost, tak ji bude čekat škaredá budoucnost."

Nyneiva se chtěla zeptat, co Min viděla při pohledu na kudrnatou přijatou – chtěla jí položit stovky otázek – ale Tom a druzí dva muži se před ni a Elain odhodlaně postavili s rozkročenýma nohama a Juilin a Uno se natočili tak, že viděli do všech stran. Birgitte odvedla Jarila a Seveho za jejich matkou, aby ji tak z toho vynechala. Min, podle toho, jak se na ně smutně podívala, taky věděla, co mají muži za lubem. Zřejmě k tomu chtěla něco říci, ale nakonec jen pokrčila rameny a vydala se za Birgitte.

Podle toho, jak se tvářil, se Tom mohl bavit o počasí či se ptát, co je k večeři. Nic důležitého. „Tohle místo je plný nebezpečnejch hlupáků a snílků. Ony si myslí, že dokážou svrhnout Elaidu. Proto je tu Gareth Bryne. Aby jim sebral vojsko.“

Juilin měl úsměv málem od ucha k uchu. „Ne hlupáků. Šílenců. Mně je jedno, jestli tam Elaida seděla třeba už v den, kdy se narodil Logain. Jsou to blázni, jestli si myslí, že odsud dokážou svrhnout amyrlin sedící v Bílé věži. Do Cairhienu bychom se mohli dostat tak do měsíce.“

„Ragan a pár dalších už vybrali koně k vypůjčení.“ Uno se křenil taky. S tím zamračeným okem na klípci to bylo v příkrém rozporu. „Stráže mají hlídat lidi, co přicházejí, ne co odcházejí. Můžem je ztratit v lese. Brzo bude tma. Nikdy nás nenajdou.“ To, že si ženy dole u řeky nasadily prsteny s Velkým hadem, mělo úžasný vliv na jeho jazyk. I když si to zřejmě vynahrazoval, když si myslel, že ho neslyší.

Nyneiva se podívala na Elain, která jen lehce zavrtěla hlavou. Elain by dala vše za to, aby se mohla stát Aes Sedai. A ona sama? Byla jen malá naděje, že by mohla přimět tyhle Aes Sedai, aby podpořily Randa, pokud by se rozhodly, že se ho místo toho pokusí ovládnout. Vlastně na to nebyla žádná naděje, docela dobře může být realistka. A přesto... A přesto tu bylo léčení. V Cairhienu se nic z toho nenaučí. Ani ne deset kroků od ní Therva Maresis, štíhlá žlutá s dlouhým nosem, metodicky brkem odškrtávala body na pergamenu. U dveří stál plešatý strážce s černým vousem a radil se s Nisao Dachen. Byl o hlavu a ramena vyšší než ona, přestože nebyl nijak nadprůměrně vysoký. Zatím Dagdara Finchey, s rameny širokými, jako měli muži v místnosti, a vyšší než většina z nich, hovořila před nezapáleným krbem ke skupině novicek a jednu po druhé je rázně posílala za různými pochůzkami. Nisao a Dagdara byly také ze žlutého adžah. Povídalo se, že Dagdara, s prošedivělými vlasy značícími na Aes Sedai značně vysoký věk, ví o léčení víc než kterékoliv dvě sestry dohromady. Ne že by Nyneiva dokázala udělat něco užitečného, kdyby odešla za Randem. Jen by se mohla dívat, jak ho přemáhá šílenství. Kdyby mohla pokračovat v léčení, třeba by našla způsob, jak to šílenství zadržet. Bylo toho na její vkus až moc, co byly Aes Sedai ochotné prohlásit za beznadějné a nechat to plavat.

Všechno to jí prolétlo hlavou dříve, než se podívala na Elain a zpátky na muže. „My zůstanem tady. Uno, jestli ty a ostatní chcete jít za Randem, tak jste, co se mě týče, volní. Bojím se ale, že už nemám peníze, abych vám pomohla.“ Zlato, které jim Aes Sedai sebraly, bylo potřeba, právě jak řekly, ale ona si nemohla pomoci, aby se nezamračila na těch pár stříbrňáků, které jí nechaly v měšci. Tihle muži za ní – a za Elain, samozřejmě – šli ze špatných důvodů, ale to nijak neumenšovalo její zodpovědnost za ně. Jejich věrnost patřila Randovi, neměli nejmenší důvod nechat se zaplést do boje o Bílou věž. S pohledem na zlacenou kazetu váhavě dodala: „Ale mám pár věcí, který byste cestou mohli prodat.“

„Ty musíš jít taky, Tome,“ přisadila si Elain. „I ty, Juiline. Nemá smysl zůstávat. My už vás teď nepotřebujeme, ale Rand ano.“ Snažila se vtisknout Tomovi do rukou kazetu s klenoty, ale on si ji odmítl vzít.

Tři muži si vyměnili pohledy tím svým protivným způsobem a Uno dokonce zašel tak daleko, že zvedl oko ke stropu. Nyneiva měla dojem, že slyší, jak si Juilin tiše mumlá něco jako že on říkal, že budou umíněné.

„Třeba za pár dní,“ řekl Tom.

„Pár dní,“ souhlasil Juilin.

Uno kývl. „Jestli mám utíkat před strážcema přes půlku Cairhienu, tak se mi trocha odpočinku taky šikne.“

Nyneiva se na ně podívala svým nejvarovnějším pohledem a poté se schválně zatahala za cop. Elain zvedla bradu, jak nejvýš to šlo, a modré oči měla natolik povýšené, že mohla pohledem sekat led. Tom a ostatní tyhle známky již museli určitě znát. Takovéhle nesmysly jim nebudou povoleny. „Jestli si myslíte, že se pořád řídíte rozkazy Randa al’Thora, že na nás budete dávat pozor –“ začala Elain mrazivým tónem ve chvíli, kdy Nyneiva ohnivě vyhrkla: „Slíbili jste, že uděláte, co se vám řekne, a já hodlám –“

„Nic takovýho,“ přerušil je Tom a pokrouceným prstem odhrnul Elain pramen vlasů z čela. „Vůbec nic takovýho. Copak si starej pán s bolavou nohou nemůže trošku odpočinout?“

„Abych řekl pravdu,“ připojil se Juilin, „tak já zůstávám, protože mi Tom dluží peníze. Kostky.“

„Nečekáte snad, že strážcům ukradnem dvacet koní, jako když se vykulíme z postele?“ zavrčel Uno. Zřejmě nějak zapomněl, že právě navrhl zrovínka tohle.

Elain na ně civěla a nezmohla se ani na slovo a Nyneiva měla taky potíže nějaká vhodná najít. Jak dalece klesly. Muži před nimi dokonce ani nepřešlapovali. Potíž byla v tom, že byla sama rozpolcená. Byla odhodlaná poslat je pryč. Byla, a nebylo to proto, že nechtěla, aby ji viděli, jak dělá pukrlata a klaní se napravo nalevo. Vůbec ne. Jelikož však skoro nic v Salidaru nebylo takové, jak čekala, musela si přiznat, jakkoliv váhavě, že bude... příjemné... vědět, že se s Elain mohou spoléhat nejen na Birgitte. Ne že by přijala jejich nabídku k útěku, samozřejmě – pokud se tomu tak dalo říkat – to za žádných okolností. Jejich přítomnost bude jen... příjemná. Tedy tohle jim určitě nehodlala říkat. A nebude ani muset, protože oni odejdou, ať si myslí, co chtějí. Rand by je mohl využít, to určitě, a tady by se jenom pletli pod nohy. Až na to...

Nenatřené dveře se otevřely a ven vyšla Siuan následovaná Leanou. Chladně se na sebe podívaly, než si Leana odfrkla a odplula pryč tím svým překvapivým vlnivým způsobem, až zmizela kolem Croie a Avara do chodby vedoucí ke kuchyním. Nyneiva se zamračila. Uprostřed všeho toho ledu tam byla chvilka, kratičký záblesk, který jí málem unikl, i když ho měla přímo před nosem...

Siuan se otočila k ní a pak se náhle zarazila a nasadila neutrální výraz. Ke skupince se připojil ještě někdo další.

Gareth Bryne, ve zprohýbaném prsním plátu připjatém přes prostý žlutohnědý kabátec, s jezdeckými rukavicemi zastrčenými za opasek s mečem, působil velitelským dojmem, přímo to z něj vyzařovalo. Prošedivělé vlasy a otevřená tvář mu propůjčovaly vzhled člověka, který již všechno viděl, všechno prožil, člověka, který všechno vydrží.

Elain se usmála a půvabně kývla. Hodně se to lišilo od jejího ohromeného civění, když právě dorazila do Salidaru a poznala ho na druhé straně ulice. „Neřeknu, že je úplně dobře, že tě vidím, urozený pane Garethe. Slyšela jsem, že jste měli s máti nějaké neshody, ale jsem si jistá, že to lze napravit. Víš, že máti občas jedná ukvapeně. Ona přijde k rozumu a požádá tě, aby ses vrátil na své správné místo v Caemlynu, tím si můžeš být jist.“

„Co se stalo, stalo se, Elain.“ Nevšímaje si jejího ohromení –Nyneiva pochybovala, že k ní byl kdokoliv, kdo znal její postavení, někdy tak strohý – obrátil se k Unovi. „Promyslel sis to, co jsem říkal? Shienar má ty nejlepší těžkooděnce na světě, a já mám pár mládenců, kteří by se zrovna hodili pro správný výcvik.“

Uno se zamračil a jedním okem sjel k Elain a Nyneivě. Pomalu kývl. „Nemám nic lepšího na práci. Zeptám se ostatních.“

Bryne ho poplácal po rameni. „To mi stačí. A ty, Tome Merriline.“ Tom se zpola odvrátil, když druhý muž přišel, uhlazoval si kníry a civěl do podlahy, jako by se snažil schovat obličej. Nyní Bryneův upřený pohled opětoval stejně upřeně. „Kdysi jsem znal chlapíka s docela podobným jménem,“ prohodil Bryne. „Byl to zkušený hráč v jisté hře.“

„Kdysi jsem znal chlapíka, co se ti docela podobal,“ opáčil Tom. „Hodně se mě snažil strčit do řetězů. Myslím, že by mi usekl hlavu, kdyby mě někdy dostal do rukou.“

„To je ale hodně dávno, viď? Muži občas kvůli ženám dělají zvláštní věci.“ Bryne mrkl na Siuan a potřásl hlavou. „Připojíš se ke mně k dominu, mistře Merriline? Občas zatoužím po muži, který tuto hru dobře zná tak, jak se hraje ve vyšších kruzích.“

Tom stáhl huňaté bílé obočí skoro tolik jako Uno, avšak ani na chvíli neodtrhl zrak od Brynea. „Jednu dvě partičky bych si zahrál,“ prohodil nakonec, „jakmile budu znát sázky. A musí ti být jasný, že nehodlám strávit zbytek života hraním domina s tebou. Teď už nerad zůstávám moc dlouho na jednom místě. Občas mě prostě svrbí nohy."

„Hlavně aby tě nezačaly svrbět uprostřed klíčové hry,“ sdělil mu suše Bryne. „Vy dva pojďte se mnou. A nečekejte, že se moc vyspíte. Tady se všechno mělo udělat už včera, až na to, co bylo potřeba udělat před týdnem.“ Zarazil se a znovu se podíval na Siuan. „Dneska mi košile přišly jen napůl vyprané.“ S tím odvedl Toma a Una pryč. Siuan se zamračila na jeho záda, pak přenesla zamračený pohled na Min. Min se zašklebila a vyrazila pryč směrem, jímž zmizela Leana.

Nyneiva tu poslední výměnu vůbec nepochopila. A jaké měli ti mužští nervy, když si mysleli, že se mohou takhle bavit přes jejich hlavy – nebo jí pod nosem nebo tak – bez toho, aby pochopila jediné slovo. Tedy přinejmenším většinu slov.

„Dobré je, že nepotřebuje lovce zlodějů,“ řekl Juilin a úkosem pohlížel na Siuan. Očividně byl znepokojený. Ještě se nevzpamatoval ze šoku, když zjistil její jméno. Nyneiva si nebyla jistá, jestli vzal vážně to, že byla utišena a že už není amyrlin. Před ní tedy rozhodně přešlapoval. „Takhle si můžu sednout a popovídat si. Viděl jsem tu pár chlapíků, co vypadali, že by nad korbílkem piva mohli trochu rozvázat.“

„On mě v podstatě ignoroval,“ vydechla Elain nevěřícně. „Nezáleží mi na tom, co se stalo mezi ním a máti, ale nemá právo... No, o urozeného pána Brynea se postarám později. Musím si promluvit s Min, Nyneivo.“

Nyneiva vyrazila za Elain, která spěchala k chodbě do kuchyní – Min jí dá přímé odpovědi – ale železným stiskem ji za loket popadla Siuan.

Siuan Sanche, která předtím pokorně skláněla hlavu před Aes Sedai, byla pryč. Tady nikdo nenosil šátek. Ani na chvíli nezvedla hlas. Nebylo to potřeba. Upřela na Juilina pohled, při němž muž málem vyletěl z kůže. „Dávej si pozor, nač se ptáš, lovče zlodějů, nebo se sám vykucháš pro trh.“ Ty chladné modré oči se přenesly na Birgitte a Marigan. Marigan zkřivila rty, jako by kousla do něčeho nedobrého, a dokonce i Birgitte mrkla. „Vy dvě najděte přijatou jménem Theodrin a požádejte ji, ať vám na dnešek zařídí nocleh. No? Tak pohyb!“ Ještě než se pohnuly – a Birgitte vyrazila stejně rychle jako Marigan, možná rychleji – otočila se Siuan na Nyneivu. „Ty, pro tebe mám pár otázek. Řekly vám, abyste spolupracovaly, a já ti radím, abys to udělala, jestli víš, co je pro tebe dobré.“

Bylo to jako dostat se do větrné smršti. Než si to Nyneiva uvědomila, Siuan ji hnala do rozvrzaných schůdků se zábradlím stlučeným z nenatřeného dřeva a pak chodbou s holou dřevěnou podlahou do pokojíčku se dvěma stísněnými postelemi zabudovanými do stěny nad sebou. Siuan si vzala jedinou stoličku a Nyneivě kývla, aby se posadila na spodní postel. Nyneiva se rozhodla zůstat stát, i když jen proto, aby předvedla, že se nenechá do ničeho tlačit. V místnůstce toho o mnoho víc nebylo. Stojan pod umyvadlo s jednou nohou podloženou cihlou, na němž bylo umyvadlo a otlučený džbán. Na kolíčcích viselo pár kusů oděvu a v jednom rohu bylo něco, co vypadalo jako stočená žíněnka. Nyneiva za jeden den spadla hodně hluboko, ale Siuan spadla hloub, než si mladší žena vůbec uměla představit. Teď si Nyneiva nemyslela, že s tou ženou bude mít příliš velké potíže. I když Siuan měla pořád ty samé oči.

Siuan si odfrkla. „Jen si posluž, holka. Ten prsten. Nevyžaduje usměrňování?“

„Ne. Slyšelas, co jsem říkala Sheriam –“

„Každý ho může použít? Také žena, která nemůže usměrňovat? I muž?“

„Nejspíš i muž.“ Ter’angrialy, které nevyžadovaly jedinou sílu, obvykle fungovaly pro muže i pro ženy. „Každá žena, ano.“

„Tak mě naučíš, jak ho používat.“

Nyneiva zvedla obočí. Tohle mohla být páka, aby získala, co chce. A jestli ne, měla ještě jednu. Možná. „Vědí o tomhle? Všechny ty řeči se vedly o tom, že jim ukážeme, jak to funguje. O tobě se nezmiňovaly.“

„Nevědí to.“ Siuan vůbec nevypadala otřesená. Dokonce se usmála, a nebyl to příjemný úsměv. „A nedozvědí se to. Jinak zjistí, že jste se s Elain vydávaly po odchodu z Tar Valonu za hotové sestry. Moirain to možná nechá Egwain procházet – jestli se ta o to taky nepokusila, tak nepoznám uzel od klouzavé smyčky – ale Sheriam, Carlinya...? Budete vřískat jako čuníci ještě předtím, než skončí. Dávno předtím."

„To je směšný.“ Nyneiva si uvědomila, že sedí na krajíčku postele. Nevzpomínala si, že by si sedala. Tom a Juilin budou držet jazyk za zuby. A nikdo jiný to nevěděl. Bude si muset promluvit s Elain. „My jsme nic takovýho nepředstíraly.“

„Nelži mi, holka. Kdybych to potřebovala potvrdit, tak vidím tvoje oči. Žaludek ti dělá salta, viď?“

To tedy rozhodně dělal. „Ovšemže ne. Jestli tě něco naučím, tak proto, že to budu chtít.“ Nehodlala té ženě dovolit, aby ji zastrašovala. Poslední stopy lítosti zmizely. „Jestli to udělám, budu chtít něco na oplátku. Studovat tebe a Leanu. Chci vědět, jestli se dá utišení vyléčit.“

„Nedá,“ odvětila Siuan stroze. „Teď –“

„Všechno kromě smrti by se mělo dát vyléčit.“

„Mělo by se dát není ‚dá se', holka. S Leanou nám slíbily, že nás nechají napokoji. Promluv si s Faolain nebo Emarou, jestli chceš vědět, co se stane každému, kdo nás bude obtěžovat. Nebyly první ani nejhorší, ale křičely nejdýl.“

Její další páka. Počátky paniky jí ji vyhnaly přímo z hlavy. Pokud někdy existovala. Jeden pohled. „Co by Sheriam řekla, kdyby věděla, že jste s Leanou vůbec nebyly připravený rvát si navzájem vlasy?“ Siuan se na ni jen dívala. „Ony si myslí, že jste zkrocený, že jo? Čím víc štěkáš na někoho, kdo na tebe nemůže štěkat taky, tím víc to berou jako důkaz, že skočíš, abys poslechla pokaždý, když nějaká Aes Sedai kýchne. Stačilo se trochu plazit, aby zapomněly, že jste vy dvě pracovaly celý roky ruku v ruce? Nebo jste je přesvědčily, že utišení na vás změnilo všecko, ne jenom obličej? Až zjistí, že jim vy dvě kujete za zádama pikle, že s nima manipulujete, budete výt hlasitěji než nějaký čuně. Ať už jde o cokoliv.“ Ani mrknutí. Siuan se nehodlala přestat ovládat a nechat si uklouznout nějaké přiznání. A přesto v tom krátkém pohledu cosi bylo. Nyneiva si tím byla jistá. „Chci tě – a Leanu – studovat, kdykoliv se mi zachce. A Logaina.“ Třeba by tady mohla taky něco zjistit. Muži byli jiní. Bude to jako dívat se na problém z jiného úhlu. Ne že by ho vyléčila, i kdyby zjistila jak. Randovo usměrňování bylo nezbytně nutné. Nehodlala vypustit do světa dalšího muže, který by dokázal vládnout jedinou silou. „Jestli ne, tak můžeš zapomenout na prsten a na Tel’aran’rhiod.“ Oč té Siuan vlastně jde? Nejspíš chtěla navštívit místo, kde to aspoň působilo dojmem, že je Aes Sedai. Nyneiva odhodlaně zdusila krátce rozdmychanou lítost. „A jestli jenom cekneš něco o tom, že jsme předstíraly, že jsme Aes Sedai, tak nebudu mít jinou možnost než jim říct o tobě a o Leaně. Dokud pravda nevyjde najevo, možná nám s Elain nebude příjemně, ale ona vyjde, a vy pak díky tomu budete brečet tak dlouho, jako Faolain a Emara dohromady.“

Ticho se táhlo. Jak to ta druhá žena dělá, že se jí daří vypadat tak chladně? Nyneiva si vždycky myslela, že to má něco společného s tím být Aes Sedai. Sama měla rty vyschlé, a to byla jen část. Jestli se zmýlila, jestli je Siuan ochotná to vyzkoušet, tak věděla, kdo bude plakat.

Nakonec Siuan zamumlala: „Doufám, že se Moirain daří udržet Egwaininu páteř ohebnější, než je ta tvoje.“ Nyneiva to sice nepochopila, ale těžko měla čas to zvažovat. V příští chvíli se druhá žena předklonila s nataženou rukou. „Ty zachováš moje tajemství a já zase tvoje. Nauč mě to s prstenem a můžeš studovat utišování a krocení, co hrdlo ráčí.“

Nyneivě se jen tak tak podařilo potlačit úlevné vydechnutí, když stiskla nabídnutou ruku. Dokázala to. Poprvé za dobu, která jí připadala věčností, se ji někdo pokusil zastrašit a neuspěl. Skoro se cítila připravená čelit Moghedien. Skoro.

Elain dohnala Min těsně za zadními dveřmi hostince a připojila se k ní. Min měla přes ruku dvě nebo tři bílé košile. Slunce již sedělo na vrcholcích stromů a ve slábnoucím světle vypadal dvůr před stájemi jako nedávno zrytá plocha s velkým pařezem přímo uprostřed, který mohl patřit starému dubu. Stáj s doškovou střechou neměla dveře, takže bylo dobře vidět na muže pohybující se mezi zaplněnými stáními. Kupodivu tu na kraji stínu, který stáj vrhala, Leana rozmlouvala s jakýmsi velkým mužem. Muž byl hrubě oděný a vypadal jako kovář či rváč. Překvapivé však bylo, jak blízko Leana stála a nakláněla hlavu, když k němu vzhlížela. A potom ho skutečně poplácala po tváři, než se otočila a pospíšila zpátky do hostince. Velký muž se za ní chvíli díval a potom splynul se stíny.

„Neptej se mě, co má za lubem,“ pravila Min. „Za Siuan i za ní chodí divný lidi, a někteří muži, ona... No, vidělas.“

Elain vlastně ani nezáleželo na tom, co Leana dělá. Avšak teď, když byla s Min sama, nevěděla, jak začít o tom, o čem chtěla mluvit. „Co děláš?“

„Peru,“ zamumlala Min a podrážděně škubla za košile. „Ani neumím povědět, jak ráda jednou vidím Siuan jako myš. Neví, jestli ji orel sežere nebo si z ní udělá mazlíčka, ale má stejnou naději, jakou dává všem ostatním. Žádnou!"

Elain zrychlila krok, aby cestou přes dvůr nezaostávala. Ať už to mělo znamenat cokoliv, jí to nijak neulehčilo začátek. „Vědělas, co Tom navrhne? Zůstáváme.“

„Řekla jsem jim, že zůstanete. Nebylo to vidění.“ Min znovu zpomalila, když se dostaly mezi stáj a drolící se kamennou stěnu a kráčely tmavou uličkou plnou pozůstatků po posekaných keřích a podupaného býlí. „Jen jsem si řekla, že se nebude chtít vzdát nový příležitosti studovat. Tys po tom vždycky toužila. Nyneiva taky, i když to nepřizná. Kéž bych se mýlila. Půjdu s tebou. Aspoň...“ Zamumlala si pro sebe cosi zuřivého. „Ty tři, co jste přivedly s sebou, znamenají potíže, a to je vidění.“

Tady to bylo. Puklinka, kterou potřebovala. Ale místo, aby se zeptala, nač chtěla, řekla: „Myslíš Marigan, Nicolu a Areinu? Jak ty můžou způsobit potíže?“ Jenom hlupák si nevšímal toho, co Min viděla.

„Nevím to přesně. Zachytila jsem jenom záblesky aury, a to jenom koutkem oka. Nikdy ne, když jsem se na ně podívala rovnou, kdy bych z toho mohla něco poznat. Jen málokdo má auru pořád, víš. Potíže. Možná budou mluvit. Chtěly jste udělat něco, o čem byste nechtěly, aby se to Aes Sedai dozvěděly?“

„Rozhodně ne,“ pospíšila si Elain. Min se na ni podívala úkosem a Elain dodala: „No, nic, co bychom nemusely udělat. A ony o tom nejspíš stejně nic nevědí.“ Tohle ji ale nezavede tam, kam chtěla. Zhluboka se nadechla a skočila do toho po hlavě. „Min, tys měla vidění o mně a o Randovi, viď?“ Udělala dva kroky, než si uvědomila, že se druhá žena zastavila.

„Ano.“ Znělo to ostražitě.

„Viděla jsi, že se do sebe zamilujeme.“

„Ne tak přesně. Viděla jsem, že se do něj zamiluješ ty. Nevím, co k tobě cítí on, jenom to, že je s tebou nějak svázanej.“

Elain stiskla rty. Něco takového očekávala, avšak nebylo to to, co chtěla slyšet. „Přání“ a „chtění“ podrážejí nohy, ale „je tomu tak“ uhlazuje stezku. Tohle říkávala Lini. Musíte vycházet z toho, co je, ne co byste si přáli, aby bylo. „A viděla jsi, že tu bude ještě nějaká jiná. Nějaká, se kterou se o něj budu muset... dělit.“

„Dvě,“ řekla Min. „Dvě další. A... A já jsem jedna z nich.“

Elain, s ústy již otevřenými k další otázce, mohla chvíli jen zírat. „Ty?“ dostala ze sebe nakonec.

Min se naježila. „Ano, já! Myslíš si snad, že já se zamilovat nemůžu? Nechtěla jsem to, ale stalo se to, a tím to končí.“ Prošla uličkou kolem Elain, a tentokrát za ní Elain tolik nespěchala.

Tohle rozhodně pár věcí vysvětlovalo. Jak nervózně se Min vyhýbala tomu, vůbec o tom hovořit. Výšivka na klopách kabátku. A pokud si to nepředstavovala, tak měla Min i červeň na rtech. Jaký z toho mám pocit? uvažovala. Nedokázala se v tom vyznat. „Kdo je ta třetí?“ zeptala se tiše.

„Nevím,“ zabručela Min. „Jenom to, že je vzteklá. Ne Nyneiva, díky Světlu.“ Chabě se zasmála. „Myslím, že tohle bych teda nepřežila.“ Znovu se na Elain ostražitě podívala úkosem. „Co to znamená mezi náma dvěma? Mám tě ráda. Nikdy jsem neměla sestru, ale občas mám pocit, jako bys ty... Chci být tvoje kamarádka, Elain, a nepřestanu tě mít ráda, ať se stane cokoliv, ale nemůžu ho přestat milovat.“

„Moc se mi nelíbí představa, že se musím o muže dělit,“ řekla Elain škrobeně. To tedy bylo velmi zdrženlivé vyjádření.

„Mně taky ne. Jenže... Elain, stydím se to přiznat, ale vezmu si ho, jakkoliv to bude možný. Ne že bychom obě měly moc na vybranou. Světlo, zamíchal mi celým životem. Jenom když na něj pomyslím, zavařuje se mi mozek.“ Min mluvila, jako by nevěděla, má-li se smát, nebo plakat.

Elain pomalu vydechla. Není to Minina chyba. Je lepší, že je to Min, než, řekněme, Berelain nebo nějaká, kterou by nedokázala vystát? „Ta’veren,“ řekla. „Ohýbá svět kolem sebe. My jsme jen úlomky zachycené vírem. Ale nějak si vzpomínám, jak jsme si ty, Egwain a já slíbily, že nedovolíme, aby mezi naše přátelství vstoupil muž. Nějak to vyřešíme, Min. A až přijdeme na to, kdo je ta třetí... No, to taky vyřešíme. Nějak.“ Třetí! Mohla by to být Berelain? Oh, krev a popel!

„Nějak,“ řekla bezútěšně Min. „Do té doby jsme tady my dvě v pasti. Vím, že je tu další, vím, že s tím nemůžu nic dělat, ale měla jsem už tak dost potíží smířit se s tebou a... Cairhienské ženy nejsou všechny jako Moirain. Viděla jsem jednou v Baerlonu jednu cairhienskou urozenou paní. Na povrchu by vedle ní vypadala Moirain jako Leana, avšak občas řekla věci, náznaky. A její aury! Myslím, že jediný muž v celým městě s ní nebyl v bezpečí o samotě, pokud by nebyl šereda, chromej, a ještě lepší, mrtvej."

Elain si odfrkla, ale podařilo se jí promluvit lehkým tónem. „Nevšímej si toho. Máme další sestru, ty a já, kterou jsme ještě nepotkaly. Aviendha na Randa dává pozor a on neudělá ani deset kroků bez stráže aielských Děv oštěpu.“ Cairhienská žena? Aspoň že potkala Berelain, něco o ní věděla. Ne. Nehodlá si to obracet v hlavě jako nějaká hloupá holka. Dospělá žena bere svět takový, jaký je, a snaží se získat to nejlepší. Kdo by to mohl být?

Vyšly na dvůr posetý vychladlými uhlíky. U kamenné ohrady, místy propadlé, jak uvnitř rostly stromy, tu stály velké kotle, většinou zprohýbané, kde byla oškrábána rez. Přestože se přes dvůr již natahovaly stíny, byly nad plameny ještě dva kotle, z nichž se kouřilo, a tři novicky, s propocenými vlasy a bílými suknicemi vyvázanými nahoru, tvrdě dřely na valchách položených v širokých neckách plných mýdlové vody.

Elain mrkla na košile, které měla Min přes ruku, a sáhla pro saidar. „Ukaž, pomůžu ti s tím.“ Usměrňovat při zadaných pracích bylo zakázáno – tělesná práce buduje charakter, tvrdily Aes Sedai – ale tohle se nemohlo počítat. Když zavíří košilemi ve vodě dost prudce, nebyl důvod, proč by si měly namočit ruce. – „Pověz mi všechno. Změnily se Siuan a Leana tolik, jak se zdá? Jak jste se sem dostaly? Je Logain skutečně tady? A proč pereš košile nějakému muži. Prostě všechno.“

Min se zasmála – očividně byla ráda, že Elain změnila téma. „‚Všechno‘ bude trvat jenom týden. Ale zkusím to. Za prvé, pomohla jsem Siuan a Leaně dostat se z žaláře, kam je strčila Elaida, a pak...“

Elain vydávala vhodně užaslé zvuky. Usměrnila vzduch a zvedla jeden z kotlů s vroucí vodou z plamenů. Nevěřících pohledů novicek si skoro nevšimla. Byla teď zvyklá na vlastní sílu a málokdy si uvědomila, že bez přemýšlení dělá věci, jež i některé hotové Aes Sedai vůbec nezvládnou. Kdo je ta třetí žena? Aviendha by na něj vážně měla dávat dobrý pozor.

51

Do Cairhienu přicházejí zprávy

Z fajfky s krátkou troubelí, kterou Rand tiskl v zubech, stoupal tenký proužek modrého kouře. Rand se jednou rukou opíral o kamenné zábradlí balkonu a shlížel do zahrady dole. Ostré stíny se dloužily. Slunce bylo červenou koulí padající po bezmračné obloze. Deset dní v Cairhienu, a tohle byla první chvíle, kdy se zastavil, tedy když nespal. Selanda stála vedle něj a bledou tvář měla zvednutou, aby viděla na něj, ne do zahrady. Neměla tak složitý účes, jaký nosily ženy vysokého postavení, ale přesto jí přidával dobré dvě dlaně na výšku. Rand se snažil nevšímat si jí, ale bylo těžké nevšímat si ženy, která vám neustále tiskne ňadra na paži. Schůzka už trvala poněkud dlouho, aby zatoužil po krátké přestávce. Jakmile se Selanda vydala za ním ven, uvědomil si, že to byla chyba.

„Znám jeden odlehlý rybníček,“ řekla hebce, „kde se dá uniknout tomuto vedru. Stinný rybníček, kde nás nic nevyruší.“ Hranatými arkádami se k nim nesla hudba Asmodeanovy harfy. Něco lehkého, znějícího chladně.

Rand zabafal trochu prudčeji. Horko. Nic ve srovnání s Pustinou, ale... Už by měl přicházet podzim, odpoledne však působilo dojmem vrcholného léta. Léta bez deště. V zahradě muži jen v košilích rozlévali vodu z věder, dělali to pozdě, aby zabránili okamžitému odpaření, jenže příliš mnoho rostlin bylo zhnědlých nebo usychalo. Tohle počasí nemohlo být normální. Pálící slunce se mu vysmívalo. Moirain souhlasila, i Asmodean, ale ani jeden nevěděl‚co dělat, ani jak, stejně jako on. Sammael. Se Sammaelem mohl něco udělat.

„Studená voda,“ mumlala Selanda, „ty a já sami.“ Přitulila se blíž, i když Rand nechápal, jak je to ještě možné.

Napadlo ho, odkud asi přijde další zlomyslnost. Tentokrát žádný prudký protiútok, ať už udělá Sammael cokoliv. Jakmile bude jeho metodické verbování v Tearu skončeno, tak vypustí blesk. Jeden drtivý útok Sammaela vyřídí a zároveň tím dostane do pytle i Illian. S Illianem, Tearem a Cairhienem a vojskem Aielů dost velkým, aby každý stát přemohlo za pár týdnů, může...

„Nechtěl by sis zaplavat? Já sama neplavu, ale ty mě to jistě naučíš.“

Rand si povzdechl. Na chvíli zatoužil po tom, aby tady byla Aviendha. Ne. Poslední, co chtěl, byla potlučená Selanda utíkající s řevem v roztrhaných šatech.

Přivřel oči, podíval se na ženu a tiše promluvil přes troubel v zubech. „Můžu usměrňovat.“ Selanda zamrkala a stáhla se, aniž by hnula svalem. Ženy nikdy nepochopily, proč s tímhle vyrukoval. Pro ně to bylo něco, co by se mělo přecházet mlčením a pokud možno ignorovat. „Povídá se, že zešílím. Ale ještě nejsem šílený. Ještě ne.“ Zasmál se odněkud z hloubi své hrudi a pak to prudce uťal a vyhladil tvář. „Naučit tě plavat? Udržím tě na vodě s jedinou silou. Saidín je pošpiněný, víš. Dotyk Temného. Ale ty ho neucítíš. Bude všude kolem tebe, ale ty nic neucítíš.“ Další uchechtnutí, tentokrát s náznakem sípění. Selanda měla tmavé oči tak vykulené, že jí málem vypadávaly z důlků, a její úsměv byl ošklivě ztuhlý. „Tak později. Chci být sám a promyslet si...“ Rand se sklonil, jako by ji chtěl políbit, a ona s vyjeknutím předvedla pukrle tak náhle, že ho nejdřív napadlo, že se jí snad podlomily nohy.

Vycouvala, klaníc se na každém kroku, a blábolila o tom, jaká je to čest mu sloužit, jak nesmírně touží po tom mu sloužit, a to všechno hlasem hraničícím s hysterií, dokud nenarazila do hranaté arkády. Ještě naposled ohnula kolena a vrazila dovnitř.

S úšklebkem se Rand otočil zpátky k zábradlí. Děsit ženy. Kdyby ji byl požádal, aby ho zanechala o samotě, byla by měla spousty námitek, rozkaz by vzala jen jako dočasnou překážku, pokud by jí neřekl, aby mu nechodila na oči, ale i pak... Možná se to tentokrát roznese. Musel se řádně ovládat. Poslední dobou mu snadno povolily nervy. Bylo to asi tím suchem, s nímž nemohl nic dělat, a problémy, které vyrážely jako plevel všude, kam se podíval. Být jen ještě chvilku sám se svou fajfkou. Kdo by vládl státu, když si mohl najít lehčí práci, jako třeba nosit vodu na kopec v řešetu?

Na druhé straně zahrady viděl mezi dvěma stupňovitými věžemi královského paláce město Cairhien, tu jasně osvětlený, tu ve stínu, spíš ovládající kopce, než by po nich splýval. Nad jednou z těch dvou věží splihle visela jeho karmínová zástava se starobylým symbolem Aes Sedai a nad druhou přibližná kopie Dračího praporce. Ta vlála i na tuctu míst ve městě včetně nejvyšší z velkých nedokončených věží přímo před ním. Tady křik zmohl stejně tolik co rozkazy. Ani Tairenové, ani Cairhieňané nedokázali uvěřit, že skutečně myslí vážně, že chce jenom jeden, a Aielové se o prapory nestarali.

Dokonce i tady, hluboko v paláci, slyšel hukot města přecpaného k prasknutí. Uprchlíci ze všech koutů země, kteří se víc báli vrátit se domů než mít ve svém středu Draka Znovuzrozeného. Kupci pronikající do města, prodávající všechno, co si lidé mohli dovolit koupit, a kupující všechno, co si lidé nemohli dovolit ponechat. Urození pánové a ozbrojenci shromažďující se pod jeho praporem či pod praporem někoho jiného. Hledači rohu, kteří si mysleli, že roh musí být nalezen v jeho blízkosti. Tucet Předbráníků, či stovka, ho byly ochotni prodat kterémukoliv z nich. Ogierští kameníci z Državy Tsofu se přišli podívat, jestli se tu pro jejich vyhlášenou zručnost nenajde nějaká práce. Dobrodruzi, z nichž někteří mohli být před týdnem bandity, přicházeli zjistit, co dokážou urvat. Byla tu dokonce asi stovka bělokabátníků, i když ti odcválali pryč, jakmile bylo jasné, že obléhání skončilo. Mělo by ho zajímat, jak Pedron Niall svolává své bělokabátníky? Egwain mu poskytla jisté náznaky, ale viděla věci z pohledu Bílé věže, ať už stála kdekoliv. Hledisko Bílé věže nebylo jeho hlediskem.

Aspoň že kolony vozů plných obilí začaly z Tearu přijíždět s jistou pravidelností. Hladoví lidé se mohli vzbouřit. Rand si přál, aby prostě mohl být jenom rád, že už nejsou hladoví, to však nestačilo. Banditů bylo méně. A občanská válka nebyla vyřešena. Zatím. Další dobrá zpráva. Musel zajistit, že to tak zůstane, než bude moci odejít. Musel se postarat o stovku věcí, než se bude moci vydat za Sammaelem. Z náčelníků, kterým plně důvěřoval, z těch, kteří s ním vyšli z Rhuideanu, zůstali jen Rhuark a Bael. Ale když nemohl čtyřem kmenům, které se k němu připojily později, důvěřovat na cestě do Tearu, mohl jim důvěřovat, když se volně pohybovaly po Cairhienu? Indirian a ostatní ho uznali za Car’a’carna, ale znali ho stejně málo jako on je. Zpráva, kterou dostal ráno, mohla znamenat problém. Berelain, první z Mayene, byla jen pár set mil jižně od města, vedouc k němu své malé vojsko. Neměl ponětí, jak ho provedla přes Tear. Zvláštní, v dopise se ho ptala, je-li s ním Perrin. Nepochybně se bála, že by Rand mohl na její zemičku zapomenout, kdyby se mu nepřipomněla. Mohla by to být docela zábava, dívat se, jak kříží zbraně s Cairhieňany, poslední z dlouhé řady prvních, kterým se podařilo zabránit Tearu, aby spolkl jejich zemičku, jen díky hře rodů. Třeba by ji tady mohl ustavit do velení... Až nadejde čas, vezme Meilana a ostatní Taireny s sebou. Pokud ten čas někdy nadejde.

Tohle nebylo o nic lepší než čekání uvnitř. Vyklepal popel z fajfky a zadupal poslední jiskřičky v tabáku. Nemělo smysl riskovat požár v zahradě. Ta by se vznítila jako troud. Sucho. Nepřirozené počasí. Uvědomil si, že tiše vrčí. Nejdřív zapracuje na tom, o čem věděl, že s tím může něco udělat. Stálo ho to úsilí, nasadit před vstupem dovnitř vyrovnaný výraz.

Asmodean, oblečený jako nějaký urozený pán, se záplavou krajek u krku, plynule drnkal nějakou melodii na stoličce v rohu, opíral se o strohé deštění, jako by se tu jen klidně povaloval. Ostatní, kteří seděli v křeslech, při Randově příchodu vyskočili a na jeho důrazný pokyn si zase sedli. Meilan, Torean a Aracome zabrali vyřezávaná a zlacená křesla na jedné straně tmavě červeného a zlatého koberce. Každému stál za zády mladý tairenský šlechtic. Naproti nim stejně seděli a stáli Cairhieňané. Dobraine a Maringil měli za sebou také mladé urozence, kteří měli vyholené a napudrované čelo jako Dobraine. U ramene Colavaere stála Selanda s bílou tváří, a když se na ni Rand podíval, zachvěla se.

Rand nasadil vážný výraz a došel přes koberec ke svému křeslu. Už to křeslo samotné bylo důvodem, proč ovládal svůj výraz. Byl to nový dar od Colavaere a druhých dvou Cairhieňanů a mělo to být podle nich v tairenském stylu. Musí mít rád tairenskou okázalost. Vládne v Tearu a poslal Taireny sem. Křeslo drželi vyřezávaní draci, jiskřící červeným smaltem a zlacením, v očích měli velké sluneční kameny. Další dva tvořili lenochy a ještě další šplhali po vysokém opěradle. Bezpočet řemeslníků musel bez oddechu dřít od jeho příjezdu, aby tu věc vyrobili. Rand se v křesle cítil jako trouba. Asmodeanova hudba se změnila. Nyní zněla velkolepě, vítězný pochod.

A přesto se Cairhieňanům v očích, které upírali na něho, zračila únava, únava, která se odrážela i v očích Tairenů. Byla tam, už když odcházel ven. Třeba tím, že se ucházeli o jeho přízeň, udělali chybu, která jim začínala docházet teprve teď. Všichni se snažili přejít to, čím je, předstírali, že je prostě nějaký mladý pán, který je porazil, se kterým se dalo jednat a manipulovat s ním. To křeslo – ten trůn – jim strčilo pod nos, kým a čím skutečně je.

„Postupují vojáci podle plánu, urozený pane Dobraine?“ Ve chvíli, kdy otevřel ústa, harfa utichla. Asmodean byl očividně zabrán do ladění.

Muž s tváří jako z vydělané kůže se zachmuřeně usmál. „To ano, můj pane Draku.“ Ne víc než to. Rand neměl iluze, že by ho Dobraine měl rád víc než některý z ostatních, nebo že se nepokusí získat výhody tam, kde to jen bude možné, ale Dobraine vypadal skutečně připravený dodržet přísahu, již složil. Barevné pruhy na přednici jeho kabátce byly odřené, jak přes ně nosil plechy.

Maringil si poposedl dopředu, štíhlý jako proutek, na Cairhieňana vysoký, s bílými vlasy téměř na ramena. On čelo vyholené neměl, a na kabátci s pruhy téměř po kolena nebyly taky žádné viditelné odřeniny. „Potřebujeme ty muže tady, můj pane Draku.“ Jestřábí oči při pohledu na zlacený trůn zamrkaly a znovu se zaostřily na Randa. „V zemi ještě volně pobíhá spousta loupežníků.“ Znovu si poposedl, takže se nemusel na Taireny ani podívat. Meilan a ostatní se slabě usmívali.

„Honit bandity jsem poslal Aiely,“ řekl Rand. Měli rozkaz sebrat každého loupežníka, který jim přijde do cesty. A ne se za nimi honit. Dokonce ani Aielové nemohli udělat tohle a postupovat přitom dost rychle. „Řekli mi, že před třemi dny jich u Morelle Kamenní psi zabili téměř dvě stovky.“ To byla nejjižnější hranice, na kterou si v posledních letech Cairhien činil nárok, na půl cestě k řece Iralell. Nebylo třeba téhle bandě vykládat, že tito Aielové už mohou být až u řeky. Dlouhé vzdálenosti zvládali rychleji než jezdci.

Maringil se znepokojeně zamračil a trval na svém. „Je tu ještě jeden důvod. Půlka našeho území západně od Alguenyi je v rukou Andoru.“ Zaváhal. Všichni věděli, že Rand vyrostl v Andoru. Tucet klepů z něj udělal syna toho či onoho andorského urozeného domu, dokonce i syna Morgasy samotné, kterého buďto odložila, protože mohl usměrňovat, nebo od ní uprchl, než mohl být zkrocen. Štíhlý muž pokračoval, jako by kráčel bosý, po špičkách a se zavázanýma očima mezi dýkami. „Morgasa zřejmě zatím po větším území netouží, ale to, co už má, se jí musí sebrat. Její heroldové dokonce vyhlásili její právo na –“ Prudce se zarazil. Nikdo z nich nevěděl, co Rand hodlá podniknout se Slunečním trůnem. Možná ho chtěl pro Morgasu.

Colavaere tmavýma očima znovu Randa zvažovala jako na zlatnických vážkách. Dneska toho moc neřekla. Nepromluví, dokud nezjistí, proč je Selanda tak bledá.

Náhle se Rand cítil velmi unavený ze všech těch handrkujících se šlechticů, ze všeho toho manévrování v daes dae’mar. „O andorské nároky na Cairhien se postarám, až budu připravený. Tihle vojáci půjdou do Tearu. Vy se budete řídit dobrým příkladem poslušnosti vznešeného pána Meilana – a již o tom nechci slyšet.“ Otočil se k Tairenům. „Jdeš dobrým příkladem, Meilane, viď? I ty, Aracome? Když zítra vyjedu, nenajdu deset mil na jih odsud tábořit tisícovku obránců Kamene, kteří mají být už dva dny na cestě zpátky do Tearu, že ne? Nebo dva tisíce ozbrojenců tairenských rodů?“

Ty slabé úsměvy při každém jeho slově slábly víc a víc. Meilan byl náhle úplně nehybný, jen tmavé oči se mu leskly, a Aracomova hubená tvář zbledla jako plátno, těžko říci, zda hněvem či strachem. Torean si oťukával těstovitou tvář hedvábným šátkem, který vytáhl z rukávu. Rand vládl Tearu a hodlal mu stále vládnout. Callandor zaražený do Srdce Kamene to dokazoval. Proto tedy nenamítali nic proti posílání cairhienských vojáků do Tearu. Chtěli si tady, daleko od místa, kde vládl, vybojovat nové pozemky, možná nová království.

„To ne, můj pane Draku,“ řekl nakonec Meilan. „Zítra pojedeme s tebou, aby ses mohl přesvědčit na vlastní oči.“

Rand o tom nepochyboval. Jakmile to tihle muži dokážou zařídit, bude na jih vypraven jezdec, a do zítřka budou vojáci mnohem blíž Tearu. Bude to stačit. Prozatím. „Takže jsem skončil. Můžete mě opustit.“

Pár překvapených pohledů, tak rychle zakrytých, že si je skoro mohl představovat, a již vstávali, klaněli se, a Selanda a mladí pánové couvali. Očekávali víc. Audience u Draka Znovuzrozeného bývaly vždy dlouhé a podle jejich názoru mučivé, kdy on je pevně ohýbal podle své vůle, ať už vyhlásil, že žádný Tairen nemůže vznést nárok na cairhienské území, aniž by se přiženil do cairhienského rodu, či odmítl vyhnat Předbráníky anebo vydal zákony vztahující se na šlechtu, jaké se předtím vztahovaly pouze na poddané.

Rand chvíli sledoval Selandu. V posledních deseti dnech nebyla první. Ani desátá, dokonce ani dvacátá ne. Svádělo ho to, přinejmenším ze začátku. Když odmítl štíhlou, bleskurychle ji následovala baculka, stejně jako vysoká či tmavá, aspoň na Cairhieňanku, nahradila malou či plavou. Neustálé pátrání po ženách, které by ho potěšily. Děvy zahnaly ty, které se mu v noci snažily proklouznout do ložnice, pevně, ale přece jen laskavěji, než jednala Aviendha s tou, kterou chytila. Aviendha očividně brala to, že patří Elain, téměř smrtelně vážně. Nicméně jejímu aielskému smyslu pro humor připadal fakt, že ho může tak trápit, velmi uspokojivý. Když sténal a skrýval tvář v dlaních, jakmile se začala svlékat na noc, zahlédl v její tváři spokojený výraz. A tak mohl její smrtelné vážnosti litovat, kdyby rychle nepochopil, co je za tou řádkou hezkých mladých žen.

„Má paní Colavaere.“

Zastavila se, jakmile pronesl její jméno. Měla chladný pohled a pod zdobnou věží tmavých kudrn byla klidná. Selanda neměla jinou možnost než s ní zůstat, přestože se očividně stejně zdráhala zůstat, jako se ostatní zdráhali odejít. Meilan a Maringil se odpoklonkovali jako poslední, upření na Colavaere, tak moc se snažili přijít na to, proč ji Rand zdržel, že si neuvědomili, že stojí bok po boku. Jejich oči byly úplně stejné, tmavé oči šelem.

Dveře z tmavého dřeva se zavřely. „Selanda je velmi hezká mladá žena,“ začal Rand. „Ale někteří muži dávají přednost společnosti dospělejších... znalejších... žen. Dneska v noci, až zazvoní druhá večerní, povečeříš se mnou ty sama. Těším se na tvou společnost.“ Pokynem ruky ji propustil dřív, než se zmohla na slovo, pokud by tedy mohla něco namítnout. Její výraz se nezměnil, ale její pukrle bylo maličko rozechvělé. Selanda vypadala zcela ohromeně. A zřejmě se jí nekonečně ulevilo.

Jakmile se za oběma ženami dveře znovu zavřely, Rand zvrátil hlavu dozadu a rozchechtal se. Byl to drsný, cynický smích. Hra rodů ho unavovala, a tak ji hrál bez přemýšlení. Byl tak znechucený z toho, jak vyděsil jednu ženu, že vyděsil jinou. To byl dostatečný důvod ke smíchu. Za tou řadou mladých žen, které se po něm vrhaly, stála Colavaere. Kdyby urozenému pánu Drakovi našla společnici do postele, mladou ženu, které by mohla tahat za provázky, pak by měla jeden provázek pevně uvázaný i na Randa. Draku Znovuzrozenému však chtěla strčit do postele, a možná ho s ní i oženit, nějakou jinou ženu. Teď se bude až do druhé večerní potit. Musela vědět, že je hezká, do vyložené krasavice jí chybělo jen maličko, a když Rand odmrštil všechny mladé ženy, třeba to bylo proto, že chtěl nějakou o patnáct nebo víc let starší. A určitě si bude myslet, že si nemůže dovolit říci ne muži, který drží Cairhien v hrsti. Ode dnešního večera by měla být poddajnější, měla by ukončit tuto pitomost. Aviendha by nejspíš podřízla hrdlo každé ženě, kterou by našla v jeho posteli. Kromě toho neměl ani čas na všechny tyhle snadno vyděsitelné holubičky, které si myslely, že se obětují za Cairhien a Colavaere. Musel vyřešit příliš mnoho problémů a neměl čas.

Světlo, co když se Colavaere rozhodne, že to za tu oběť stojí? Mohla by. Byla na to dost chladnokrevná. Pak budu muset zařídit, aby měla krev chladnou strachy. To nebude moc těžké. Cítil saidín jako něco těsně mimo dohled. Cítil tu špínu na něm. Občas měl dojem, že to, co teď cítí, je špína v něm samém, zbytky, které po sobě saidín zanechal.

Přistihl se, jak se mračí na Asmodeana. Ten muž ho s bezvýraznou tváří studoval. Znovu se ozvala hudba, jako voda zurčící na kamenech, uklidňující. Tak on potřebuje uklidnit, co?

Dveře se bez zaklepání otevřely a dovnitř vstoupily Moirain, Egwain a Aviendha. Vedle aielského odění mladších žen vynikala Aes Sedaiina bledě modrá. Každého jiného, dokonce i Rhuarka či jiného náčelníka, který byl stále ještě poblíž města, či další delegaci moudrých, by napřed ohlásila jedna z Děv. Tyhle tři Děvy poslaly dovnitř, i když se Rand třeba koupal. Egwain se ohlédla na „Nataela“ a zamračila se. Tón hudby klesl, melodie byla složitější, snad tanec, než se usadila na něčem, co připomínalo vzdychající vánek. Muž měl na rtech pokřivený úsměv a díval se na harfu.

„Překvapuje mě, že tě vidím, Egwain,“ utrousil Rand. Přehodil nohu přes lenoch křesla. „Kolik to je – šest dní, co se mi vyhýbáš? Přineslas mi další dobré zprávy? Vyplenil snad Masema mým jménem Amador? Nebo se z těch Aes Sedai, co o nich tvrdíš, že mě podporují, vyklubaly černé adžah? Všimni si, že se neptám, kdo to je, ani kde jsou. Dokonce ani jak to víš. Nechci po tobě, abys mi odhalila tajemství Aes Sedai, ani tajemství moudrých nebo co jsou zač. Jenom mi poskytni drobečky, které jsi ochotná mi přidělit, a nech mě, ať si lámu hlavu, jestli mě třebas to, co ses mi neobtěžovala sdělit, v noci nebodne do zad.“

Klidně se na něj podívala. „Víš, co potřebuješ vědět. A já ti neřeknu, co vědět nepotřebuješ.“ Tohle mu řekla před šesti dny. Byla stejně tolik Aes Sedai jako Moirain i přes to, jak jedna nosila aielské šaty a druhá světle modré hedvábí.

Na Aviendze nebylo nic klidného. Postavila se vedle Egwain, její zelené oči metaly blesky a záda měla tak rovná, jako by měla páteř ze železa. Trochu ho překvapilo, že se k nim nepřipojila Moirain, aby se na něj mohly mračit všechny tři. Její slib poslušnosti jí zřejmě nechával překvapivě mnoho volnosti a tyhle tři si navíc od jeho hádky s Egwain zjevně začaly být dost blízké. Ne že by to byla nějak velká hádka. Nemůžete se dost dobře hádat se ženou, která vás pozoruje chladnýma očima, nikdy nezvedne hlas a poté, co vám jednou odmítne odpovědět, nehodlá vaši otázku dokonce ani vzít na vědomí.

„Co chcete?“ zeptal se.

„Tohle ti přišlo za poslední hodinu,“ řekla Moirain a natáhla ruku se dvěma složenými dopisy. Její hlas ladil s Asmodeanovou melodií připomínající zvonečky.

Rand vstal a podezíravě si je vzal. „Jestli jsou pro mě, tak jak to, že se ti dostaly do ruky?“ Jeden byl adresován „Randu al’Thorovi“ přesným hranatým rukopisem a druhý „pánu Draku Znovuzrozenému“ písmem rozevlátým, avšak stejně přesným. Pečetě nebyly poškozené. Když se podíval podruhé, zamrkal. Obě pečetě vypadaly ze stejného červeného vosku, na jedné byl otisk plamene Tar Valonu, na druhé věž přes tvar, v němž poznal ostrov Tar Valon.

„Třeba kvůli tomu, odkud přišly,“ opáčila Moirain, „a od koho.“ Nebylo to žádné vysvětlení, ale víc toho nedostane, pokud přímo nepožádá. I pak by z ní musel každé slovo páčit. Svůj slib dodržovala, ale svým vlastním způsobem. „V pečetích nejsou žádné otrávené jehly. A nejsou do nich vetkány žádné pasti.“

Zarazil se s palcem na plameni Tar Valonu – ani jedno z toho ho nenapadlo – a pak pečeť rozlomil. Vedle podpisu Elaida do Avriny a’Roihan, spěšně naškrábaného nad tituly, byl další plamen v červeném vosku. Zbytek byl psán tím hranatým rukopisem.

Nedá se popřít, že jsi tím předpovězeným, přesto se tě mnozí pokusí zničit pro to, co jsi kromě toho. Kvůli spáse světa to nelze dopustit. Dva státy se ti poklonily, i divoši Aielové, ale moc trůnů je prach vedle jediné síly. Bílá věž tě přijme a ochrání proti těm, kteří odmítají vidět, co se musí stát. Bílá věž dohlédne na to, aby ses dožil Tarmon Gai’donu. Nikdo jiný to nedokáže. Přijde pro tebe doprovod Aes Sedai, aby tě dovedl do Tar Valonu s poctami a úctou, které si zasloužíš. Tímto se ti zavazuji.

„Dokonce se ani nezeptala,“ prohodil suše. Vzpomínal si na Elaidu dobře, i když se s ní setkal jen jednou. Ta žena byla dost tvrdá, aby vedle ní Moirain vypadala jako kotě. S „poctami a úctou", které si zaslouží. Vsadil by se, že doprovod bude čirou náhodou tvořit třináct Aes Sedai.

Podal Elaidin dopis zpátky Moirain a otevřel druhý. Stránka byla psána stejnou rukou, která napsala adresu.

S úctou se pokorně hlásím pánu Draku Znovuzrozenému, kéž mu Světlo požehná jako spasiteli světa.

Celý svět musí stát v bázni před tebou, který jsi dobyl Cairhien za jediný den, stejně jako Tear. Ale měj se na pozoru, snažně tě prosím, protože tvoje sláva bude vzbuzovat žárlivost i u těch, kteří neupadli do osidel Stínu. Dokonce i tady v Bílé věži jsou slepci, kteří nevidí tvou pravou záři, s níž nás všechny osvítíš. Přesto věz, že některé z nás se budou z tvého příchodu radovat a s potěšením budou sloužit tvé slávě. Nejsme z těch, kteří by ti uloupili tvůj lesk pro sebe, ale spíš poklekneme, abychom se hřály ve tvé záři. Ty podle proroctví zachráníš svět a svět bude tvůj.

Ke své hanbě tě musím poprosit, abys nikomu tato slova neukazoval a zničil je, až si je přečteš. Stojím tu, nahá bez tvé ochrany, mezi některými, jež by na sebe strhly tvou moc, a nevím, kdo kolem tebe je tak věrný jako já. Slyšela jsem, že by s tebou mohla být Moirain Damodredovna. Možná ti slouží oddaně, poslouchá tvá slova jako zákon, jako to budu činit i já, přesto to však nevím, protože si na ni vzpomínám jako na tajnůstkářskou ženu, hodně se věnující intrikám, jak už to v Cairhienu dělají. A přesto, i když věříš, že je ti oddána, jakož i já, prosím tě, uchovej tento list v tajnosti i před ní.

Můj život je ve tvých rukou, můj pane Draku Znovuzrozený, a já jsem tvoje služka

Alviarin Freidhen

Přečetl si to znovu, zamrkal a podal dopis Moirain. Ta stránku přelétla pohledem, než ji podala Egwain, jež se nad dopisem sklonila s Aviendhou. Třeba Moirain už věděla, co tam stojí?

„Je dobře, žes složila ten slib,“ prohodil. „Podle toho, jak ses chovala předtím, jak sis nechávala všecko pro sebe, bych tě teď mohl klidně podezírat. Je dobře, že jsi teď sdílnější.“ Nehnula brvou. „Co si o tom myslíš?“

„Musela slyšet, jak jsi nafoukanej,“ podotkla Egwain tiše. Rand usoudil, že to nebylo určeno pro jeho uši. Egwain potřásla hlavou a pronesla hlasitěji. „Tohle se Alviarin vůbec nepodobá.“

„Je to její ruka,“ řekla Moirain. „Co si o tom myslíš ty, Rande?“

„Myslím, že ve Věži jsou rozpory, ať už to Elaida ví nebo ne. Předpokládám, že Aes Sedai nemůže napsat lež o nic víc, než ji může vyslovit.“ Nečekal, až kývne. „Kdyby byla Alviarin méně květnatá, mohl bych si myslet, že pracují ruku v ruce, aby mě přitáhly. Neumím si představit, že si Elaida vůbec myslí byť jen polovinu z toho, co Alviarin napsala, a nechápu, jak může mít kronikářku, která napíše něco takového, aniž by o tom věděla.“

„Ty tohle neuděláš,“ prohlásila Aviendha a zmačkala Elaidin dopis v dlani. Nebyla to otázka.

„Nejsem blb.“

„Občas nejsi,“ připustila zdráhavě, a zhoršila to ještě tím, že se podívala na Egwain a zvedla obočí. Ta to chvíli zvažovala a pokrčila rameny.

„Vidíš něco jiného?“ ptala se Moirain dál.

„Vidím špehy Bílé věže,“ odpověděl jí suše. „Vědí, že držím město.“ Nejméně dva tři dny po bitvě Shaidové zastavili všechno kromě holubů, co by zamířilo na sever. Dokonce i jezdec, který by věděl, kde vyměnit koně, což mezi Cairhienem a Tar Valonem nebylo nijak snadné, se nemohl dostat do Věže včas, aby se ty dopisy vrátily dnes.

Moirain se usmála. „Učíš se rychle. Povedeš si dobře.“ Chvíli se tvářila skoro laskavě. „Co s tím uděláš?“

„Nic, jenom zařídím, aby se ten Elaidin ‚doprovod‘ nedostal ke mně blíž než na míli.“ Třináct nejslabších Aes Sedai, pokud byly propojené, ho mohlo přemoci, a on si nemyslel, že by Elaida poslala své nejslabší. „Tohle, a budu si dávat pozor, aby se Věž dozvěděla, co dělám, den poté, co to udělám. Nic víc, dokud se nedozvím další. Mohla by být Alviarin jedna z těch tvých tajemných přítelkyň, Egwain?“

Zaváhala, a jeho náhle napadlo, jestli řekla Moirain víc než jemu. Zachovávala tajemství Aes Sedai nebo moudrých? Nakonec řekla prostě: „Já nevím.“

Ozvalo se zaťukání na dveře a do místnosti strčila plavou hlavu Somara. „Matrim Cauthon přišel, Car’a’carne. Říká, že jsi pro něj poslal.“

Před čtyřmi hodinami, jakmile se dozvěděl, že je Mat zpátky ve městě. Jakou bude mít výmluvu tentokrát? Nastal čas s výmluvami skončit. „Zůstaňte,“ nařídil ženám. Moudré Mata znervózňovaly skoro stejně jako Aes Sedai. Tyhle tři ho vyvedou z míry. Nijak zvlášť neuvažoval nad tím, že je využívá. Mata hodlal využít taky. „Pošli ho dál, Somaro.“

Mat vešel do místnosti s úsměvem, jako by vstupoval do šenku. Zelený kabátec měl rozepnutý a košili zpola rozvázanou, takže byla vidět liščí hlava, která mu visela na zpocené hrudi, ale kolem krku měl i přes panující vedro omotaný tmavý hedvábný šátek, aby zakryl jizvu po oběšení. „Promiň, že mi to trvalo tak dlouho. Bylo tam několik Cairhieňanů, co si mysleli, že vědí, jak hrát karty. Nezná něco milejšího?“ zeptal se a trhl hlavou směrem k Asmodeanovi.

„Slyšel jsem,“ ucedil Rand, „že každý mladý muž, který dokáže zvednout meč, se chce připojit k Bandě Rudé ruky. Talmanes a Nalesean je musejí odmítat po celých houfech. A Daerid zdvojnásobil počet svých pěšáků.“

Mat se spustil do křesla, v němž předtím seděl Aracome. „To je pravda. Hezká řádka mladejch... chasníků se chce stát hrdinama.“

„Banda Rudé ruky,“ zamumlala Moirain. „Shen an Calhar. Bájná skupina hrdinů, to ano, i když se její členové museli mnohokrát vyměnit, protože ta válka trvala hodně přes tři sta let. Povídá se, že pod prackami trolloků padli jako poslední, strážili samotného Aemona, když zahynul Manetheren. Pověsti říkají, že tam, kde padli, vznikl pramen, aby poznačil místo jejich smrti, ale já si myslím, že tam ten pramen byl už předtím.“

„To teda nevím.“ Mat se dotkl medailonu s liščí hlavou a jeho hlas získal na síle. „Nějakej hlupák někde sebral to jméno a oni ho všichni začali používat.“

Moirain se na medailon odmítavě podívala. Malý modrý kamínek, který jí visel na čele, jako by zachytil světlo a zazářil, i když úhel byl špatný. „Jsi zřejmě velmi chrabrý, Mate.“ Bylo to řečeno chladně, a v tichu, které následovalo, Matovi ztuhla tvář. „Velmi chrabrý,“ dokončila nakonec, „abys vedl Shen an Calhar přes Alguenyu a na jih proti Andořanům. A dokonce ještě udatnější, protože se povídá, že jsi sám vyjel na zvědy a Talmanes a Nalesean museli jet hodně rychle, aby tě dohonili.“ Egwain si vzadu hlasitě odfrkla. „To není moc moudré pro urozeného mladého pána vedoucího své muže.“

Mat zkřivil rty. „Já nejsem žádnej urozenej pán. To si sám sebe vážím víc.“

„Ale jsi velmi chrabrý,“ pokračovala Moirain, jako kdyby vůbec nepromluvil. „Andorské zásobovací vozy spálené, předsunuté pevnosti zničené. A tři bitvy. Tři bitvy a tři vítězství. Pouze s malými ztrátami, i když jste stáli proti přesile.“ Jak mu prstem přejela trhlinu na rameni kabátce, Mat se odsunul v křesle, jak nejdál to šlo. „Přitahuje tě vír bitev, nebo ty přitahuješ bitvy? Skoro mě překvapilo, že ses vrátil. Kdybych věřila povídačkám, tak prý kdybys byl zůstal, byl bys zahnal Andořany zpátky přes Erinin.“

„Tobě to připadá legrační?“ prskl Mat. „Jestli máš co říct, tak to řekni. Můžeš si hrát na kočku, co hrdlo ráčí, ale já nejsem žádná myš.“ Na okamžik zalétl pohledem k Egwain a Aviendze, které to sledovaly se zkříženýma rukama, a znovu přejel prstem po stříbrném medailonku. Musel přemýšlet. Přívěsek zabránil jedné usměrňující ženě se ho dotknout. Zastaví to i tři?

Rand se jenom díval. Díval se, jak jeho přítele připravují k tomu, co s ním měl v plánu. Zůstalo mi i něco jiného kromě toho dělat nutné věci? Ta myšlenka mu jenom prolétla hlavou, hned byla pryč. Udělá, co musí.

Hlas Aes Sedai získal křišťálově mrazivý podtón, když promluvila, skoro jako ozvěna. „Všichni děláme, co musíme, jak dopustí vzor. Někteří mají menší svobodu než jiní. Nezáleží na tom, jestli si vybereme sami, nebo jsme vybráni. Co se musí stát, to se stane.“

Mat vůbec nevypadal připravený. Ostražitý, to ano, a rozhodně rozzlobený, ale ne připravený. Mohl být kocourem zahnaným do kouta třemi fenami. Kocourem, který se nehodlá vzdát bez boje. Zřejmě zapomněl, že v místnosti je kromě něj a tří žen ještě někdo další. „Ty vždycky musíš chlapa zatlačit na místo, kde ho chceš mít, viď? Kopneš ho tam, když se nenechá víst na vařený nudli. Krev a zatracenej popel! Nemrač se na mě, Egwain, já mluvím, jak chci. Ať shořím! Teďka schází už jenom to, aby tady byla Nyneiva a škubala si za cop, a ta nafoukaná Elain, co na všechny kouká tak svrchu. No, já jsem rád, že tu není, aby slyšela, co je novýho, ale i kdybys tu měla Nyneivu, nenechám se postrkovat –“

„Co je nového?“ vyjel Rand ostře. „Zpráva, kterou by měla slyšet Elain?“

Mat vzhlédl k Moirain. „Chceš říct, že je tu ještě něco, cos nevykutala?“

„Jaká zpráva, Mate?“ dožadoval se Rand.

„Morgasa je mrtvá.“

Egwain zalapala po dechu a přitiskla si obě ruce na ústa pod očima jako talíře. Moirain zašeptala něco, co mohla být modlitba. Asmodeanovi se prsty na harfě ani nezadrhly.

Rand měl pocit, jako by měl rozervané břicho. Elain, odpusť mi. A slabá ozvěna, trochu pozměněná. Ilieno, odpusť mi, „Jsi si tím jistý?“

„Tak jistej, jak jenom můžu bejt, když jsem neviděl tělo. Zdá se, že Gaebrila prohlásili králem Andoru. A Cairhienu taky, když už jsem u toho. Měla to udělat Morgasa. Něco jako že nastal čas na silnou mužskou ruku nebo něco takovýho, jako by někdo mohl bejt silnější než Morgasa sama. Jenže ti Andořani dole na jihu slyšeli nějaký zvěsti, že ji celý týdny nikdo neviděl. Víc než řeči. Tak mi řekni, co ti z toho vychází. Andor nikdy neměl krále, ale teď má, a královna zmizela. Gaebril je ten chlap, co chtěl zabít Elain. Snažil jsem se jí to říct, ale víš, jak vždycky ví víc než nějakej sedlák, co mu čouhá sláma z bot. Myslím, že ten by nezaváhal ani vteřinu, když by měl podříznout krk nějaký královně.“

Rand zjistil, že sedí v křesle naproti Matovi, i když si nevzpomínal, že by se byl pohnul. Aviendha mu položila ruku na rameno. Ustaraně mhouřila oči. „Jsem v pořádku,“ řekl jí ochraptěle. „Nemusíš posílat pro Somaru.“ Aielanka zrudla, ale on si toho nevšímal.

Elain mu tohle nikdy neodpustí. Věděl, že Rahvin – Gaebril – drží Morgasu jako vězně, ale nechal to být, protože Zaprodanci možná čekali, že jí pomůže. On se vydal vlastní cestou, aby udělal něco, co nečekali. A skončil honěním Couladina, místo aby udělal to, co si naplánoval. Věděl to, a svou pozornost soustředil na Sammaela. Protože se mu ten muž posmíval. Morgasa mohla počkat, než rozdrtí Sammaelovu past a Sammaela s ní. A teď byla Morgasa mrtvá. Elainina matka byla mrtvá. Elain ho bude proklínat až do smrti.

„Jedno ti řeknu,“ pokračoval Mat. „Tam dole je spousta královninejch mužů. Bojováním za krále si nejsou moc jistí. Najdi Elain. Polovina z nich přiběhne za tebou, aby ji dosadila na –“

„Zmlkni!“ vyštěkl Rand. Třásl se vzteky tak, že Egwain couvla, a dokonce i Moirain si ho prohlížela ostražitě. Aviendha zesílila stisk na jeho rameni, ale oni ji setřásl, když vstával. Morgasa byla mrtvá, protože on nic neudělal. Jeho vlastní ruka držela nůž stejně jistě jako Rahvinova. Elain. „Bude pomstěna. Rahvin, Mate. Ne Gaebril. Rahvin. I kdybych už nikdy nic neudělal, s ním si to vyřídím!“

„Oh, krev a zatracenej popel!“ zasténal Mat.

„Tohle je šílený.“ Egwain sebou trhla, jako by si uvědomila, co řekla, ale dál mluvila tím pevným, chladným hlasem. „Ty máš zatím ruce plné Cairhienu, nemluvě o Shaidech na severu a o tom, co máš v plánu s Tearem. To chceš začít novou válku, když už máš dvě na talíři a kromě toho zničenou zemi na krku?“

„Válku ne. Já sám. Můžu být v Caemlynu za hodinu. Nájezd –správně, Mate? – nájezd, ne válku. Vyrvu Rahvinovi srdce z těla.“ Jeho hlas zněl jako kladivo. Měl pocit, jako by mu v žilách proudila kyselina. „Skoro si přeju, abych měl těch Elaidiných třináct sester s sebou, aby ho přidusily a přivedly před soud. Aby ho odsoudili a pověsili za vraždu. To by byla spravedlnost. Ale on bude prostě muset zemřít tak, jak se mi ho podaří zabít.“

„Zítra,“ řekla Moirain tiše.

Rand se na ni zamračil. Ale měla pravdu. Zítra to bude lepší. Noc, aby jeho vztek vychladl. Potřeboval být klidný, až bude čelit Rahvinovi. Teď chtěl popadnou saidín a ohnat se kolem sebe, ničit. Asmodeanova hudba se znovu změnila, tentokrát v melodii, kterou pouliční hudebníci ve městě hrávali za občanské války. Pořád jste ji mohli občas zaslechnout, když kolem procházel nějaký cairhienský šlechtic. „Hlupák, který si myslel, že je králem."

„Vypadni, Nataeli. Vypadni!"

Asmodean se ladně zvedl a uklonil se, ale jeho tvář byla jako z ledu, a místnost přešel rychle, jako by si nebyl jist, co by mohla přinést příští chvíle. Vždycky zacházel daleko, ale tentokrát možná zašel příliš daleko. Když otevřel dveře, Rand promluvil znovu.

„Uvidíme se večer. Nebo tě zabiju.“

Tentokrát se Asmodean neklaněl tak půvabně. „Jak můj pán Drak velí,“ zachraptěl a spěšně za sebou zavřel dveře.

Tři ženy se dívaly na Randa, bezvýrazně, bez mrknutí.

„Vy taky můžete jít.“ Mat se ke dveřím v podstatě vrhl. „Ty ne. Ještě s tebou musím pár věcí probrat.“

Mat se okamžitě zastavil, hlasitě si povzdechl a pohrával si se svým medailonkem. Byl jediný, kdo se pohnul.

„Nemáš třináct Aes Sedai,“ pravila Aviendha, „ale máš dvě. A mě. Možná toho nevím tolik jako Moirain Sedai, ale jsem stejně silná jako Egwain, a tanec mi není cizí.“ Myslela tanec oštěpů, takhle Aielové nazývali boj.

„Rahvin je můj,“ řekl jí Rand tiše. Možná mu Elain trošku odpustí, jestli její matku aspoň pomstí. Možná ne, ale možná by mohl odpustit sám sobě. Trošku. Musel se přemáhat, aby nezaťal ruce v pěst.

„To namaluješ na zem čáru, aby ji překročil?“ zeptala se Egwain. „Ukřivdil ti? Napadlo tě, že by Rahvin nemusel být sám, když si teď říká král Andoru? To by ti teda vážně pomohlo, kdyby ses objevil a jeden z jeho strážnejch tě střelil šípem do srdce.“

Vzpomněl si, jak si přál, aby na něj nekřičela, ale tenkrát bylo všechno o tolik snazší. „Ty sis snad myslela, že chci jít sám?“ Chtěl. Nenapadlo ho, že by měl mít někoho, kdo mu bude hlídat záda, i když teď slyšel tichý šepot. Rád útočí zezadu nebo z boku. Skoro nedokázal jasně myslet. Jeho hněv jako by měl život sám o sobě, přikládal na ohně, které ho udržovaly ve varu. „Ale vy nepůjdete. Tohle je nebezpečné. Moirain může jít, jestli chce.“

Egwain a Aviendha se na sebe ani nepodívaly, než popošly dopředu, ale pohybovaly se jako jedna a zastavily se, teprve když byly tak blízko, že i Aviendha musela zaklonit hlavu, aby na něj viděla.

„Moirain může jít, jestli chce,“ řekla Egwain.

Jestli měla hlas mrazivý jako led, tak Aviendžin připomínal roztavený kámen. „Ale pro nás je to moc nebezpečné.“

„To se z tebe stal můj otec? Jmenuješ se snad Bran al’Vere?“

„Když máš tři oštěpy, to dva odložíš, protože jsou novější?“

„Nechci vás ohrozit,“ řekl škrobeně.

Egwain zvedla obočí. „Oh?“ To bylo všechno.

„Já nejsem tvoje gai’šainka.“ Aviendha vycenila zuby. „Ty nikdy nebudeš rozhodovat za mě, čeho se já odvážím, Rande al’Thore. Nikdy. Uvědom si to hned.“

Mohl... Co? Zabalit je do saidínu a nechat je tady? Pořád je nedokázal odstínit. Takže by ho při návratu mohly docela dobře chytit do pasti. Skvělý zmatek, a to všechno proto, že chtěly být umíněné.

„Myslel jsi na stráže,“ řekla Moirain, „ale co když je s Rahvinem Semirhage nebo Graendal? Nebo Lanfear? Tyhle dvě by mohly jednu z nich přemoci, ale dokázal bys čelit jí a Rahvinovi samotný?“

Když vyslovila jméno Lanfear, v jejím hlase něco bylo. Bála se, že jestli tam bude Lanfear, mohl by se k ní nakonec připojit? Co by udělal, kdyby tam byla? Co by mohl dělat? „Můžou jít,“ procedil skrze zaťaté zuby. „Teď už odejdete?“

„Jak přikazuješ,“ opáčila Moirain, ale nijak s tím nespěchaly. Aviendha a Egwain si okatě upravovaly loktuše, než vyrazily ke dveřím. Urození pánové a paní možná na jeho povel běhali, ale ony nikdy.

„Nesnažila ses mi to rozmluvit,“ řekl náhle.

Myslel tím Moirain, ale Egwain promluvila první, i když k Aviendze a s úsměvem. „Zabránit muži udělat to, co chce, je jako vzít dítěti cukrátko. Občas to musíš udělat, ale někdy to prostě za ty potíže nestojí.“ Aviendha kývla.

„Kolo tká, jak si kolo přeje,“ zněla Moirainina odpověď. Stála ve dveřích a vypadala nejvíc jako Aes Sedai, jak se pamatoval, bezvěká, s tmavýma očima, které vypadaly připravené ho spolknout, štíhlá a útlá, přesto však tak majestátní, že mohla velet síni plné královen, i kdyby nedokázala usměrnit ani jiskřičku. Ten modrý kámen na jejím čele opět zachytil světlo. „Povedeš si dobře, Rande.“

Ještě dlouho civěl na zavřené dveře. Teprve šouravé kroky mu připomněly, že tu ještě je Mat. Ten se teď snažil proklouznout ke dveřím a pohyboval se pomalu, aby neupoutal pozornost.

„Musím si s tebou promluvit, Mate.“

Mat se zamračil. Držel si liščí hlavu, jako by to byl talisman, a otočil se k Randovi. „Jestli si myslíš, že strčím hlavu na špalek jenom proto, že to udělaly ty hlupačky, tak na to můžeš hned zapomenout. Já nejsem žádnej zatracenej hrdina a ani jím být nechci. Morgasa byla hezká ženská – dokonce jsem ji měl rád, teda nakolik můžeš mít rád královnu – ale Rahvin je Rahvin, Světlo tě spal, a já –“

„Mlč a poslouchej. Musíš přestat utíkat.“

„Ať shořím, jestli přestanu! Tohle není hra, kterou jsem chtěl hrát, a já nebudu –“

„Řekl jsem mlč!“ Rand prstem tvrdě přitiskl Matovi liščí hlavu k hrudi. „Vím, kdes to sebral. Já tam byl, pamatuješ? To já odřízl provaz, na kterém jsi visel. Nevím přesně, co se ti dostalo do hlavy, ale ať je to cokoliv, já to potřebuju. Kmenoví náčelníci znají válčení, ale ty ho nějak znáš taky a možná dokonce líp. Tohle potřebuju! Takže ty a Banda Rudé ruky uděláte tohle...“

„Buďte zítra opatrné,“ nabádala je Moirain.

Egwain se zastavila ve dveřích svého pokoje. „Ovšemže budeme opatrný.“ Žaludek jí sice metal salta vzad, ale ona udržela hlas vyrovnaný. „Víme, jak nebezpečný je boj se Zaprodancem.“ Podle Aviendžina výrazu tady mohly probírat, co bude k večeři. Ale ona se taky nikdy ničeho nebála.

„To asi víte,“ zamumlala Moirain. „Stejně buďte velmi opatrné, ať už si budete myslet, že je nablízku Zaprodanec, nebo ne. Rand vás bude v nadcházejících dnech potřebovat obě. Jeho vztek jsi zvládla dobře – i když bych řekla, že tvoje metody jsou dosti neobvyklé. Bude potřebovat lidi, kteří se nenechají zahnat ani potlačit jeho vztekem, kteří mu řeknou, co musí slyšet, místo toho, co chce slyšet.“

„To děláš ty, Moirain,“ řekla jí Egwain.

„Ovšem. Přesto vás však bude potřebovat. Odpočiňte si. Zítra to bude... těžké pro nás pro všechny.“ Odplula chodbou, přecházejíc ze šera do jezírka světla, vrhaného lampou, a zase do šera. Do zastíněných chodeb už se vkrádala noc a oleje bylo málo.

„Zůstaneš se mnou aspoň chvíli, Aviendho?“ zeptala se jí Egwain. „Mám chuť si spíš popovídat než hlad.“

„Musím povědět Amys, co jsem slíbila zítra udělat. A musím být v ložnici Randa al’Thora, až přijde.“

„Elain si nikdy nemůže stěžovat, že jsi jí Randa dobře nehlídala. Opravdu jsi táhla urozenou paní Berewin chodbou za vlasy?“

Aviendha lehce zruměněla. „Myslíš, že mu ty Aes Sedai v – Salidaru? – pomůžou?“

„Buď s tím jménem opatrná, Aviendho. Rand je nesmí najít bez přípravy.“ Podle toho, jak se choval teď, by ho nejspíš zkrotily nebo by aspoň samy poslaly třináct sester, než by mu pomohly. Bude se muset postavit před ně v Tel’aran’rhiodu, ona, Nyneiva a Elain, a doufat, že do toho tyhle Aes Sedai zabřednou příliš hluboko, než aby mohly vycouvat, až zjistí, jak nejistě balancuje.

„Budu velice opatrná. Odpočiň si. A dobře se najez. Ráno nejez nic. Není dobré tancovat s oštěpy na plný žaludek.“

Egwain se za ní dívala, jak odchází, než si přitiskla ruce na břicho. Nemyslela si, že dokáže něco pozřít večer ani ráno. Rahvin. A možná i Lanfear nebo některý z ostatních. Nyneiva se postavila Moghedien a vyhrála. Ale Nyneiva byla silnější než ona nebo Aviendha, když tedy zrovna mohla usměrňovat. Možná tam nikdo další nebude. Rand říkal, že Zaprodanci jeden druhému nevěří. Skoro si přála, aby se mýlil nebo aspoň aby si tím nebyl tak jistý. Bylo to děsivé, když si pomyslela, že vidí, jak se jeho očima dívá jiný muž, že slyší, jak z jeho úst vycházejí slova jiného muže. Nemělo by to tak být. Každý se znovu rodil, jak se kolo otáčelo. Ale každý taky nebyl Drak Znovuzrozený. Moirain o tom nechtěla mluvit. Co udělá Rand, jestli tam bude Lanfear? Lanfear milovala Luise Therina Telamona, ale co cítil Drak k ní? Kolik v Randovi bylo pořád Randem?

„Takhle se doženeš k panice,“ řekla si pevně. „Nejsi dítě. Chovej se jako žena.“

Když jí služebná přinesla večeři, fazole, brambory a čerstvě napečený chleba, přinutila se to sníst. Chutnalo jí to jako popel.

Mat šel matně osvětlenou chodbou paláce a rozrazil dveře do komnat, které byly vyhrazeny pro mladého hrdinu z bitvy proti Shaidům. Ne že by tu trávil moc času. Skoro žádný ne. Sluhové zapálili dvě lampy na kandelábrech. Hrdina! On není žádný hrdina! Co hrdina získá? Aes Sedai vás poplácá po hlavě, než vás pošle jako psa, abyste to udělali zase. Nějaká urozená paní se uráčí poctít vás polibkem nebo vám položí květinu na hrob. Přecházel po předpokoji sem a tam a pro jednou neoceňoval květinový illianský koberec či křesla, truhlice a stolky, zlacené a vykládané slonovinou.

Bouřlivé setkání s Randem pokračovalo do západu slunce, on uhýbal a odmítal a Rand šel za ním tak umíněně, jako Jestřábí křídlo po útěku z Colského průsmyku. Co měl dělat? Jestli znovu vyjede ven, Talmanes a Nalesean ho budou určitě následovat s tolika muži, kolik jich dostanou do sedla, a budou čekat, že najde další bitvu. A on to nejspíš udělá. Právě z tohohle ho skutečně mrazilo. Jakkoliv to nerad přiznával, Aes Sedai měla pravdu. Bitvy ho přitahovaly, nebo on je. Nikdo se nemohl snažit víc, aby se té na druhém břehu Alguenyi vyhnul. Dokonce i Talmanes to okomentoval. Jenže když podruhé opatrně uhýbal před jednou tlupou Andořanů, dostal muže na místo, kde neměli jinou možnost než bojovat s druhou. A pokaždé cítil, jak se mu v hlavě otáčejí kostky. Bylo to skoro jako varování, že teď je boj hned za kopcem.

Vždycky tu byla loď, nebo by mohla být, dole v přístavu vedle obilních sýpek. Bylo těžké dostat se do bitvy na lodi uprostřed řeky. Až na to, že Andořané drželi jeden břeh Alguenyi pod městem až do poloviny toku či dál. Podle toho, jaké měl štěstí, by loď ztroskotala na západní břehu přímo u místa, kde by tábořila aspoň polovina andorského vojska.

Takže mu zbývalo udělat to, co chtěl Rand. Jasně to viděl.

„Dobrý ráno, vznešený pane Weiramone i vy všichni vznešení pánové a paní. Jsem hráč, sedlák, a jsem tady, abych převzal velení nad vaším zatraceným vojskem! Zatracený pán Drak Znovuzrozený tady bude s náma, jakmile proklatě vyřídí jednu zatracenou maličkost!“

Sebral z rohu oštěp s černým ratištěm a hodil ho přes celou místnost. Oštěp narazil na závěs na stěně – lovecký výjev – a kamennou stěnu za ním s hlasitým cvaknutím, pak dopadl na podlahu a lovci skončili úhledně rozříznutí vejpůl. Mat zaklel a rychle běžel oštěp zvednout. Na loket dlouhé čepeli meče nebyl jediný zub, ani vroubeček. Ovšemže ne. Práce Aes Sedai.

Přejel prstem po krkavcích na čepeli. „Copak se práce Aes Sedai nikdy nezbavím?“

„Co to bylo?“ zeptala se ode dveří Melindhra.

Když opíral oštěp o stěnu, pohlédl na ni a pro změnu nemyslel na vlasy jako z předeného zlata nebo čistě modré oči nebo pevné tělo. Zdálo se, že snad každý Aiel dříve nebo později zašel k řece a mlčky na ni hleděl, na to množství vody na jednom místě, ale Melindhra tam chodila skoro každý den. „Našel už Kadere nějaký lodi?“ Kadere by neplul do Tar Valonu v bárkách na přepravu obilí. „Formanovy vozy jsou pořád ještě tady. Nevím nic o... lodích.“ Neohrabaně vyslovila nezvyklé slovo. „Proč to chceš vědět?“

„Na chvíli odjíždím. Kvůli Randovi,“ dodal spěšně. Tvář měla příliš vyrovnanou. „Vzal bych tě s sebou, kdybych mohl, ale ty nebudeš chtít opustit Děvy.“ Loď, nebo vlastní kůň? A kam? To byla otázka. Na rychlé říční lodi by do Tearu dorazil rychleji než na Okovi. Kdyby byl dost hloupý, aby se takhle rozhodl. Pokud se mohl rozhodnout jinak.

Melindhra krátce stiskla rty. K jeho překvapení to však nebylo kvůli jeho odchodu. „Takže vklouzneš zpátky do stínu Randa al’Thora. Sám sis získal velkou čest, mezi Aiely i mezi mokřiňany. Svoji čest, ne čest odraženou od Car’a’carna"

„On si může sebrat svoji čest a vzít ji do Caemlynu nebo Jámy smrti, co se mě tejče. Neboj se. Já si najdu spoustu cti. Napíšu ti o tom. Z Tearu.“ Tear? Randovi ani Aes Sedai by nikdy neunikl, kdyby se rozhodl takhle.

„On jde do Caemlynu?“

Mat potlačil škubnutí. Nic o tom neměl nikomu vyzradit. Ať už se o zbytku rozhodne jakkoliv, aspoň tohle mohl udělat. „Jenom jméno, co jsem vytáhl z kapsy. Asi kvůli těm Andořanům dole na jihu. Nevěděl bych, kam jde –“

Nedostalo se mu žádného varování. Jednu chvíli tam prostě stála, a vzápětí měla nohu v jeho břiše, vyrazila mu tím dech a on se předklonil. Oči mu vylézaly z důlků, snažil se udržet na nohou, narovnat se, myslet. Proč? Ona se otočila jako tanečnice, couvla a druhou nohou ho z boku kopla do hlavy, čímž ho zahnala dozadu. Bez přestávky vyskočila přímo do vzduchu a vykopla, nohou v měkké botě ho tvrdě zasáhla do tváře.

Jakmile se mu zrak pročistil natolik, aby viděl, ležel na zádech přes půlku místnosti od ní. Cítil krev na tváři. Hlavu měl jakoby plnou vlny a místnost se kolébala. Tehdy viděl, jak ze svého váčku vytahuje nůž, štíhlou čepel o kousek delší než dlaň, lesknoucí se ve světle lamp. Rychlým pohybem si ovinula šufu kolem hlavy a přes tvář si zvedla černý závoj.

Omámeně se pohnul zcela pudově, bez přemýšlení. Z rukávu mu vyjela čepel a opustila jeho ruku, jako by letěla rosolem. Teprve tehdy si uvědomil, co udělal, a zoufale natáhl ruku, snaže se nůž zase chytit.

Mezi ňadry se jí objevil jílec. Klesla na kolena a zvrátila se dozadu.

Mat se s námahou zvedl a kymácel se na všech čtyřech. Nedokázal by se postavit, i kdyby na tom závisel celý jeho život, ale dolezl k ní. Zoufale mumlal: „Proč? Proč?“

Strhl jí závoj z hlavy a ty jasně modré oči se na něj zaostřily. Dokonce se usmála. Na jílec se Mat nedíval. Na jílec svého nože. Věděl, kde je v těle srdce. „Proč, Melindhro?“

„Vždycky se mi líbily ty tvoje hezké oči,“ vydechla tak slabě, že musel napínat uši.

„Proč?“

„Některé přísahy jsou důležitější než ostatní, Mate Cauthone.“ Nůž s tenkou čepelí se náhle zvedl, poháněla ho její veškerá zbývající síla. Hrot mu přirazil visící liščí hlavu k hrudi. Stříbrný medailon neměl čepel zastavit, ale úhel byl právě dost špatný a nějaká skrytá vada v oceli zlomila čepel těsně pod jílcem, právě když ji chytil za ruku. „Ty máš štěstí samotného Velikého pána.“

„Proč?“ chtěl vědět. „Světlo tě spal, proč?“ Věděl, že odpověď už nedostane. Její ústa zůstala otevřená, jako by ještě mohla říci víc, ale oči už jí začínaly skelnatět.

Začal jí vytahovat závoj, aby jí zakryl tvář a ty otevřené oči, a pak nechal ruku spadnout. Zabil muže a trolloky, ale ženu nikdy. Ženu nikdy, až doteď. Ženy byly rády, když se jim zapletl do života. Nebylo to vychloubání. Ženy se na něho usmívaly. Dokonce i když je opouštěl, usmívaly se, jako by přivítaly, kdyby se někdy vrátil. Tohle bylo vlastně vše, co kdy od ženy chtěl. Úsměv, taneček, hubičku a to, aby na něj vzpomínala ráda.

Uvědomil si, že se mu myšlenky míchají. Vytrhl Melindhře jílec bez čepele z ruky – byl to nefrit zasazený ve zlatě s vyloženými zlatými včelami – a odhodil ho do mramorového krbu v naději, že se rozbije. Chtělo se mu křičet, výt. Já nezabíjím ženy! Já je líbám, ne...!

Musel myslet jasně. Proč? Ne proto, že odcházel, to určitě ne. Na to skoro nezareagovala. Kromě toho si myslela, že se honí za poctami. Tohle vždy schvalovala. Něco, co řekla, mu vrtalo hlavou a pak se to vrátilo, až ho z toho zamrazilo. Štěstí samotného Velikého pána. Slyšel to jinak, mockrát. Temného štěstí. „Temná družka.“ Otázka, nebo jistota? Přál si, aby mu tahle myšlenka usnadnila to, co udělal. Ponese si její tvář do hrobu.

Tear. Řekl jí jenom to, že pojede do Tearu. Dýka. Zlaté včely v nefriru. Vsadil by se, že jich je devět, i když se nedíval. Devět zlatých včel na zeleném poli. Znak Illianu. Kde vládne Sammael. Mohl by se ho Sammael bát? Jak by o něm vůbec mohl Sammael vědět? Bylo to jen pár hodin, co o to Rand Mata požádal – nařídil mu – a on si ani sám nebyl jistý, co vlastně udělá. Třeba to Sammael nechtěl riskovat. Správně. Jeden ze Zaprodanců se bojí hráče, jakkoliv má hlavu nacpanou bitvami jiných mužů. To bylo poněkud směšné.

Všechno skončilo u tohohle. Dokázal by uvěřit, že Melindhra nebyla temná družka, že se ho rozhodla zabít z pouhého rozmaru, že mezi nefritovým jílcem vyloženým zlatými včelami a jeho odchodem do Tearu, kde měl vést vojsko proti Illianu, není žádné spojení. Mohl by, kdyby byl blbý jako troky. Sám vždycky říkal, že je lepší zmýlit se a být moc opatrný. Jeden ze Zaprodanců si ho všiml. Teď už rozhodně nestál v Randově stínu.

Sklouzl po podlaze dál a seděl tam s bradou na kolenou a zády opřený o dveře, zíral na Melindhřinu tvář a snažil se vymyslet, co udělá. Když zaklepala služka s večeří, křikl na ni, ať jde pryč. Jídlo bylo to poslední, po čem toužil. Co udělá? Přál si, aby necítil, jak se mu v hlavě otáčejí kostky.

52

Možnosti

Rand odložil břitvu, otřel si poslední zbytky pěny z obličeje a začal si zavazovat tkanice u košile. Bylo časné ráno a hranatými arkádami vedoucími na balkon jeho ložnice dovnitř pronikalo sluneční světlo. Visely tu těžké zimní závěsy, ale byly podvázané, aby dovnitř mohl čerstvý vzduch. Až zabije Rahvina, bude u toho vypadat slušně. Ta myšlenka uvolnila bublinu vzteku, která se vynořila na povrch. Potlačil ji. Bude vypadat slušně a klidně. Chladně. Žádné chyby.

Když se otočil od zrcadla ve zlatém rámu, seděla na své svinuté žíněnce Aviendha, pod závěsem, na němž byly vidět hodně vysoké zlaté věže. Nabídl jí, že nechá do ložnice donést další postel, ale ona tvrdila, že slamníky jsou na spaní příliš měkké. Napjatě ho pozorovala a v jedné ruce při tom držela zapomenutou spodničku. Dával si pozor, aby se od holení neohlížel a dal jí tak čas se obléknout, ale ona na sobě kromě bílých punčoch neměla ani nitku.

„Nezahanbila bych tě před ostatními,“ řekla náhle.

„Zahanbila mě? Co tím myslíš?“

Plavně se zvedla. Pleť měla v místě, kde se jí nedotýkalo slunce, překvapivě světlou, byla štíhlá a svalnatá, a přesto měla křivky a obliny, které ho pronásledovaly ve snech. Tohle bylo poprvé, kdy si dovolil na ni podívat přímo, když se takhle předváděla – jenže ona si to zřejmě neuvědomovala. Své velké modrozelené oči upírala přímo do jeho. „Nepožádala jsem Sulin, aby ten první den přizvala Enailu, Somaru nebo Latelle. Nežádala jsem je, aby na tebe dohlížely ani aby něco udělaly, kdybys byl zaváhal. To byla jenom jejich starost."

„Jen jsi mě nechala si myslet, že mě prostě odnesou pryč jako dítě, jestli jenom klopýtnu. Jemný rozdíl.“

Jeho suchý tón se od ní odrazil. „Díky tomu jsi byl opatrný, když jsi to potřeboval.“

„Chápu,“ ucedil suše. „No, na každý pád ti děkuju, že jsi mi slíbila, že mě nezahanbíš.“

Aviendha se usmála. „To jsem neřekla, Rande al’Thore. Řekla jsem, že to neudělám před ostatními. Když to bude potřeba, pro tvé vlastní dobro...“ Usmála se ještě víc.

„Tím myslíš, že přijdeš takhle?“ Podrážděně mávl rukou a tím gestem ji zahrnul od hlavy k patě.

Nikdy nedala najevo nejmenší rozpaky, že je před ním nahá – ani zdaleka ne – ale teď se na sebe podívala, pak na něj, jak se na ni dívá, a zrudla ve tváři. Náhle byla obklopená změtí tmavě hnědé vlny a bílého algode. – Vletěla do šatů tak rychle, až si Rand málem pomyslel, že se do nich usměrnila. „Zařídil jsi všechno?“ ozvalo se z hlubin šatů. „Mluvil jsi s moudrými? Včera v noci jsi přišel dost pozdě. Kdo ještě půjde s námi? Kolik jich můžeš vzít? Žádné mokřiňany, doufám. Nesmíš jim věřit. Zvlášť ne zabijákům stromů. Opravdu nás dokážeš za hodinu dopravit do Caemlynu? Je to jako to, co jsem udělala v tu noc...? Chci říct, jak to provedeš? Nelíbí se mi, že se mám svěřit věcem, o kterých nic nevím a nemůžu je pochopit.“

„Všechno je zařízené, Aviendho.“ Proč tak blábolí? A odmítá se mu podívat do očí? Sešel se s Rhuarkem a ostatními náčelníky, kteří ještě setrvávali ve městě. Jeho plán se jim vážně moc nelíbil, ale viděli to v mezích ji’e’toh, a žádný si nemyslel, že má jinou možnost. Probrali to rychle, odsouhlasili a pak převedli řeči na jiné věci. Nemělo to vůbec nic společného se Zaprodancem, Illianem či bitvou. Bavili se o ženách, lovu, o tom, jestli se cairhienská režná dá srovnávat s oosquai nebo mokřiňanský tabák s tím, co roste v Pustině. Skoro na hodinu zapomněl na to, co ho čeká. Doufal, že se rhuideanské proroctví nějak mýlí, že tyhle muže nezničí. Přišly za ním moudré, v delegaci jich bylo přes padesát, poplašila je sama Aviendha a vedly je Amys, Melain a Bair. Nebo možná Sorilea. S moudrými se dalo těžko poznat, která velí. Nepřišly mu nic rozmlouvat – zase ji’e’toh – ale zajistit, že chápe, že jeho závazky k Elain nepřevažují jeho závazky k Aielům, a držely ho ve sněmovní síni, dokud nebyly spokojené. Buď to, nebo by je byl musel odstrčit z cesty, aby se dostal ke dveřím. Když chtěly, byly tyhle ženské stejně dobré v tom, jak si nevšímaly křiku, jako to teď zvládala Egwain. „Zjistíme, kolik lidí unesu, až to zkusím. Jenom Aielové.“ S trochou štěstí se Meilan, Maringil a ostatní nedozvědí, že je pryč, dokud neodejde. Jestli má Věž v Cairhienu špehy, tak je tady mají možná i Zaprodanci, a jak mohl věřit, že tajemství zachovají lidé, kteří se nemohli ani dívat, jak vychází slunce, aby to nepoužili v té své daes dae’mar?

Když si oblékal červený, zlatem vyšívaný kabátec z jemného sukna, dokonale vhodný pro královský palác ať už v Caemlynu nebo v Cairhienu – ta představa ho, jistým chmurným způsobem, pobavila – tou dobou už byla Aviendha skoro oblečená. Randovi nebylo jasné, jak se dokáže do šatů tak rychle dostat, aby všechno padlo na své místo. „Když jsi byl včera v noci pryč, přišla jedna žena.“

Světlo! Na Colavaere úplně zapomněl. „Co jsi udělala?“

Aviendha se zarazila, než si zavázala tkanice na šněrovačce, a pohledem se mu snažila vyvrtat díru do hlavy, ale mluvila nedbale. „Vzala jsem ji zpátky do jejích komnat, kde jsme si chvíli povídaly. Už žádné další povětrnice zabijáků stromů ti na stanovou chlopeň škrábat nebudou, Rande al’Thore.“

„K tomu jsem právě směřoval, Aviendho! Světlo, neublížilas jí moc? Nemůžeš tady pobíhat a mlátit urozené paní. Tihle lidé mi způsobují už tak dost potíží, než abys mi ty dělala další.“

Aviendha si hlasitě odfrkla a vrátila se ke svým tkanicím. „Urozené paní! Žena je žena, Rande al’Thore. Pokud to není moudrá,“ doplnila uvážlivě. „Tahle dneska ráno nesedí moc pevně, ale její modřiny se dají schovat, a když si tak den odpočine, tak bude moct opustit své komnaty. A zná teď podstatu věci. Řekla jsem jí, že jestli tě bude ještě někdy otravovat – jakkoliv – tak si s ní přijdu promluvit znovu. Mnohem důkladněji. Udělá, co řekneš, kdy to řekneš. Její příklad poučí ostatní. Zabijáci stromů ničemu jinému nerozumějí.“

Rand si povzdechl. Nebyla to metoda, kterou by si sám vybral či mohl vybrat, ale mohla by opravdu fungovat. Nebo díky tomu teď bude Colavaere a ostatní mazanější. Aviendha si možná nedělala starosti kvůli tomu, že by někdo mohl podniknout něco proti ní – vlastně by se Rand moc divil, kdyby ji taková možnost vůbec napadla – ale žena, která byla hlavou mocného rodu, nebyla to samé jako mladá šlechtična nižšího postavení. Ať už to bude mít na něj jakýkoliv vliv, Aviendha by mohla skončit v nějaké tmavé chodbě a dostat desetkrát tolik, kolik vyplatila Colavaere, pokud ne něco horšího. „Příště mě nech vyřídit záležitosti mým způsobem. Já jsem Car’a’carn, nezapomínej.“

„Máš na uchu pěnu na holení, Rande al’Thore.“

Rand si něco zamumlal, sebral pruhovaný ručník a křikl: „Dále!“ jak někdo zaklepal na dveře.

Vstoupil Asmodean, na límci a na manžetách černého kabátce měl světlou krajku, pouzdro s harfou pověšené na zádech a meč u boku. Podle toho, jak chladnou měl tvář, mohla být zima, ale v tmavých očích měl ostražitý výraz.

„Co chceš, Nataeli?“ chtěl vědět Rand. „Včera večer jsem ti dal příkazy.“

Asmodean si navlhčil rty a ohlédl se na Aviendhu, která se na něj mračila. „Moudré příkazy. Asi bych mohl zjistit něco, co by ti poskytlo výhodu, když zůstanu tady a budu dávat pozor, ale dnes ráno se mluví jen o tom, jak se v noci z komnat urozené paní Colavaere ozýval vřískot. Říká se, že tě rozzlobila, i když zřejmě nikdo neví jak. Díky téhle nejistotě všichni našlapují dost opatrně. Pochybuju, že příštích pár dní se někdo nadechne, aniž by neuvažoval, jak to vezmeš.“ Aviendžina tvář byla obrazem nesnesitelného uspokojení.

„Takže ty chceš jít se mnou?“ řekl Rand tiše. „Chceš mi stát za zády, až budu čelit Rahvinovi?“

„Jaké je lepší místo pro barda pána Draka? Ale ještě lepší by bylo stát před tvýma očima. Kde můžu dokázat svou věrnost. Nejsem silný.“ Asmodean se zašklebil docela přirozeně na muže konajícího přiznání, Rand však na okamžik ucítil, jak druhého muže plní saidín, cítil špínu, která Asmodeanovi zkřivila rty. Jen na chvíli, ale bylo to dost dlouho, aby ho posoudil. I kdyby teď Asmodean natáhl nejvíc, kolik mohl, měl by spoustu práce, aby se vyrovnal moudrým, které mohly usměrňovat. „Nejsem silný, ale třeba bych nějak mohl pomoct, aspoň trochu.“

Rand si přál, aby viděl štít, který utkala Lanfear. Říkala, že se s časem vytratí, avšak Asmodean teď zřejmě nemohl usměrňovat o nic víc než ten první den, kdy se dostal Randovi do rukou. Třeba lhala, aby Asmodeanovi dala falešnou naději, aby Randa přiměla věřit, že ten muž zesílí natolik, aby ho mohl naučit víc, než kdy dokáže. To by se jí podobalo. Nebyl si jist, jestli to byla jeho myšlenka či Luise Therina, ale byl si jist, že je to pravda.

Dlouhá odmlka Asmodeana přiměla znovu si olíznout rty. „Na jednom dvou dnech tady nezáleží. To už budeš zpátky nebo mrtvý. Dovol mi dokázat ti svou věrnost. Třeba budu moct něco udělat. Troška váhy na tvé straně by mohla změnit rovnováhu.“ Znovu ho naplnil saidín, jen na chviličku. Rand cítil napětí, ale pořád to byl chabý pramínek. „Znáš moje možnosti. Držím se toho trsu trávy na okraji útesu a modlím se, aby ještě chviličku vydržel. Jestli neuspěješ, tak na tom budu hůř než mrtvý. Musím ti pomoct vyhrát a zůstat naživu.“ Náhle se díval na Aviendhu a zřejmě si uvědomil, že řekl až moc. Jeho smích zněl dutě. „Jak jinak mám skládat písně o slávě pána Draka? Bard musí mít s čím pracovat.“ Asmodeana se horko nikdy nedotklo – je to trik mysli, tvrdil, ne jediné síly – ale teď se mu po čele koulely krůpěje potu.

Pod dohledem, nebo nechat tady? Třeba aby si běžel najít nějakou skrýš, až začne uvažovat o tom, co se děje v Caemlynu. Asmodean bude mužem, jakým je, dokud nezemře a znovu se nezrodí, a možná i potom. „Pod mým dohledem,“ řekl Rand tiše. „A jestli mě jenom napadne, že místo, kam ta trocha padá, se mi nelíbí...“

„Spoléhám se na milosrdenství pána Draka,“ zamumlal Asmodean s úklonou. „Se svolením pána Draka počkám venku.“

Když Asmodean odcházel, zpola skloněný couvaje, Rand se rozhlédl po místnosti. Jeho meč ležel na zlacené truhlicí u paty postele. Kolem pochvy a úlomku seanchanského oštěpu byl omotán opasek s přezkou s draky. Dneska se ocelí zabíjet nebude, aspoň ne z jeho strany. Chvíli uvažoval o tom, že sklouzne do Tearu, aby si vzal zpátky Callandor, nebo dokonce do Rhuideanu pro to, co bylo schováno tam. S jedním nebo druhým mohl Rahvina zničit dřív, než by ten zjistil, že tam je. S jedním či druhým mohl zničit celý Caemlyn. Mohl však věřit sám sobě? Tolik moci. Tolik jediné síly. Saidín tam visel, těsně mimo dohled. Ta špína jako by byla jeho součástí. Těsně pod povrch pronikal vztek na Rahvina. Na sebe. Kdyby se uvolnil a on by držel jenom Callandor... Co by udělal? Byl by neporazitelný. S jedním či druhým by mohl sklouznout do samotného Shayol Ghulu a všechno to ukončit, ukončit to hned, tak nebo tak. Tak nebo tak. Ne. Nebyl v tom sám. Nemohl si dovolit nic jiného než vítězství.

„Svět mi sedí na ramenou,“ zamumlal si pro sebe. Náhle vyjekl a plácl si rukou na levou hýždi. Měl pocit, jako by ho tam píchla jehla, ale nepotřeboval, aby mu husí kůže na pažích prozrazovala, co se stalo. „Za co to bylo?“ zavrčel na Aviendhu.

„Jenom jsem chtěla vidět, jestli je pán Drak pořád ještě z masa a krve jako my ostatní smrtelníci.“

„Jsem,“ řekl jaksi hluše a zachytil saidín – všechna ta sladkost, všechna ta špína – jenom na tak dlouho, aby mohl docela krátce usměrnit.

Aviendze se rozšířily oči, ale netrhla sebou, jen se na něj podívala, jako by se nic nestalo. Přesto, když odcházeli předpokojem, zuřivě si mnula pozadí, když si myslela, že se dívá na druhou stranu. Zřejmě taky byla z obyčejného masa a krve. Ať shořím, myslel jsem si, že jsem ji naučil chovat se aspoň trochu slušně.

Otevřel dveře, vyšel ven a ztuhl s vyvalenýma očima. Mat se opíral o ten svůj podivný oštěp, se širokou krempu klobouku staženou nízko, kousek od Asmodeana, ale to Randa nezarazilo. Nebyly tu žádné Děvy. Měl vědět, že se něco zvrtlo, když Asmodean vstoupil bez ohlášení. Aviendha se kolem ohromeně rozhlédla, jako by čekala, že je najde za některým závěsem.

„Melindhra se mě včera v noci pokusila zabít,“ řekl Mat a Rand přestal myslet na Děvy. „Jednu chvíli jsme mluvili a vzápětí se mě snažila kopnout do hlavy.“

Mat svůj příběh vypověděl krátkými větami. Dýka se zlatými včelami. Jeho závěry. Když vyprávěl, jak to zakončil – prosté, strohé „zabil jsem ji" – zavřel oči a rychle je zase otevřel, jako by uviděl něco, co vůbec vidět nechtěl.

„Mrzí mě, že jsi to musel udělat,“ řekl Rand tiše a Mat jen zachmuřeně pokrčil rameny.

„Lepší ona než já. Asi. Byla temná družka.“ Neříkal to, jako by v tom byl nějaký zvláštní rozdíl.

„Se Sammaelem to vyřídím. Hned jak budu připravený.“

„A kolik jich pak zůstane.“

„Tady Zaprodanci nejsou,“ štěkla Aviendha. „A ani Děvy oštěpu. Kde jsou? Co jsi to udělal, Rande al’Thore?“

„Já? Když jsem šel včera večer do postele, bylo jich tu dvacet, a od té doby jsem je neviděl.“

„Třeba je to proto, že Mat...“ začal Asmodean a zmlkl, když se na něj Mat podíval. Ústa měl stisknutá ve směsi bolesti a touhy do něčeho praštit.

„Nebuďte hloupí,“ řekla Aviendha pevným hlasem. „Far Dareis Mai by za tohle nikdy toh proti Matu Cauthonovi nežádaly. Ona se ho pokusila zabít a on zabil ji. Dokonce ani její skoro-sestra by to neudělala, pokud nějakou měla. A nikdo by nežádal toh proti Randu al’Thorovi za to, co udělal někdo jiný, pokud by to nenařídil. Ty jsi něco udělal, Rande al’Thore, něco velkého a temného, jinak by tu byly.“

„Já nic neudělal,“ řekl jí Rand ostře. „A nehodlám tu stát a probírat to. Jsi oblečený pro jízdu na jih, Mate?“

Mat strčil ruku do kapsy kabátce a něco nahmátl. Obvykle tam míval kostky a kalíšek. „Do Caemlynu. Už mě unavuje, jak se ke mně pořád snažej připlížit. Chci se pro změnu jednou připlížit k nim. Jen doufám, že dostanu zatracený poplácání po hlavě místo zatracený kytice,“ dodal s úšklebkem.

Rand se ho nezeptal, co tím myslí. Další ta’veren. Dva společně by možná mohli změnit šance. Nedalo se říci jak, dokonce ani jestli, ale... „Zdá se, že spolu zůstaneme ještě chvíli.“ Mat vypadal spíš odevzdaně než co jiného.

Než došli do goblény lemované chodby, připojily se k nim Moirain a Egwain, plující spolu, jako by je tento den nečekalo nic víc než procházka v zahradách. Egwain, s chladnýma očima a klidná, s prstenem s Velkým hadem na prstě, skutečně mohla být Aes Sedai i přes ty aielské šaty, loktuši a složený šátek kolem hlavy, zatímco Moirain... Zlaté nitky, jimiž bylo Moirainino roucho z mihotavého modrého hedvábí lehounce protkané, zachycovaly světlo. Malý modrý kamínek na jejím čele, visící na zlatém řetízku upevněném ve zvlněných tmavých vlasech, zářil stejně jasně jako velké, ve zlatě zasazené safíry, které měla kolem krku. Těžko to bylo odění vhodné pro to, co měli v plánu, ale Rand ve svém červeném kabátci mohl těžko něco namítat.

Třeba to bylo tím, že se ocitla tady, kde kdysi rod Damodredů seděl na Slunečním trůně, ale Moirain se nesla mnohem královštěji, než se Rand pamatoval. Dokonce ani přítomnost „Jasina Nataela“ nemohla svou nečekaností pokazit tu královskou vážnost, ale na Mata se Aes Sedai kupodivu hřejivě usmála. „Tak ty chceš jít taky, Mate. Naučil ses důvěřovat vzoru. Nemarníš život pokusy změnit, co změnit nelze.“ Podle toho, jak se Mat tvářil, možná zvažoval, že změní názor a odejde, ale ona se již beze stopy nejistoty obrátila k Randovi. „Tyhle jsou pro tebe, Rande.“

„Další dopisy?“ řekl. Na jednom bylo jeho jméno elegantní rukou, kterou okamžitě poznal. „Od tebe, Moirain?“ Na tom druhém bylo jméno Toma Merrilina. Dopisy byly zapečetěné modrým voskem a zjevně jejím prstenem s Velkým hadem, neboť ve vosku byl otištěn obraz hada požírajícího vlastní ocas. „Proč mi píšeš dopis? A s pečetí? Nikdy ses mi nebála říct, cokoliv tě napadlo, přímo do očí. A kdybych na to snad někdy zapomněl, tak mi Aviendha pořád připomíná, že jsem jenom z masa a krve.“

„Změnil ses z chlapce, kterého jsem poprvé spatřila v hostinci U Vinného střiku.“ Její hlas zněl jako malé stříbrné zvonečky. „Vůbec nejsi takový jako tenkrát. Doufám, že jsi se již změnil až dost.“

Egwain cosi tiše zabručela. Rand měl dojem, že to bylo: „Já doufám, že tolik se zas nezměnil.“ Mračila se na dopisy, jako by přemítala, co v nich je. Stejně tak Aviendha.

Moirain pokračovala veseleji, dokonce rázněji. „Pečetě zajišťují soukromí. Tento obsahuje věci, které bych chtěla, aby sis promyslel. Ne teď, až budeš mít na přemýšlení čas. A co se dopisu pro Toma týče, neznám bezpečnější ruce než tvoje, do nichž bych ho mohla svěřit. Dej mu ho, až ho znovu uvidíš. A teď, v přístavu je něco, nač se musíš podívat.“

„V přístavu?“ opáčil Rand. „Moirain, zrovna dneska ráno nemám čas na –“

Ale ona už kráčela chodbou, jako by si byla jistá, že ji bude následovat. „Nechala jsem připravit koně. Dokonce i jednoho pro tebe, Mate, čistě pro případ.“ Egwain zaváhala jen chvilku, než se vydala za ní.

Rand otevřel ústa, aby Moirain zavolal zpátky. Přísahala, že ho poslechne. Ať už mu chtěla ukázat cokoliv, podívá se na to jindy.

„Copak může hodinka vadit?“ zamumlal Mat. Možná to znovu zvažoval.

„Nemuselo by být špatné, kdyby tě ráno uviděli,“ pronesl Asmodean. „Rahvin se o tom možná dozví ve chvíli, kdy se to stane. Jestli má nějaké podezření – jestli má nějaké špehy, kteří třeba poslouchají u klíčových dírek – tak by je to mohlo pro dnešek uklidnit."

Rand se podíval na Aviendhu. „Ty taky radíš odklad?“

„Radím, abys poslouchal Moirain Sedai. Jenom hlupák neposlouchá Aes Sedai.“

„Co by mohlo být v přístavu důležitějšího než Rahvin?“ zavrčel a pak potřásl hlavou. Ve Dvouříčí existovalo rčení, tedy ne že by ho někdo říkal v doslechu nějaké ženy. „Stvořitel stvořil ženy pro potěchu oka a pro ustaranou mysl.“ Na Aes Sedai se obojí rozhodně dokonale hodilo. „Jedna hodina.“

Slunce ještě nebylo dost vysoko, aby se dlouhý stín městských hradeb stáhl z kamenného nábřeží, na němž byly seřazeny Kadereho vozy, ale forman si přesto otíral obličej velkým kapesníkem. Z horka se potil jen částečně. Do řeky se po obou stranách řady mol táhly velké šedé vlnolamy, díky nimž vypadalo nábřeží jako zešeřelá krabice, v níž uvízl. Nebylo tu nic, jen široké bárky na zrní, s kulatým kýlem, které tu kotvily, a další byly zakotvené v řece, kde čekaly, až na ně přijde řada s vykládáním. Napadlo ho, že na jednu proklouzne, až přirazí k molu, ale to by znamenalo opustit většinu toho, co mu ještě patřilo. A přesto, kdyby si myslel, že ho pomalá plavba po řece dostane někam jinam než ke smrti, tak by to byl udělal. Lanfear se mu ve snech nevrátila, ale měl na prsou spáleniny, aby mu připomínaly její rozkazy. Z pouhého pomyšlení na to, že by neposlechl jednu z Vyvolených, se zachvěl, i když se mu po tvářích řinul pot.

Kdyby jenom věděl, komu může věřit. Tedy do takové míry, do jaké bylo možné věřit kolegovi temnému druhovi. Poslední z jeho vozků, který složil přísahy, zmizel přede dvěma dny, nejspíš na jedné z těch bárek na zrní. Pořád ještě nevěděl, která Aielanka mu tenkrát podstrčila tu noticku pod dveře vozu – „Nejsi sám mezi cizinci. Byla zvolena cesta." – i když ho několik možností napadlo. V přístavu bylo stejně tolik Aielů jako dělníků, a všichni civěli na řeku. Pár těch tváří vídal častěji, než mu připadalo rozumné, a někteří se na něj zamyšleně podívali. To udělalo i pár Cairhieňanů i jeden tairenský pán. Což samo o sobě nic neznamenalo, ale pokud by našel pár mužů, kteří by s ním navázali spolupráci...

V jedné bráně se objevil oddíl na koních, Moirain a Rand al’Thor jeli v čele spolu se strážcem Aes Sedai, jak se tak proplétali mezi povozy odvážejícími pytle s obilím. S nimi se blížila vlna jásotu.

„Všechna sláva pánu Drakovi!“ a „Ať žije pán Drak!“ a občas i „Sláva pánu Matrimovi! Sláva Rudé ruce!“

Pro jednou Aes Sedai zabočila ke konci řady povozů, aniž by se na Kadereho vůbec podívala. Byl tomu rád. I kdyby nebyla Aes Sedai, i kdyby se na něj nedívala, jako by ho znala až do hlubin jeho černé duše, tak by se raději vůbec nedíval na některé věci, kterými mu naplnila povozy. Včera večer ho donutila sundat pruhovanou plachtu z toho podivně zakřiveného krevelového dveřního rámu na voze stojícím hned za jeho. Zřejmě jí působilo zvrácenou radost, když ho nutila pomáhat jí s tím, co chtěla studovat. Byl by tu věc hned zakryl, kdyby se dokázal přinutit přiblížit se k ní, nebo to mohl nařídit některému ze svých vozků. Žádný z těch, co měl teď, neviděl, jak jím zpola propadl Herid v Rhuideanu a do půli těla zmizel – Herid byl první, kdo utekl, jakmile vyjeli z průsmyku Jangai. Ten chlap neměl od doby, co ho strážce vytáhl zpátky, nějak v pořádku hlavu – ale mohli tu věc vidět, všimli by si, že nemá rohy zcela pravé a že se nedá sledovat bez mrknutí a bez toho, aby se člověku zatočila hlava.

Kadere si prvních tří jezdců nevšímal stejně, jako si Aes Sedai nevšímala jeho, a stejně tak Mata Cauthona. Ten muž nosil jeho klobouk. Nikdy si nedokázal najít náhradu. Ta aielská holka, Aviendha, jela v sedle za mladou Aes Sedai a obě měly suknice vyhrnuté, takže jim byly vidět nohy. Jestli potřeboval nějak potvrdit, že ta Aielanka spí s Randem al’Thorem, stačilo si všimnout, jak se na něj dívá. Žena, která si vezme muže do postele, se na něho pak vždycky dívá s tím vlastnickým leskem v očích. Důležitější bylo, že s nimi jel Natael. Tohle bylo poprvé, co se k němu Kadere dostal tak blízko poté, co překročili Páteř světa. Natael, jenž měl vysoké postavení mezi temnými druhy. Kdyby se dostal přes Děvy až k Nataelovi...

Náhle Kadere zamrkal. Kde jsou Děvy? Al’Thor měl vždycky jako doprovod fůru těch ženských s oštěpy. Forman se zamračil, když si uvědomil, že mezi Aiely na nábřeží ani na molech není jediná Děva.

„Copak se nepřivítáš se starou přítelkyní, Hadnane?“

Při zvuku toho melodického hlasu se Kadere prudce otočil a při pohledu na obličej s ostrým nosem a tmavýma očima téměř skrytýma v záhybech tuku mu spadla brada. „Keille?" – Tohle nebylo možné. V Pustině nikdo sám nepřežil, kromě Aielů. Musela být mrtvá. Ale tady stála, přes mohutné tělo se jí napínalo bílé hedvábí a z tmavých kudrn jí trčely slonovinové hřebeny.

S lehkým úsměvem na rtech se otočila s půvabem, který ho u ženské tak velké stále překvapoval, a lehce vyšplhala po schůdcích do jeho vozu.

Forman chvíli váhal, ale pak si pospíšil za ní. Byl by mnohem raději, kdyby Keille Shaogi skutečně zemřela v Pustině – ta ženská byla panovačná a protivná, rozhodně by si neměla myslet, že dostane třebas jen grošík z toho, co se mu podařilo zachránit – ale stála mezi temnými druhy stejně vysoko jako Jasin Natael. Třeba mu odpoví na pár otázek. Alespoň bude mít nějakého pomocníka. Přinejhorším někoho, na koho bude možné svalit vinu. Moc šla s tím, kdo stál vysoko, ale stejně tak vina za selhání podřízených. Kadere sám nejednou předhodil své nadřízené těm, kteří stáli ještě výš, aby se kryl.

Opatrně zavřel dveře, obrátil se – a byl by zaječel, kdyby neměl hrdlo příliš stažené, aby z něj dostal nějaký zvuk.

Žena, která tam stála, na sobě sice měla bílé hedvábí, ale nebyla tlustá. Byla to ta nejkrásnější žena, jakou kdy viděl, oči měla jako temné, nekonečně hluboké horské tůně, útlý pás měla obtočený spleteným stříbrným páskem a v lesklých černých vlasech měla stříbrné půlměsíce. Její tvář znal Kadere ze svých snů.

Když dopadl koleny na zem, dokázal se zase nadechnout. „Veliká paní,“ zachraptěl, „jak ti můžu posloužit?“

Lanfear se mohla dívat na brouka, kterého se možná rozhodne střevíčkem zašlápnout, nebo taky ne. „Tím, že ukážeš, že posloucháš mé rozkazy. Měla jsem hodně práce, abych mohla sledovat Randa al’Thora sama. Pověz mi, co udělal, kromě toho, že dobyl Cairhien, a co má v plánu dál.“

„To je těžké, veliká paní. Takový, jako jsem já, se nedostane do blízkosti někoho, jako je on.“ Brouk, říkaly ty chladné oči, kterému je dovoleno žít jen tak dlouho, dokud je užitečný. Kadere zoufale pátral v paměti po všem, co viděl, slyšel či si představoval. „Posílá Aiely na jih v celých houfech, veliká paní, i když nevím proč. Tairenové a Cairhieňani si toho zřejmě nevšímají, ale nemyslím, že poznají jednoho Aiela od druhého.“ On ostatně taky ne. Neodvažoval by se jí zalhat, ale kdyby si myslela, že je užitečnější, než ve skutečnosti je... „Založil nějakou školu v jednom paláci ve městě, který patřil rodu, ze kterýho nikdo nepřežil...“ Zprvu se nedalo poznat, jestli se jí líbí, co slyší, ale jak pokračoval, tvář jí začínala temnět.

„Tak co chceš, abych viděl, Moirain?“ zeptal se Rand netrpělivě, když uvazoval Jeade’enovy otěže ke kolu posledního vozu v řadě.

Aes Sedai stála na špičkách a nahlížela přes postranici vozu na dva košíky, které mu připadaly povědomé. Pokud se nemýlil, tak v nich byly dva zámky z cuendillaru, zabalené pro ochranu ve vlně, když teď nebyly nerozbitné. Rand tu silně cítil špínu Temného. Skoro jako by vycházela z košíků, slabá nakažlivina, jako něco, co hnije někde vskrytu.

„Bude to tu bezpečné,“ zamumlala Moirain. Půvabně si zvedla suknice a vyrazila podél řady vozů. Lan se jí držel za patami, zpola zkrocený vlk, na zádech mu visel plášť, samé zneklidňující vlnky barev a nicoty.

Rand se zlostně zamračil. „Řekla ti, co to je, Egwain?“

„Jenom že ti musí něco ukázat. Že sem stejně musíš přijít.“

„Musíš Aes Sedai důvěřovat,“ řekla Aviendha skoro stejně vyrovnaně, ale s náznakem pochyb. Mat si odfrkl.

„No, teď to chci zjistit. Nataeli, zajdi říct Baelovi, že za ním přijdu v –“

Na druhém konci řady vybuchl bok Kadereho vozu a třísky zasypaly Aiely i měšťany. Rand věděl. Nepotřeboval husí kůži, aby to poznal. Vyrazil k vozu za Moirain a Lanem. Čas jako by se zpomalil, všechno se stalo najednou, jako by se vzduch změnil v rosol lpící na každém okamžiku.

Lanfear vyšla do ohromeného ticha, které narušovalo jenom slabé sténání a křik zraněných, z ruky jí viselo cosi bezvládného, bledého a potřísněného krví a táhlo se to za ní, jak sestupovala po neviditelných schůdcích. Tvář měla jako masku vyřezanou ze slonoviny. „Řekl mi to, Luisi Therine,“ málem vřískala a potom vyhodila tu bledou věc do vzduchu. Něco ji zachytilo a na okamžik nafouklo v zakrvácenou průsvitnou sochu Hadnana Kadereho, kterému stáhli kůži z těla celou. Postava splaskla a spadla, zatímco Lanfeařin hlas stoupl v jekot. „Nechals další ženu, aby na tebe sáhla! Zase!“

Čas vázl, všechno se dělo najednou.

Než Lanfear sestoupila na kamenné nábřeží, Moirain si zvedla suknice ještě výš a rozběhla se rovnou k ní. Jakkoliv byla rychlá, Lan byl rychlejší, a nevšímal si jejího křiku „Ne, Lane!“ Zvedl meč a dlouhé nohy ho dostaly daleko před ni, měňavý plášť za ním povlával, jak zaútočil. Náhle jako by strážce naběhl na neviditelnou kamennou zeď, odrazil se dozadu a snažil se jít zase dopředu. Jeden krok, a jako by ho obrovská ruka odhodila stranou, proletěl vzduchem pět sáhů a narazil na kameny.

Ještě když byl ve vzduchu, s Moirain to trhlo dopředu, nohy jí klouzaly po dláždění, až byla těsně před Lanfear. Byla to jen chvilička. Zaprodankyně se na ni podívala, jako by se divila, co se jí to připletlo do cesty, pak to Moirain odhodilo stranou tak tvrdě, že se kutálela pořád dál, až zmizela pod jedním vozem.

Na nábřeží vypukl chaos. Byla to jen chvilka, co Kadereho vůz vybuchl, ale jenom slepec by nepoznal, že ta žena v bílém vládne jedinou silou. Na všech molech se muži oháněli sekerami a přetínali lana, aby uvolnili bárky, jež jejich posádky zoufale odrážely směrem k otevřené vodě a útěku. Přístavní dělníci, do pasu nazí, a tmavě odění měšťané se snažili naskákat na palubu. Na druhé straně se hemžili muži i ženy a křičeli, jak se snažili dostat bránou do města. A mezi nimi si postavy v cadin’sorech halily tváře a hnaly se na Lanfear s oštěpy, noži i holýma rukama. Nebylo pochyb o tom, že ona je zdrojem útoku, nebylo pochyb, že bojuje s jedinou silou. Aielové se přesto hnali do tance oštěpů. Převalily se přes ně vlny ohně. Ty, kteří postupovali dál s hořícími šaty, proklály ohnivé šípy. Nebylo to tak, že by s nimi Lanfear bojovala, dokonce jim ani nevěnovala skutečnou pozornost. Bylo to, jako kdyby odháněla komáry či kousalky. Ti, kteří prchali, hořeli stejně jako ti, kteří se snažili bojovat. Vykročila k Randovi, jako by nic jiného neexistovalo.

Jen pár okamžiků.

Tři kroky udělala, když Rand popadl mužskou polovici pravého zdroje, roztavenou ocel a ocel tříštící mráz, sladký med a hromadu odpadků. Hluboko v prázdnotě byl boj o přežití vzdálený, bitva probíhající před ním jen o málo důležitější. Když Moirain zmizela pod vozem, Rand usměrnil, vytáhl žár z Lanfeařiných ohňů a ponořil ho do řeky. Plameny, které před chvíli obklopovaly lidské postavy, zmizely. V té samé chvíli spletl znovu prameny a objevila se mlžně šedá oválná kopule, která obklopila jej, Lanfear a většinu vozů. Byla to skoro průsvitná stěna, jež odřízla všechny, kteří již nebyli uvnitř. Ve chvíli, kdy tkanivo zavazoval, si nebyl jist, co to je nebo odkud se to vzalo – asi nějaká vzpomínka Luise Therina – ale Lanfeařiny ohně na ni zaútočily a zastavily se. Rand nejasně viděl lidi venku, příliš mnoho se jích svíjelo a zmítalo – sebral plameny, ale ne spálené maso. Ten zápach stále ještě visel ve vzduchu – ale teď už se nespálí nikdo, kdo již nebyl zraněn. Uvnitř rovněž ležela těla, hromádky ohořelých oděvů – některé se slabě hýbaly a sténaly. Jí na tom nezáleželo. Plameny, jež usměrnila, zhasly. Komáři byli zahnáni. Ani se na ně nepodívala.

Okamžiky. V pustině prázdnoty mu byla zima, a pokud cítil lítost za mrtvé, umírající a zjizvené, ten pocit byl tak vzdálený, jako by ani neexistoval. Byl zima sama. Prázdnota sama. Plnil ho jen zuřící saidín.

Pohyb na všech stranách. Aviendha a Egwain, s očima upřenýma na Lanfear. Hodlal je obě z toho vynechat. Musely přiběhnout s ním. Mat a Asmodean, venku. Stěna končila před několika posledními vozy. V ledovém klidu usměrnil vzduch, aby Lanfear chytil. Egwain a Aviendha by ji mohly odstínit, kdyby ji na chvíli zabavil.

Něco jeho vlákna přeřízlo. Vrátila zpět tak prudce, že zachrčel.

„Jedna z nich?“ zaprskala Lanfear. „Která je Aviendha?“ Egwain zvrátila hlavu dozadu a zavyla, oči jí vylézaly z důlků, z úst jí vyletěla bolest celého světa. „Která?“ Aviendha se zvedla na špičky, otřásla se, a její vytí následovalo Egwainino, jak stoupaly stále výš.

Náhle tu v prázdnotě byla jakási jistá myšlenka. Duch spletený takhle, s ohněm a zemí. Tam. Rand cítil, jak se něco přerušilo, něco, co neviděl, a Egwain se zhroutila v nehybnou hromádku. Aviendha dopadla na všechny čtyři, hlavu měla skloněnou a kymácela se.

Lanfear se zapotácela, očima zalétla od obou žen k němu, tmavé tůně černého ohně. „Ty jsi můj, Luisi Therine! Můj!“

„Ne.“ Randovi jeho vlastní hlas připadal, jako by přicházel míli dlouhým tunelem. Odveď její pozornost od děvčat. Vykročil dopředu a neohlížel se. „Nikdy jsem ti nepatřil, Mierin. Vždy budu patřit Ilieně.“ Prázdnota se zachvěla smutkem a ztrátou. A zoufalstvím, jak bojoval s něčím kromě spalujícího saidínu. Na chvíli tu visel v rovnováze. Já jsem Rand al’Thor. A: Ilieno, vždycky a navždy mé srdce. Balancoval teď na ostří břitvy. Jsem Rand al’Thor! Další myšlenky se snažily dostat na povrch, hotová fontána, Iliena, Mierin, to, co mohl podniknout, aby ji porazil. Potlačil je, dokonce i tu poslední. Kdyby skončil na špatné straně... Jsem Rand al’Thor! „Jmenuješ se Lanfear, a já raději zemřu, než bych miloval jednu ze Zaprodanců.“

Něco, co snad mohlo být utrpení, jí přeletělo přes tvář, ale vzápětí to zase byla mramorová maska. „Když nebudeš můj,“ řekla chladně, „tak jsi mrtvý.“

Bolest v prsou, jako by mu mělo vybuchnout srdce, v hlavě, jako by se mu do mozku zarážely doběla rozžhavené hřebíky, bolest tak silná, že se mu uvnitř prázdnoty chtělo křičet. Byla tu smrt a on to věděl. Zoufale – dokonce i v prázdnotě, která se chvěla a smršťovala se, zoufale – spletl ducha, oheň a vodu a divoce se ohnal. Srdce už mu netlouklo. Prsty temné bolesti drtily prázdnotu. Přes oči se mu snášel šedý závoj. Cítil, jak jeho tkanivo trhaně prořezává její. Nadechnutí mu spálilo prázdné plíce, srdce se mu s trhnutím znovu rozbušilo. Znovu viděl, před očima mu tančily stříbrné a černé tečky, a Lanfear s kamenným výrazem ještě stále chytala rovnováhu, jak se její prameny srazily. Bolest v hlavě a v prsou byla jako po zranění, ale prázdnota zpevněla a tělesná bolest byla vzdálená.

Ještě že byla vzdálená, protože on neměl čas se vzpamatovat. Přinutil se pohnout, udeřil na ni vzduchem, palicí, která ji měla srazit do bezvědomí. Ona tkanivo přeřízla a on udeřil znovu, znovu a zas, pokaždé, když prořízla jeho poslední tkanivo, zuřivý déšť ran, které ona nějak viděla a bránila se jim, a stále se přibližoval. Kdyby ji dokázal zabavit ještě na chvilku, kdyby jí jedna z těch neviditelných palic přistála na hlavě, kdyby se dokázal dostat dost blízko, aby ji mohl praštit pěstí... V bezvědomí by byla stejně bezmocná jako všichni ostatní.

Náhle si zřejmě uvědomila, co dělá. Stále odrážejíc jeho rány stejně snadno, jako by jednu každou viděla, odtančila dozadu, až se rameny dotýkala vozu za sebou. A usmála se jako samotné srdce zimy. „Zemřeš pomalu a budeš mě prosit, abych ti dovolila mě milovat, než zemřeš,“ prohlásila.

Tentokrát neudeřila přímo na něj. Napadla jeho propojení se saidínem.

Prázdnotou se při tom prvním, jako nůž ostrém doteku, rozezvonila panika jako gong, síla se zmenšovala, jak nůž pronikal stále hlouběji mezi něj a pravý zdroj. S duchem, ohněm a zemí ťal po její čepeli. Věděl, kde ji hledat. Věděl, kde jeho propojení je, cítil ten první zářez. Její zkusmý štít zmizel, znovu se objevil, vrátil se tak rychle, jak rychle ho dokázal přetnout, ale pokaždé s tím chvilkovým úbytkem saidínu, chvilkou, v níž téměř selhal, takže jeho protiútok jen tak tak stačil na to, aby překazil její útok. Zvládnout dvě tkaniva naráz by nemělo být tak těžké – dokázal toho zvládnout desetkrát víc – ale ne když jedno tvořilo zoufalou obranu proti něčemu, co nepoznal, dokud to nebylo zde, dokud nebylo téměř příliš pozdě. Ne, když se mu uvnitř prázdnoty neustále snažily vynořit myšlenky jiného muže a snažily se mu radit, jak ji má porazit. Kdyby poslechl, mohl by to být Luis Therin Telamon, kdo by odešel, s Randem al’Thorem jen jako hlasem, který se mu občas vynoří v hlavě, pokud vůbec.

„Donutím obě ty běhny se dívat, jak prosíš,“ řekla Lanfear. „Ale mám je nechat se dívat, jak umřeš ty první, nebo obráceně?“ Kdy se vyšplhala na otevřený vůz? Musel se na ni dívat, hlídat každý náznak, že začíná být unavená, že její soustředění povoluje. Byla to marná naděje. Stojíc vedle pokřiveného dveřního rámu – ter’angrialu – shlížela na něj dolů jako královna hodlající vynést rozsudek, a přesto měla času nazbyt na mrazivé úsměvy, které čas od času vrhala na náramek z tmavé slonoviny, který neustále obracela v prstech. „Co tě raní víc, Luisi Therine? Chci tě ranit. Chci, abys poznal bolest, jakou žádný muž ještě nepoznal!“

Čím silnější proudění ho spojí se zdrojem, tím těžší bude ho přeříznout. Sevřel ruku v kapse kabátce a tlustý kamenný mužík s mečem se mu bolestivě vtiskl do volavkou poznačené dlaně. Natáhl ze saidínu tolik, kolik zvládl, až se špína vznášela v prázdnotě spolu s ním jako špinavý déšť.

„Bolest, Luisi Therine.“

A byla tu bolest, svět pohltila agónie. Tentokrát ne v srdci či hlavě, ale všude, každičká část jeho těla, do prázdnoty se zabodávaly rozpálené jehličky. Měl skoro dojem, že při každém bodnutí slyší dušené syčení, a každé šlo hlouběji než to předchozí. Její pokusy ho odstínit nezpomalily. Přicházely rychlejší a silnější. Nedokázal uvěřit, že je tak silná. Lnul k prázdnotě, ke žhavému, mrazivému saidínu, a divoce se bránil. Mohl to skončit, vyřídit ji. Mohl přivolat blesk či ji obalit ohněm, který sama použila k zabíjení.

Bolestí prolétly obrazy. Žena v tmavém kupeckém odění, padající z koně, ohnivě rudý světelný meč v jeho rukou. Přišla ho zabít s tlupou dalších temných druhů. Matovy sklíčené oči. Zabil jsem ji. Zlatovlasá žena ležící v pobořené chodbě, kde se, jak se zdálo, roztavily a stekly samotné stěny. Ilieno, odpusť mi! Byl to výkřik zoufalství.

Mohl to skoncovat. Jenže to nedokázal. Zemře tu, s ním možná zemře svět, ale on se nedokázal přinutit zabít další ženu. Nějak mu to přišlo jako ten nejlepší vtip, co kdy svět viděl.

Moirain si setřela krev ze rtů, vylezla zpod oje vozu a postavila se na nejisté nohy. V uších jí zněl mužský smích. Proti své vůli stočila zrak, pátrajíc po Lanovi, a našla ho ležet skoro u mlžně šedé stěny kupole sahající vysoko do vzduchu. Třásl se, snad se snažil najít sílu vstát, snad umíral. Přinutila se zapomenout na něj. Tolikrát jí zachránil život, že podle práva by mu měla patřit, ale ona už dávno zařídila, co se dalo, aby svou osamělou válku proti Stínu přežil. Teď musel žít, nebo zemřít s ní.

Byl to Randův smích, jak tu tak klečel na kamenném nábřeží. Smál se a po tvářích se mu řinuly slzy. Obličej měl zkroucený jako člověk u výslechu. Moirain zamrazilo. Jestli ho zachvátilo šílenství, tak s tím nemohla nic dělat. Mohla udělat jen to, co zvládla. Co musela udělat.

Pohled na Lanfear ji zasáhl jako úder. Nebylo to překvapení, ale šok, že vidí něco, co se jí od Rhuideanu tak často objevovalo ve snech. Lanfear stojící na voze, zářící díky saidaru jako slunce, lemovaná pokrouceným krevelovým ter’angrialem, hledící dolů na Randa, s nemilosrdným úsměvem na rtech. V rukou obracela náramek. Angrial. Pokud Rand neměl vlastní angrial, s tímhle by ho měla být schopná rozdrtit. Buď ho měl, nebo si s ním Lanfear pohrávala. Na tom však nezáleželo. Moirain se ten kroužek vyřezaný z věkem ztmavlé slonoviny vůbec nelíbil. Na první pohled vypadal jako akrobat prohnutý dozadu, držící se za kotníky. Při bližším pohledu se však ukázalo, že má zápěstí a kotníky připoutané k sobě. To se jí nelíbilo, jenže ona ho vynesla z Rhuideanu. Včera vyndala náramek z vaku nejrůznějšího haraburdí a nechala ho ležet u paty dveřního rámu.

Moirain byla štíhlá, malá žena. Pod její váhou se vůz ani nezachvěl, když se vytáhla nahoru. Trhla sebou, když se jí šaty zachytily za třísku a natrhly se, ale Lanfear se neohlédla. Ta žena zvládla každou hrozbu kromě Randa. On byl jedinou částí světa, kterou teď vůbec brala na vědomí.

Moirain potlačila maličkou bublinku naděje – takový přepych si nemohla dovolit – na chvilku se narovnala na oji, pak popadla pravý zdroj a skočila po Lanfear. Zaprodankyně byla varována jen chviličku předtím, dost na to, aby se otočila, než ji Moirain udeřila a sebrala jí náramek. Tváří v tvář se zřítily do dveří ter’angrialu. Bílé světlo vše pohltilo.

53

Mizející slova

V hloubi smršťující se prázdnoty Rand viděl, jak Moirain vyskočila zdánlivě odnikud a popadla Lanfear. Útoky na něho ustaly, když se obě ženy zřítily rámem ter’angrialu v záblesku bílého světla, které však hned nezhaslo. – Světlo vyplnilo lehce pokřivený krevelový obdélník, jako by se snažilo protéci skrz a narazilo na nějakou neviditelnou přehradu. Kolem ter’angrialu poletovaly bílé a modré blesky, které byly stále divočejší. Vzduch drsně praskal.

Rand se vyškrábal na nohy. Bolest zcela nezmizela, ale tlak ano, a přinášel tak příslib, že bolest nakonec odejde rovněž. Nedokázal odtrhnout oči od ter’angrialu. Moirain. Její jméno mu stále viselo v hlavě, klouzalo přes prázdnotu.

Vedle něj se vymrštil Lan, upíraje oči na vůz, a předkláněl se, jako by mu jen pohyb kupředu mohl zabránit v pádu.

Rand se chvíli nezmohl na nic, dokázal jen stát. Usměrnil a chytil strážce prameny vzduchu. „Ne... Nemůžeš nic udělat, Lane. Nemůžeš jít za ní.“

„Já vím,“ řekl Lan beznadějně. Polapen uprostřed kroku se nevzpíral, jen zíral na ter’angrial, který spolkl Moirain. „Světlo mi dej mír, já vím.“

Vůz sám teď chytil plamenem. Rand se snažil oheň udusit, ale jakmile natáhl žár z jednoho zdroje, blesky zapálily jinde. Z dveřního rámu samotného začal stoupat kouř, i když to byl kámen. Bílý pálivý kouř, který se sbíral a houstl pod šedou kopulí. Pouhý jeho závan Randa pálil v chřípí, až se rozkašlal. Kouř tam, kde se ho dotkl, pálil a svědil. Rand spěšně rozvázal tkanivo kupole a rozehnal ji, spíš než by čekal, až se rozplyne, a kolem vozu spletl vysoký komín vzduchu, který se leskl jako sklo, aby odváděl kouř vysoko a pryč. Teprve tehdy pustil Lana. Vůbec by se nedivil, kdyby ten muž následoval Moirain i tak, pokud by se dostal k vozu. Ten byl teď celý v plamenech, krevelový dveřní rám též, roztavil se, jako by byl z vosku, ale pro Lana to nemuselo být podstatné.

„Je pryč. Necítím její přítomnost.“ Ta slova jako by Lanovi vyrvali z hrudi. Obrátil se a bez ohlédnutí se vydal podél řady vozů.

Rand strážce sledoval očima a uviděl Aviendhu, klečela a podpírala Egwain. Propustil saidin a rozběhl se po nábřeží. Tělesná bolest, která předtím byla vzdálená, na něj udeřila plnou silou, ale on běžel, byť neohrabaně. Byl tam také Asmodean, rozhlížel se kolem, jako by čekal, že Lanfear vyskočí zpoza vozu či překocené káry se zrním. A Mat, dřepěl tu s tím svým oštěpem opřeným o rameno a kloboukem ovíval Egwain.

Rand se se sklouznutím zastavil. „Je...?“

„Já nevím,“ řekl Mat nešťastně.

„Ještě dýchá.“ Aviendha mluvila, jako by si nebyla jistá, jak dlouho to bude pokračovat, když se však kolem Randa protlačily Amys a Bair spolu s Melain a Sorileou, Egwain otevřela oči. Moudré si klekly kolem mladších žen, něco si pro sebe mumlaly a prohlížely Egwain.

„Cítím...“ začala Egwain slabě a přestala, aby mohla polknout. Tvář měla bledou, bezkrevnou. „Bolí... to.“ Z oka jí stekla slza.

„Ovšemže to bolí,“ prohlásila Sorilea rázně. „Tohle se ti stane, když se necháš chytit do plánů nějakého muže.“

„Nemůže jít s tebou, Rande al’Thore.“ Sluncovlasá krasavice Melain se otevřeně zlobila, ale na něj se nepodívala. Mohla se zlobit na něj nebo kvůli tomu, co se stalo.

„Budu... zase jako srnka... až si trochu odpočinu,“ zašeptala Egwain.

Bair namočila kousek látky vodou z měchu a položila jej Egwain na čelo. „Budeš v pořádku, až si hodně odpočineš. Bojím se, že dneska v noci na schůzku s Nyneivou a Elain nepůjdeš. Pár dní se k Tel’aran’rhiodu nepřiblížíš, dokud zase nebudeš silná. A nedívej se na mě tak umanutě, holka. Budeme hlídat tvoje sny, abychom to zařídily, jestli to bude nutné, a dáme tě na starost Sorilee, jestli tě třeba jenom napadne, že bys neposlechla.“

„Mě neposlechneš jenom jednou, Aes Sedai nebo ne,“ prohlásila Sorilea, ale s náznakem soucitu, který byl v příkrém rozporu s její zachmuřenou, tuhou tváří. Na Egwain bylo jasně znát zoufalství.

„Aspoň že já jsem v pořádku na to, co se musí udělat,“ řekla Aviendha. Ve skutečnosti nevypadala o moc lépe než Egwain, ale podařilo se jí na Randa vzdorně podívat, očividně čekala námitky. Její vzdor poněkud ochabl, když si uvědomila, že se na ni dívají čtyři moudré. „Jsem,“ zamumlala.

„Ovšem,“ opáčil Rand dutě.

„Jsem,“ trvala na svém. Mluvila k němu, pohledu do očí moudrým se vyhýbala. „Lanfear držela Egwain o chvilku déle než mě. V tom je celý rozdíl mezi námi. Mám k tobě toh, Rande al’Thore. Nemyslím, že bychom přežily o moc déle. Byla silná.“ Pohledem zalétla k hořícímu vozu. Zuřivé plameny z něj udělaly ohořelou hromádku uvnitř skleněného komínu. Krevelový ter’angrial už nebyl vůbec vidět. „Neviděla jsem všechno, co se stalo.“

„Jsou...“ Rand si odkašlal. „Jsou obě pryč. Lanfear je mrtvá. – A Moirain taky.“ Egwain se rozplakala, vzlykala Aviendze v náručí. Aviendha si položila hlavu na Egwainino rameno, jako by jí také bylo do pláče.

„Jsi hlupák, Rande al’Thore,“ řekla Amys vstávajíc. Její překvapivě mladistvý obličej pod šátkem a bílými vlasy byl tvrdý jako kámen. „V tomhle i v mnoha dalších věcech jsi hlupák.“

Odvrátil se od obviňujícího výrazu v jejích očích. Moirain byla mrtvá. Mrtvá, protože on se nedokázal přimět zabít jednu Zaprodankyni. Nevěděl, zda se mu chce plakat nebo bláznivě smát. Kdyby udělal jedno nebo druhé, tak by se nejspíš nedokázal zarazit.

Přístav, který se vyprazdňoval, když stvořil svou kupoli, byl zase plný, i když jenom pár lidí se přiblížilo k místu, kde stála mlžně šedá stěna. Moudré přecházely mezi popálenými, ošetřovaly je, uklidňovaly umírající a pomáhaly bíle oděným gai’šainům a mužům v cadin’sorech. Do Randova vědomí proniklo sténání a křik. Nebyl dost rychlý. Moirain zemřela. Nikdo nemohl vyléčit ani ty nejhůř zraněné. Poněvadž on... Nemohl jsem. Světlo mi pomoz, nemohl jsem!

Další Aielané se zastavovali a dívali se na něj, někteří si teprve teď odhalovali tváře. Pořád neviděl jedinou Děvu. Nebyli tu však jen Aielové. Dobraine, s obnaženou hlavou, na vraníkovi, ani na chvíli neodtrhl oči od Randa, a opodál seděli na svých koních Talmanes, Nalesean a Daerid a pozorovali Mata skoro stejně pozorně jako Randa. Na velkých městských hradbách stáli lidé, byli ve stínu, jak za nimi vycházelo slunce, a další stáli na vlnolamech. Když Rand vzhlédl, dvě postavy se odvrátily, všimly si, že stojí dvacet kroků od sebe, a jako by se stáhly. Rand by se byl vsadil, že to byli Meilan a Maringil.

Lan už byl zpátky u koní za posledním vozem a hladil Aldíb po bílém nose. Byla to Moirainina klisna.

Rand za ním zašel. „Mrzí mě to, Lane. Kdybych byl rychlejší, kdybych...“ Ztěžka vydechl. Nemohl jsem zabít jednu, tak jsem zabil druhou. Světlo mě oslep! Kdyby se to stalo, právě v této chvíli, bylo by mu to jedno.

„Kolo tká.“ Lan zašel za Mandarbem a plně se soustředil na prohlížení hřebcovy podpínky. „Byla voják, svým způsobem válečník stejně jako já. Tohle se za posledních dvacet let mohlo stát dvěstěkrát. Ona to věděla a já taky. Byl to dobrý den na smrt.“ Hlas měl stejně tvrdý jako vždy, ale ty chladné modré oči měl zarudlé.

„Přesto, je mi to líto. Měl jsem...“ Muže nelze utěšit tím, co se mělo udělat, a Randa to hryzalo. „Doufám, že stále ještě můžeš být mým přítelem, Lane, i po tom... Cením si tvých rad – i toho, jak mě učíš šermovat – a já v příštích dnech budu potřebovat obojí.“

„Jsem tvůj přítel, Rande. Ale nemůžu zůstat.“ Lan se vyhoupl do sedla. „Moirain mi udělala něco, co se nestalo za stovky let, ne od časů, když se Aes Sedai ještě spojovaly se strážci, ať už ti chtěli nebo ne. Změnila mé pouto tak, že s její smrtí přešlo na jinou. Já teď musím najít tu druhou ženu a stát se jedním z jejích strážců. Už jím jsem. Slabě ji cítím, někde daleko na západě, a ona cítí mě. Musím jít, Rande. Je to součást toho, co Moirain udělala. Řekla, že mi nedá čas na to, abych ji pomstil a zemřel při tom.“ Sevřel otěže, jako by chtěl zadržet Mandarba, jako by chtěl zadržet sám sebe a nepoužít ostruhy. „Jestliže ještě někdy uvidíš Nyneivu, vyřiď jí...“ Na okamžik se jeho kamenná tvář zbortila v mukách. Jen na okamžik, vzápětí to zase byla žula. Něco si pro sebe zamumlal, ale Rand ho slyšel. „Čistá rána se zahojí rychleji a bolest je nejkratší.“

Nahlas pravil: „Vyřiď jí, že jsem si našel jinou. Zelené sestry si jsou občas se svými strážci blízké jako jiné ženy se svými manžely. V každém směru. Vyřiď jí, že jsem odešel, abych se stal milencem nějaké zelené sestry, stejně jako jejím mečem. Tyhle věci se stávají. Je to už dávno, co jsme se viděli.“

„Vyřídím jí všechno, co si budeš přát, Lane, ale nevím, jestli mi uvěří.“

Lan se sklonil ze sedla a pevně Randovi stiskl rameno. Rand si vzpomínal, jak ho nazval zpola zkroceným vlkem, jenže vedle jeho očí by vlk vypadal jako pejsek do rukávníku. „Jsme si podobní v mnoha směrech, ty a já. Je v nás temnota. Temnota, bolest, smrt. Vyzařují z nás. Jestli se někdy zamiluješ, Rande, opusť ji a nechej ji, ať si najde jiného. Bude to ten nejlepší dar, jaký jí můžeš dát.“ Narovnal se a zvedl ruku. „Mír provázej tvůj meč. Tai’šar Manetheren.“ Starobylý pozdrav. Pravá krev Manetherenu.

Rand zvedl ruku. „Tai’šar Malkier.“

Lan pobídl Mandarba do slabin a hřebec vyrazil kupředu. Rozehnal Aiely i všechny ostatní, kdo mu stáli v cestě, jako by posledního Malkieřana hodlal donést, kamkoli měl namířeno, plným cvalem.

„Poslední objetí matky tě vítá doma, Lane,“ pronesl Rand a zachvěl se. Tato slova byla v Shienaru i jinde v Hraničních státech součástí pohřebního obřadu.

Stále ho ještě pozorovali, Aielové i lidé na hradbách. Věž se o dnešku dozví, nějakou verzi dnešních událostí, jakmile tam odsud doletí holub. Jestli tu měl Rahvin taky nějaké zvědy – stačil jeden krkavec ve městě, jedna krysa tady u řeky – dneska ho určitě čekat nebude. Elaida si bude myslet, že je oslabený, možná přístupnější, a Rahvin...

Uvědomil si, co dělá, a zamrkal. Přestaň! Aspoň na minutu toho nech a truchli! Nechtěl, aby se na něho všichni takhle dívali. Aielové před ním couvali skoro stejně rychle jako předtím před Mandarbem.

Domek správce přístavu s břidlicovou střechou tvořila jediná kamenná místnost bez oken, lemovaná policemi plnými účetních knih, svitků a papírů, osvětlená dvěma lampami stojícími na hrubém stole pokrytém daňovými pečetěmi a celními razítky. Rand za sebou práskl dveřmi, aby unikl očím pozorovatelů.

Moirain mrtvá, Egwain zraněná a Lan pryč. Vysoká cena, kterou musel zaplatit za Lanfear.

„Truchli, Světlo tě spal!“ zavrčel. „To si zasloužila! Copak vůbec nic necítíš?“ Ale hlavně se cítil otupěle. Tělo ho bolelo, ale pod tím byla smrtelná únava.

Svěsil ramena, nacpal ruce do kapes a nahmátl Moiraininy dopisy. Pomalu je vytáhl. Měl by sis promyslet některé věci, řekla. Dopis pro Toma strčil zpátky a zlomil pečeť na druhém. Stránky byly hustě pokryté Moiraininým elegantním rukopisem.

Tato slova zmizí chvíli poté, co se ti dopis dostane z ruky –ochrana je vyladěná na tebe – tak buď opatrný. To, že čteš tyto řádky, znamená, že události v přístavu se odehrály tak, jak jsem doufala...

Přestal, jen chvíli civěl, pak rychle četl dál.

Od prvního dne, co jsem vstoupila do Rhuideanu, vím – nemusíš vědět jak, některá tajemství patří jiným, a já je nezradím – že v Cairhienu nadejde den, kdy přijde zpráva o Morgase. Nevěděla jsem, jaká ta zpráva bude – pokud to, co jsme slyšeli, je pravda, tak Světlo buď milostivo její duši, byla umíněná a svéhlavá, občas vzteklá jako lvice, ale přes to všechno spravedlivá, dobrá a velkodušná královna – ale jakákoliv tato zpráva povede druhého dne do přístavu. Byly tu tři cesty, vedoucí z přístavu, ale čteš-li tato slova, tak jsem pryč a Lanfear také...

Rand sevřel stránky pevněji. Věděla to. Věděla, a přesto ho sem přivedla. Spěšně uhladil pomačkaný papír.

Druhé dvě cesty jsou mnohem horší. Na jedné tě Lanfear zabila. Na druhé tě odnesla, a když jsme tě znovu uviděli, říkal sis Luis Therin Telamon a byl jsi jejím oddaným milencem.

Doufám, že Egwain a Aviendha přežily nezraněný. Víš, já nevím, co se stane ve světě poté, až snad na jednu maličkost, která tě nemusí zajímat.

Nemohu ti to říci a ze stejného důvodu to nemohu říci Lanovi. Vzhledem k možnostem, jsem si nemohla být jistá, co si vybereš. Muži ve Dvouříčí si, zdá se, v sobě podrželi hodně z Manetherenu, což jsou povahové rysy, které sdílejí s muži z Hraničních států. Říká se, že Hraničář se raději nechá bodnout dýkou, aby uchránil zranění ženu, a bude to považovat za dobrý obchod. Neodvážila jsem se riskovat, že oceníš můj život nad svůj vlastní, že si budeš jistý, že se ti nějak podaří oklamat osud. Bojím se, že to není riziko, ale hloupá jistota, jak se dnes jistě ukázalo...

„Moje volba, Moirain,“ zamumlal. „Bylo to na mně.“

Pár posledních poznámek.

Jestli Lan ještě neodjel, řekni mu, že to, co jsem mu udělala, jsem udělala pro něj. Jednoho dne to pochopí, a já doufám, že mi za to poděkuje.

Žádné ženě, která je nyní Aes Sedai, plně nevěř. Nemluvím prostě o černých adžah, i když na ty si musíš neustále dávat pozor. Před Verin se měj stejně na pozoru, jako se máš před Alviarin. Nutily jsme svět tancovat, jak jsme pískaly, tři tisíce let. Takový zvyk se těžko mění, jak jsem zjistila, když jsem tancovala podle tvé písně. Ty musíš tančit volný, a dokonce i moje sestry se mohou s těmi nejlepšími úmysly pokoušet vést tvé kroky, jako jsem to kdysi dělala já.

Prosím, předej Tomu Merrilinovi jeho dopis v pořádku, až ho zase potkáš. Jedná se o takovou maličkost, kterou jsem mu kdysi řekla a kterou mu musím, pro klid jeho duše, objasnit.

Nakonec, dávej si také pozor na mistra Jasina Nataela. Sice nemohu zcela souhlasit, ale chápu. Snad to byl jediný způsob. Přesto si na něj dávej pozor. Je to ten stejný muž teď, jako vždy býval. Nikdy na to nezapomínej.

Kéž tě Světlo ozařuje a ochraňuje. Povedeš si dobře.

Podepsána byla prostě „Moirain". Jméno svého rodu skoro nikdy nepoužívala.

Předposlední odstavec si Rand znovu pozorně přečetl. Odněkud věděla, kdo je Asmodean. – Muselo to být ono. Věděla, že přímo před ní je jeden ze Zaprodanců, a ani nemrkla. Musela také vědět proč, jestli to četl správně. Byl by si myslel, že v dopise, který se ztratí, jakmile ho odloží, to napíše rovnou a řekne, co má na mysli. Nejen ohledně Asmodeana. Také ohledně toho, jak v Rhuideanu zjistila to, co zjistila – mělo to něco společného s moudrými, pokud hádal dobře, a měl asi stejnou šanci zjistit víc z dopisu jako od nich samotných – ohledně Aes Sedai – měla nějaký zvláštní důvod, proč se zmiňovala o Verin? A proč Alviarin místo Elaidy? – a dokonce ohledně Toma a Lana. Z nějakého důvodu si myslel, že pro Lana žádný dopis nezanechala. Strážce nebyl jediný, kdo věřil na čisté rány. Málem vytáhl Tomův dopis a otevřel ho, ale mohla do něj nalíčit ochranu, stejně jako to udělala s jeho dopisem. Aes Sedai a Cairhieňanka až do samého konce se halila tajemstvím a manipulovala s lidmi. Do samého konce.

Tomuhle se snažil vyhnout vším tím blábolením o tom, jak si ona pro sebe nechává tajemství. Ona věděla, co se stane, a přišla stejně udatně jako kterýkoliv Aiel. Přišla si pro smrt vědouc, že na ni čeká. Zemřela, protože on se nedokázal přimět zabít Lanfear. Oči mu padly na poslední slova.

...Povedeš si dobře.

Zařízla se do něj jako chladné ostří.

„Proč pláčeš sám, Rande al’Thore? Slyšela jsem, že někteří mokřiňani si myslí, že je hanba, aby je někdo viděl plakat.“

Rand se zamračil na Sulin stojící ve dveřích. Byla plně vystrojená, luk v pouzdře měla na zádech, toulec u pasu, kulatý kožený puklíř a tři oštěpy v ruce. „Já ne...“ Tváře měl vlhké. Otřel si je. „Je tady horko. Potím se jako... Co chceš? Myslel jsem, že jste se mě všechny rozhodly opustit a vrátit se zpátky do Trojí země.“

„To my jsme neopustily tebe, Rande al’Thore.“ Zavřela za sebou dveře, sedla si na podlahu a odložila puklíř a dva oštěpy na zem. „To ty jsi opustil nás.“ Jediným pohybem zapřela nohu o poslední oštěp a přelomila ho.

„Co to děláš?“ Sulin odhodila úlomky stranou a zvedla další oštěp. „Řekl jsem, co to děláš?“ Bělovlasá Děva možná mohla přimět i Lana zaváhat, ale Rand se sklonil a chytil oštěp mezi jejíma rukama. Její noha v měkké botě se mu opřela o klouby. A nijak lehce.

„To nás nastrkáš do sukní, přinutíš nás vdát se a starat se o krb? Nebo máme ležet u tvého ohně a olíznout ti ruku, když nám dáš kousek masa?“ Svaly se jí napjaly a oštěp se zlomil, až se mu do ruky zapíchly třísky.

S kletbou ruku prudce strhl a setřásl kapičky krve. „Nic takového nechci. Myslel jsem, že to chápete.“ Zvedla poslední oštěp, opřela o něj nohu, a on usměrnil a ovinul ji vzduchem, takže ji zadržel, jak byla. Jen na něj beze slova zírala. „Ať shořím, nic jste neřekly! Tak jsem držel v bitvě o Cairhien Děvy stranou. Ten den nebojovali všichni. A vy jste nikdy nic neřekly.“

Sulin se nevěřícně rozšířily oči. „Ty že jsi nám bránil v tanci oštěpů? To my jsme držely stranou tance tebe. Byl jsi jako holka čerstvě sezdaná s oštěpem, připravený vyrazit a zabít Couladina, a vůbec jsi nemyslel na oštěp, který bys mohl dostat do zad. Ty jsi Car’a’carn. Nemáš právo riskovat.“ Její hlas zněl náhle bezvýrazně. „Teď jdeš bojovat se Zaprodancem. Tajemství je dobře střežené, ale já slyšela dost od těch, co vedou ostatní společenstva.“

„A chceš mi zabránit i v tomhle boji?“ zeptal se tiše.

„Nebuď hlupák, Rande al’Thore. Kdokoliv mohl tančit s oštěpy s Couladinem. Abys v tom riskoval ty, to bylo myšlení dítěte. Ale nikdo z nás se nemůže postavit Duši Stínu, jen ty.“

„Tak proč...?“ Zarazil se. Už znal odpověď. Po tom krvavém dni proti Couladinovi sám sebe přesvědčil, že jim to nebude vadit. – Chtěl věřit, že nebude.

„Ti, kteří půjdou s tebou, byli vybráni." – Ta slova zněla, jako kdyby po něm házela kameny. „Muži z každého společenstva. Muži. Nejsou tu žádné Děvy, Rande al’Thore. Far Dareis Mai nesou tvou čest a tys nám naši sebral.“

Rand se zhluboka nadechl a zoufale pátral po slovech. „Já... se nerad dívám, jak umírá žena. Nenávidím to, Sulin. Stahuje se mi z toho žaludek. Nedokážu zabít ženu, i kdyby na tom závisel můj život.“ Stránky Moirainina dopisu mu zašustily v ruce. Mrtvá, protože nedokázal zabít Lanfear. Ne vždycky na tom závisel jen jeho život. „Sulin, radši bych šel proti Rahvinovi sám, než viděl jednu z vás umírat.“

„To je hloupost. Každý potřebuje někoho, aby mu hlídal záda. Takže je to Rahvin. Dokonce i Roidan z Hromových chodců a Turol z Kamenných psů si tohle nechali pro sebe.“ Pohlédla na svou zvednutou nohu, drženou na oštěpu stejnými prameny, které jí držely paže. „Pusť mě a promluvíme si.“

Po chvilce zaváhání rozvinul tkanivo. Byl napjatý, připravený ji v případě potřeby zase chytit, ale ona jen zkřížila nohy a pohazovala si oštěpem v dlaních. „Občas zapomenu, že jsi byl vychovaný mimo naši krev, Rande al’Thore. Poslouchej mě. Já jsem, co jsem. Tohle jsem já.“ Zvedla oštěp.

„Sulin –“

„Poslouchej, Rande al’Thore. Já jsem oštěp. Když se mezi mě a oštěp dostane milenec, vyberu si oštěp. Některé Děvy se rozhodnou jinak. Některé se rozhodnou, že už běhaly s oštěpy dost dlouho a že chtějí manžela a dítě. Já nikdy nic jiného nechtěla. Žádný náčelník by mě neváhal poslat i do nejprudšího tance. Kdybych tam zemřela, moje první sestry by mě oplakaly, ale neplakaly by o nic víc, než když padl náš první bratr. Zabiják stromů, který by mě ve spánku bodl do srdce, by mi prokázal větší čest než ty. Rozumíš tomu už?“

„Rozumím, ale...“ Rozuměl. Nechtěla, aby ji bral jinak než takovou, jaká byla. Musel udělat jediné, být ochoten se dívat, jak umírá. „Co se stane, jestli zlomíš ten poslední oštěp?“

„Když nebudu mít žádnou čest v tomto životě, tak snad v jiném.“ Řekla to, jako by to prostě bylo jen další vysvětlení. Chvíli mu trvalo, než pochopil. Musel udělat jediné, být ochoten se dívat, jak umírá.

„Ty mi nedáváš moc na vybranou, viď?“ O nic víc než Moirain.

„Vždycky máš na vybranou, Rande al’Thore. Máš volbu a já taky. Ji’e’toh nic jiného nedovoluje.“

Chtěl na ni zavrčet, proklít ji’e’toh a každého, kdo se jím řídil. „Vyber své Děvy, Sulin. Nevím, kolik jich můžu vzít, ale Far Dareis Mai budou mít tolik, kolik ostatní společenstva.“

Prošel kolem ní i s tím, jak se náhle usmála. Ne úlevou. Potěšením. Potěšením z toho, že dostane příležitost zemřít. Měl ji nechat zabalenou v saidínu, nechat ji tu, aby to s ní nějak vyřešil, až se vrátí z Caemlynu. Prudce otevřel dveře, vyšel ven na nábřeží – a zastavil se.

Enaila stála v čele zástupu Děv, kdy každá měla v rukou tři oštěpy, zástupu vedoucího ode dveří správcova domku a mizejícího v nejbližší městské bráně. Někteří Aielové na nábřeží je zvědavě sledovali, ale bylo to zřejmě něco mezi Far Dareis Mai a Car’a’carnem, a žádnému jinému společenstvu do toho nic nebylo. Amys a ostatní tři či čtyři moudré, které kdysi byly Děvami, se dívaly s větším zájmem. Kromě Aielů většina odešla, jen pár mužů nervózně narovnávalo převrácené káry s obilím a snažilo se dívat jinam. Enaila popošla k Randovi, potom se zastavila a usmála se, když ven vyšla Sulin. Ne úlevou. Potěšením. Potěšené úsměvy se rozběhly dlouhou řadou Děv. Moudré se taky usmály a Amys důrazně kývla, jako by se Rand konečně přestal chovat jako blbec.

„Myslel jsem, že tam půjdou jedna po druhý a hubičkama tě vytáhnou z tvý bídy,“ utrousil Mat.

Rand se na něj zamračil. Mat tam stál, opíral se o oštěp a křenil se, klobouk se širokou krempou měl posunutý do týla. „Jak můžeš být tak veselý?“ Ve vzduchu se neustále vznášel silný pach spáleniny a ozývalo se sténání popálených mužů a žen, které ošetřovaly moudré.

„Protože jsem naživu,“ prskl Mat. „Co chceš, abych dělal, brečel?“ Znepokojeně pokrčil rameny. „Amys říkala, že Egwain bude za pár dní vážně v pořádku.“ Nedíval se kolem sebe, ale spíš jako by nechtěl vidět, co už viděl. „Ať shořím, jestli máme udělat tu věc, tak se do toho dejme. Dovie’andi se tovya sagain.“

„Cože?“

„Řekl jsem, je čas hodit kostky. Copak ti Sulin zacpala uši?“

„Je čas hodit kostky,“ souhlasil Rand. Plameny uvnitř skleněného komínu spleteného ze vzduchu pohasly, ale bílý kouř stále ještě stoupal, jako by plameny pořád pohlcovaly ter’angrial. Moirain. Měl... Co se stalo, stalo se. Děvy se tlačily kolem Sulin, bylo jich tu tolik, kolik se jich jen na nábřeží vešlo. Co se stalo, stalo se, a on s tím bude muset žít. Smrt bude pro něj vysvobozením z toho, s čím musel žít. „Dejme se do toho.“

54

Do Caemlynu

Pět set Děv za Sulin doprovodilo Randa zpátky do královského paláce, kde čekal na velkém nádvoří za přední bránou Bael s Hromovými chodci, Černýma očima a Hledači vody a muži z každého dalšího společenstva. Bylo jich plné nádvoří a tlačili se i v paláci za všemi dveřmi, až do nejmenších chodbiček pro služebnictvo. Někteří vyhlíželi z oken v nižších poschodích a čekali, až na ně přijde řada vyjít ven. Okolní kamenné balkony byly prázdné. Na celém nádvoří čekal jen jediný muž, který nebyl Aiel. Tairenové i Cairhieňané – zvláště Cairhieňané – se drželi poněkud stranou, když se Aielové sešli. Výjimka stála nad Baelem na širokém šedém schodišti vedoucím do paláce. Pevin, s karmínovou korouhví visící splihle na své žerdi, a nedával najevo větší vzrušení z toho, že je obklopen Aiely, než dával normálně.

Aviendha, v sedle za Randem, se ho pevně držela, prsa mu tiskla na záda až do chvíle, kdy sesedl. Ještě v přístavu došlo k nějaké výměně názorů mezi ní a některými moudrými, o níž usoudil, že ji neměl vyslechnout.

„Jdi se Světlem, “ řekla Amys a dotkla se Aviendžina obličeje. „A dobře ho hlídej. Víš, kolik toho na něm závisí. “

„Dost toho závisí na vás obou,“ řekla Aviendze Bair zhruba ve chvíli, kdy Melain podrážděně vyprskla: „Bylo by to snazší, kdybys už uspěla.“

Sorilea si odfrkla. „Za mých dnů dokonce i Děvy dobře věděly, jak zvládnout muže.“

„Byla úspěšnější, než víte,“ řekla jim Amys. Aviendha zavrtěla hlavou. Když zvedla ruku, aby druhou ženu zarazila, sklouzl jí po paži slonovinový náramek s trnitými růžičkami, ale Amys prostě pokračovala přes její zpola vyslovené námitky. „Čekala jsem, že nám to řekne sama, ale protože ne –“ Tehdy si ho všimla, jak tam stojí opodál s Jeade’enovými otěžemi v ruce, a náhle se odmlčela. Aviendha se otočila, aby viděla, nač Amys civí. Když jí padly oči na něj, zrudla až ke kořínkům vlasů a pak zbledla tak prudce, že dokonce i její opálené líce vypadaly bledé. Čtyři moudré na něj upřely bezvýrazné, nečitelné pohledy.

Došli k němu Asmodean a Mat, vedoucí své koně. „Copak se ženský učej tenhle pohled už v kolíbce?“ zamumlal Mat. „To je učej jejich matky? Řekl bych, že mocnej Car’a’carn dostane pořádně za uši, jestli tady bude okounět ještě dýl.“

Rand potřásl hlavou a natáhl ruce před sebe, když Aviendha přehodila nohu přes sedlo, aby seskočila na zem, a sundal ji z grošáka dolů. Chvíli ji držel v pase a díval se do jejích čistých modrozelených očí. Ona neodvrátila zrak a její výraz se ani v nejmenším nezměnil, ale stisk jejích rukou na jeho předloktích zesílil. Jakého úspěchu to měla dosáhnout? Myslel si, že ji moudré poslaly, aby ho špehovala, ale pokud někdy položila otázku ohledně věcí, které před moudrými zamlčel, bylo to v otevřeném hněvu, že před nimi má tajnosti. Nikdy ne mazaně, nikdy se z něj nesnažila nějaké tajemství vytáhnout lstí. Palicí možná, ale lstí nikdy. Zvážil možnost, že byla jako jedna z Colavaeřiných mladých žen, ale jenom tak krátce, kolik trvalo, než si tu myšlenku na okamžik uvědomil. Aviendha by se takhle nikdy nenechala využít. Kromě toho, i kdyby to udělala, copak by mu dala jednou okusit svého těla a potom mu odpírala byť jen polibek, nemluvě o tom, že ji musel honit přes půlku světa? To nebyl ten správný přístup. A to, že se chovala ledabyle, když se kolem něj producírovala nahá, aielské zvyky prostě byly jiné. A jestli ji jeho neklid, který přitom dával najevo, uspokojoval, tak nejspíš proto, že to považovala za ohromný žert. Tak v čem že to měla uspět? Intriky všude kolem něj. Copak všichni kují pikle? Viděl v jejích očích svou tvář. Kdo jí dal ten stříbrný náhrdelník?

„Já se muchluju rád jako každej chlap,“ ozval se Mat, „ale nemyslíte, že se teď kouká kapku moc lidí?"

Rand Aviendhu pustil a couvl, ale ona byla stejně rychlá. Sklonila hlavu a začala si upravovat suknice, mumlajíc si pro sebe, jak je jízda vždycky pomačká, on si však stejně všiml, jak jí znachověly líce. No, nechtěl ji uvést do rozpaků.

Zamračil se na nádvoří kolem sebe a zavrčel: „Říkal jsem ti, že nevím, kolik jich dokážu vzít s sebou, Baele.“ S Děvami proudícími bránou na šikmou plošinu nebylo na nádvoří skoro k hnutí. Pět set z každého společenstva představovalo šest tisíc Aielů. Chodby musely praskat ve švech.

Vysokánský aielský náčelník pokrčil rameny. Jako všichni ostatní Aielové tady, i on měl kolem hlavy omotanou šufu a byl připraven se zahalit. Žádná karmínová páska kolem hlavy, přestože se zdálo, že aspoň polovina ostatních má na čele černobílý kotouč. „Každý oštěp, který může, tě bude následovat. Přijdou dvě Aes Sedai brzy?“

„Ne.“ Bylo dobře, že Aviendha dodržela svůj slib a nenechala ho na sebe sáhnout znovu. Lanfear se pokoušela zabít ji i Egwain proto, že nevěděla, která z nich je Aviendha. Jak to Kadere zjistil, aby jí to mohl prozradit? Na tom nezáleželo. Lan měl pravdu. Ženy, které se k němu dostaly příliš blízko, nacházely jen bolest – nebo smrt. „Ony nepřijdou.“

„Povídá se o... potížích... u řeky.“

„Velké vítězství, Baele,“ odvětil Rand unaveně. „A bylo získáno hodně cti.“ Ale ne mnou. Kolem Baela prošel Pevin a s praporem se postavil vedle Randa, úzký zjizvený obličej měl přitom naprosto bez výrazu. „Copak o tom už ví celý palác?“ zeptal se Rand.

„Já jsem slyšel,“ pravil Pevin. Pohyboval čelistí a přežvykoval další slova. Rand mu našel náhradu za záplatovaný vesnický kabátec, dobré červené sukno, a on si na něj nechal vyšít draky, dva se mu šplhali po hrudi. „Že jsi odešel. Někam.“ To zřejmě jeho slovní zásobu vyčerpalo.

Rand kývl. Řeči v paláci rostly jako houby po dešti. Hlavně aby to Rahvin nezjistil. Přelétl pohledem taškové střechy a vrcholky věží. Žádní krkavci. Už nějakou dobu žádného krkavce neviděl, i když slyšel, že jiní nějaké zabili. Třeba se mu teď vyhýbají. „Připravte se.“ Vplul do prázdnoty bez citů a uchopil saidín.

Průchod se otevřel u paty schodiště, zprvu jasná čára, která jako by se otočila a otevřela do hranaté díry do černoty čtyři kroky široké. Aielové ani nevzdechli. Ti vzadu ho viděli jako skrze kouřové sklo, tmavou skvrnu ve vzduchu, ale kdyby se k němu snažili dostat, stejně dobře by se byli mohli snažit projít jednou z palácových stěn. Z boku bude průchod neviditelný, jen ti, co budou dost blízko, uvidí něco, co připomíná dlouhý jemný vlas, pevně natažený.

Čtyři kroky bylo nejvíc, co Rand zvládl. Asmodean tvrdil, že pro muže samotného existují hranice. Zřejmě tu vždycky byly nějaké hranice. Na množství saidínu, který natáhnete, přitom nezáleží. Jediná síla měla s průchody vlastně jen máloco do činění, jen s jejich vytvářením. Za nimi bylo něco jiného. Sen snu, tak to Asmodean nazýval.

Rand prošel skrz a došlápl na něco, co vypadalo jako dlažební kámen zvednutý z nádvoří, jenže šedý hranatý čtverec visel uprostřed naprosté černoty působící dojmem, že všemi směry leží nicota. Nic, navěky. Nebylo to jako noc. Rand sám sebe i kámen viděl úplně jasně. Ale všechno ostatní, všude jinde byla jen čerň.

Nastal čas zjistit, jak velkou dokáže plošinu vytvořit. S tím pomyšlením se z ničeho nic přidaly další kameny tak, že vytvořily kopii nádvoří do posledního coulu. Rand si jej představil ještě větší. Teď se další kameny rychle přidávaly, kam až dohlédl. Překvapeně si uvědomil, že se mu boty začínají propadat do kamene. Ten sice vypadal pořád stejně, ale povoloval pomalu jako bláto a zvedal se mu kolem bot. Rand spěšně všechno stáhl do čtverce velkého jako ten venku – tolik zůstalo pevné – a pak začal přidávat po jedné vnější řadě naráz. Netrvalo mu dlouho, než si uvědomil, že plošinu nedokáže udělat o moc větší než při svém prvním pokusu. Kámen pořád vypadal správně, nepropadával se mu pod nohama, ale další přidaná řada už působila... nehmotně, jako tenká skořápka, která by mohla při špatném kroku prasknout. Bylo to proto, že takhle velká ta věc byla v jeho mysli? Anebo proto, že ji hned na začátku nevymyslel větší? Všichni si děláme vlastní hranice... Ta myšlenka se překvapivě vynořila odnikud. ...a posouváme je dál, než kam máme právo.

Rand cítil, jak se chvěje. V prázdnotě mu to připadalo, jako by se chvěl někdo jiný. Bylo dobře, že se mu připomnělo, že Luis Therin je stále uvnitř něj. Bude si muset dávat pozor, aby během střetu s Rahvinem neupadl do boje o vlastní já. Nebýt toho, mohl by... Ne. Co se stalo na nábřeží, stalo se. Nebude si to ohřívat ke snídani.

Zmenšil plošinu o jeden vnitřní kruh hranatých kamenů a otočil se. Bael čekal venku za něčím, co vypadalo jako obrovské hranaté dveře do denního světla se schody za nimi. Pevin po jeho boku nevypadal z toho, co viděl, o nic vzrušeněji než aielský náčelník, což znamenalo, že vůbec. Pevin tu korouhev ponese všude tam, kam půjde Rand, třeba do Jámy smrti, a ani nemrkne. Mat si posunul klobouk do týla, aby se mohl poškrábat na hlavě. Potom si klobouk strhl zpátky do čela a zamumlal si něco o kostkách v hlavě.

„Působivé,“ prohodil tiše Asmodean. „Docela působivé.“

„Lichoť mu někdy jindy, harfeníku,“ vyjela na něj Aviendha.

Byla první, kdo prošel skrz, a dívala se na Randa, ne kam šlape. Došla až k němu, aniž se byť jen na chvíli podívala jinam než na jeho tvář. Když však k němu došla, prudce očima uhnula, upravila si loktuši kolem loktů a rozhlížela se po temnotě. Ženy byly občas mnohem podivnější než cokoliv, co Stvořitel vytvořil.

Bael a Pevin jí šli v patách, pak Asmodean, jenž jednou rukou svíral řemen od pouzdra s harfou na prsou a druhou tiskl jílec meče tak silně, až měl bílé klouby. A pak šel Mat, sice se naparoval, přesto však maličko váhal a bručel, jako by se sám se sebou hádal. Ve starém jazyce. Sulin si pro sebe vyhradila tu čest být první, ale brzy ji následoval široký zástup. Nepřicházely pouze Děvy oštěpu, ale i Tain Shari, Pravé krve, a Far Aldazar Din, Orlí bratři. Rudé štíty a Běžci úsvitu, Kamenní psi a Nože v rukou, zástupci každého společenstva se tlačili dovnitř.

Jak se počet lidí zvyšoval, Rand přešel na protější stranu plošiny, tu nejdál od průchodu. Nebylo vlastně nutné se dívat, kam míří, ale on to chtěl. Popravdě řečeno mohl zůstat i na druhém konci nebo jít na stranu. Směr tu byl zcela proměnlivý. Ať se nakonec rozhodne vyrazit kterýmkoliv směrem, provede-li celou věc správně, dostane se stejně do Caemlynu. A do nekonečné černi nicoty, pokud to poplete.

Kromě Baela a Sulin – a Aviendhy, samozřejmě – Aielové udržovali od něj, Mata, Asmodeana a Pevina jistou vzdálenost. „Držte se zpátky od kraje,“ řekl Rand. Aielové nejblíž k němu couvli o celého půl lokte. Přes les hlav zahalených v šufách Rand nic neviděl. „Je tu plno?“ zavolal. Ta věc by měla udržet tak polovinu z těch, co chtěli jít s sebou, ale ne o moc víc. „Je tu plno?“

„Ano,“ křikla nakonec v odpověď nějaká žena váhavě – měl dojem, že to byla Lamelle – ale v průchodu se pořád ještě tlačili lidé, Aielové, kteří si byli jistí, že ještě pro jednoho dalšího se místo najít musí.

„Dost!“ zařval Rand. „To stačí! Ustupte od průchodu! Všichni od něj ustupte dál!“ Nechtěl, aby se někomu živému stalo to, co tomu seanchanskému oštěpu.

Malá odmlka a potom: „Je volný.“ Byla to Lamelle. Rand by byl ochoten vsadit poslední groš, že Enaila a Somara jsou tam vzadu taky.

Průchod jako by se stočil na bok a ztenčoval se, dokud v posledním záblesku světla nezmizel docela.

„Krev a popel!“ zamručel Mat a znechuceně se opřel o svůj oštěp. „Tohle je horší než ty proklatý Cesty!“ Čímž si vysloužil polekaný pohled od Asmodeana a zvažující od Baela. Mat si toho nevšímal. Byl cele zaujat mračením se do černoty.

Nebyl tu cítit žádný pohyb ani závan vzduchu, který by rozevlál praporec v Pevinově ruce. Klidně mohli stát na místě. Jenže Rand věděl, že tomu tak není. Skoro cítil, jak se k nim jejich cíl blíží.

„Jestli se k němu moc přiblížíš, vycítí to.“ Asmodean si olízl rty a vyhýbal se pohledu na kohokoliv jiného. „Aspoň tak jsem to slyšel.“

„Já vím, kam jdu,“ řekl Rand. Ne moc blízko. Ale ne moc daleko. Dobře si to místo pamatoval.

Žádný pohyb. Nekonečná čerň a oni v ní visí. Nehybní. Minulo snad půl hodiny.

Lehký pohyb mezi Aiely.

„Co se děje?“ zeptal se Rand.

Plošinou se šířilo mumlání. „Někdo spadl,“ řekl rozložitý muž opodál. Rand ho poznal. Meciar. Byl Cor Darei, Noční oštěp. Měl červenou pásku na čele.

„Ne někdo z...“ začal Rand a pak si všiml, že se na něj bezvýrazně dívá Sulin.

Otočil se a zahleděl se do tmy. Hněv byl skvrnou lnoucí k prázdnotě bez pocitů. Tak jemu mělo být lhostejné, spadla-li některáz Děv, co? Nebylo. Věčný pád nekonečnou černí. Přijde člověk o rozum dřív, než ho potká smrt z hladu, žízně či strachu? Při tom pádu musel dokonce i Aiel poznat strach dost silný, aby zastavil srdce. Skoro v to doufal. Muselo to být milosrdnější než druhá možnost.

Ať shořím, co se stalo se vší tou tvrdostí, na kterou jsem byl tak pyšný? Děva nebo Kamenný pes, oštěp je oštěp. Jenže myslet si to ještě neznamenalo, že tomu tak bude. Já budu tvrdý! Nechá Děvy tančit s oštěpy, kde budou chtít. Nechá. A věděl, že si zjistí jméno jedné každé, která zemře, a že každé jméno bude dalším nožem vraženým do jeho duše. Budu tvrdý. Světlo mi pomoz, budu. Světlo mi pomoz.

Zdánlivě bez pohybu, visící v černotě.

Plošina se zastavila. Těžko se vysvětlovalo, jak to věděl, když poznal, že se předtím pohybuje, ale věděl to.

Usměrnil a průchod se otevřel stejně jako ten na nádvoří v Cairhienu. Postavení slunce se téměř nezměnilo, ale tady svítilo dopolední světlo na dlážděnou ulici a zvedající se svah s hnědými skvrnami uschlé trávy a lučního kvítí, svah zakončený kamennou zdí dva sáhy i víc vysokou, jejíž kameny byly tak drsné, až vypadaly jako přirozené. Nad hradbou viděl zlaté kupole andorského královského paláce a několik světlých vížek, na jejichž vrcholcích v lehkém vánku povlávali stříbrní lvi. Na druhé straně té zdi byla zahrada, kde poprvé potkal Elain.

Zvenčí po prázdnotě přejely obviňující modré oči, mihla se tu též vzpomínka na hubičky uloupené v Tearu, vzpomínka na dopis, v němž mu k nohám položila své srdce a duši, na zprávy od Egwain, ujišťující jej o její lásce. Co řekne, jestliže se někdy dozví o Aviendze, o té společné noci ve sněhové chýši? Vzpomínka na další dopis, ledově ho odmítající, královna odsuzující pasáčka vepřů k vnější temnotě. Nezáleželo na tom. Lan měl pravdu. Ale on sám chtěl... Co? Koho? Modré oči a zelené a tmavohnědé. Elain, která ho možná milovala a možná se nemohla rozhodnout? Aviendhu, která ho popichovala a předváděla mu něco, čeho mu nedovolila se dotknout? Min, která se mu jen vysmívala a považovala ho za natvrdlého hlupáka? To všechno přelétlo po okraji prázdnoty. Snažil se toho nevšímat, nevšímat si trýznivých vzpomínek na jinou modrookou ženu, ležící mrtvou na chodbě paláce, tak dávno.

Musel tam stát, zatímco se Aielové vyřítili ven za Baelem, halili si tváře a rozestupovali se do stran. To jeho přítomnost udržovala plošinu. Ta zmizí, jakmile projde průchodem. Aviendha čekala skoro stejně klidně jako Pevin, i když občas pootočila hlavu a zlehka se zamračila tím či oním směrem na ulici. Asmodean přejížděl rukou po meči a dýchal příliš rychle. Randa napadlo, jestli ho vůbec umí použít. Ne že by musel. Mat se díval nahoru na zeď jako na neblahou připomínku. On tudy také kdysi vstoupil do paláce.

Kolem prošel poslední zahalený Aiel a Rand kývl ostatním, aby vyšli, načež je následoval. Průchod zmizel a on se ocitl uprostřed zástupu ostražitých Děv. Aielové pospíchali dolů zakřivenou ulicí – sledovala linii kopce a jako všechny ulice Vnitřního Města splývala s krajinou – a mizeli za oblými rohy, jak spěchali zajistit každého, kdo by mohl spustit poplach. Další šplhali do svahu a někteří již dokonce zlézali hradbu, přičemž používali malé vypoukliny a hřebínky jako chyty pro ruce a stupy pro nohy.

Náhle Rand vytřeštil oči. – Po jeho levici se ulice zatáčela dolů a za ohybem mizela z dohledu, takže z vyvýšeného místa byl zcela volný výhled přes dlaždicemi pokryté věže, třpytící se v ranním sluníčku stovkami měnících se barev, přes taškové střechy až do jednoho z mnoha parků Vnitřního Města, s jeho bílými chodníčky a památníky, tvořícími z tohoto úhlu pohledu lví hlavu. Po jeho pravici se ulice trochu zvedala, než zahnula za ohyb, a nad střechami se leskly další věže zakončené fiálami či kupolemi nejrůznějších tvarů. Ulici zaplnili Aielové a rychle se rozběhli do bočních ulic, které se odvíjely od paláce. Aielové, jinak tu nebyla živá duše. Slunce už bylo dost vysoko, aby v ulicích chodili lidé za svými záležitostmi, dokonce i takhle blízko paláce.

Jako v noční můře se zeď nahoře na několika místech vyvalila a Aielové a kameny sráželi ty bojovníky, kteří stále ještě lezli nahoru. Než se poskakující a klouzající kusy zdiva dostaly až na ulici, objevili se v mezerách trolloci, odhodili beranidla zvíci kmenů stromů, která použili ke zboření zdi, a tasili kosiny – a objevovali se další, se sekerami s trny a oštěpy s ozuby, mohutné postavy v černých osnířích s hroty na ramenou a loktech, obrovské skorolidské tváře s čenichy a tlamami, zobáky a rohy a peřím, a hnali se ze svahu spolu s bezokými myrddraaly, kteří byli v jejich středu jako půlnoční hadi. Po celé ulici se ze dveří domů hrnuli a z oken skákali vyjící trolloci a mlčící myrddraalové. Z bezmračné oblohy sjel blesk.

Rand spletl oheň a vzduch, aby čelil ohni a vzduchu, pomalu se šířící štít závodil s deštěm blesků. Příliš pomalu. Jedna střela zasáhla štít přímo nad jeho hlavou a roztříštila se v oslepivé záři, ale jinde se další dostaly až na zem. Randovi se zježily vlasy, jak se zdálo, že do něj buší samotný vzduch. Málem ztratil tkanivo, málem ztratil samotnou prázdnotu, spletl však prameny, i když je neviděl, jak byl ještě oslepený bleskem, a rozšířil štít proti bleskům z nebes, které alespoň cítil, jak do něj buší. Bušily do štítu, aby se dostaly k němu, ale to se mohlo změnit. Natáhl saidín přes angrial v kapse a setkal štít tak velký, že podle něho musel určitě sahat přes polovinu Vnitřního Města, a pak ho zavázal. Když se zvedal na nohy, začal se mu vracet zrak, zprvu to však bolelo a v očích měl slzy. Musel si pospíšit. Rahvin věděl, že je tady. Musel...

Kupodivu však zřejmě uběhla jen malá chvilka. Rahvinovi nezáleželo na tom, kolik vlastních bojovníků zasáhne. Ohromení trolloci a myrddraalové na svahu padali pod ranami oštěpů v rukou Děv, z nichž mnohé také nebyly nejjistější v kolenou. Některé Děvy, ty nejblíž Randa, se teprve teď zvedaly ze země, kam je to odhodilo, a Pevin stál rozkročený a zpříma se držel jen s pomocí žerdi rudého praporce. Zjizvenou tvář měl stále bezvýraznou jako břidlicovou tabulku. Z mezer ve zdi nahoře se vyhrnuli další trolloci a ulice na všech stranách zaplnil hluk bitvy, ale co se Randa týkalo, vše se klidně mohlo odehrávat v jiné zemi.

V té první salvě bylo více střel a ne všechny mířily na něj. Dobrých tucet kroků od místa, kde ležel Mat na zádech, se povalovaly jeho boty, z nichž se ještě kouřilo. Proužky kouře také stoupaly z černého ratiště jeho oštěpu, z jeho kabátce, dokonce i ze stříbrné liščí hlavy, která mu visela ven z košile a která ho neuchránila před mužským usměrňováním. Asmodean byl zkroucenou zuhelnatělou hromádkou, poznat se dal pouze podle zčernalého pouzdra na harfu, které měl stále na zádech. A Aviendha... Bez jediného škrábnutí, mohla se tu uložit k odpočinku – pokud by však mohla odpočívat s očima bez mrknutí upřenýma do slunce.

Rand se sklonil a dotkl se její tváře. Již chladla. Na pohmat byla... Ne jako živá.

„RAAAAHVIIIINEEEE!“

Trochu ho překvapil, ten zvuk vycházející z jeho vlastního hrdla. Měl dojem, že sedí hluboko ve své vlastní hlavě a prázdnota kolem něj je rozlehlejší a pustší než kdy předtím. Saidín v něm zuřil. Nezáleželo mu na tom, jestli ho spálí. Špína pronikala do všeho, třísnila všechno. Bylo mu to jedno.

Kolem Děv pronikli tři trolloci s velkými hrotitými sekerami a podivně zahnutými oštěpy v chlupatých prackách a až příliš lidské oči upírali na Randa, jenž zde stál zdánlivě neozbrojen. Ten s kančím rypákem a kelci šel k zemi s Enailiným oštěpem v zádech. Orlí zoban a medvědí tlama se na něj hnaly dál, jeden měl boty, druhý bosé tlapy.

Rand cítil, že se usmívá.

Ze dvou trolloků vyrazil oheň – z každého jejich póru šlehaly plameny, které pronikaly i černými kroužky zbroje. Zrovna když otevřely tlamy k výkřiku, otevřel se přímo v místě, kde stáli, průchod. Zakrvácené půlky hořících, hladce rozříznutých trolloků letěly k zemi, ale Rand zíral do otvoru. Ne černota, ale velký sál plný sloupů s kamennými deskami s vyřezanými lvy, kde se z pozlaceného trůnu překvapeně zvedl velký muž s tmavými vlasy a bílými prameny na spáncích. Tucet mužů, někteří oblečení jako šlechtici, někteří v kyrysech, se obrátil, aby viděl, kam v tom okamžiku hledí jejich pán.

Rand si jich skoro nevšiml. „Rahvine,“ řekl. Tedy spíš někdo řekl. Nebyl si jist, kdo to byl.

Vyslal před sebou oheň a blesky, prošel průchodem a nechal ho za sebou zavřít. Byl smrt.

Nyneiva neměla žádné potíže podržet si vztek, který jí umožňoval usměrnit pramen ducha do jantarové spící ženy ve svém váčku. Dnes ráno ji skrze její hněv nemohl ovlivnit ani pocit, že ji někdo pozoruje. Siuan stála před ní na salidarské ulici v Tel’aran’rhiodu, která byla až na ně pustá a prázdná, jen tu poletovalo pár much a opodál se zastavila liška a zvědavě se na ně podívala, než odklusala dál.

„Musíš se soustředit,“ štěkla Nyneiva. „Poprvý jsi to zvládala líp. Soustřeď se!"

„Já se soustředím, ty huso hloupá!“ Siuaniny šaty z prostého modrého sukna se změnily v hedvábí. Kolem krku jí visela sedmipruhá štóla amyrlinina stolce a na prstě se jí zlatý had hryzal do ocasu. Mračila se na Nyneivu a zřejmě si tu změnu neuvědomovala, i když dneska již na sobě měla to samé pětkrát. „Jestli tu je nějaký problém, tak spočívá v tom hnusným odvaru, cos do mě nacpala! Fůůůj! Ještě pořád jej cítím. Jako platejsí vnitřnosti.“ Štola a prsten zmizely. Vysoký límec hedvábných šatů sletěl dost nízko, aby odhalil pokroucený kamenný prsten, jenž jí na jemném zlatém řetízku visel mezi ňadry.

„Kdybys netrvala na tom, že tě mám učit, když jsi potřebovala něco na spaní, tak bys to nepotřebovala.“ Tak tam holt byla trocha ostropysku a pár dalších věcí, které ve směsi nebyly naprosto nezbytné. Ta ženská si zasloužila, aby se jí jazyk pěkně zkroutil.

„Těžko mě můžeš učit, když učíš Sheriam a ostatní.“ Hedvábí vybledlo. Límec byl zase vysoko, lemovaný bílým krajkovým volánem, a ve vlasech se Siuan objevil malý perlový čepeček. „Nebo bys byla radši, kdybych přišla po nich? Tvrdilas, že potřebuješ trochu nerušeného spánku.“

Nyneiva se, se zaťatými pěstmi, otřásla. Sheriam a ostatní nebyly to nejhorší, co rozdmychalo její hněv. S Elain se střídaly, aby Aes Sedai braly do Tel’aran’rhiodu dvě najednou, občas všech šest za jednu noc, a dokonce i když byla Nyneiva učitelka, ony ji nikdy nenechaly zapomenout, že je pouze přijatá, kdežto ony hotové Aes Sedai. Jedno ostré slovo, když udělaly hloupou chybu... Elain poslaly drhnout hrnce jednou, ale Nyneiva měla ruce od horké, mýdlové vody úplně svraštělé. Aspoň tam, kde leželo její spící tělo. Aes Sedai však nebyly nejhorší. A nejhorší nebyla ani skutečnost, že skoro neměla volnou chvilku, aby mohla pátrat po tom, co by se dalo dělat s utišením a zkrocením, tedy pokud vůbec něco. Logain rozhodně spolupracoval víc než Siuan a Leana, nebo byl aspoň dychtivější. Díky Světlu chápal nutnost zachovávat tajemství. Nebo si to aspoň myslel. Nejspíš věřil, že ho nakonec vyléčí. Ne, horší než tohle bylo, že Faolain byla vyzkoušena a pozvednuta... ne na Aes Sedai – to nešlo bez hole přísah, která byla prozatím nedostupná ve Věži – ale na něco víc než přijatou. Faolain teď nosila šaty, které si vybrala sama, a i když nemohla nosit šátek ani si vybrat adžah, dostala pravomoci. Nyneiva měla dojem, že za poslední čtyři dny běžela pro víc hrnků vody, džbánků a dalších nepotřebných věcí než za celou dobu, co strávila ve Věži. A přesto ani Faolain nebyla ze všeho nejhorší. Nyneiva si to ani nechtěla připomínat. Její hněv by dokázal v zimě vyhřát celý dům.

„Co ti dneska zarazilo háček do žaber, holka?“ Siuan teď měla šaty jako ty, co nosila Leana, jen byly průhlednější než cokoliv, co by si dokonce i Leana vzala na veřejnost, byly tak tenké, že se jen stěží dala určit barva. Ani tyhle na sobě dnes neměla poprvé. Co to té ženské vězelo hluboko v hlavě? Ve světě snů věci jako změna šatů prozrazovaly myšlenky, které jste si ani nemuseli uvědomovat. „Do dneška jsi byla skoro příjemná společnice,“ pokračovala Siuan podrážděně a pak se odmlčela. „Do dneška. Teď to vidím. Včera odpoledne Sheriam pověřila Theodrin, aby ti začala pomáhat zrušit ten blok, který sis vybudovala. Proto jsi jako pominutá? Nelíbí se ti, že ti Theodrin říká, co máš dělat? Je to taky divoženka, holka. Jestli ti někdo může pomoct naučit se usměrňovat bez toho, aby musela nejdřív spolykat kopřivy, tak ona –“

„A co tebe popadlo, že na sobě neudržíš jedny šaty?“ Theodrin – tohle opravdu bolelo. Neúspěch. „Možná je to kvůli něčemu, co jsem slyšela včera v noci?“ Theodrin byla vyrovnaná, dobře naložená a trpělivá. Říkala, že se to nedá zvládnout za jedno sezení. Rozbít její vlastní blok trvalo několik měsíců, a nakonec si uvědomila, že usměrňovala dávno předtím, než přišla do Věže. Přesto neúspěch bolel, a nejhorší ze všeho bude, jestli někdo zjistí, že když Nyneiva poznala, že jí to nepůjde, rozbrečela se jako děcko v náručí Theodrin, která ji konejšila... „Slyšela jsem, že jsi Garethu Bryneovi hodila na hlavu jeho boty, když ti řekl, aby sis sedla a pořádně je vyleštila – on pořád ještě neví, že je leští Min, viď? – a tak tě obrátil hlavou dolů a –“

Siuan jí vrazila facku takovou silou, že z toho Nyneivě zazvonilo v uších. Na chvíli dokázala na druhou ženu jen zírat se stále rozšířenějšíma očima. Se zaječením se pokusila praštit Siuan do oka. Pokusila, protože Siuan ji nějak chytila za vlasy. O chvíli později ležely v prachu ulice, válely se po sobě, ječely a divoce se rozháněly pěstmi.

Nyneiva zachrčela. Myslela si, že začíná mít navrch, i když půlku času nevěděla, jestli je nahoře, nebo dole. Siuan se jí snažila vyrvat jednou rukou cop i s kořínky a druhou ji bušila do žeber i kamkoliv jinam, kam se trefila, avšak ona druhou ženu držela stejně, a Siuan s ni škubala a řezala ji rozhodně stále slaběji, a ona sama ji každou chvíli ztluče do bezvědomí a pak jí vyrve všechny vlasy. Nyneiva vyjekla, když ji do lýtka prudce zasáhla špička nohy. Ta ženská kopala! Nyneiva se do ní pokusila vrazit koleno, ale v sukních to nebylo nijak snadné. Kopání nebylo správné!

Náhle si Nyneiva uvědomila, že se Siuan třese. Nejdřív si myslela, že pláče. Pak si uvědomila, že se směje. Zvedla se, odhrnula si z obličeje uvolněné pramínky vlasů – cop měla skoro celý rozpletený – a zamračila se dolů na druhou ženu. „Čemu se směješ? Mně? Jestli se...!“

„Ne tobě. Nám.“ Stále se otřásajíc veselím Siuan Nyneivu odstrčila. Siuan měla vlasy jako vrabčí hnízdo a prosté vlněné šaty, které na sobě měla teď, byly celé od prachu, vypadaly obnošené a na několika místech úhledně zalátané. Také byla bosá. „Dvě dospělý ženský, válí se tady jako... Tohle jsem neudělala od doby, co mi bylo... asi dvanáct. Napadlo mě, že teď potřebujem už jen to, aby mě tlustá Cian popadla za ucho a řekla mi, že děvčata se neperou. Slyšela jsem, že jednou srazila i opilýho sazeče. Nevím proč.“ Na chvíli dostala záchvat něčeho, co se velice podobalo hihňání, pak se uklidnila, vstala a oprášila si šaty. „Když budem mít problém, můžem ho vyřešit jako dospělé ženy.“ A opatrně: „Přesto je docela dobrý nápad, neprobírat Garetha Brynea.“ Trhla sebou, když se ze šatů stala plesová róba s černozlatou výšivkou kolem lemu a výstřih jí rychle klesl.

Nyneiva tam seděla a zírala na ni. Co by udělala jako vědma, kdyby našla dvě ženy, jak se takhle válejí v prachu? Odpověď její hněv udržovala spíš v mírném bublání. Siuan si zřejmě pořád neuvědomila, že v Tel’aran’rhiodu není třeba oprašovat se rukama. Strhla ruku, kterou si začala upravovat cop, a rychle vstala. Než zase stála, přes rameno jí už visel dokonale spletený cop a slušné dvouříčské šaty mohly být čerstvě vyprané.

„Souhlasím,“ řekla. Jakékoliv dvě ženy, které by takhle přistihla, by přinutila litovat, že se kdy narodily, ještě předtím, než by je přitáhla před ženský kroužek. Co to dělala, ohánět se takhle pěstmi jako nějaký hloupý muž? Nejdřív Cerandin – na tuhle událost nechtěla ani pomyslet, ale stalo se to – pak Latelle a teď tohle. Dostane se snad přes svůj blok tím, že bude pořád rozzlobená? Naneštěstí – nebo možná naštěstí – tahle myšlenka s její náladou nic neudělala. „Když budeme mít problém, můžem ho... probrat.“

„Což podle tebe znamená, že na sebe budeme křičet,“ procedila Siuan suše. „No, lepší než to druhý.“

„Nemusely bychom křičet, kdybys –!“ Zhluboka se nadechla a odtrhla zrak. Tohle nebyl dobrý nový začátek. Dech se jí zadrhl v hrdle a hlavu otočila zpátky k Siuan tak rychle, jako by s ní jen potřásla. Doufala, že to tak vypadalo. Jen na okamžik se v okně proti přes ulici objevil obličej. A jí se stáhl žaludek, bublina strachu a žhavý hněv, že se bála. „Myslím, že bychom se měly vrátit hned,“ řekla tiše.

„Vrátit se! Říkalas, že mě ten ohavný lektvar uspí aspoň na dvě hodiny, a my tu nejsme ani hodinu.“

„Čas tady funguje jinak.“ Byla to Moghedien? Ten obličej zmizel tak rychle, že to mohla být i žena, která se sem jenom na chvíli prosnila. Jestli to byla Moghedien, tak jí nesmějí – za žádných okolností nesmějí – dát najevo, že ji zahlédly. Musejí se dostat pryč. Bublina strachu, žhavý hněv. „Říkala jsem ti to. Den v Tel’aran’rhiodu může být hodina v bdělém světě, nebo naopak. Mu –“

„Já jedla vtipnou kaši dřív, holka. Nesmíš si myslet, že mě můžeš ukrátit. Naučíš mě všechno, co učíš ostatní, jak jsme se dohodly. Jít můžeme, až se probudím.“

Nebyl čas. Pokud to byla Moghedien. Siuan teď zase měla šaty z hedvábí a amyrlininu štólu a prsten s Velkým hadem, ale její výstřih byl kupodivu skoro nejnižší za celou dobu, co byla tady. Ter’angrialový prsten jí visel nad ňadry a nějak se stal součástí náhrdelníku ze čtvercových smaragdů.

Nyneiva se pohnula bez přemýšlení. Švihla rukou a popadla náhrdelník tak pevně, že jej Siuan strhla z krku. Siuan se rozšířily oči, ale jakmile spona povolila, žena zmizela a náhrdelník i s prstenem se Nyneivě vypařil z ruky. Jen okamžik hleděla na své prázdné prsty. Co se stane někomu, koho takhle vyhodí z Tel’aran’rhiodu? Poslala Siuan zpět do jejího spícího těla? Nebo někam jinam? Do nicoty?

Zachvátila ji panika. Jenom tady tak postává. Rychle jako myšlenka prchla a svět snů se kolem ní měnil.

Stála na špinavé uličce v malé vísce, kolem byly dřevěné domy a žádný neměl víc než jedno poschodí. Na vysoké žerdi povlával stříbrný lev Andoru a do široké řeky se napřahovalo jediné kamenné molo, kde nízko nad hladinou letělo hejno ptáků s dlouhými zobáky. Všechno to vypadalo trochu povědomé, a jí hodnou chvíli trvalo, než poznala, kde je. Jurene. V Cairhienu. A ta řeka byla Erinin. Právě tady se s Egwain a Elain nalodily na Okouna, což bylo plavidlo stejně špatně pojmenované jako Říční zmije, aby mohly pokračovat v cestě do Tearu. Teď jí to připadalo, jako kdyby to kdysi dávno četla v nějaké knize.

Proč skočila právě do Jurene? To bylo prosté, a odpověď přišla, jakmile si to pomyslela. Jurene bylo jediné místo, které znala dost dobře, aby tam mohla skočit i v Tel’aran’rhiodu, o němž si mohla být jistá, že ho Moghedien nezná. Byly tady asi hodinu ještě dávno předtím, než Moghedien zjistila, že Nyneiva vůbec existuje, a Nyneiva si byla jistá, že se o něm Egwain už nikdy nezmínila ani v Tel’aran’rhiodu, ani když byla vzhůru.

Ale zbývala další otázka. Vlastně jistým způsobem ta stejná. Proč Jurene? Proč nevystoupila ze sna, neprobudila se ve vlastní posteli, tak jak byla, pokud nebyla z mytí nádobí a drhnutí podlah navíc natolik unavená, aby prostě spala dál? Pořád ještě můžu vystoupit. Moghedien ji viděla v Salidaru, pokud to byla Moghedien. Moghedien teď znala Salidar. Můžu to říct Sheriam. Jak? Přiznat, že učí Siuan? Neměla se těch ter’angrialů dotknout, pokud nebyla se Sheriam a ostatními Aes Sedai. Jak se k nim Siuan dostávala, kdykoliv se jí zachtělo, to Nyneiva nevěděla. Ne, nebála se hodin navíc strávených po lokty v horké vodě. Bála se Moghedien. Hněv v ní zahořel tak prudce, až zatoužila po nějaké husí mochně ze svého tlumoku s bylinkami. Jsem tak... tak zatraceně unavená z toho, jak se pořád bojím.

Před jedním domkem byla lavice, z níž byl výhled na řeku. Nyneiva se posadila a zvažovala svou situaci ze všech stran. Bylo to směšné. Pravý zdroj byl nejasný. Usměrnila plamínek, jenž jí zatančil na dlani. Vypadala pevná – aspoň sobě tak připadala – ale přes ten kousíček ohně viděla řeku. Zavázala plamínek, a ten se vytratil jako mlha, jakmile skončila. Jak by se mohla postavit Moghedien, když se jí vyrovnala či ji v síle předčila i ta nejslabší novicka v Salidaru? Proto prchla sem, místo pryč z Tel’aran’rhiodu. Bála se a zlobila se na sebe, že se bojí, zlobila se příliš, aby dokázala jasně myslet a zvážit své slabosti.

Vystoupí ze sna. Ať už měla Siuan za lubem cokoliv, bylo to vyřízeno. Bude muset riskovat stejně jako Nyneiva. Při pomyšlení na další hodiny drhnutí podlah sevřela ruku na copu pevněji. Nejspíš to budou celé dny, a kromě toho možná i Sheriaminin proutek. Možná už ji dokonce nikdy nepustí k žádnému ze snových ter’angrialů, anebo vůbec k žádnému ter’angrialů. Strčí ji pod Faolain místo pod Theodrin. Konec studování Siuan a Leany, natož Logaina. Možná vůbec konec se studováním léčení.

Ve vzteku usměrnila další plamen. Byl-li o vlásek silnější, ona to nepoznala. Tolik ke snaze vybičovat svůj hněv v naději, že to pomůže s usměrňováním. „Nic na tom není, prostě jim jenom řeknu, že jsem viděla Moghedien,“ zamumlala si pro sebe a trhla se za cop tak prudce, až to zabolelo. „Světlo, ony mě strčí k Faolain. To bych radši umřela!“

„Ale zřejmě jí ráda běháš pro drobnosti.“

Ten posměšný hlas vytáhl Nyneivu z lavice, jako by ji někdo zvedl za ramena. Na ulici stála Moghedien, celá v černém, a vrtěla hlavou nad tím, co viděla. Nyneiva vší silou spletla štít z ducha a vrhla ho mezi druhou ženu a saidar. Tedy spíš snažila se ho vrhnout, bylo to jako sekat strom papírovou sekerou. Moghedien se dokonce usmála, než se vůbec obtěžovala Nyneivino tkanivo přeříznout, a to udělala tak ledabyle, jako by si smetla kousalku z tváře. Nyneiva na ni zírala, jako by dostala ránu palicí. Po tom všem to nakonec došlo takhle daleko. Jediná síla není k ničemu. Všechen ten hněv, co v ní bublal, nebyl k ničemu. Všechny její plány, její naděje, k ničemu. Moghedien se nenamáhala udeřit. Dokonce se ani neobtěžovala usměrnit vlastní štít. Tolik Nyneivou pohrdala.

„Bála jsem se, že sis mě všimla. Byla jsem neopatrná, když jste se se Siuan pokoušely navzájem zabít. Holýma rukama.“ Moghedien se opovržlivě zasmála. Něco tkala, líně, protože neviděla důvod ke spěchu. Nyneiva nevěděla, co to je, ale chtělo se jí křičet. Kypěl v ní hněv, ale strach otupoval její důvtip, jako by vrostla do země. „Občas mám dojem, že jste všechny příliš hloupé i na to, abyste se vůbec daly vycvičit, ty a ta bývalá amyrlin i všechny ostatní. Ale nemůžu dovolit, abys mě zradila.“ Tkanivo se blížilo k Nyneivě. „Zdá se, že je čas sebrat aspoň tebe.“

„Zadrž, Moghedien!“ křikla Birgitte.

Nyneivě spadla brada. Byla to Birgitte, jako bývala, v krátkém bílém kabátci a širokých žlutých kalhotách. Složitě spletený cop měla přehozený přes rameno a na stříbrném luku nasazený stříbrný šíp. To bylo nemožné. Birgitte už nebyla součástí Tel’aran’rhiodu, byla v Salidaru a dávala pozor, aby Nyneivu a Siuan nikdo nevyrušil, když spí za bílého dne, a nekladl zbytečné otázky.

Moghedien byla tak šokovaná, že prameny, které spletla, zmizely. Šok však vydržel jen chviličku. Z Birgittina luku vylétl zářící šíp – a vypařil se. Luk se vypařil. Něco jako by lučištnici popadlo, roztáhlo jí paže a zvedlo ji to ze země. Skoro vzápětí ji to svázalo, pevně jí to stáhlo zápěstí a kotníky, asi půl lokte nad zemí.

„Měla jsem zvážit možnost, že se objevíš.“ Moghedien se obrátila zády k Nyneivě a popošla blíž k Birgitte. „Líbí se ti tělo? Bez Gaidala Caina?“

Nyneivu napadlo, že usměrní. Jenže co? Dýka by tu ženskou ani nemusela škrábnout. Oheň by jí ani nemusel ožehnout suknice. Moghedien věděla, jak je tu Nyneiva bezmocná. Dokonce se na ni ani nepodívala. Kdyby přerušila pramen ducha vedoucí do ženy spící v jantaru, probudila by se v Salidaru a mohla by je varovat. Tvář měla zkroucenou skoro v pláči, když se podívala na Birgitte. Zlatovlasá žena tam visela a vzdorně hleděla na Moghedien. Moghedien ji na oplátku zvažovala jako řezbář zvažuje kus dřeva.

Jsem tu jenom já, pomyslela si Nyneiva. Stejně dobře bych vůbec nemusela umět usměrňovat. Jsem tu jenom já.

Zvednout nohu při prvním kroku bylo jako vytáhnout ji z hlubokého bláta, a druhý potácivý krok nebyl o nic snazší. Směrem k Moghedien. „Neubližuj mi,“ plakala Nyneiva. „Prosím. Neubližuj mi.“ Zamrazilo ji. Birgitte byla pryč. Teď tam stálo dítě tak tří čtyřleté, v krátkém bílém kabátku a širokých žlutých kalhotách, a hrálo si se stříbrným lukem velkým jako dětská hračka. Nyneiva klesla na kolena. Bylo těžké, plazit se v sukních, ale ona si nemyslela, že by dokázala zůstat stát. Nějak se jí to podařilo, natáhla prosebně ruku a kňourala. „Prosím. Neubližuj mi. Prosím. Neubližuj mi.“ Blíž a blíž se vlekla k Zaprodankyni, brouk s polámanýma nožičkami lezoucí v prachu.

Moghedien ji mlčky pozorovala, až nakonec řekla: „Kdysi jsem si myslela, že jsi silnější. Teď zjišťuji, že se mi na kolenou vážně líbíš. Tohle je dost blízko, holka. Ne že bych si myslela, že máš dost kuráže, aby ses pokusila vyrvat vlasy mně...“ Tahle představa ji zřejmě pobavila.

Nyneivě se chvěla ruka na dlaň od Moghedien. Musí to být dost blízko. Byla tu jenom ona. A Tel’aran’rhiod. V hlavě se jí utvořil obraz a tady byl, stříbrný náramek na její natažené ruce, stříbrné vodítko ho spojovalo se stříbrným obojkem kolem Moghedienina krku. Neměla v hlavě zafixovaný jen a’dam, ale i to, jak ho má Moghedien nasazený, součást Tel’aran’rhiodu, který měl takový tvar, jaký chtěla. Věděla něco o tom, co má očekávat. Už jednou měla náramek a’damu krátce nasazený, ve Falme. Zvláštním způsobem si uvědomovala Moghedien stejně, jako si uvědomovala své tělo, své pocity, dvakrát, jasně oddělené, ale obojí měla v hlavě. V jednu věc pouze doufala, protože Elain trvala na tom, že tomu tak je. Ta věc byla skutečně propojením, cítila zdroj skrze druhou ženu.

Moghedien prudce vymrštila ruku k obojku a zděšeně vyvalila oči. Vzteky a hrůzou. Vzteky víc než hrůzou, aspoň zpočátku. Nyneiva obojí cítila, skoro jako by ty pocity byly její vlastní. Moghedien musela velmi dobře vědět, co to vodítko a obojek je, nicméně se i tak snažila usměrnit. Nyneiva zároveň ucítila lehkou změnu v sobě, v a‘damu, jak se druhá žena snažila ohnout Tel’aran’rhiod podle sebe. Potlačit její pokus nebylo těžké. A'dam je propojoval a ona byla u ovládání. Vědět tohle věci usnadňovalo. Nyneiva nechtěla usměrnit tyto prameny, a tak nebyly usměrněny. Moghedien se stejně dobře mohla snažit zvednout holýma rukama horu. Hrůza přemohla vztek.

Nyneiva vstala a upevnila v duchu správný obraz. Moghedien uvázanou na a’damu si jenom nepředstavila, ona věděla, že Moghedien je uvázaná, stejně nepochybně, jako znala své jméno. Pocit přesunu, mravenčení, ale neustával. „Nech toho,“ řekla dost ostře. A'dam se nepohnul, ale jako by se neviditelně chvěl. Nyneiva pomyslela na to, jak se druhé ženě o tělo od ramen ke kolenům lehce otírají černé kopřivy. Moghedien se otřásla a křečovitě se nadechla. „Řekla jsem nech toho, nebo ti udělám něco horšího." – Posuv ustal. Moghedien ji ostražitě pozorovala. Stále tiskla stříbrný obojek, který měla kolem krku, a působila dojmem, že stojí na špičkách, připravená prchat.

Birgitte – dítě, které bylo či bývalo Birgitte – stála a zvědavě je pozorovala. Nyneiva vytvořila její obraz jako dospělé ženy. Holčička si strčila prstík do pusinky a začala si prohlížet maličký luk. Nyneiva rozzlobeně funěla. Bylo hodně těžké změnit někoho, kdo už zaujal nějaký tvar. A navrch k tomu Moghedien tvrdila, že umí udělat změnu stálou. Co ale mohla udělat, mohla také zrušit. „Vrať ji zpátky.“

„Jestli mě pustíš, tak –“

Nyneiva znovu pomyslela na kopřivy, a tentokrát to nebyl jen letmý dotek. Moghedien nasála vzduch skrze zaťaté zuby a třásla se jako prostěradlo ve vichru.

„To,“ řekla Birgitte, „byla ta nejděsivější věc, co se mi kdy stala.“ Znovu byla sama sebou, měla ten krátký kabátec a široké kalhoty, ale neměla luk a toulec. „Byla jsem dítě, ale zároveň to, co jsem já – moje skutečné já – byla jen jakási představa, kterou mělo dítě v hlavě. A věděla jsem to. Věděla jsem, že se budu jenom dívat, co se děje, a hrát si...“ Přehodila si zlatý cop zase přes rameno a přísně se na Moghedien podívala.

„Jak ses sem dostala?“ zeptala se Nyneiva. „Jsem ti vděčná, chápej, ale... jak?“

Birgitte se naposled kamenně podívala na Moghedien, pak otevřela kabátec a zalovila za výstřihem své haleny, odkud vytáhla zkroucený kamenný prsten na koženém řemínku. „Siuan se probudila. Jen na chvíli a ne úplně. Dost na to, aby zabručela, žes jí to sebrala. Když ses neprobudila taky, věděla jsem, že se muselo něco zvrtnout, tak jsem sebrala prsten a dopila to, cos namíchala Siuan.“

„Toho moc nezbylo. Jen sedlina.“

„Dost na to, abych usnula. Mimochodem, chutná to hrozně. Potom už to bylo snadný jako najít péřový tanečnice v Shiotě. Jistým způsobem je to skoro, jako bych byla –“ Birgitte se na okamžik odmlčela a znovu se zamračila na Moghedien. V ruce se jí opět objevil stříbrný luk a toulec stříbrných šípů u boku, po chvíli však opět zmizely. „Minulost je minulost a budoucnost čeká,“ prohlásila pevně. „Vlastně mě ani moc nepřekvapilo, když jsem si uvědomila, že jsou tu dvě ženské, co vědí, že jsou v Tel’aran’rhiodu. Věděla jsem, že ta druhá musí být ona, a když jsem dorazila a uviděla vás dvě... Vypadalo to, jako by tě už chytila, ale doufala jsem, že jestli ji zabavím, mohla bys něco vymyslet.“

Nyneiva cítila bodnutí hanby. Ji napadlo, že Birgitte opustí. Málem vymyslela jen tohle. Myslela na to jen chvíli a okamžitě to zavrhla, ale napadlo ji to. Jaká je zbabělá. Birgitte se určitě ani na chvíli nenechala ovládnout strachem. „Já...“ Slabá pachuť vařeného kočičího kapradí a drceného Černobýlu. „Skoro jsem utekla,“ řekla chabě. „Byla jsem tak vyděšená, že se mi jazyk přilepil na patro. Skoro jsem utekla a opustila tě.“

„Och?“ Nyneiva se v duchu kroutila, když ji Birgitte zvažovala. „Ale neutekla jsi, viď? Měla jsem vystřelit, než jsem promluvila, ale mně se nikdy nelíbilo střílet na lidi zezadu. Ani na ni. Stejně to ale fungovalo. Jenže co s ní uděláme teď?“

Moghedien rozhodně vypadala, že ovládla svůj strach. Nevšímajíc si stříbrného obojku kolem krku pozorovala Nyneivu a Birgitte, jako by ony byly zajatkyněmi, ne ona, a jako by zvažovala, co s nimi provede. Až na to, že se jí občas zachvěly ruce, jako by se chtěla poškrábat po těch kopřivách, vypadala jako sama černě oděná vážnost. Jenom díky a’damu Nyneiva věděla, že ta žena cítí strach, skoro jako blábolení, ale potlačené do tlumeného bzučení. Přála si, aby jí ta věc umožnila poznat, co si Moghedien myslí. Ale na druhé straně zase byla ráda, že nevidí do duše za těma chladnýma tmavýma očima.

„Než zvážíš něco... krutého,“ začala opatrně Moghedien, „pamatuj, že vím hodně věcí, co by ti mohly být užitečné. Pozorovala jsem ostatní Vyvolené, nahlédla do jejich plánů. Nestojí to za něco?“

„Pověz mi to, a já zvážím, jestli to za něco stojí,“ opáčila Nyneiva. Co by s tou ženou mohla udělat?

„Lanfear, Graendal, Rahvin a Sammael kují pikle spolu.“

Nyneiva krátce zatahala za vodítko a druhá žena se zapotácela. „To já vím. Pověz mi něco novýho.“ Tady ta žena byla zajatec, ale a’dam existoval jen tak dlouho, jak dlouho pobývaly v Tel’aran’rhiodu.

„Víš, že lákají Randa al’Thora k útoku na Sammaela? Ale až to udělá, najde tam i ostatní, čekají, aby ho chytili do pasti. Alespoň tam najde Graendal a Rahvina. Myslím, že Lanfear hraje jinou hru, o které ostatní nic nevědí.“

Nyneiva si vyměnila ustaraný pohled s Birgitte. Rand se tohle musí dozvědět. Dozví se to, jakmile si dneska v noci ona a Elain promluví s Egwain. Jestli se jim podaří dostat se k ter’angrialu na dost dlouho.

„Totiž,“ zamumlala Moghedien, „jestli bude žít dost dlouho, aby je našel.“

Nato Nyneiva popadla stříbrné vodítko v místě, kde se spojovalo s obojkem, a přitáhla si Zaprodankyni blíž k sobě. Tmavé oči se upřely do jejích, ale ona skrze a’dam cítila hněv a strach, který se zavrtěl a byl prudce udušen. „Poslouchej mě. Myslíš si, že nevím, proč předstíráš tuhle ochotnou spolupráci? Myslíš si, že když budeš mluvit dost dlouho, nechám si něco uklouznout a ty unikneš. Myslíš, že čím dýl tu mluvíme, tím těžší pro mě bude tě zabít.“ Tolik byla pravda. Zabít někoho chladnokrevně, dokonce jednoho ze Zaprodanců, bude těžké, možná těžší, než nač se vzmůže. Co bude s tou ženskou dělat? „Ale pochop tohle. Nedovolím ti jen něco naznačovat. Jestli se přede mnou pokusíš něco zatajit, tak ti udělám všechno, co kdy tebe napadlo, že uděláš mně.“ Vodítkem prošla hrůza, jako výkřik, z něhož tuhne krev v žilách, z hloubi Moghedieniny duše. Možná o a’damu nevěděla tolik, kolik si Nyneiva myslela. Možná věřila, že by Nyneiva mohla číst její myšlenky, kdyby to zkusila. „Takže, jestli víš něco o tom, co hrozí Randovi, něco navíc o Sammaelovi a ostatních, tak mi to řekni. Hned!“

Slova se Moghedien řinula z úst a ona neustále si jazykem zvlhčovala rty. „Al’Thor chce jít po Rahvinovi. Dneska. Dnes ráno. Protože si myslí, že Rahvin zabil Morgasu. Nevím, jestli to udělal nebo ne, ale al’Thor si to myslí. Jenže Rahvin Lanfear nikdy nevěřil. Nikdy nevěřil žádnému z nich. Proč by měl? Myslel si, že to všechno by mohla být past nastražená na něj, tak nastražil vlastní léčku. Nastavěl po celém Caemlynu ochrany, takže jestli tam nějaký muž usměrní třebas jiskřičku, dozví se to. Al’Thor vstoupí přímo tam. Skoro jistě už tam je. Myslím, že chtěl opustit Cairhien hned po východu slunce. Já s tím nemám nic společného. Nebyla to moje práce. Já –“

Nyneiva jí chtěla zacpat ústa. Ženě se strachy perlil pot na obličeji, z čehož se Nyneivě dělalo zle, ale bude-li muset poslouchat ten prosebný hlas příliš... Začala usměrňovat a napadlo ji, zda bude dost silná, aby to zadrželo Moghedienin jazyk, ale pak se usmála. Byla s Moghedien propojená a ovládala to. Moghedien málem vylezly oči z důlků, když Nyneiva spletla prameny, které jí zavřely ústa, a zavázala je. Pak Nyneiva dodala ještě špunty do uší, než se obrátila k Birgitte. „Co myslíš ty?“

„Elain to zlomí srdce. Svou matku miluje.“

„To já vím!“ Nyneiva se nadechla. „Budu plakat s ní a myslet vážně každou slzu, ale zrovna teď si musím dělat starosti kvůli Randovi. Myslím, že ona říká pravdu. Skoro to až cítím.“ Chytila stříbrné vodítko pod náramkem a zatřásla jím. „Možná je to tímhle a možná si to jenom představuju. Co myslíš ty?“

„Že je to pravda. Nikdy nebyla moc statečná, pokud neměla jasně navrch nebo si myslela, že jí to projde. A ty jsi do ní určitě vtloukla strach ze Světla.“

Nyneiva se zamračila. Každé Birgittino slovo v ní vyvolalo další bublinku strachu. Nikdy nebyla moc statečná, pokud neměla navrch. Tohle ji docela vystihovalo. Vtloukla do Moghedien strach ze Světla. To udělala, a myslela vážně každé slovo, které řekla. Dát někomu pár facek, když to potřeboval, byla jedna věc, vyhrožovat mu mučením, chtít ho mučit, dokonce i Moghedien, bylo něco zcela jiného. A tady stojí ona a snaží se vyhnout tomu, co věděla, že musí udělat. Nikdy nebyla moc statečná, když neměla jasně navrch. Tentokrát byla bublinka strachu její vlastní. „Musíme ihned do Caemlynu. Aspoň já musím. S ní. Možná tady nedokážu usměrňovat dost silně, abych roztrhla papír, ale s a’damem můžu použít její sílu.“

„Z Tel’aran’rhiodu nedokážeš ovlivnit nic v bdělém světě,“ řekla Birgitte tiše.

„Já vím! Já vím, ale musím něco udělat.“

Birgitte zvrátila hlavu dozadu a zasmála se. „Ó, Nyneivo, je to tak zahanbující, být ve spojení s takovým zbabělcem, jako jsi ty.“ Náhle se jí oči překvapeně rozšířily. „Toho tvého lektvaru už moc nezbylo. Myslím, že se prob –“ Uprostřed slova prostě zmizela.

Nyneiva se nadechla a rozvázala prameny kolem Moghedien. Nebo ji donutila to udělat. S a’damem se to dalo jen těžko poznat. Přála si, aby tu Birgitte ještě byla. Další pár očí. Někdo, kdo nejspíš znal Tel’aran’rhiod lépe, než ho ona kdy pozná. Někdo, kdo byl velmi udatný. „Uděláme si výlet, Moghedien, a ty mi budeš pomáhat, až se z tebe bude kouřit. Jestli mě něco překvapí... Stačí říct, že cokoliv se stane tý, která má nasazený tenhle náramek, stane se to i tý, co má obojek. Akorát že desetkrát silněji.“ Ošklivý výraz na Moghedienině tváři říkal, že Nyneivě věří. Což bylo docela dobře, jelikož to byla pravda.

Další hluboké nadechnutí, a Nyneiva začala vytvářet obraz jediného místa v Caemlynu, které znala natolik dobře, aby si ho pamatovala. Královský palác, kam ji vzala Elain. Rahvin musí být tam. Ale v bdělém světě, ne ve světě snů. Nicméně něco udělat musela. Tel’aran’rhiod kolem ní se změnil.

55

Vlákna hoří

Rand se zarazil. Dlouhá černá šmouha na stěně chodby ukazovala, kde se půl tuctu drahých závěsů změnilo v popel. Plameny olizovaly vršek dalšího. Ze značného počtu vykládaných truhlic a stolků zůstaly jen ohořelé třísky. Tohle nebyla jeho práce. O třicet kroků dál leželi na bílých dlaždicích ve smrti zkroucení muži v červených kabátcích, kyrysech a přilbicích s hledím, s meči stále ještě v rukou. Tohle taky nebyla jeho práce. Rahvin plýtval vlastními lidmi, jak se snažil dostat k Randovi. Své útoky vedl mazaně, a mazaně unikal, nicméně od chvíle, kdy prchl z trůnního sálu, se Randovi postavil vždy jen na chvilku, než zaútočil, a pak utekl. Rahvin byl silný, možná tak silný jako Rand, a věděl toho víc, ale Rand měl v kapse malého tlouštíka – ter’angrial – a Rahvin nic takového neměl.

Chodba byla Randovi povědomá dvakrát, jednou ji viděl předtím a navíc mu připomínala něco známého.

Tudy jsem šel s Elain a Gawynem ten den, co jsem potkal Morgasu. Ta myšlenka bolestně proklouzla až za hranici prázdnoty. Uvnitř byl chladný a bez citů. Saidín zuřil a hořel, ale on byl ledově klidný.

A další myšlenka, jako bodnutí. Ležela právě na takovéhle podlaze, zlaté vlasy měla rozhozené jako ve spánku. Iliena Zlatovláska. Moje Iliena.

Toho dne tu byla také Elaida. Věštila bolest, kterou přinesu. Poznala ve mně temnotu. Něco z ní. Dost. Ilieno, nevěděl jsem, co dělám. Byl jsem šílený! Jsem šílený. Oh, Ilieno!

Elaida věděla – něco – ale neřekla ani všechno, co věděla. Bylo by lepší, kdyby to byla udělala.

Oh, Světlo, copak neexistuje odpuštění? To, co jsem udělal, jsem udělal v záchvatu šílenství. Copak neexistuje milosrdenství?

Gareth Bryne by mě byl zabil, kdyby to byl věděl. Morgasa by byla nařídila mou smrt. Morgasa by byla naživu. Mat. Moirain. Kolik lidí by zůstalo naživu, kdybych byl zemřel?

Své utrpení jsem si vysloužil. Zasloužím si konečnou smrt. Oh, Ilieno, zasloužím si zemřít.

Zasloužím si zemřít.

Kroky za ním. Otočil se.

Vyšly ze široké boční chodby ani ne dvacet kroků od něj, dva tucty mužů v kyrysech, přílbách a červených kabátcích s bílými límci královniny gardy. Jenže Andor teď žádnou královnu neměl a tihle muži nesloužili jí, dokud žila. Vedl je myrddraal, s bledou bezokou tváří jako něco, co vylezlo zpod kamene. Překrývající se pláty černé zbroje jen zvyšovaly dojem hada, když se pohyboval, a černý plášť mu visel nehybně, jakkoliv se pohnul. Pohled bezokého je strach, ale strach je v prázdnotě vzdálená věc. Když ho muži uviděli, zaváhali. Pak půlčlověk zvedl meč s černou čepelí. Gardisté, kteří ještě neměli taseno, sahali po jílcích.

Rand – měl dojem, že tohle je jeho jméno – usměrnil způsobem, o němž se nepamatoval, že by ho už někdy použil.

Muži i myrddraal ztuhli na místě. Silnou vrstvou je pokryla bílá jinovatka, jinovatka, z níž stoupal kouř, jako stoupal i z Matových bot. Myrddraalovi se ulomila pozvednutá paže s hlasitým prasknutím. Když dopadla na dlaždice, paže i meč se roztříštily na kusy.

Rand cítil chlad – ano, jmenoval se tak. Rand – chlad jako nůž, když procházel kolem a zahýbal směrem, odkud přišli. Chlad, jenž byl teplejší než saidín.

U stěny se krčili muž a žena, sloužící v červenobílé livreji, přicházející do středních let, a drželi se, jako by se chtěli navzájem chránit. Když uviděli Randa – to jméno bylo delší, ne jenom Rand – muž, krčící se z dosahu myrddraalem vedené tlupy, se začal zvedat, ale žena ho za rukáv zase stáhla dolů.

„Jděte v míru,“ řekla Rand a natáhl ruku. Al’Thor. Ano, Rand al’Thor. „Já vám neublížím, ale jestli zůstanete, mohli byste přijít k úrazu.“

Žena zvrátila hnědé oči. Byla by se zhroutila, kdyby ji muž nechytil, a on sám rychle pohyboval úzkými rty, jako by se modlil, ale nedostal ze sebe ani hlásku.

Rand pohlédl směrem, kam se ten muž díval. Ruka mu vyjela z rukávu dost daleko, aby byla vidět Dračí hlava se zlatou hřívou, která byla součástí jeho kůže. „Já vám neublížím,“ pravil, nechal je tam a šel dál. Musel ještě zahnat do rohu Rahvina. Musel zabít Rahvina. A pak?

Ozýval se jen klapot jeho podpatků na dlaždicích. A hluboko v jeho hlavě slabý hlas truchlivě volal Ilienu a prosil o odpuštění. Namáhal se, aby ucítil Rahvina usměrňovat, aby ucítil muže naplněného pravým zdrojem. Nic. Saidín ho pálil v kostech, pálil ho v duši, ale zvenčí to nebylo snadné zahlédnout, dokud jste nebyli blízko. Lev ve vysoké trávě, takhle to jednou řekl Asmodean. Vzteklý lev. Neměl by Asmodeana připočítat k těm, kteří by jinak nežili? Nebo Lanfear? Ne. Ne –

Dostalo se mu varování jen o zlomeček vteřiny dřív, právě akorát, aby se stačil vrhnout na zem, byl to jako vlásek tenký úsek času mezi tím, kdy ucítil náhle spletené prameny, a stěnou vedle něj se prořízl jako paže tlustý pruh bílého světla, tekutého ohně, který proletěl místem, kde by byl měl hruď. Kudy proletěl ten pruh světla, tam, na obou stranách chodby, vlysy, nástěnné koberce, dveře i závěsy prostě přestaly existovat. Na podlahu pršely proříznuté závěsy a kusy uvolněného kamene a omítky.

Tolik k tomu, jak se Zaprodanci bojí používat odřivous. Kdo mu to tvrdil? Moirain. Ta si určitě zasloužila žít.

Z prstů mu vyskočil odřivous, oslepivá bílá střela letící k místu, odkud vzešel původní pruh světla. Ten druhý odřivous zhasl, právě když ten jeho prorazil zdí, zanechávaje po sobě před očima purpurovou šmouhu. Uvolnil vlastní pramen. Dokázal to konečně?

Vyškrábal se na nohy a usměrnil vzduch, vrazil do poničených dveří tak prudce, že jejich pozůstatky vyletěly ze závěsů. Místnost za dveřmi byla prázdná. Byl to obývací pokoj, s křesly rozestavěnými kolem velkého mramorového ohniště. Jeho odřivous sebral kousek z jednoho z oblouků vedoucích na malé nádvoří s kašnou a další kousek z jednoho z kartelovaných sloupů, které lemovaly chodníček za kašnou.

Rahvin tudy ale neodešel a v zášlehu odřivousu také nezahynul. Ve vzduchu visel pozůstatek, slábnoucí zbytky tkaniva saidínu. Rand jej poznal. Bylo jiné než průchod, který vytvořil pro klouzání do Caemlynu, či ten pro cestování – teď věděl, že udělal tohle – do trůnního sálu. Ale jeden takový už viděl v Tearu, tenkrát ho vytvořil sám.

Teď setkal další. Průchod, přinejmenším otvor, díru do reality. Na druhé straně nebyla černota. Vlastně kdyby nevěděl, že tam je cesta, kdyby neviděl její tkanivo, možná by to ani nepoznal. Tam se před ním na to samé nádvoří s fontánou a stejným chodníčkem se sloupořadím otevíraly stejné oblouky. Na okamžik se úhledně zaoblené díry, které jeho odřivous udělal do oblouku a sloupu, zachvěly, zaplnily se, a pak tu byly zase díry. Kamkoliv ten průchod vedl, bylo to někde jinde, odraz královského paláce, jako to kdysi byl odraz Tearského Kamene. Nejasně zalitoval, že si o tom nepromluvil s Asmodeanem, když měl ještě možnost, ale o tom dni prostě nikdy nedokázal mluvit s nikým. Nezáleželo na tom. Toho dne nesl Callandor, ale angrial v jeho kapse už dokázal, že na štvaní Rahvina stačí.

Rychle prošel skrz, uvolnil tkanivo a spěchal přes nádvoří dřív, než průchod za ním zmizel. Rahvin musel bránu ucítit, pokud byl dost blízko a zkoušel to. Tlustý kamenný mužíček neznamenal, že tu Rand mohl stát a čekat, až na něj Zaprodanec zaútočí.

Nebyla tu stopa po živé duši, byli tu jen on a jedna moucha. Takhle to bylo v Tearu také. Kandelábry v chodbách nebyly zapálené, světlé knoty nikdy neviděly plamen, a přesto i tam, kde měla být ta nejtemnější chodba, bylo světlo, které zdánlivě vycházelo odevšad a – odnikud. Občas se pohnuly i stojací lampy a další věci. Kandelábr se v okamžení posunul i o půl lokte, váza ve výklenku o coul. Drobnosti, jako by je někdo posouval ve chvíli, kdy se oči nedívaly. Kdekoliv bylo tohle místo, bylo velmi zvláštní.

Když klusal dalším sloupořadím a snažil se vycítit Rahvina, došlo mu, že od chvíle, kdy usměrnil ten odřivous, neslyší hlas lkající nad Ilienou. Třeba nějak dostal Luise Therina z hlavy.

Dobře. Zastavil se na kraji palácových zahrad. Růže a keře tavolníků vypadaly stejně poničené suchem, jako by rostly u skutečného paláce. Na několika bílých věžičkách zvedajících se nad střechami povlávaly praporce se stříbrným lvem, jenže vížky se mohly v okamžení změnit. Dobrá, když se nemusím o svou hlavu dělit s –

Cítil se divně. Nehmotně. Zvedl paži a vyjevil se. Viděl skrze svůj rukáv a paži zahradu, jako by se díval skrze mlhu. Mlhu, která řídla. Když se podíval dolů, viděl skrze sebe dlažební kameny chodníčku.

Ne! Tohle nebyla jeho myšlenka. Začal se vytvářet obraz. Vysoký tmavovlasý muž s ustaraným výrazem a víc bílými než hnědými vlasy. Jsem Luis Ther –

Jsem Rand al’Thor, skočil mu do toho Rand. Nevěděl, co se děje, ale slabý drak mu začal z ruky, kterou si držel před obličejem, mizet. Paže vypadala tmavší, prsty na ruce delší. Já jsem já. To se rozeznělo prázdnotou. Já jsem Rand al’Thor.

Bojoval, aby si sám sebe v duchu představil, rval se o to vytvořit obraz toho, co každý den při holení viděl v zrcadle, co viděl ve stojacím zrcadle při oblékání. Byl to zoufalý boj. Nikdy se na sebe pořádně nepodíval. Oba obrazy splývaly a slábly, starší tmavooký muž a mladší s modrošedýma očima. Obraz mladšího muže pomalu zpevněl a starší tvář se vytratila. Jeho paže pomalu zpevněla. Jeho paže, kolem níž se ovíjel drak, i dlaň s vypálenou volavkou. Bývaly doby, kdy ty značky přímo nenáviděl, ale teď, dokonce zahalený v prázdnotě bez citů, se málem zakřenil, když je uviděl.

Proč se Luis Therin snaží převzít tělo? Aby ho přetvořil v Luise Therina. Byl si jist, že on je ten tmavooký muž s utrápenou tváří. Proč teď? Protože na tomhle místě, ať to je cokoliv, může? Počkat. Byl to Luis Therin, kdo křičel vzdorné „ne". Neútočil tu Luis Therin. Útočil Rahvin a nepoužíval pouze jedinou sílu. Kdyby byl ten muž schopný tohle udělat v Caemlynu, ve skutečném Caemlynu, byl by to udělal tam. Musela to být nějaká schopnost, kterou získal tady. A jestli ji tady mohl získat Rahvin, tak ji má sám nejspíš taky. Obraz sebe sama byl to, co ho zadrželo, co ho přivedlo zpátky.

Soustředil se na nejbližší růžový keř, byl na sáh vysoký. Představil si, jak začíná být řídký, mlžný. Keř se poslušně vytratil do nicoty, ale jakmile byl obraz v jeho mysli pryč, keř zde byl náhle zpátky, přesně jako býval.

Rand chladně kývl. Takže to mělo jistá omezení. Vždycky existovala omezení a hranice. Ale on znal jedinou sílu, kolik ho o ní Asmodean naučil a kolik se naučil sám, a stále v něm byl přítomen saidín, všechna sladkost života, všechna zkáza smrti. Rahvin ho musel vidět, aby zaútočil. S jedinou silou jste museli něco vidět, abyste to mohli ovlivnit, nebo vědět, kde přesně to je ve vztahu k vám, do nejmenších podrobností. Třeba to tu bylo jiné, ale on si to nemyslel. Skoro si přál, aby se byl Luis Therin znovu neodmlčel. Ten muž mohl znát tohle místo i jeho pravidla.

Balkony a okna vedoucí do zahrady sahaly místy až do čtvrtého poschodí. Rahvin se ho pokusil... odtvořit. Natáhl ze zuřícího proudu saidínu přes angrial. Z oblohy sjely blesky, stovka rozvětvených stříbrných střel, bodajících do každého okna, do každého balkonu. Zahradu zahltil hrom, až z kamení odletovaly úlomky. Samotný vzduch praskal a jemu se chloupky na hrudi a na pažích snažily pod košilí zježit. Dokonce i vlasy na hlavě se mu začaly zvedat. Nechal blesky pohasnout. Tu a tam se odlamovaly kusy roztříštěných kamenných venýřů a balkonů, třeskot při tom, když dopadaly na zem, tlumila ozvěna hromobití, které mu stále ještě zvonilo v uších.

Na místech, kde bývala okna, teď byly jen zející díry. Vypadaly jako oční důlky nějaké monstrózní lebky, a poničené balkony jako tucet rozbitých úst. Jestli na některém z nich byl Rahvin, byl určitě mrtev. Rand tomu ale neuvěří, dokud neuvidí mrtvolu. Chtěl vidět Rahvina mrtvého.

S úšklebkem, který si neuvědomoval, vyrazil zpátky do paláce. Chtěl vidět Rahvina mrtvého.

Nyneiva se vrhla na břicho a plazila se chodbou po podlaze, když cosi proťalo nejbližší zeď. Moghedien šla k zemi stejně rychle, ale pokud by to neudělala sama, Nyneiva by ji byla strhla za a’dam. Byl to Rand, nebo Rahvin? Viděla podobné pruhy bílého ohně, tekutého světla, v Tanchiku a nijak netoužila dostat se znovu k něčemu takovému blíž. Nevěděla, co to bylo, a ani to vědět nechtěla. Já chci léčit, Světlo spal oba ty hlupáky, ne se učit roztodivným způsobům zabíjení!

Zvedla se do dřepu a ohlédla se směrem, kterým přišly. Nic. Prázdná palácová chodba. S tři sáhy dlouhou škvírou v obou stěnách, tak hladce vyříznutou, že by se za to nestyděl ani mistr kameník, a na podlaze ležely kusy goblénů. Po obou mužích nebylo ani stopy. Byla tu jen jejich práce. Občas se jim pod ruku málem dostala sama. Ještě dobře, že mohla čerpat z Moghedienina hněvu, vyčistit ho od hrůzy, která se snažila proniknout ven, a nechat ho proudit do sebe. Její vlastní hněv byl ubohoučká věc, která by jí skoro nedovolila vycítit pravý zdroj, natož usměrnit pramen ducha, jenž ji udržoval v Tel’aran’rhiodu.

Moghedien se krčila na kolenou a nasucho zvracela. Nyneiva stiskla rty. Ta ženská se znovu pokusila odstranit a’dam. Její ochota ke spolupráci se rychle vytratila, když zjistily, že Rand a Rahvin jsou tady v Tel’aran’rhiodu. No, snažit se rozepnout ten obojek, když jste ho měly kolem krku, vyvolalo trest samo o sobě. Aspoň tentokrát Moghedien neměla nic v žaludku.

„Prosím.“ Moghedien chytila Nyneivu za sukni. „Říkám ti, že musím pryč.“ Čirý děs v jejím hlase zabolel. Moghedien se ta hrůza zračila i ve tváři. „Jsou tady v těle. V těle!“

„Buď zticha,“ vyjela na ni Nyneiva nepřítomně. „Jestlis mi nelhala, tak je to výhoda. Pro mě.“ Druhá žena tvrdila, že být ve světě snů tělesně omezuje vaši moc nad snem. Nebo to spíš přiznala, když jí tahle informace uklouzla. Taky přiznala, že Rahvin nezná Tel’aran’rhiod tak dobře jako ona. Nyneiva doufala, že ho nezná tak dobře jako ona sama. Že toho Rahvin ví víc než Rand, o tom nepochybovala. Ten trouba zabedněnej! Ať už měl k pronásledování Rahvina jakýkoliv důvod, nikdy neměl připustit, aby ho ten muž zavlekl sem, na místo, jehož pravidla vůbec nezná a kde může i myšlenka zabíjet.

„Proč nechceš pochopit, co ti říkám? I kdyby se sem jenom prosnili, oba by byli silnější než my. Když jsou tady v těle, mohli by nás bez mrknutí oka rozdrtit. V těle můžou natáhnout ze saidínu víc, než my můžeme ve snu natáhnout ze saidaru."

„Jsme propojený.“ Nyneiva pořád nedávala pozor a jen se prudce zatahala za cop. Nedalo se poznat, kterým směrem muži odešli. A nedostane se jí varování předem, dokud je neuvidí. Nějak jí pořád připadalo nespravedlivé, že oni mohou usměrňovat, aniž by ona dokázala prameny vidět či cítit. Kandelábr, který byl předtím rozříznutý vejpůl, teď byl zase celý, a pak zase ne, stejně rychle. Ten bílý oheň musel být neuvěřitelně silný. Tel’aran’rhiod obvykle vyléčil poškození dost rychle, ať už jste udělaly cokoliv.

„Ty hloupá huso,“ vzlykala Moghedien a oběma rukama třásla Nyneivinou sukní, jako by chtěla zatřást s Nyneivou. „Nezáleží na tom, jak odvážná jsi. Jsme propojené, ale ty nepřispíváš ničím, jak to teď je. Ani vláskem. Je to moje síla a tvoje šílenství. Oni jsou tady v těle, nesní! Používají věci, o kterých se tobě ani nesnilo! Zničí nás, jestli zůstaneme.“

„Mluv tiše,“ odsekla Nyneiva. „To chceš některýho z nich na nás přilákat?“ Spěšně se rozhlédla oběma směry. Byly to kroky? Rand, nebo Rahvin? K jednomu i druhému se musejí přiblížit stejně opatrně. Muž bojující o vlastní život by mohl udeřit dřív, než by poznal, že jsou přítelkyně. No, aspoň že ona je přítelkyně.

„Musíme jít,“ naléhala Moghedien, ale hlas ztišila. Zvedla se na nohy a rty měla zkřivené mrzutým vzdorem. V jejím nitru se svářel strach a hněv, nejdřív byl silnější ten první, potom ten druhý. „Proč bych ti měla dál pomáhat? Tohle je šílenství!“

„To bys radši dostala zase kopřivama?“

Moghedien sebou trhla, ale v tmavých očích jí setrval umíněný výraz. „Myslíš si, že jim dovolím, aby mě zabili, radši, než bych si od tebe nechala ublížit? Ty jsi šílená. Nehnu se odsud, dokud se nerozhodneš, že nás odsud odvedeš.“

Nyneiva se znovu zatahala za cop. Jestli Moghedien odmítne jít, bude ji muset táhnout. To nebyl moc rychlý způsob pátrání, když před nimi byly zdánlivě celé míle palácových chodeb. Holt měla být tvrdší, už když se ta žena začala cukat poprvé. Na Nyneivině místě by Moghedien zabíjela bez váhání, nebo, kdyby druhého považovala za užitečného, spletla by ten svůj trik, jak mu sebrat vůli, přinutila by ho, aby ji uctíval. Nyneiva to jednou okusila, v Tanchiku, a i když věděla, jak to bylo provedeno, věděla, že by to nejspíš nikomu jinému provést nedokázala. Opovrhovala touhle ženou, nenáviděla ji z celé duše. Ale i když ji nepotřebovala, nemohla ji tady prostě jen tak zabít. Potíž byla v tom, že, jak se Nyneiva obávala, to teď Moghedien věděla taky.

Přesto, vědma vede ženský kroužek – i když s tím kroužek ne vždycky souhlasí – a ženský kroužek uděluje tresty ženám, které poruší zákony či příliš zneváží zvyky, a také mužům, za jisté přestupky. Možná nemá Moghedienin žaludek na zabíjení, na lámání lidské vůle, ale...

Moghedien otevřela ústa a Nyneiva jí je ucpala roubíkem ze vzduchu. Nebo spíš donutila to udělat samu Moghedien. Jak byly propojené a’damem, bylo to, jako by usměrňovala sama, ale Moghedien věděla, že jsou to její vlastní schopnosti, které Nyneiva využívá. Tmavé oči se Moghedien rozhořčeně zatřpytily, když jí její vlastní prameny strhly ruce k bokům a pevně jí obtočily suknice kolem kotníků. Pro zbytek Nyneiva použila a’dam. Stejně jako předtím s kopřivami, i teď vytvořila pocity, které chtěla, aby druhá žena cítila. Nebyla to skutečnost, byl to pocit skutečnosti.

Moghedien se v poutech vzepřela, jak ucítila, jako by ji přes hýždě švihl kožený řemen. Takhle to cítila. Vodítkem projelo pobouření a ponížení. A opovržení. Ve srovnání s jejími složitými způsoby, jak lidem ubližovat, tohle se hodilo leda tak pro dítě.

„Až budeš připravená zase spolupracovat,“ řekla Nyneiva, „stačí kývnout.“ Tohle nesmělo trvat dlouho. Nemohla tu jen tak stát, zatímco se Rand a Rahvin snaží navzájem zabít. Kdyby zemřel ten špatný jen proto, že se vyhýbala nebezpečí a nechala se zdržovat Moghedien...

Nyneiva si vzpomínala na den, kdy jí bylo šestnáct, těsně poté, co ji ženský kroužek prohlásil za dost starou, aby si mohla splést cop. Na ponoukání Nely Thaneové pak ukradla Corin Ayellinové švestkový táč a ve dveřích do kuchyně vrazila přímo do panímámy Ayellinové. Nyneiva přidala i to, co následovalo, a vyslala to přes vodítko všechno naráz. Moghedien jen vykulila oči.

Nyneiva to ponuře zopakovala. Ona mě nezastaví! Znovu. Já Randovi pomůžu, ať už si ona myslí cokoliv! Znovu. I kdyby nás to mělo zabít! Znovu. Oh, Světlo, ona by mohla mít pravdu. Rand by nás mohl obě zabít dřív, než by poznal, že jsem to já. Znovu. Světlo, nenávidím svůj strach! Znovu. Nenávidím ji! A znovu. Nenávidím ji!

Náhle si uvědomila, že se Moghedien zoufale zmítá v poutech a přikyvuje tak prudce, až se zdálo, že jí snad upadne hlava. Nyneiva chvíli jen civěla na její uslzenou tvář, potom přestala s tím, co dělala, a spěšně rozpletla prameny vzduchu. Světlo, co to udělala? Není přece Moghedien. „Mám za to, že už mi nebudeš dělat potíže."

„Oni nás zabijí,“ zamumlala druhá žena slabě, a díky vzlykům téměř nesrozumitelně, ale zároveň spěšně kývala na souhlas.

Nyneiva se schválně zatvrdila. Moghedien si zasloužila všechno, čeho se jí dostalo, a víc, mnohem, mnohem víc. Ve Věži by Zaprodankyni utišily a popravily tak rychle, jak jen by stačily svolat tribunál, a kromě toho, čím byla, by další důkazy ani nepotřebovaly. „Dobrá. Teď –“

Celým palácem otřásl hrom nebo něco, co se hromu velmi podobalo, až na to, že se stěny zatřásly a z podlahy se zvedl prach. Nyneiva zpola padla na Moghedien a obě poskočily, jak se snažily udržet se na nohou. Než zemětřesení úplně utichlo, nahradil ho řev, jako když se komínem velikosti slušné hory řítí obrovitánský oheň. To trvalo jen chvilku. Následné ticho bylo větší než předtím. Ne. Ozývaly se kroky. Nějaký muž utíkal. Ten zvuk se nesl chodbou. Od severu.

Nyneiva odstrčila druhou ženu. „Pojď.“

Moghedien kňučela, avšak nevzpírala se a nechala se táhnout chodbou. Oči však měla velké a dýchala příliš rychle. Nyneivu napadlo, že je dobře, že má Moghedien s sebou, a nejen kvůli přístupu k jediné síle. Po všech těch letech, co se skrývala ve stínech, byla Pavoučice natolik zbabělá, že se vedle ní Nyneiva cítila skoro statečně. Skoro. Jenom hněv na vlastní strach jí umožňoval udržet pramen ducha, který jí zase umožňoval pobývat v Tel’aran’rhiodu. Moghedien byla hrůzou bez sebe.

Nyneiva ji táhla za sebou na lesklém vodítku a zrychlila krok. Vyrazila za slábnoucím zvukem těch kroků.

Rand ostražitě vstoupil na kulaté nádvoří. Polovina bíle dlážděného kruhu se zařezávala do stavby zvedající se za ním do výšky tří poschodí, druhá polovina pak byla lemována kamenným půlkruhem na světlých sloupech tři sáhy vysokých, přečnívajících do další zahrady, kde se pod nízkými rozložitými stromy táhly stinné štěrkové pěšinky. Mramorové lavičky obklopovaly jezírko s lekníny. V něm plavaly rybky, zlaté a bílé a červené.

Náhle se lavice posunuly, rozplynuly se do beztvarých lidských postav, stále stejně bílých a napohled tvrdých jako kámen. Už zjistil, jak těžké je změnit něco, co upravil Rahvin. Z konečků prstů mu vylétly blesky a roztříštily kamenné muže na kusy.

Vzduch se změnil ve vodu.

Rand se začal dusit a snažil se doplavat ke sloupům. Viděl zahradu za nimi. Musela tam být nějaká přehrada, která zastavila všechnu tu vodu, co se řinula ven. Než mohl usměrnit, míhaly se kolem něj zlaté a červené a bílé stíny, větší, než původně byly ryby v jezírku. A tihle tvorové měli zuby. Zahryzli se do něho a krev se změnila v rudou mlhu. Pudově se po rybách ohnal rukama, ale jeho chladnější část, hluboko v prázdnotě, usměrnila. Zazářil odřivous, mířil na přehradu, pokud tam nějaká byla, na každé místo, kde mohl Rahvin stát, aby viděl na nádvoří. Voda se převalovala, divoce s ním pohazovala a hnala se, aby naplnila prázdné tunely, které vyřízl odřivous. Vrhly se po něm zlaté a bílé a červené stíny a přidaly do vody další stopy karmínu. Jak to s ním pohazovalo, neviděl, kam svými střelami naslepo míří – házel je na všechny strany. Nedostávalo se mu dechu. Snažil se myslet na vzduch, nebo na vodu, která se stává vzduchem.

Náhle jím byla. Dopadl tvrdě na dláždění mezi malé rybky mrskající se kolem, převalil se a zvedl se. Všude zase byl vzduch. Dokonce i šaty měl suché. Kamenný prstenec se proměňoval, chvíli byl celý a nedotčený, chvíli tu ležel v troskách a polovina sloupů byla dole. Některé stromy ležely ve spleti přes pařezy, pak tu stály celé a zase spadly. V bílých zdech paláce za ním byly proražené díry, jedna byla dokonce i ve vysoké zlacené kupoli nahoře, a přes okna, z nichž některá byla zdobená složitou kamennou kružbou, se táhly zářezy. Poškozená místa se mihotala, mizela a znovu se objevovala. Nebyl to ten pomalý přechod, posun, který trval nějakou dobu jako předtím, ale neustále docházelo ke změnám. Trosky, pak žádné, pak nějaké, pak žádné a pak zase všechny.

Rand sebou trhl a přitiskl si ruku k boku, na starou, zpola zahojenou ránu. Píchalo ho v ní, jako by se mu při všech těch prostocvicích zase otevřela. Vlastně ho pobolívalo celé tělo, z tuctu či víc kousných ran mu tekla krev. To se nezměnilo. Zakrvavené trhliny v jeho kabátci a spodcích byly pořád tady. Podařilo se mu změnit vodu zase ve vzduch? Nebo jedna z těch šílených střel odřivousu zahnala Rahvina pryč, či ho dokonce zabila? Nezáleželo na tom, pokud by to nebylo to poslední.

Vytřel si krev z očí a prohlížel si okna a balkony kolem zahrady, vysoké sloupořadí na druhé straně. Nebo spíš, začal se rozhlížet, ale zaujalo ho něco jiného. Pod sloupořadím jen tak tak rozeznával slábnoucí zbytky tkaniva. Odsud poznal, že je to průchod, ale aby viděl, jaký druh a kam vede, musel by být blíž. Přeskočil hromadu opracovaných kamenů, která zmizela, když byl ještě nad ní, a vrhl se přes zahradu, přičemž se vyhýbal skáceným stromům. To zbytkové tkanivo bylo skoro pryč. Musel se dostat dost blízko, než zmizí úplně.

Náhle upadl a poškrábal si ruce o štěrk, jak se vzepřel. Neviděl nic, co by mu mohlo podrazit nohy. Cítil se omámený, skoro jako by dostal ránu do hlavy. Snažil se vyškrábat se na nohy, dostat se k tomu pozůstatku. A uvědomil se, že se svíjí. Ruce mu pokrývala dlouhá srst. Prsty se mu smršťovaly, zatahovaly se mu do dlaní. Skoro jako tlapy. Past. Rahvin neuprchl. Ten průchod byl past a on do ní nakráčel.

K prázdnotě lnulo zoufalství, jak se snažil zůstat sám sebou. Jeho ruce. Byly to ruce. Skoro ruce. Přinutil se vstát. Nohy se mu ohýbaly nesprávným směrem. Pravý zdroj ustupoval, prázdnota se svrašťovala. Do prázdnoty bez pocitů zalétla panika. Ať už se ho Rahvin snažil změnit v cokoliv, nemohlo to usměrňovat. Saidín klouzal pryč, řídl dokonce i když ho táhl přes angrial. Okolní balkony i sloupořadí na něj hleděly, prázdné. Rahvin musel být v jednom z těch oken s kamennou kružbou, ale za kterým? Tentokrát neměl sílu na stovku blesků. Jeden. To by ještě zvládl. Pokud to udělá rychle. Které okno? Bojoval o to, aby byl sám sebou, bojoval, aby do sebe dostal proud saidínu, jásal nad každým kousíčkem špíny jako důkazem, že stále vládne jedinou silou. Potácel se do kruhu a marně hledal. Zařval Rahvinovo jméno. Znělo to jako řev zvířete.

Táhnouc Moghedien za sebou, Nyneiva zahnula za roh. Před ní za dalším rohem zmizel nějaký muž, jen se tu ozývala ozvěna jeho kroků. Nevěděla, jak dlouho už ty kroky sleduje. Občas kroky utichly a ona musela čekat, až se znovu ozvou, aby poznala, kudy se dát. Občas, když se zastavily, dály se věci. Nic z toho sice neviděla, ale palác zvonil, jako když se udeří na zvon, jindy se jí ježily vlasy na hlavě, jak to ve vzduchu praskalo, a pak zase... Nezáleželo na tom. Tohle bylo poprvé, co zahlédla muže, jehož kroky slyšela. Nemyslela si, že v tom černém kabátci vězí Rand. Výška odpovídala, ale tenhle muž byl příliš velký, příliš těžký v prsou.

Nyneiva se rozběhla dřív, než si to uvědomila. Její pevné boty se už dávno změnily v atlasové střevíčky, aby se mohla pohybovat potichu. Když mohla slyšet ona jeho, mohl slyšet i on ji. Moghedienino zoufalé funění bylo hlasitější než jejich kroky.

Nyneiva se dostala k ohybu chodby, zastavila se a vyhlédla opatrně za roh. Držela saidar – přes Moghedien, ale byl její – připravená usměrnit. Nebylo to zapotřebí. Chodba byla prázdná. Naproti byly dveře, ve stěně s okny vyplněnými složitými kamennými kružbami, ale ona si nemyslela, že se tam mohl dostat. Poblíž zahýbala doprava další chodba. Nyneiva k ní vyrazila a znovu do ní ostražitě nahlédla. Prázdná. Ale nahoru se těsně za křižovatkou točilo schodiště.

Na chvíli zaváhala. Ten muž někam spěchal. Tahle chodba vedla zpátky směrem, kterým přišly. Utíkal by zpátky? Takže nahoru.

Táhnouc Moghedien za sebou pomalu vyšla po schodech a napínala uši, aby slyšela něco kromě téměř hysterického funění. Zaprodankyně a krve, která jí bušila v uších. Jestli se mu ocitne tváří v tvář... Věděla, že tam už je, někde vepředu. Překvapený bude muset být on.

Na první podestě se zastavila. Chodby byly stejné jako ty dole. Byly taky stejně prázdné, stejně tiché. Šel snad dál nahoru?

Schodiště se jí pod nohama lehce zachvělo, jako by do paláce udeřil obrovský dobývací beran, a pak znovu. A opět jedním oknem s kamennou výzdobou proletěl pruh bílého ohně, směřoval bláznivě vzhůru, a pak, když začal prořezávat strop, zhasl.

Nyneiva polkla a zamrkala v marné snaze zbavit se světle fialového vějíře, který jí zůstal před očima jako vzpomínka na tu věc. To musel být Rand, když se snažil zasáhnout Rahvina. Kdyby se k němu dostala moc blízko, Rand by mohl omylem zasáhnout i ji. Jestli se ohání takhle naslepo – jí to tedy rozhodně připadalo jako rána naslepo – mohl ji zasáhnout kdekoliv, aniž by to věděl.

Otřesy ustaly. Moghedien se oči leskly hrůzou. Ale podle toho, co skrze a’dam Nyneiva cítila, byl div, že se ta žena nesvíjí na podlaze, nevříská a nemá pěnu u pusy. Nyneiva sama tak trochu cítila, že by mohla začít vřískat. Přinutila se udělat další krok. Druhý krok byl skoro stejně těžký. Taky pomalý. Nebylo třeba na něj narazit náhle. Překvapený musel být on. Moghedien ji následovala jako zbitá fena a jen se třásla.

Když se Nyneiva vydala dál do schodů, uchopila saidar, jak nejpevněji a nejúplněji dokázala, a tolik, kolik jen Moghedien zvládla, až k bodu, kde se jeho sladkost měnila téměř v bolest. To bylo varování. Víc, a přiblíží se k bodu, kde toho bude víc, než dokáže udržet, k bodu, kde se utiší sama, spálí v sobě schopnost usměrňovat. Nebo možná v Moghedien, za daných okolností. Nebo v obou. Na každý pád by to teď byla katastrofa. Ale na tom bodě se držela... život... který ji plnil, připomínal tlak jako od jehly těsně předtím, než propíchne kůži. Tak moc toho dokázala natáhnout, když usměrňovala sama. Ona i Moghedien byly v jediné síle skoro stejně silné. Tanchiko to ukázalo. Bude to dost? Moghedien trvala na tom, že muži jsou silnější. Rahvin aspoň byl – Moghedien ho znala – a nebylo příliš pravděpodobné, že by Rand dokázal přežít tak dlouho, pokud by nebyl stejně silný. Nebylo spravedlivé, že muži mají svaly a větší sílu v jediné síle taky. Aes Sedai ve Věži vždy tvrdily, že jsou si všichni rovni. Prostě to nebylo –

Blábolila. Zhluboka se nadechla a vlekla za sebou Moghedien po schodišti. Výš to nešlo.

Chodba byla prázdná. Nyneiva pokračovala k místu, kde se s ní stýkala příčná chodba, a vyhlédla za roh. A tam byl. Vysoký muž v černém, rozložitý, s tmavými vlasy a bílými prameny na spáncích, vyhlížel kamennými kružbami v jednom z oken na něco dole. Na tváři se mu námahou perlil pot, ale zřejmě se usmíval. Hezká tvář, stejně hezká jako Galadova, pro tohohle se jí však dech nezrychlil.

Ať už civěl na cokoliv – snad na Randa? – cele se na to soustředil, ale Nyneiva mu nedala možnost, aby si jí všiml. Tam dole mohl být Rand. Nepoznala, jestli Rahvin usměrňuje nebo ne. Naplnila chodbu kolem něj ohněm od stěny ke stěně, od podlahy ke stropu, a vlila do něj všechen saidar, který držela, do ohně tak horkého, že se kouřilo ze samotného kamene. Před tím žárem couvla sama.

Rahvin zavřískl uprostřed plamene – byl to jeden plamen – a odpotácel se od ní zpátky k místu, kde chodba přecházela v chodníček se sloupořadím. Zlomeček vteřiny, méně, kdy ona ještě couvala, a on už stál uprostřed plamene, jenomže teď byl obklopen čistým vzduchem. Do toho žáru šel každičký ždibíček saidaru, který dokázala usměrnit, avšak on ho potlačil. Viděla ho skrze ten oheň, jenž všemu propůjčoval narudlý přísvit. Viděla ho. Z ožehlého kabátce mu stoupal kouř. Tvář měl sežehlou trosku, jedno oko mléčně bílé. Ale v obou očích měl zlověstný výraz, když na ni pohlédl.

Z vodítka a’damu necítila vůbec žádné pocity, jen olověnou otupělost. Nyneivě se stáhl žaludek. Moghedien se vzdala. Vzdala se, protože je čekala než smrt.

Oheň vyrazil složitou kamennou kružbou v okně nad Randem, plamenné prsty nalezly každičkou škvírku, tančil směrem ke sloupořadí. A přitom zápas v jeho těle náhle ustal. Být tak najednou sám sebou přišlo skoro jako šok. Předtím zoufale natahoval ze saidínu a snažil se udržet alespoň něco. Teď se do něj hrnul, lavina ohně a ledu, až se mu podlomila kolena, až se prázdnota chvěla bolestí, která ji odírala jako rašple.

A Rahvin pozadu vyklopýtal na sloupořadí, tváří k něčemu tam uvnitř. Rahvin ovinutý ohněm, a přesto tu stál, jako by se ho nic nedotklo. Pokud teď vypadal, že se ho nic nedotýká, před chvílí tomu tak nebylo. Jen velikost postavy a to, že bylo nemožné, aby to byl někdo jiný, Randovi prozradily, že to je on. Zaprodanec byl celý zuhelnatělý, popraskané rudé maso by dalo dost zabrat každé léčitelce. Bolest musela být nesmírná. Až na to, že Rahvin bude uvnitř prázdnoty v nitru toho ohořelého pozůstatku muže, zabalený do prázdnoty, kde je tělesná bolest vzdálená a saidín po ruce.

Saidín zuřil i uvnitř Randa, a on ho vypustil všecek. Ne k léčení.

„Rahvine!“ zavřískl, a z rukou mu vyletěl odřivous, roztavené světlo silnější než muž, hnané vší jedinou silou, kterou dokázal natáhnout.

Odřivous zasáhl Zaprodance a Rahvin přestal existovat. Temní psi v Rhuideanu se změnili v černá zrnka, než zmizeli, ať už to byl jakýkoliv život, jehož se snažili držet, nebo jejž se snad pro ně snažil udržet vzor. Před tímhle Rahvin prostě... přestal existovat.

Rand nechal odřivous zhasnout a trochu saidín odsunul stranou. Snažil se mrkáním odstranit purpurový otisk a zíral na širokou díru v mramorové balustrádě, zbytek jednoho sloupu byl jako tesák nad ni, a zíral na odpovídající díru ve střeše paláce. Tyhle díry se nemihotaly, jako by to, co udělal, bylo příliš silné dokonce i na to, aby to tohle místo spravilo. Po tom všem to vypadalo téměř příliš snadné. Třeba tam nahoře je něco, co ho přesvědčí, že je Rahvin skutečně mrtvý. Rozběhl se ke dveřím.

Nyneiva zoufale vrhla všechno, co měla, a pokusila se znovu stáhnout plamen těsně kolem Rahvina. Napadlo ji, že měla použít blesk. Zemře. Ty hrozné oči se upíraly na Moghedien, ne na ni, ale ona zemře také.

Nahoru sloupořadím vyletěl tekutý oheň – tak žhavý, že oheň, který sama vytvořila, vedle něj vypadal studený. Zděšeně propustila své tkanivo a zvedla ruku, aby si chránila obličej, a přesto, než ji zvedla k hrudi, tekutý oheň byl pryč. Stejně tak Rahvin. Nyneiva nevěřila, že unikl. Byla to jen chvilka, tak krátká, že si ji téměř mohla představovat, když se ho ten bílý pruh dotkl a on se změnil v... mlhu. Pouze chvilička. Mohla si to představovat. Ale ona tomu nevěřila. Roztřeseně se nadechla.

Moghedien měla tvář v dlaních, plakala a třásla se. Jediný pocit, který Nyneiva skrz a’dam cítila, byla úleva tak mocná, že utopila všechno ostatní.

Na schodech dole zaskřípaly chvatné kroky.

Nyneiva se otočila na patě a udělala krok k točitému schodišti. S překvapením si uvědomila, že zhluboka pije ze saidaru a připravuje se.

Pak překvapení poněkud pominulo, když se na dohled vyšplhal Rand. Nebyl takový, jak si ho pamatovala. Rysy měl stejné, ale obličej tvrdý. Oči jako z modrého ledu. Zkrvavené trhliny v kabátci a spodcích a krev na tváři se k tomu obličeji hodily.

Když vypadal takhle, Nyneivu by nikterak nepřekvapilo, kdyby Moghedien na místě zabil ve chvíli, kdy zjistí, kdo to je. Nyneiva však pro ni ještě měla použití. Musel poznat a’dam. Bez dalšího rozmýšlení ho změnila, nechala vodítko zmizet, takže zůstal jen stříbrný náramek na jejím zápěstí a obojek na krku Moghedien. Chvilka zděšení, když pochopila, co udělala, a potom si vydechla, když si uvědomila, že druhou ženu stále cítí. Fungovalo to přesně tak, jak Elain říkala, že bude. Možná to neviděl. Stála mezi ním a Moghedien, vodítko se táhlo za ní.

Rand se na Moghedien skoro nepodíval. „Myslel jsem na ty plameny, co odsud vyšlehly. Myslel jsem, že bys to mohla být ty nebo...? Kde je tohle místo? Tady se setkáváte s Egwain?“

Nyneiva k němu vzhlédla a pokusila se polknout. Tak chladný, ten jeho obličej. „Rande, moudré říkají, že to, cos udělal, co děláš, je nebezpečný, dokonce špatný. Pak říkají, že když sem přijdeš v těle, vypustíš něco ze sebe, nějakou část, která z tebe dělá člověka.“

„Copak moudré vědí všechno?“ Prošel těsně kolem ní a zastavil se s pohledem upřeným na sloupořadí. „Kdysi jsem si myslel, že Aes Sedai vědí všechno. Na tom nezáleží. Nevím, jak moc si Drak Znovuzrozený může dovolit být člověkem.“

„Rande, já...“ Nevěděla, co říci. „Hele, dovol mi aspoň, ať tě vyléčím.“

Klidně držel, když natáhla ruce a uchopila jeho hlavu do dlaní. Ona pak musela potlačit trhnutí. Jeho čerstvé rány nebyly vážné, jen jich bylo hodně – co ho jenom mohlo pokousat? Byla si jistá, že to byly kousné rány – ale stará rána, ta zpola zahojená, nikdy nevyléčená rána v jeho boku, to byla žumpa plná temnoty, studna naplněná tím, o čem si myslela, že to musí být špína saidinu. Usměrnila složité prameny vzduchu, vody a ducha, dokonce také ohně a země v malém množství, jež se používaly k léčení. Rand nezařval ani se nezazmítal. Dokonce ani nemrkl. Zachvěl se. To bylo všechno. Pak ji uchopil za zápěstí a sundal jí ruce ze svého obličeje. Nezdráhala se. Jeho nová zranění byla pryč, každé hryznutí, škrábanec i modřina, ale ta stará rána ne. Na ní se nic nezměnilo. Cokoliv kromě smrti by se mělo dát vyléčit, dokonce i tohle. Cokoliv!

„Je mrtvý?“ zeptal se tiše. „Vidělas ho umřít?“

„Je mrtvý, Rande. Viděla jsem to.“

Kývl. „Jsou tu ale další, že? Další... Vyvolení.“

Nyneiva cítila od Moghedien bodnutí strachu, avšak neohlédla se. „Rande, musíš jít. Rahvin je mrtvý a tohle místo je pro tebev tom tvým stavu nebezpečný. Musíš jít a v těle se sem už nesmíš vrátit.“

„Půjdu.“

Nemyslel si, že by to mohla vidět či cítit – ovšemže nemohla – ale na chvíli měl dojem, že se chodba za ním... nějak pozměnila. Nevypadala však jinak. Až na to... Nyneiva zamrkala. Ve sloupořadí za Randem již nebyl ten zpolovice zmizelý sloup a ani díra v kamenném zábradlí.

Rand pokračoval, jako by se nic nestalo. „Vyřiď Elain... Popros ji, ať se na mě nezlobí. Popros ji...“ Tvář se mu stáhla bolestí. Na chvíli zahlédla chlapce, kterého znala, vypadal, jako by mu vyrvali něco drahocenného. Natáhla k němu ruku, aby ho utěšila, ale on couvl, tvář opět jako z kamene a vyprahlou. „Lan měl pravdu. Vyřiď Elain, ať na mě zapomene, Nyneivo. Vyřiď jí, že jsem si našel něco jiného, co miluju, a na ni už mi nezbývá místo. Chtěl po mně, abych ti vyřídil to samé. Lan si taky našel něco jiného. Říkal, že na něj máš zapomenout. Lepší by bylo, kdybyste se nenarodily, než se do nás zamilovaly.“ Znovu couvl, tři dlouhé kroky, chodba kolem něj jako by se bláznivě zatočila – nebo aspoň část chodby – a byl pryč.

Nyneiva zírala na místo, kde předtím stál, a ne na trhaně se mihotající škody na sloupořadí, které tu chvíli byly a chvíli zase ne. Lan mu řekl, aby jí vyřídil tohle?

„Ehm... pozoruhodný muž,“ poznamenala Moghedien docela tiše. „Velmi, velmi nebezpečný muž.“

Nyneiva na ni civěla. Skrze náramek k ní teď přicházelo něco nového. Byl tu pořád strach, ale ztlumený... Očekávání bylo asi to nejpříhodnější slovo, které to popisovalo.

„Pomohla jsem ti, ne?“ dodala Moghedien. „Rahvin je mrtvý, Rand al’Thor zachráněný. Nic z toho by beze mě nebylo možné.“

Nyneiva teď pochopila. Spíš naděje než očekávání. Dříve či později se Nyneiva bude muset vzbudit. Pak a’dam zmizí. Moghedien se jí snažila připomenout svou pomoc – jako by ji z ní nemusela Nyneiva páčit – jen pro případ, že by se Nyneiva zatvrzovala, aby ji před odchodem ještě dokázala zabít. „Je čas, abych rovněž odešla,“ prohlásila Nyneiva. Moghedienin výraz se nezměnil, ale strach zesílil, a naděje stejně tak. Nyneivě se v ruce objevil velký stříbrný šálek, zjevně naplněný čajem. „Vypij tohle.“

Moghedien couvla. „Co –?“

„Není to jed. Mohla bych tě velice snadno zabít i bez něj, kdybych chtěla. Koneckonců všechno, co se ti stane tady, je skutečný i v bdělým světě.“ Naděje teď byla mnohem silnější než strach. „Budeš po tom spát. Hlubokým spánkem, příliš hlubokým, aby ses mohla dotknout Tel’aran’rhiodu. Jmenuje se to ločidlo.“

Moghedien šálek pomalu převzala. „Abych tě nemohla sledovat? Nic nenamítám.“ Zvrátila hlavu a polykala, dokud nebyl šálek prázdný.

Nyneiva ji pozorovala. Tolik odvaru by ji mělo rychle položit. A přesto ji jistý krutý rys v povaze donutil promluvit. Věděla, že je to kruté, a nezáleželo jí na tom. Moghedien vůbec nebude mít klidný odpočinek. „Vědělas, že Birgitte není mrtvá.“ Moghedien jen lehce přimhouřila oči. „Vědělas, kdo je Faolain.“ Druhá žena se pokusila vyvalit oči, ale už byla příliš ospalá. Nyneiva cítila, jak se účinek ločidla šíří. Soustředila se na Moghedien drženou tady v Tel’aran’rhiodu. Pro Zaprodankyni to nebude příjemný spánek. „A vědělas, kdo je Siuan, že bývala amyrlin. O tomhle jsem se v Tel’aran’rhiodu nikdy nezmínila. Nikdy. Uvidíme se brzy. V Salidaru.“

Moghedien vyvrátila oči. Nyneiva si nebyla jistá, je-li to účinek ločidla či mrákoty, ale na tom nezáleželo. Propustila druhou ženu a Moghedien zmizela. Stříbrný obojek zazvonil, když dopadl na dlažbu. Elain bude mít radost aspoň z tohohle.

Nyneiva vystoupila ze sna.

Rand klusal chodbami paláce. Zřejmě tu došlo k menším škodám, než se pamatoval, ale on se moc nedíval. Vyšel na velké nádvoří před palácem. Zášlehy vzduchu zpola vyrazily křídla velké brány ze závěsů. Za bránou leželo obrovské oválné náměstí a to, co hledal. Trolloci a myrddraalové. Rahvin byl mrtev a ostatní Zaprodanci někde pryč, ale bylo ještě třeba pobít trolloky a myrddraaly, kteří zůstali v Caemlynu.

Bojovali, tlačili se po stovkách, snad tisících, kolem něčeho, nač přes jejich řady v černých osnířích, vysoké jako myrddraal na koni, neviděl. Jen tak tak hluboko v davu rozeznal svou karmínovou zástavu. Když křídla brány vyletěla ze závěsů, někteří se otočili na patě.

A přesto se Rand bez váhání zarazil na místě. Natěsnanými postavami v černých osnířích létaly ohnivé koule a všude leželi popálení trolloci. To nebylo možné.

Neodvažuje se doufat či myslet, usměrnil. Z rukou mu vyletovaly odřivousy tak rychle, jak je dokázal splétat, užší než jeho malíček a přesné, jakmile zasáhly, ztratily se. Byly mnohem méně účinné než ten, který použil proti Rahvinovi, ale nemohl riskovat, že protne někoho z těch, kdo byli polapení uprostřed všech těch trolloků. Zřejmě to ale neznamenalo větší rozdíl. První zasažený myrddraal změnil barvu, stal se z něj černý stín oděný v bílé, a pak zůstala jen zrnka prachu, která zmizela, když se jeho kůň splašil a utekl. Trolloci, myrddraalové, všichni ti, kteří se otočili k němu, zmizeli stejně, a pak se Rand začal prořezávat řadami těch, kteří k němu stáli zády, takže vzduch jako by byl neustále plný jiskřivého prachu, jejž ve chvíli, kdy se vytratil, nahradil nový.

Tomu odolat nemohli. Děsivý vzteklý řev se změnil v ustrašené vytí a nepřátelé prchali na všechny strany kromě směrem k němu. Rand si všiml, jak se je jeden myrddraal snaží obrátit, a trolloci ho ušlapali, jezdce i koně, ale ostatní mizelci také pobídli svá zvířata k úprku.

Rand je nechal jít. Byl cele zaujat pohledem na zahalené Aiely, kteří vyrazili z obklíčení s oštěpy a těžkými noži. Právě jeden z nich nesl korouhev. Aielové praporce nenosili, avšak tenhle, jemuž byl pod šufou vidět kousek červené pásky, jej držel. I v některých ulicích vedoucích z náměstí zuřil boj. Aielové proti trollokům. Měšťané proti trollokům. Dokonce i ozbrojenci v uniformě královniny gardy proti trollokům. Očividně někteří z těch, kteří byli ochotní zabít královnu, neměli žaludek na trolloky. Rand si toho však skoro nevšiml. Pátral v řadách Aielů.

Tam. Žena v bílém živůtku, jednou rukou si přidržovala suknice a rozháněla po prchajících trollocích krátkým nožem. O chvíli později obklopily jednoho tvora s medvědí tlamou plameny.

„Aviendho!“ Rand nevěděl, že utíká, dokud nevykřikl. „Aviendho!“

A támhle stál Mat, kabátec měl rozervaný a na hrotu mečové čepele na svém oštěpu krev, jak se opíral o černé ratiště a díval se, jak trolloci prchají. Byl ochoten nechat bojovat ostatní, když to teď bylo možné. A Asmodean, neohrabaně svíral meč a snažil se dívat všemi směry najednou pro případ, že by se některý trollok rozhodl vrátit. Rand z něj cítil saidín, byť slabě. Nemyslel si, že toho Asmodean moc nabojoval zbraní.

Odřivous. Odřivous, který vypálil vlákno ze vzoru. Čím silnější odřivous byl, tím dál vlákno odhořelo. A cokoliv ta osoba udělala, nic z toho se už nestalo. Randovi bylo jedno, jestli to, jak šlehl po Rahvinovi, rozvinulo třebas polovinu vzoru. Ne, pokud byl tohle výsledek.

Uvědomil si, že se mu po tvářích řinou slzy, a tak saidín a prázdnotu propustil. Chtěl tohle vše cítit. „Aviendho!“ Zvedl ji ze země a zatočil se s ní, přičemž ona na něj dolů zírala, jako by se zbláznil. Nechtěl ji postavit, ale udělal to. Aby mohl obejmout Mata. Nebo se o to aspoň pokusil.

Mat ho odehnal. „Co to s tebou je? Skoro bych řekl, že sis myslel, že jsme mrtví. Ne že jsme nebyli, skoro. Být generál je mnohem bezpečnější než tohle!“

„Vy žijete,“ zasmál se Rand. Odhrnul Aviendze vlasy z čela. Ztratila šátek a vlasy jí volně visely na šíji. „Jsem tak rád, že žijete. To je všechno.“

Znovu se rozhlédl po náměstí, a radost pohasla. Nic ji nemohlo zdusit, ale těla, ležící v hromadách tam, kde se Aielové postavili na odpor, ji ztlumila. Příliš mnoho mrtvých těl nebylo na lidi příliš velkých. Támhle ležela Lamelle, závoj byl pryč a s ním i půlka jejího hrdla. Už mu nikdy neuvaří polívku. Pevin, oběma rukama svíral jako zápěstí silné ratiště trolločího oštěpu, který mu trčel z hrudi, a Rand na jeho tváři poprvé uviděl nějaký výraz. Překvapení. Odřivous oklamal smrt u jeho přátel, ale ne u ostatních. Příliš mnoha. Příliš mnoha Děv.

Vezmi si, co můžeš. Raduj se z toho, co můžeš zachránit, a netruchli kvůli ztrátám příliš dlouho. Nebyla to v žádném případě jeho myšlenka, on ji však přijal. Vypadalo to jako dobrý způsob, jak se vyhnout šílenství, dokud ho k němu ovšem nedožene špína na saidinu.

„Kam jsi šel?“ chtěla vědět Aviendha. Ne rozzlobeně. Pokud něco, vypadala, že se jí ulevilo. „Jednu chvilku jsi byl tam a vzápětí jsi zmizel."

„Musel jsem zabít Rahvina,“ prohodil tiše. Otevřela ústa, ale on jí položil prsty na rty, aby ji umlčel, a pak ji něžně odstrčil. Vezmi si, co můžeš. „Nechej to tak. Je mrtvý.“

Přikulhal k nim Bael, šufu měl stále kolem hlavy, ale závoj mu visel na prsa. Na stehně měl krev a na hlavici jediného zbývajícího oštěpu rovněž. „Noční běžci a Stínem pokřivení utíkají, Car’a’carne. Někteří z mokřiňanů se připojili k tanci proti nim. Dokonce i někteří muži ve zbroji, i když ti nejdřív tančili proti nám.“ Za ním přicházela Sulin, s odhalenou tváří a ošklivou rudou ránou na líci.

„Pobijte je, ať to trvá jak chce dlouho,“ řekl Rand. Vydal se na cestu. Nebyl si jist, kam má namířeno, hlavně aby to bylo pryč od Aviendhy. „Nechci, aby volně pobíhali po venkově. A dohlídněte na gardu. Později zjistím, kteří gardisti patřili k Rahvinovi a kteří...“ Šel dál, mluvil a neohlížel se. Vezmi si, co můžeš.

56

Řeřavé uhlíky

Vysoké okno bylo dost vysoké, aby se v něm mohl Rand pohodlně postavit, zvedalo se mu vysoko nad hlavu a v ramenou měl ještě přes půl sáhu na každou stranu. Rukávy košile měl vyhrnuté a vyhlížel dolů do královských zahrad. – Aviendha máchala ruku v krevelové nádržce kašny, stále ji upoutávalo množství vody, která neměla jiný účel, než aby se na ni lidé dívali a aby udržovala naživu okrasné rybičky. Nejdřív byla nemálo rozhořčená, když jí řekl, že nesmí jít honit do ulic trolloky. Vlastně si nebyl jist, jestli by teď nebyla tam dole, nebýt tichého doprovodu Děv, o němž si Sulin myslela, že si ho nevšiml. A rovněž neměl slyšet, jak jí bělovlasá Děva připomíná, že už není Far Dareis Mai a ještě není moudrá. Bez kabátce, zato s kloboukem proti slunci, seděl Mat na roubení kašny a povídal si s Aviendhou. Nebylo pochyb, že se snaží vypátrat, co ví o tom, jestli mají Aielové bránit lidem v odchodu. I kdyby Mat nakonec svůj úděl přijal, nebylo pravděpodobné, že by si na to někdy přestal stěžovat. Na lavičce ve stínu stromku červené myrty seděl Asmodean a hrál na harfu. Randa napadlo, jestli muž ví, co se vlastně stalo, nebo to aspoň tuší. Neměl by si nic pamatovat – pro něj se to nikdy nestalo – ale kdo mohl říci, co jeden ze Zaprodanců ví, či co si dokáže odvodit?

Zdvořilé zakašlání ho přimělo otočit se k zahradě zády.

Okno, kde stál, bylo půl druhého sáhu nad podlahou v západní stěně trůnního sálu, Velké síně, kde andorské královny přijímaly vyslance a ohlašovaly rozsudky po téměř tisíc let. Bylo to jediné místo, které ho napadlo, odkud mohl Mata a Aviendhu sledovat v klidu a s jistotou, že ho neuvidí. Po obou stranách sálu se táhly řady bílých sloupů deset sáhů na výšku. Světlo z vysokých oken se mísilo s barevným světlem, které sem dopadalo obrovskými okny zasazenými do klenutého stropu, okny, kde se stříbrní lvi střídali s portréty bývalých královen říše a výjevy velkých andorských vítězství. Na Enailu a Somaru to zřejmě velký dojem neudělalo.

Rand se spustil z předprsně na zem. „Přišly nějaké zprávy od Baela?“

Enaila pokrčila rameny. „Lov na trolloky pokračuje.“ Z jejího tónu bylo jasné, že drobná žena by se lovu velice ráda zúčastnila. Vedle vysoké Somary vypadala ještě menší. „Někteří lidé z města pomůžou. Většinou schovaní. Městské brány drží. Nikdo ze Stínem pokřivených neuteče, myslím, ale bojím se, že někteří noční běžci můžou.“ Myrddraaly bylo těžké zabít a stejně těžké zahnat do kouta. Občas bylo snadné uvěřit starým příběhům, že jezdí na stínech a mohou zmizet, když se otočí bokem.

„Přinesly jsme tobě polívku,“ řekla Somara a kývla plavou hlavou ke stříbrnému podnosu, zakrytému pruhovaným plátýnkem, na pódiu, na němž stál Lví trůn. Vyřezávaný a pozlacený, s obrovskými lvími tlapami místo nohou, trůn byl vlastně masivní křeslo stojící na vrcholku čtyř bílých mramorových schodů, k němuž vedl červený běhoun. Lev Andoru, vyložený drahými opály na poli z rubínů, se skvěl nad Morgasinou hlavou, kdykoliv zaujala své místo na trůně. „Aviendha říká, že ty jsi dneska ještě nejedl nic. Toto je polívka, co ti dělávala Lamelle.“

„Žádný ze sluhů se asi ještě nevrátil,“ povzdechl si Rand. „Snad jeden z kuchařů? Kuchtík?“ Enaila jen opovržlivě zavrtěla hlavou. Svoje období jako gai’šainka by odsloužila s půvabem, kdyby na to někdy došlo, ale představa, že někdo tráví celý život posluhováním někomu jinému, ji znechucovala.

Rand vyšel po schodech, dřepl si a cukl s plátnem. Nos se mu zacukal taky. Podle vůně, ať to vařil kdokoliv, nebyl o nic lepší kuchař, než bývala Lamelle. Mužské kroky, které se ozvaly z chodby, mu poskytly záminku opustit podnos. S trochou štěstí to nebude muset jíst.

Muž, jenž přicházel hlavní lodí po lesklých červenobílých dlaždicích, rozhodně nebyl Andořan. Měl krátký šedý kabátec a nabírané spodky nacpané do vysokých holínek s manžetami ohnutými pod koleny. Byl štíhlý a jen o hlavu vyšší než Enaila, měl mohutný orlí nos a tmavé šikmé oči. V tmavých vlasech a hustých knírech, připomínajících dolů zahnuté rohy kolem širokých úst, měl bělavé prameny. Zastavil se, aby předvedl krátkou, lehkou úklonu, přičemž zakřivený meč u boku zvládal půvabně i přes to, že v jedné ruce neuvěřitelně nesl stříbrné číše a v druhé zapečetěný hliněný džbánek.

„Odpusť mi můj vpád,“ řekl, „ale nebylo tu nikoho, kdo by mě ohlásil.“ Šaty měl možná prosté a dokonce místy ošoupané po cestě, ale za opaskem s mečem měl zastrčeno něco, co vypadalo jako slonovinová hůl zakončená zlatou vlčí hlavou. „Jsem Davram Bashere, vrchní maršál Saldeie. Jsem tu, abych promluvil s pánem Drakem, o němž se ve městě povídá, že dlí tady v královském paláci. Soudím správně, že hovořím s ním?“ Na okamžik zalétl pohledem ke třpytícím se drakům, kteří se rudě a zlatě ovíjeli kolem Randových paží.

„Jsem Rand al’Thor, urozený pane Bashere. Drak Znovuzrozený.“ Enaila a Somara se postavily mezi Randa a nově příchozího, každá s rukou na jílci nože s dlouhou čepelí, připravená si zahalit tvář. „Překvapuje mě, že nalézám saldejského pána v Caemlynu, natož že se mnou chce mluvit.“

„Popravdě řečeno jsem přijel do Caemlynu promluvit si s Morgasou, ale odstrčili mě ti patolízalové urozeného pána Gaebrila – krále Gaebrila, měl bych říci? Nebo snad ještě žije?“ Z Bashereho tónu bylo zřejmé, že o tom pochybuje, ale nezáleží mu na tom, ať je to jak chce. Ani se neodmlčel. „Mnoho lidí ve městě říká, že Morgasa je také mrtvá.“

„Oba jsou mrtví,“ řekl Rand sklíčeně. Posadil se na trůn a opřel se hlavou o opálového lva Andoru. Trůn byl svými rozměry určen pro ženy. „Zabil jsem Gaebrila, jenomže až po tom, co on zabil Morgasu."

Bashere zvedl obočí. „Mám tedy pozdravit krále Randa z Andoru?“

Rand se rozzlobeně předklonil. „Andor měl vždycky královnu, a pořád ji má. Elain byla dědičkou. Když je její matka mrtvá, stává se královnou ona. Možná musí být nejdřív korunovaná – neznám zákon – ale co se mě týče, ona je královnou. Já jsem Drak Znovuzrozený. Tohle je to, co chci, a víc. Co ode mě chceš, urozený pane Bashere?“

Jestli jeho hněv Basherem nějak pohnul, ten muž to navenek nedal nijak znát. Pozorně upíral šikmé oči na Randa, ale netvářil se znepokojeně. „Bílá věž dovolila Mazrimu Taimovi uniknout. Je to falešný Drak.“ Odmlčel se, a když Rand neříkal nic, pokračoval. „Královna Tenobie nechce v Saldeii další nepokoje, tak jsem byl vyslán, abych ho znovu chytil a skoncoval to s ním. Sledoval jsem ho na jih mnoho týdnů. Nemusíš se bát, že jsem do Andoru přivedl cizí vojsko. Kromě doprovodu deseti mužů jsem zbytek nechal tábořit v Brémském lese, o hodný kus na sever od každé hranice, na kterou si kdy Andor za posledních dvě stě let činil nárok. Ale Taim je v Andoru. Jsem si tím jistý.“

Rand se zaklonil a zaváhal. „Nemůžeš ho mít, urozený pane Bashere.“

„Smím se zeptat proč ne, můj pane Draku? Pokud si přeješ použít na jeho chycení Aiely, nemám námitek. Moji muži zůstanou v Brémském lese do mého návratu.“

Tuhle část plánu Rand nehodlal odhalit příliš brzy. Odklad by mohl být drahý, ale on hodlal nejdřív pevně uchopit otěže států. Stejně dobře však mohl začít už teď. „Vyhlašuji amnestii. Já můžu usměrňovat, urozený pane Bashere. A proč by měl být kterýkoliv muž loven a zabit nebo zkrocen jenom proto, že dokáže to, co já? Vyhlásím, že každý muž, který se může dotknout pravého zdroje, každý muž, který se chce učit, může přijít za mnou a získat mou ochranu. Poslední bitva se blíží, urozený pane Bashere. Možná nebude čas, aby kterýkoliv z nás zešílel ještě před ní, a já ani kvůli tomuto riziku stejně nedopustím zkázu kteréhokoliv muže. Když vyšli trolloci z Morny za trollockých válek, pochodovali s hrůzopány, muži a ženami, kteří vládli jedinou silou pro Stín. V Tarmon Gai’donu tomu budeme čelit znovu. Nevím, kolik Aes Sedai bude stát po mém boku, neodeženu však žádného muže, který dokáže usměrňovat, pokud půjde se mnou. Mazrim Taim je můj, urozený pane Bashere, ne tvůj.“

„Chápu.“ Bylo to řečeno vyrovnaně. „Dobyl jsi Caemlyn. Slyšel jsem, že je tvůj i Tear, a Cairhien tvůj brzy bude, pokud již není. To hodláš dobýt svět se svými Aiely a vojskem mužů usměrňujících jedinou sílu?“

„Když budu muset.“ Rand mluvil stejně vyrovnaně. „Uvítám jako spojence každého vládce, který uvítá mě, ale zatím vidím jenom intriky kvůli moci nebo otevřené nepřátelství. Urozený pane Bashere, v Tarabonu a Arad Domanu panuje bezvládí a Cairhienu do toho moc neschází. Amadicie se poohlíží po Altaře. A Seanchané – možná jsi o nich v Saldeii slyšel povídat, a to nejhorší je čistá pravda – Seanchané na druhé straně světa se poohlížejí po nás po všech. Lidé bojují ve svých ubohých válčičkách, když je na obzoru Tarmon Gai’don. Potřebujeme mír. Čas, než přijdou trolloci, než se Temný osvobodí, čas připravit se. Pokud jediný způsob, jak můžu najít čas a mír pro svět, je vnutit mu ho, tak to udělám. Nechci to, ale udělám to.“

„Četl jsem Karaethonský cyklus,“ řekl Bashere. Na chvíli si strčil číše pod paži, ulomil voskovou pečeť na džbánku a nalil do číší víno. „Důležitější je, že královna Tenobie proroctví četla také. Nemohu mluvit za Kandor, Arafel nebo Shienar. Myslím, že za tebou přijdou – v Hraničních státech neexistuje dítě, které by nevědělo, že Stín číhá v Morně, aby se na nás vrhl – ale nemohu za ně mluvit.“ Enaila podezíravě sledovala číši, kterou jí podával, ale vyšla po schodech a předala ji Randovi. „Popravdě řečeno,“ pokračoval Bashere, „nemohu mluvit dokonce ani za Saldeiu. Tenobie vládne, já jsem jenom její generál. Myslím si však, že jakmile k ní vypravím spěšného posla se zprávou, odpověď bude taková, že Saldeia se postaví za Draka Znovuzrozeného. Mezitím ti nabízím své služby, i těch devět tisíc saldejských jezdců.“

Rand zavířil tekutinou v číši a hleděl do tmavě rudého vína. –Sammael v Illianu a ostatní Zaprodanci Světlo ví kde. Seanchané čekali na druhé straně Arythského oceánu a lidé tady byli připravení skočit po svém vlastním prospěchu a výhodách, ať to svět stojí co to stojí. „Mír je ještě daleko,“ prohodil mírně. „Ještě nějakou dobu to bude krev a smrt.“

„To je vždycky,“ opáčil tiše Bashere, a Rand nevěděl, ke které jeho poznámce to patří. Možná k oběma.

Asmodean si dal harfu pod paži a odešel od Mata s Aviendhou. Hrál rád, ale ne pro dvojici, která neposlouchala, natož aby jeho hru ocenila. Nevěděl určitě, co přesně se toho rána stalo, a stejně tak nevěděl, jestli si vůbec chce být jistý. Příliš mnoho Aielů vyjadřovalo překvapení nad tím, že ho vidí, tvrdili, že ho viděli umírat. On nechtěl slyšet podrobnosti. Ve zdi naproti němu byla dlouhá škvíra. Věděl, co udělalo ty ostré hrany, ten povrch hladký jako led, hladší, než by kdy dokázala lidská ruka, i kdyby leštila sto let.

Ledabyle – ale také se zachvěním – uvažoval, jestli to, že se znovu zrodil tímhle způsobem, z něj udělalo nového člověka. Nemyslel si to. Ale nesmrtelnost byla pryč. To byl dar Velikého pána. Tohle jméno použil v duchu, ať už al’Thor chtěl slyšet cokoliv. Což byl dostatečný důkaz, že je sám sebou. Nesmrtelnost byla pryč – věděl, že to musí být jen jeho představivost, ale občas cítil, jak ho vleče čas, táhne ho k hrobu, o němž si myslel, že ho nikdy neuvidí – a natáhnout i tu trochu saidínu, kterou mohl, bylo jako vyprázdnit žumpu. Vůbec nelitoval, že je Lanfear mrtvá. Rahvina mu také líto nebylo, ale Lanfear zvlášť ne za to, co mu udělala. Bude se smát, až zemřou i ostatní, a hlavně při tom posledním. Nebylo to tím, že byl znovu zrozen jako nový člověk, ale bude se držet toho trsu trávy na okraji útesu, jak dlouho to jen půjde. Kořínky nakonec povolí a přijde dlouhý pád, ale do té doby bude pořád naživu.

Otevřel malá dvířka, hodlaje si najít cestu do spíže. Museli tu mít nějaké slušné víno. Jeden krok, a ztuhl, krev se mu vytratila z tváří. „Ty? Ne!“ To slovo ještě viselo ve vzduchu, když se ho zmocnila smrt.

Morgasa si otřela pot z tváře, potom si strčila kapesník zpátky do rukávu a upravila si poněkud roztřepený slamák. Alespoň se jí podařilo získat slušné jezdecké šaty, i když v tomhle horku bylo i jemné šedé sukno nepohodlné. Vlastně ho získal Tallanvor. Nechala jít koně krokem a prohlížela si vysokého mladého muže, jenž jel před ní lesem. Zakulacený trup Basela Gilla zdůrazňoval, jak vysoký a pružný Tallanvor je. Podal jí ty šaty řka, že se k ní hodí víc než ta kousavá věc, ve které uprchla z paláce, díval se na ni, ani jednou nemrkl a nikdy neřekl jediné uctivé slovo. Ovšem, ona sama se rozhodla, že pro nikoho není bezpečné, aby se vědělo, kdo je, zvláště poté, co zjistili, že Gareth Bryne odjel z Korských Pramenů. Proč ten muž musel někde honit paličky stodol, když ho potřebuje? Nezáleželo na tom. Povede si dobře i bez něj. V Tallanvorových očích však bylo něco zneklidňujícího, když ji oslovoval prostě Morgaso.

Povzdechla si a ohlédla se přes rameno. Kolohnát Lamželezo při jízdě ostražitě pozoroval okolní les a Breana po jeho boku sledovala jeho stejně pozorně jako okolí. Morgasino vojsko se od odjezdu z Caemlynu nezvětšilo ani o jedinou duši. Příliš mnoho pánů a paní slyšelo o šlechticích poslaných bez důvodu do vyhnanství a o nespravedlivých zákonech v hlavním městě, aby udělali víc, než se ušklíbli při té nejzběžnější zmínce o tom, že by zvedli ruku na podporu své zákonné panovnice. Morgasa pochybovala, že i kdyby věděli, kdo s nimi mluví, neznamenalo by to žádný rozdíl. A tak tu projížděla Altarou, co nejvíc bylo možné, se držela v lese, neboť všude kolem zřejmě řádily oddíly ozbrojenců, projížděla hvozdem se zjizveným pouličním rváčem, zmámenou uprchlou cairhienskou šlechtičnou, podsaditým hostinským, který se jen tak tak udržel, aby neklekal, kdykoliv se na něj podívala, a mladým vojákem, který se na ni občas díval, jako by měla na sobě ty šaty, které nosila pro Gaebrila. A s Lini, samozřejmě. Na Lini se nedalo zapomenout.

Jako by tím, že na ni pomyslela, starou chůvu přivolala, ta pobídla koně blíž. „Lepší dívat se dopředu,“ řekla tiše. ,„Mladý lev útočí nejrychleji, když to nejméně čekáš.‘“

„Myslíš, že je Tallanvor nebezpečný?“ zeptala se Morgasa ostře a Lini se na ni úkosem zamyšleně podívala.

„Jenom způsobem, kterým může být muž nebezpečný. Má hezkou postavu, nemyslíš? Je víc než dost vysoký. A silné ruce, řekla bych. ‚Nemá smysl nechat med stárnout příliš dlouho, než ho sníš.‘“

„Lini,“ vyjela Morgasa varovně. Stará žena poslední dobou často kráčela po této cestě. Tallanvor byl pohledný muž, jeho ruce vypadaly silné a měl hezky tvarovaná lýtka, ale on byl mladý a ona královna. Poslední, co potřebovala, bylo, aby se na něj začala dívat jako na muže, místo jako na poddaného a vojáka. Už to chtěla Lini říci – a ta ztratila rozum, jestli si myslela, že si něco začne s mužem o deset let mladším, musel být tak mladý – ale Tallanvor a Gill se vraceli. „Drž zobák, Lini. Jestli tomu mladému muži nacpeš do hlavy nějaké hloupé nápady, tak tě někde nechám.“ Liniino odfrknutí by i nejvyššímu urozenci v Andoru vysloužilo nějaký čas v kobce, aby mohl přemýšlet. Kdyby Morgasa ještě měla svůj trůn, tak ano.

„Jsi si jistá, že tohle chceš, děvče? ‚Je pozdě měnit názor poté, co skočíš z útesu.‘“

„Najdu své spojence, kde to půjde,“ řekla jí Morgasa odměřeně.

Tallanvor přitáhl otěže. Seděl v sedle vzpřímený. Po obličeji se mu řinul pot, ale on si toho zřejmě nevšímal. Mistr Gill se popotahoval za výstřih kulatými plišky pošité kazajky, jako by toužil po tom, ji sundat.

„Les za chvíli ustupuje nějakým statkům,“ řekl Tallanvor, „ale není pravděpodobné, že tě tam někdo pozná.“ Morgasa před jeho pohledem neuhnula. Den za dnem bylo stále těžší uhnout pohledem, když se na ni takhle díval. „Ještě deset mil a budeme u Cormaedu. Jestli ten chlapík v Seharu nelhal, tak tam bude přívoz a do večera můžeme být na amadicijském břehu. Opravdu chceš tohle udělat, Morgaso?“

To, jak vyslovil její jméno... Ne. Nedovolí, aby ji zmátly Liniiny směšné představy. To tím prokletým vedrem. „Už jsem se rozhodla, mladý Tallanvore,“ prohlásila chladně, „a nečekám, že mi budeš klást otázky, když jsem tak učinila.“

Tvrdě pobídla koně, takže skočil dopředu, a jejich pohledy se konečně rozešly. Morgasa se protáhla kolem něj. Mohl ji dohonit. Najde své spojence tam, kde to půjde. Dostane svůj trůn zpátky, a běda Gaebrilovi i každému jinému muži, který si myslí, že může sedět na jejím místě.

A sláva Světla na něj dopadala.

A mír Světla on dal lidem.

Připoutal národy k sobě. Z mnoha učinil jeden.

Přesto úlomky srdcí způsobily rány.

A co kdysi bylo, to se vrátilo

– v ohni a bouři

vše rozťalo vedví.

Pro jeho mír...

– pro jeho mír...

– byl mír...

– byl mír...

– meče.

A sláva Světla na něj dopadala.

Ze „Slávy Draka"

složené Meane sol Ahelle,

čtvrtý věk.

Slovníček

Poznámka k datování v tomto slovníčku.

Od Rozbití světa byly použity tři systémy zaznamenávání dat. První zaznamenává roky Po Rozbití světa (PR). Jelikož však panoval v letech Rozbití a několika následujících téměř dokonalý zmatek, a protože tento kalendář byl přijat téměř sto let po Rozbití, byl jeho začátek stanoven uměle. Po skončení trollockých válek bylo mnoho záznamů ztraceno. Bylo jich tolik, že vznikl spor o přesné datování podle starého systému. Proto byl zaveden nový kalendář, který se datuje od konce válek a oslavuje domnělé osvobození světa od hrozby trolloků. Tento druhý kalendář zaznamenával každý rok jako Svobodný rok (SR). Po rozsáhlém ničení, zabíjení a rozvratu, způsobeném stoletou válkou, vznikl třetí kalendář. Tento kalendář, zaznamenávající léta Nové éry (NE), se používá v současné době.

a’dam: Seanchanský nástroj, jejž lze použít k ovládání ženy, která může usměrňovat, sestávající z obojku a náramku spojeným vodítkem, vše ze stříbřitého kovu. Na ženu, která usměrňovat nemůže, nemá žádný vliv. Viz též damane; Seanchané; sul’dam.

adžah: Společenství Aes Sedai, je jich sedm a rozlišují se podle barev: modré adžah, červené adžah, bílé adžah, zelené adžah, hnědé adžah, žluté adžah a šedé adžah. Všechny Aes Sedai, kromě amyrlin, jsou členky jednoho z adžah. Každé se při užívám jediné síly řídí vlastní filozofií a má s Aes Sedai vlastní cíle. Červené adžah zaměřují veškerou energii na hledání a krocení mužů, kteří se pokoušejí ovládnout sílu. Hnědé adžah upustilo od vměšování se do světských záležitostí a cele se oddalo získávání vědomostí, zatímco bílé adžah se většinou vystříhá světa i světských vědomostí a oddává se otázkám filozofie a pravdy. Zelené adžah (během trollockých válek nazývané bojové adžah) se připravuje na Tarmon Gai’don, žluté se soustřeďují na studium léčení a modré sestry se zabývají světskými záležitostmi a právem. Šedé jsou vyjednavačky, hledající soulad a souhlas. Pověsti o černých adžah, oddaných službě Temnému, jsou oficiálně popírány.

Aes Sedai: Vládkyně jediné síly. Od Časů šílenství jediní Aes Sedai, kteří přežili, byly ženy. Lidé jim nedůvěřují a bojí se jich, dokonce je nenávidí. Je jim kladeno za vinu Rozbití světa a tvrdí se o nich, že se pletou do státních záležitostí. Zároveň se jen málo vládců obejde bez poradkyň Aes Sedai, dokonce i v zemích, kde takové spojení musí být udržováno v tajnosti. Po několika letech usměrňování jediné síly získává Aes Sedai bezvěký vzhled, takže i Aes Sedai, která by mohla být babičkou, nevykazuje známky stárnutí, snad až na pár šedivých vlasů. Viz také adžah; amyrlinin stolec; Čas šílenství.

Aielové: Lid z Aielské pustiny. Zuřivý a tvrdý. Než zabijí, zakrývají si obličej. Smrtelně nebezpeční válečníci se zbraní i holýma rukama, nikdy by se nedotkli meče. Do bitvy je provázejí dudáci taneční hudbou a Aielové bitvu nazývají „tanec“ nebo „tanec oštěpů". Jsou rozděleni do dvanácti kmenů: Chareen, Codarra, Daryne, Goshien, Miagoma, Nakai, Reyn, Shaarad, Shaido, Shiande, Taardad a Tomanelle. Občas se hovoří o třináctém kmeni, Kmeni, jenž není, kmeni Jenn, jehož příslušníci postavili Rhuidean. Viz též Aielská pustina; Aielská válečná společenstva; Rhuidean.

Aielská pustina: Drsná, rozervaná krajina téměř bez vody východně od Páteře světa. Aiely také nazývaná Trojí země. Zatoulá se sem jen pár cizinců, protože Aielové jsou ve válečném stavu se všemi ostatními lidmi a cizince nevítají. Pouze formani, kejklíři a Tuatha’ani mají zaručen volný průchod, i když se Aielové vyhýbají veškerému styku s Tuatha’any, které nazývají „Ztracení". Není známa žádná mapa Aielské pustiny.

aielská válečná společenstva: Všichni aielští válečníci jsou členy jednoho z dvanácti válečných společenstev. Jsou to Černé oči (Seia Doon), Orlí bratři (Far Aldazar Din), Běžci úsvitu (Rahien Sorei)‚Nože z rukou (Sovin Nai), Horští tanečníci (Hama N'dore), Noční oštěpy (Cor Darei), Kamenní psi (Shae’en M'taal), Rudé štíty (Aethan Dor), Děvy oštěpu (Far Dareis Mai), Hromoví chodci (Sha’mad Conde), Pravé krve (Tain Shari) a Hledači vody (Duadhe Mahdi’in). Každé společenstvo má své vlastní zvyky a některé zvláštní povinnosti. Například Rudé štíty fungují jako policie. Kamenní psi bývají často používáni jako zadní stráž při ústupu, kdežto Děvy zase jako zvědové. Kmeny Aielů na sebe často pořádají nájezdy a bojují mezi sebou, ale členové stejného společenstva nikdy nebojují proti sobě, i když tak činí jejich kmeny. Takto vždy existuje kontakt mezi kmeny, i když právě vedou otevřenou válku. Viz též Aielové; Aielská pustina; Far Dareis Mai.

aielská válka: (976-78 NE) Když cairhienský král Laman podťal avendoralderu, čtyři kmeny překročily Páteř světa. Aielové vyloupili a vypálili hlavní město Cairhienu i mnoho menších měst a vesnic a střet se rozšířil i do Andoru a Tearu. Obvyklý názor je, že Aielové byli nakonec poraženi v bitvě pod Zářícími hradbami před Tar Valonem, ale ve skutečnosti v té bitvě padl Laman, a když Aielové dokončili to, proč přišli, znovu se vrátili za Páteř. Viz též avendoraldera; Cairhien; Páteř světa.

aielské příbuzenské termíny: Aielské příbuzenské vztahy se vyjadřují složitým způsobem, který cizinci považují za těžkopádný, ale Aielové za přesný. Zde bude muset stačit několik příkladů, neboť pro plné objasnění by byla potřeba celá kniha. První bratr a první sestra mají stejnou matku. Termíny druhý bratr a druhá sestra se vztahují na děti první sestry či prvního bratra matky dotyčného. Sestry-matky a sestry-otcové jsou první sestry a první bratři jeho matky. Děd či bába se vztahují na otce či matku vlastní matky dotyčného, kdežto rodiče jeho otce jsou druhý děd a druhá bába, člověk je bližším pokrevním příbuzným své matky než otce. Dál jsou vztahy stále složitější a zatemněné takovými faktory, jako možnost blízkých přátel adoptovat se navzájem jako první bratr a první sestra. Když vezmeme v úvahu, že aielské ženy, které jsou blízké přítelkyně, si občas berou stejného muže, a tak se z nich stanou sestry-ženy, a navíc jsou provdané za sebe stejně jako za něj, je celý propletenec ještě méně jasný.

Alviarin Freidhen: Aes Sedai z bílého adžah, nyní povýšena na kronikářku, jíž je mezi Aes Sedai nadřazena pouze amyrlin. Žena s chladnou logikou a ještě chladnější ctižádostí.

Amadicie: Stát ležící jižně od pohoří Oparů mezi Tarabonem a Altarou. Jeho hlavní město Amador je domovem dětí Světla, jejichž velící kapitán má fakticky, když už ne podle jména, větší moc než král. V Amadicii je postaven mimo zákon každý, kdo může usměrňovat. Podle zákona musejí být tito lidé uvězněni nebo posláni do vyhnanství, ve skutečnosti jsou však často zabiti, když „se vzpírají zatčení". Na zástavě Amadicie je šestihrotá stříbrná hvězda přes červený bodlák na modrém poli. Viz též usměrňování; děti Světla.

amyrlinin stolec: (1.) Nejvyšší představená Aes Sedai. Doživotně ji volí věžová sněmovna, nejvyšší rada Aes Sedai, sestávající ze tří představených (zvaných přísedící, jako např. „přísedící za zelené adžah") každého adžah. Amyrlinin stolec je pro Aes Sedai, aspoň teoreticky, nejvyšší autoritou. Její hodnost se společensky rovná králi či královně. O něco méně uctivé oslovení je prostě amyrlin. (2.) Trůn, na němž sedává nejvyšší představená Aes Sedai.

Amys: Moudrá z Držby Chladné skály, která umí chodit ve snech. Aielanka z klanu Devět údolí Taardad Aielů. Manželka Rhuarka, sestra-žena Lian, která je správkyní střechy Držby Chladné skály a sestra-matka Aviendze.

Andor: Bohatý stát, jenž se, přinejmenším na mapě, táhne od pohoří Oparů k řece Erinin, ačkoliv moc královen již po několik pokolení nesahá dál na západ než k řece Manetherendrelle. Viz též dědička.

angrial: Pozůstatek z věku pověstí, který každému, kdo je schopen použít jedinou sílu, umožňuje zvládnout větší část síly, než je pro něj samotného bezpečné. Některé byly vyrobeny tak, aby je mohly používat ženy, jiné pro muže. Pověsti o angrialu, který by mohli používat jak muži, tak ženy, nebyly nikdy potvrzeny. O jejich výrobě již není nic známo. Zůstalo jich jen velice omezené množství. Viz též usměrňování; sa’angrial; ter’angrial.

Arad Doman: Stát u Arythského oceánu. V současné době rozerván občanskou válkou a zároveň boji proti těm, kteří se prohlásili za stoupence Draka Znovuzrozeného, a proti Tarabonu. Většina domanských kupců jsou ženy, a rčení „nechat muže obchodovat s Domany“ znamená dělat něco velice nemoudrého. Domanské ženy jsou vyhlášené – či spíše nechvalně známé – svou krásou, svůdností a pohoršujícím odíváním.

Artuš Jestřábí křídlo: Bájný král, Artuš Pendrag Tanreall. Vládl v letech 943-994 SR. Sjednotil všechny země západně od Páteře světa a několik zemí za Aielskou pustinou. Poslal dokonce svá vojskapřes Arythský oceán (992 SR), ale spojení s nimi bylo přerušeno po jeho smrti, jež vyvolala stoletou válku. Ve znaku měl zlatého jestřába v letu. Viz též stoletá válka.

avendesora: Ve starém jazyce „strom života.“ Zmínky v mnoha příbězích a pověstech, které se zmiňují o nejrůznějších místech výskytu. Místo, kde vskutku roste, zná jen málokdo.

avendoraldera: Strom rostoucí ve městě Cairhienu, odnož avendesory. Tato odnož byla darem od Aielů v roce 566 NE i přesto, že se nedochoval žádný záznam, že mezi Aiely a avendesorou existuje nějaké spojení. Viz též aielská válka.

Aviendha: Žena z klanu Hořká voda Taardad Aielů, cvičící se, aby se mohla stát moudrou. Nebojí se ničeho krom svého osudu.

Bair: Moudrá z klanu Haido Shaarad Aielů. Chodí ve snech.

bělokabátníci: Viz děti Světla.

Birgitte: Hrdinka z pověstí a příběhů, vyhlášená svou krásou téměř tolik jako svou chrabrostí a zručností při lukostřelbě. Nosí prý stříbrný luk a stříbrné šípy, s nimiž nikdy nechybí. Jedna z hrdinů, kteří přicházejí na zavolání Valerského rohu. Vždy je spojena s hrdinným šermířem Gaidalem Cainem. Až na svou krásu a umění lukostřelby není skutečná Birgitte té z příběhů vůbec podobná. Viz těž Cain, Gaidal; Valerský roh.

cadin’sor: Oděv aielských válečníků. Kabátec a spodky v hnědých a šedých odstínech, které splývají se skalami či stíny, doplněné měkkými, po kolena vysokými botami přivazovanými tkanicemi. Ve starém jazyce „pracovní oděv".

Caemlyn: Hlavní město Andoru. Viz Andor.

Cairhien: Stát u Páteře světa a jeho hlavní město. Město bylo za aielské války vypáleno a vydrancováno, podobně jako mnoho jiných měst a vesnic. Sedláci následně opouštěli statky poblíž Páteře světa, takže bylo nezbytné dovážet obilí. Zavraždění krále Galldriana (998 NE) vyústilo v občanskou válku o následnictví na Slunečním trůnu, kdy byla přerušena dodávka obilí a nastal hladomor. Na vlajce Cairhienu je v modrém poli vycházející zlaté slunce. Viz též aielská válka.

Callandor: Meč, jenž není mečem, Meč, jehož se nelze dotknout. Křišťálový meč kdysi držený v Tearském Kameni. Je to velice silný sa’angrial, jejž může používat muž. Jeho vynesení z komnaty zvané Srdce Kamene je, spolu s pádem Tearského Kamene, jedním z nejdůležitějších znamení příchodu Drak Znovuzrozeného a toho, že se blíží Tarmon Gai’don. Rand al’Thor jej vyzvedl a znovu do Srdce vrátil a zarazil do kamene. Viz též Drak Znovuzrozený; sa’angrial; Tearský Kámen.

Couladin: Ctižádostivý muž z klanu Domai Shaido Aielů. Jeho válečným společenstvem je Seia Doon, Černé oči.

cuendillar: Nezničitelná substance vytvořená během věku pověstí. Každou známou sílu použitou k jeho rozbití je schopen pohltit a tím zesílit. Jiný název pro srdečník.

Čas šílenství: Léta poté, kdy protiútok Temného pošpinil mužskou polovici pravého zdroje a kdy všichni muži Aes Sedai zešíleli a rozbili svět. Přesná doba trvání tohoto období není známa, nicméně se má za to, že trvala téměř sto let. Úplně skončil se smrtí posledního muže Aes Sedai. Viz též stovka rytířů; pravý zdroj; jediná síla.

damane: Ve starém jazyce doslova „uvázané". Seanchanský výraz pro ženy, které mohou usměrňovat a které jsou, podle jejich názoru, vhodně ovládány pomocí a’damu. Ženy, které mohou usměrňovat, ale ještě z nich nebyly vytvořeny damane, se nazývají marath’damane, doslova „ty, které je nutné uvázat". Viz též a’dam; Seanchané; sul’dam.

dědička: Titul následnice andorského Lvího trůnu. Nemá-li královna dcera, přechází trůn na královninu nejbližší pokrevnou příbuznou. Neshody ohledně toho, kdo přesně je nejbližší pokrevná příbuzná, několikrát vedly k zápasům o moc, z nichž poslední byl „boj o nástupnictví" – tak se nazývá v Andoru, jinde pak „třetí válka o andorské nástupnictví" – jež na trůn přivedl Morgasu z rodu Trakandů.

děti Světla: Společenství držící se přísné, asketické víry, odhodlané porazit Temného a zničit všechny temné druhy. Založeno během stoleté války na obranu víry před rostoucím počtem temných druhů, během války se vyvinulo v plně vojenskou organizaci. Jsou naprosto nesmlouvaví v otázkách víry a jsou přesvědčeni, že pouze oni znají pravdu a právo. Aes Sedai a všechny, kdož je podporují, považují za temné druhy. Neuctivě se jim přezdívá bělokabátníci. Ve znaku mají ve stříbrném poli zlatý sluneční kotouč. Viz též Tazatelé.

divoženka: Žena, která se naučí usměrňovat jedinou sílu sama a přežije krizi, což dokáže pouze jedna ze čtyř. Takové ženy se obvykle obrní a odmítají si uvědomit, co dělají, ale když se podaří tyto přehrady rozbít, stávají se divoženky jedněmi z nejmocnějších usměrňovatelek. Termín se často používá jako urážka.

Dračí proroctví: Málo známá, téměř nikdy nezmiňovaná proroctví, o kterých pojednává Karaethonský cyklus, předpovídají, že Temný bude opět osvobozen. A že Luis Therin Telamon, Drak, se znovu zrodí, aby mohl vybojovat Tarmon Gai’don, Poslední bitvu proti Stínu. Podle proroctví zachrání svět – a rozbije ho znovu. Viz též Drak.

Drak: Jméno, pod nímž byl znám Luis Therin Telamon za války Stínu, což se událo asi před třemi tisíci lety. Během šílenství, které postihlo muže Aes Sedai, Luis Therin zabil každou žijící osobu, jíž v žilách kolovala jeho krev, stejně jako všechny, které miloval, a tak si získal jméno Rodovrah. Viz též Drak Znovuzrozený; Dračí proroctví.

Drak, falešný: Jméno dané různým mužům, kteří se prohlásili za Draka Znovuzrozeného. Někteří dokonce začali války, které zachvátily mnoho států. Během staletí to většinou byli muži neschopní usměrňovat jedinou sílu, ale několik jich to dokázalo. Nicméně všichni buď zmizeli, nebo byli lapeni či zabiti, aniž by naplnili proroctví týkající se Draka. Těmto mužům se říká falešní Draci. Mezi těmi, kteří jedinou sílu usměrňovat dokázali, byli nejsilnější Raolin Zhoubce Temného (335-36 PR), Jurian Kamenný luk (asi 1300-1308 PR), Davian (SR 351), Guair Amalasan (SR 939-43), Logain (997 NE) a Mazrim Taim (998 NE). Viz též Drak Znovuzrozený.

Drak Znovuzrozený: Podle Dračích proroctví muž, který je znovu zrozeným Luisem Therinem Rodovrahem. Viz též Dračí proroctví; Drak, falešný; Drak.

Dračí stěna: Viz Páteř světa.

Egwain z al’Vereů: Mladá žena z Emondovy Role v andorském kraji Dvouříčí. Nyní jedna z přijatých novicek, také se cvičí u aielských žen, které chodí ve snech, a možná je snílek. Viz též chození ve snech; nadání.

Elaida do Avriny a’Roihan: Aes Sedai, původně z červeného adžah, nyní povýšena na amyrlinin stolec. Kdysi radila královně Morgase z Andoru. Občas je schopná věštění.

Elain z rodu Trakandů: Dcera královny Morgasy, dědička andorského trůnu. Nyní jedna z přijatých novicek. Ve znaku má zlatou nepřepásanou lilii. Viz též dědička.

Enaila: Děva oštěpu z klanu Jarra Chareen Aielů. Nedůtklivá, pokud se někdo zmíní o její výšce, má k Randu al’Thorovi pozoruhodný vztah, vezme-li se v úvahu, že není ani o rok starší než on.

Faile: Ve starém jazyce to znamená „sokol". Jméno, které přijala Zarin Bashereová, mladá žena ze Saldeie.

Far Dareis Mai: Ve starém jazyce doslova „Děva oštěpu". Aielské válečné společenstvo, které na rozdíl od ostatních přijímá pouze ženy a jenom ženy. Děva se nesmí vdát a zůstat nadále ve spolku ani nesmí bojovat těhotná. Každé dítě, které se Děvě narodí, je dáno jiné ženě na vychování tak, aby se nikdo nedozvěděl, kdo je jeho matkou („Nesmíš patřit žádnému muži, ani žádný muž nesmí patřit tobě, ani dítě. Oštěp je tvým milencem, tvým dítětem a tvým životem.") Viz též Aielové; aielská válečná společenstva.

Gaidal Cain: Šermíř hrdina z pověstí a příběhů, vždy spojen s Birgitte, vypráví se, že je stejně švarný, jako je ona spanilá. Jeden z hrdinů, jež zpět přivolává Valerský roh. Viz též Birgitte; Valerský roh.

gaidin: Doslova „bratr bitvy". Titul používaný Aes Sedai pro strážce. Viz též strážce.

gai’šain: Ve starém jazyce „zaslíben míru v bitvě". Od Aiela, který během bitvy či nájezdu padne do zajetí jiného Aiela, vyžaduje ji’e’toh, aby rok a den pokorně a poslušně sloužil tomu, jenž ho zajal, nedotkl se žádné zbraně a nespáchal žádné násilí. Moudrá, kovář, dítě či žena s dítětem pod deset let nesmí být jati jako gai’šainové.

Galad: urozený pán Galadedrid Damodred: Nevlastní bratr Elain a Gawyna, s nimiž má stejného otce, Taringaila Damodreda. Ve znaku má svislý okřídlený stříbrný meč.

Gareth Bryne: Bývalý hlavní kapitán královniny gardy v Andoru. Poslán královnou Morgasou do vyhnanství. Považován za jednoho z největších žijících generálů. Rodovým znakem rodu Bryneů je divoký tur s Růžovou korunou Andoru kolem krku. Osobním znakem Garetha Brynea jsou tři zlaté pětihroté hvězdy.

Gawyn z rodu Trakandů: Syn královny Morgasy, Elainin bratr, jenž se stane jejím prvním knížetem mečů, až Elain nastoupí na trůn. Ve znaku má stříbrného kance.

Hraniční státy: Státy kolem Velké Morny: Saldeia, Arafel, Kandor a Shienar. Jejich dějiny jsou dějinami nepřetržitých nájezdů a válek proti trollokům a myrddraalům. Viz též Velká Morna.

hra rodů: Jméno pro pletichaření, intrikánství a manipulování s lidmi kvůli získání výhod pro ten který rod. Velmi se při ní oceňuje delikátnost, kdy ve snaze získat jedno, člověk zdánlivě usiluje o něco jiného, a když dosáhne svého cíle s nejmenší možnou námahou. Také známa jako velká hra rodů a občas i pod svým jménem ve starém jazyce daes dae’mar.

hrůzopáni: Ti muži a ženy, kteří byli schopní usměrňovat jedinou sílu a přešli za trollockých válek na stranu Stínu, kde se stali veliteli vojů trolloků, myrddraalů a temných druhů. Méně vzdělanými lidmi občas zaměňováni se Zaprodanci.

chození ve snech: Aielský výraz pro činnosti, kdy je žena schopna vstoupit do Tel’aran’rhiodu. Viz též Tel’aran’rhiod.

Illian: Velký přístav v Bouřlivém moři, hlavní město státu stejného jména.

Isendra: Krásná a chamtivá žena, která nahněvala špatnou ženu a jedinkrát v životě řekla pravdu, když popřela, že kradla.

jediná síla: Síla získávaná z pravého zdroje. Velká většina lidí je úplně neschopná se naučit jedinou sílu usměrňovat. Jen velice málo lidí je možné usměrňování naučit, a ještě méně se jich s touto schopností rodí. Těch pár se nemusí nic učit, mohou se dotknout pravého zdroje a usměrňovat sílu, ať už chtějí či nikoliv, snad si ani neuvědomují, co dělají. Tato vrozená schopnost se obvykle projeví při dospívání. Pokud ji dotyčného někdo nenaučí ovládat, nebo se to nenaučí sám (což je nesmírně obtížné a uspěje pouze jeden ze čtyř lidí), potká ho jistá smrt. Od Času šílenství není žádný muž schopen usměrňovat sílu, aniž by nakonec úplně nezešílel, a to i když se sílu naučí ovládat, až nakonec zemře na zhoubnou chorobu, kdy trpící shnije zaživa – choroba je způsobena, stejně jako šílenství, tím, že Temný svým dotekem poskvrnil saidín. Pro ženu je smrt, která přichází při nezvládnutí síly, méně strašlivá, nicméně stejně zemře. Aes Sedai vyhledávají dívky s touto vrozenou schopností jak proto, aby jim zachránily život, tak proto, aby zvýšily počet členek Aes Sedai, a muže proto, aby zabránily oněm hrozným věcem, které sílou ve svém šílenství nevyhnutelně způsobují. Viz též Aes Sedai; usměrňování; Čas šílenství; pravý zdroj.

jednotky délky: 30 coulů = 9 dlaní = 1 krok; 2 kroky = 1 sáh; 1000 sáhů = 1 míle; 4 míle = 1 legue.

jednotky hmotnosti: 10 uncí = 1 libra; 10 liber = 1 kámen; 10 kamenů = 1 centnýř; 10 centnýřů = 1 tuna.

ji’e’toh: Ve starém jazyce „čest a povinnost“ nebo „čest a závazek". Složitý kód, podle něhož Aielové žijí a k jehož vysvětlení by bylo potřeba plné police knih. Uvedeme menší příklad. Existuje mnoho cest, jak v bitvě získat čest. Nejmenší čest lze získat zabitím, protože zabít dokáže každý. Největší pak dotknout se živého, ozbrojeného nepřítele, aniž by mu bojovník ublížil. Někde uprostřed je udělat z nepřítele gai’šaina. Jiným příkladem je hanba, která má v ji’e’toh mnoho úrovní, a na mnoha z těchto úrovní je považována za horší než bolest, zranění či dokonce smrt. Za třetí pak existuje mnoho stupňů toh, či závazků, ale i nejmenší z nich musí být vyplněn do nejmenších podrobností. Toh převažuje jiná hlediska do takové míry, že Aiel často přijme hanbu, je-li to nutné, aby splnil závazek, jejž by cizinec mohl považovat za nedůležitý. Viz též gai’šain.

Juilin Sandar: Chytač zlodějů z Tearu.

Kadere, Hadnan: Údajný forman, který lituje, že vůbec kdy vstoupil do Aielské pustiny.

kejklíř: Potulný vypravěč příběhů, hudebník, pěvec, akrobat a bavič. Poznají se podle zvláštního pláště s mnoha různobarevnými záplatami, většinou účinkují po vsích a menších městech.

kolo času: Čas je kolo se sedmi paprsky, každý paprsek značí jeden věk. Jak se kolo otáčí, věky přicházejí a odcházejí, každý zanechá vzpomínky, které vyblednou do pověstí, potom do mýtů, a ve chvíli, kdy onen věk znovu nadejde, jsou již dávno zapomenuty i ty. Vzor věků je pokaždé, když daný věk nastane, trochu jiný a pokaždé projde velkou změnou, nicméně stále se jedná o stejný věk.

krocení: Úkon prováděný Aes Sedai, kdy odříznou muže, který dokáže usměrňovat jedinou sílu. Toto je nezbytné, protože každý muž, který sílu dokáže usměrňovat, zešílí kvůli poskvrnění saidínu a ve svém šílenství pomocí síly napáchá zcela určitě strašlivé věci. Muž po zkrocení stále cítí pravý zdroj, ale nemůže se ho dotknout. Pokud dojde k nějakým duševním poruchám před zkrocením, jsou nyní díky zkrocení pod kontrolou, ale nejsou jím zcela vyléčeny, je-li však zkrocení provedeno dostatečně brzy, je možné jím odvrátit smrt. Avšak muž, jenž je zkrocen, nevyhnutelně přestává chtít žít. Ti, jimž se nepodaří spáchat sebevraždu, stejně během jednoho či dvou let umírají. Viz též jediná síla; utišování.

Lan; al’Lan Mandragoran: Strážce připoutaný k Moirain. Nekorunovaný král Malkieru, dai šan (pán bitvy) a poslední žijící malkierský šlechtic. Viz též strážce; Moirain; Malkier.

Lanfear: Ve starém jazyce „Dcera noci". Jedna ze Zaprodanců. Narozdíl od ostatních Zaprodanců si své jméno vybrala sama. Říká se, že byla zamilovaná do Luise Therina Telamona a že nenáviděla jeho manželku Ilienu. Viz též Zaprodanci; Drak.

Leana Sharif: Kdysi Aes Sedai z modrého adžah a kronikářka. Nyní sesazena a utišena, snaží se znovu objevit, kdo vlastně je. Viz též adžah.

Liandrin: Aes Sedai původně z červeného adžah, z Tarabonu. Nyní je o ní známo, že patří k černému adžah.

Lini: Chůva urozené paní Elain, a předtím Elaininy matky Morgasy, stejně jako Morgasiny matky. Žena s ohromnou vnitřní silou, úžasným postřehem a velikou zásobou pořekadel.

Logain: Muž, jenž se kdysi prohlásil za Draka Znovuzrozeného, nyní zkrocen. Viz též Drak, falešný.

Luis Therin Telamon; Luis Therin Rodovrah: Viz Drak.

Lugard: Podle jména hlavní město Murandy, i když obyvatelé země jsou věrní jednotlivým městům a urozeným pánům a paním, a ten, kdo zrovna sedí na trůnu, má zřídka nějakou skutečnou moc, byť jen nad hlavním městem. Lugard je hlavní obchodní středisko a živná půda pro zloděje a lichváře a má všeobecně špatnou pověst.

Macurová, Ronda: Švadlena v Amadicii, která se snaží sloužit příliš mnoha pánům a paním, aniž by věděla, kdo všichni jsou.

Malkier: Stát, kdysi jeden z Hraničních států, nyní pohlcen Mornou. Znakem Malkieru byl zlatý jestřáb v letu.

Manetheren: Jeden z deseti států, které vytvořily Druhou úmluvu, a také hlavní město tohoto státu. Jak město, tak stát byly úplně zničeny za trollockých válek. Viz též trollocké války.

Mat Cauthon: Mladý muž z Emondovy Role v andorském kraji Dvouříčí, který je ta’veren a zároveň má ohromné štěstí. Celé jméno: Matrim Cauthon.

Mayene: Městský stát u Bouřlivého moře, omezený a v dějinách utlačovaný Tearem. Vládce Mayene má titul „první". První o sobě prohlašují, že jsou potomky Artuše Jestřábí křídlo. Znakem Mayene je zlatý jestřáb v letu.

Mazrim Taim: Falešný Drak, který způsobil chaos v Saldeii, dokud nebyl poražen a zajat. Nejenže je schopen usměrňovat, ale také je údajně velice silný. Viz též Drak, falešný.

Melain: Moudrá z klanu Jhirad Goshien Aielů. Chodí ve snech. Viz též chození ve snech.

Melindhra: Děva oštěpu z klanu Jumai Shaido Aielů. Žena věrná více pánům. Viz též aielská válečná společenstva.

Min: Mladá žena, která má schopnost rozpoznat u lidí význam aury a obrazů, které kolem nich občas vidí.

Moirain: Aes Sedai z modrého adžah. Narozená v Cairhienu, původem z rodu Damodredů, i když nemá nástupnická práva na trůn. Byla vychována v královském paláci v Cairhienu. Své rodové jméno používá zřídka a své spojení s ním pokud možno udržuje v tajnosti.

Morgasa: Z milosti Světla královna andorská, obránkyně říše, ochránkyně lidu, hlava rodu Trakandů. Ve znaku má zlaté klíče. Znakem rodu Trakandů je stříbrný klenák.

Morna: Viz Velká Morna.

myrddraalové: Tvorové Temného, velitelé trolloků. Pokřivení potomci trolloků, u nichž se opět projevuje lidský materiál použitý při stvoření trolloků, ale jsou pošpinění zlem, jež stvořilo trolloky. Sice nemají oči, nicméně vidí ve dne i v noci jako orel. Mají určitou moc, jež vyvěrá z Temného, včetně schopnosti vyvolat pohledem ochromující strach a schopnosti zmizet všude tam, kde je nějaký stín. Jedna z jejich mála známých slabostí je, že jen váhavě překonávají vodní toky. V zrcadle se odrážejí jen nejasně a rozmazaně. V různých zemích jsou známi pod různými jmény, například půllidé, bezocí, stínomilové, číhači, přízraky a mizelci.

nadání: Schopnost používat jedinou sílu v daných oblastech. Nejznámější je samozřejmě léčení. Některé, jako cestování, schopnost přenést se z jednoho místa na druhé, aniž by dotyčný musel překonávat mezilehlý prostor, jsou pro dnešní Aes Sedai ztraceny. Jiné, jako třeba věštění (schopnost předpovídat budoucí události, ale jen všeobecně), se nyní objevuje zřídkakdy. Jiné nadání, dlouho považované za ztracené, je snění, které mezi jiným zahrnuje i výklad snílkových snů k předpovídání budoucích událostí přesněji, než se děje u věštění. Někteří snílci mají schopnosti vstoupit do Tel’aran’rhiodu, světa snů, a říká se, že i do snů jiných lidí. Posledním známým snílkem byla Corianin Nedeal, která zemřela 526 NE, nyní je tu však další žena s touto schopností, o níž však ví jen málokdo. Viz též Tel’aran’rhiod.

Natael, Jasin: Jméno, které používá Asmodean, jeden ze Zaprodanců.

Niall, Pedron: Velící kapitán dětí Světla. Viz též děti Světla.

Nyneiva z al’Mearů: Žena, která byla kdysi vědmou v Emondově Roli v andorském kraji Dvouříčí. Nyní jedna z přijatých novicek.

ogierové: Rasa nelidí, charakteristická značnou výškou (dva a půl sáhů je typická výška dospělého samce), širokým nosem připomínajícím čenich a dlouhýma ušima se štětičkami na koncích. Žijí v oblastech nazývaných državy, které opouštějí zřídka, a s lidmi se příliš nestýkají. Lidé o nich mnoho nevědí, a hodně lidí věří, že ogierové jsou jen stvořeními z pověstí, přestože to jsou úžasní stavitelé a zbudovali většinu velkých měst, postavených po Rozbití světa.

Páteř světa: Vysoké pohoří jen s několika málo průsmyky, které odděluje Aielskou pustinu od západních zemí. Také se jí říká Dračí stěna.

pět sil: Existuje pět pramenů jediné síly, pojmenovaných podle toho, co se s nimi dá ovládat – země, vzduch (občas nazývaný vítr), oheň, voda a duch – a jmenují se pět sil. Každý, kdo vládne jedinou silou, je nejsilnější při používání jednoho, možná dvou z nich, a méně silný při používání ostatních. Ve věku pověstí se duch mezi muži a ženami vyskytoval rovnoměrně, ale lepší ovládání země a (nebo) ohně se mnohem častěji vyskytovala u mužů, vody a (nebo) vzduchu zase u žen. I když existují výjimky, síly země a ohně začaly být nejčastěji považovány za mužské síly, zatímco síly vzduchu a vody za ženské.

plamen Tar Valonu: Znak Tar Valonu, amyrlinina stolce a Aes Sedai. Stylizovaný obraz plamene. Bílá slza špičkou nahoru.

pravý zdroj: Hnací síla vesmíru, která otáčí kolem času. Je rozdělena na mužskou polovici (saidín) a ženskou polovici (saidar), které pracují zároveň společně i proti sobě. Pouze muž může čerpat ze saidínu a pouze žena ze saidaru. Na počátku Času šílenství byl saidín poskvrněn dotykem Temného. Viz též jediná síla.

přijaté novicky: Mladé ženy, které se cvičí na Aes Sedai a již dosáhly jisté úrovně moci a prošly jistými zkouškami. Obvykle trvá pět až deset let, než je mladší novicka pozvednuta mezi přijaté. Přijaté jsou poněkud méně vázány pravidly než novicky a mohou si do jisté míry vybírat oblasti studia. Přijatá novicka nosí prsten s Velkým hadem na prostředníku levé ruky. Když přijatá povýší mezi Aes Sedai, což obvykle trvá dalších pět až deset let, rozhodne se pro některé adžah, získá právo nosit šátek a může si prsten nasadit na kterýkoliv prst nebo ho, pokud to situace vyžaduje, dokonce sundat. Viz též Aes Sedai.

přísahy, tři: Přísahy, které skládají přijaté před povýšením na Aes Sedai. Pronášejí se, když adeptka drží hůl přísahy, což je ter’angrial, který zavazuje. Jsou to: 1. Neříci jediné slovo, které by nebylo pravda. 2. Nevyrobit zbraň, s níž by mohl jeden člověk zabít druhého. 3. Nikdy nepoužít jediné síly jako zbraně, pokud to nebude proti zplozencům Stínu nebo v nejzazším případě při obraně života vlastního, života strážce či jiné Aes Sedai. Tyto přísahy se nevyžadovaly vždy, avšak různé události před a během Rozbití vedly k tomu, že jsou nyní nezbytné. Druhá přísaha byla vlastně první, přijatou jako reakce na válku sily. První přísahu, je-li dodržována do písmene, lze často pečlivým výběrem slov obejít. Má se za to, že druhé dvě přísahy jsou neporušitelné.

Rand al’Thor: Mladý muž z Emondovy Role v andorskem kraji Dvouříčí, jenž je ta’veren. Kdysi ovčák. Nyní prohlášen Drakem Znovuzrozeným a také Tím, jenž přichází s úsvitem, jemuž bylo předpovězeno, že sjednotí Aiely a zlomí je. Zřejmě je to také Coramoor či Vyvolený, jehož hledá Mořský národ. Viz též Aielové; Drak Znovuzrozený.

Rhuark: Aiel, náčelník kmene Taardad Aielů.

Rhuidean: Velké město, jediné město v Aielské pustině a vnějšímu světu zcela neznámé. Opuštěné před téměř třemi tisíci lety. Kdysi směli aielští muži do Rhuideanu vstoupit pouze jedenkrát, aby prošli zkouškou uvnitř velkého ter’angrialu, určující, zda se hodí na úděl kmenového náčelníka (přežil pouze jeden ze tří), a ženy tam směly vstoupit pouze dvakrát, aby prošly zkouškou ve stejném ter’angrialu jako muži, a pak znovu, aby se mohly stát moudrými, i když žen přežilo mnohem víc. Nyní je město opět obydleno Aiely a jeden konec Rhuideanského údolí zabírá velké jezero, napájené podzemním oceánem sladké vody a na oplátku napájející jedinou řeku Pustiny.

Rozbití světa: Za Časů šílenství muži Aes Sedai, kteří zešíleli, změnili tvář světa. Srovnali horské hřebeny, vyzvedli nová pohoří. Tam, kde byla moře, vyzvedli pevninu, a tam, kde bývala pevnina, zřídili oceán. Mnoho částí světa bylo naprosto vylidněno a ti, kteří přežili, byli roztroušeni jako prach ve větru. O této katastrofě se příběhy, pověsti a dějiny zmiňují jako o Rozbití světa. Viz též Čas šílenství; stovka rytířů.

sa’angrial: Pozůstatky z věku pověstí, které umožňují usměrňovat mnohem větší díl jediné síly, než by jinak bylo bezpečné. Sa’angrial je podobný, ale mnohem, mnohem silnější než angrial. Množství jediné síly, které lze usměrnit pomocí sa’angrialu, ve srovnání s množstvím jediné síly, které lze usměrnit pomocí angrialu, odpovídá poměru mezi množstvím jediné síly, které lze usměrnit s angrialem, a množstvím, které lze usměrnit bez pomoci. O jeho výrobě již není nic známo. Zůstala jich pouze hrstka, mnohem méně než angrialů.

saidar; saidín: Viz pravý zdroj.

Seanchan: Země za Arythským oceánem, odkud přišli Seanchané.

Seanchané: Potomci vojáků, jež Artuš Jestřábí křídlo vyslal přes Arythský oceán. Věří, že každá žena, která je schopna usměrňovat, musí být pro bezpečnost ostatních ovládána, a každý muž, který dokáže usměrňovat, musí být ze stejného důvodu zabit.

Shayol Ghul: Hora ve Spálených zemích za Velkou Mornou, místo věznice Temného.

Siuan Sanche: Dcera tairenského rybáře. Podle tairenských zákonů byla posazena na loď do Tar Valonu ještě před druhým západem slunce od okamžiku, kdy byla objevena její schopnost usměrňovat. Původně z modrého adžah a později amyrlinin stolec, byla sesazena a utišena. Nyní se snaží vyhnout osudu, jehož se bojí.

snílek: Viz nadání.

starý jazyk: Jazyk, jímž se hovořilo ve věku pověstí. Obvykle se předpokládá, že se mu naučí všichni urozenci a vzdělanci, ale většina zná jen pár slov. Překlad je často složitý, neboť jazyk umožňuje mnoho maličko odlišných významů. Viz též věk pověstí.

stoletá válka: (994-1117 SR) Řada překrývajících se válek mezi neustále se měnícími spojenci, vyvolaná smrtí Artuše Jestřábí křídlo a následným bojem o jeho říši. Válka vylidnila velké části země mezi Arythským oceánem a Aielskou pustinou, od Bouřlivého moře k Velké Morně. Ničení dosáhlo takových rozměrů, že se do současnosti dochovaly jen zlomky záznamů. Velká říše Artuše Jestřábí křídlo byla rozervána na kusy a na jejím místě se vytvořily současné státy. Viz též Artuš Jestřábí křídlo.

strážce: Válečník ve spojení s Aes Sedai. Pouto je součástí jediné síly a díky ní válečník získává takové dary, jako je rychlé uzdravování, schopnost ujít velkou vzdálenost bez jídla, vody a odpočinku a schopnost na dálku vycítit skvrnu Temného. Dokud strážce žije, Aes Sedai, s níž je spojen, ví, že je naživu, ať je jakkoliv daleko, a když zemře, pozná okamžik a způsob jeho smrti. Spojení jí neprozradí, jak daleko strážce je, ani kterým směrem. Zatímco většina adžah věří, že Aes Sedai smí k sobě mít připoutaného pouze jednoho strážce v dané chvíli, červené adžah se odmítají se strážci spojovat vůbec a zelené adžah věří, že Aes Sedai k sobě může připoutat tolik strážců, kolik se jí zlíbí. Z morálního hlediska musí strážce s poutem souhlasit, ale je známo, že spojení bylo provedeno i proti jeho vůli. Co z tohoto spojení získává Aes Sedai, je pečlivě uchovávaným tajemstvím. Viz též Aes Sedai.

sul’dam: Doslova „ta, která drží vodítko". Seanchanský výraz pro ženu se schopností ovládat pomocí a’damu ženu, která může usměrňovat. Mezi Seanchany velmi vážené postavení. Jenom málokdo však ví, že sul’dam jsou ve skutečnosti ženy, které se mohou naučit usměrňovat. Viz též a’dam; damane; Seanchané.

Tallanvor, Martyn: Gardový poručík královniny gardy, jenž svou královnu miluje víc než život a čest.

ta’maral’ailen: Ve starém jazyce „síť osudu". Velká změna ve vzoru věku, soustředěná kolem jednoho či více lidí, kteří jsou ta’veren. Viz též vzor věku; ta’veren.

Tanchiko: Hlavní město Tarabonu. Viz Tarabon.

Tarabon: Stát na břehu Arythského oceánu. Kdysi to byl významný obchodní stát, kromě jiného zdroj tkaných koberců, barev a rachejtlí pro ohňostroje, které vyráběl cech ohňostrůjců. Z Tarabonu přichází jen málo zpráv, neboť je nyní rozerván občanskou válkou, stejně jako válkou vedenou zároveň proti Arad Domanu a Dračím spřísahancům, lidem, kteří se přidali k Draku Znovuzrozenému.

Tarmon Gai’don: Poslední bitva. Viz též Dračí proroctví; Valerský roh.

ta’veren: Osoba, kolem níž kolo času splétá všechny okolní nitky osudu, dokonce snad VŠECHNA vlákna osudu, aby vytvořilo síť osudu. Viz též vzor věku; ta’maral’ailen.

Tear: Stát na břehu Bouřlivého moře. Rovněž hlavní město tohoto státu a velký mořský přístav. Zástavou Tearu jsou tři stříbrné půlměsíce na děleném červenozlatém poli. Viz též Tearský Kámen.

Tearský Kámen: Velká pevnost ve městě Tear, o níž se tvrdí, že byla postavena krátce po Rozbití světa, a to s použitím jediné síly. Bezpočtukrát byla obléhána. Jedné noci padla do rukou Draka Znovuzrozeného a pár stovek Aielů, čímž se vyplnily dvě části Dračích proroctví. Viz též Dračí proroctví.

Telamon, Luis Therin: Viz Drak.

Tel’aran’rhiod: Ve starém jazyce „neviděný svět“ nebo „svět snů". Svět spatřovaný ve snech, o němž kdysi dávno lidé věřili, že proniká a obklopuje všechny možné světy. Tel’aran’rhiodu se může dotknout mnoho lidí, vždy jen na okamžik, ve snu, ale několik jich má schopnost do něj vstoupit o své vlastní vůli, i když bylo nedávno objeveno několik ter’angrialů, které tuto schopnost propůjčují. Na rozdíl od jiných snů, co se stane živým bytostem ve světě snů, je skutečné. Rána, utržená v tomto světě, zůstane i po probuzení, a ten, kdo tam zemře, se již neprobudí. Viz též ter’angrial.

temní druzi: Ti, kdo vyznávají Temného. Věří, že získají velikou moc a dostane se jim odměny, dokonce nesmrtelnosti, když ho osvobodí z vězení.

Temný: Nejobvyklejší jméno používané ve všech zemích pro Šej’tana. Zdroj zla a protiklad Stvořitele. Uvězněn Stvořitelem v okamžiku stvoření ve věznici v Shayol Ghulu. Pokus jej osvobodit z této věznice vyvolal válku Stínu, poskvrnění saidínu, Rozbití světa a konec věku pověstí.

Temný, pojmenování: Vyslovení pravého jména Temného (Šej’tan) přiláká jeho pozornost a nevyhnutelně přivolá přinejlepším neštěstí, přinejhorším pohromu. Z toho důvodu se používá mnoho eufemismů, mezi nimi Temný, Otec lží, Oslepitel, Pán hrobů, Noční pastýř, Zhouba srdce, Zhouba duše, Jedovatý jazyk, Děs, Spalovač trávy, Požírač listí a Prašivec. Temní druzi ho nazývají Veliký pán Temnoty. O tom, kdo na sebe očividně přivolal smůlu, se často říká: „pojmenoval Temného.“

ter’angrial: Pozůstatek věku pověstí, který používá jedinou sílu. Narozdíl od angrialu a sa’angrialu, každý ter’angrial byl vyroben k nějakému určitému účelu. Například jeden zaručuje, že přísahy, v něm složené, budou zavazující. Některé používají Aes Sedai, ale jejich původní účel je většinou neznámý. Některé zničí schopnost usměrňovat jedinou sílu v každé ženě, která by je použila. Stejně jako u angrialu a sa’angrialu, i tady byl postup výroby ztracen během Rozbití světa. Viz též angrial; sa’angrial.

Tom Merrilin: Ne jenom tak obyčejný kejklíř a poutník. Viz též kejklíř.

trolloci: Stvoření Temného, vytvořená během války Stínu. Mohutní postavou, jsou pokřivenými kříženci lidí a zvířat. Dělí se do jakýchsi kmenových tlup, z nichž nejvýznamnějšími jsou dha’bel, dhai’mon, ko’bal. Od přírody zlotřilí, zabíjejí pro pouhé potěšení ze zabíjení. Jsou nesmírně lstiví a nelze jim věřit, leda jsou-li k něčemu nuceni strachem.

trollocké války: Řada válek, první začala kolem roku 1000 PR, a trvaly více než tři sta let, během nichž trollocké hordy pustošily svět. Nakonec byli trolloci pobiti či zahnáni zpátky do Velké Morny, ale některé státy přestaly existovat a jiné byly téměř vylidněné. Všechny záznamy jsou pouze útržkovité.

usměrňování: Řízení průtoku jediné síly. Viz též jediná síla.

utišování: Úkon prováděný Aes Sedai, kdy odříznou ženu, která může usměrňovat jedinou sílu, od pravého zdroje. Žena, která byla utišena, pořád pravý zdroj cítí, ale nemůže se ho dotknout. Provádí se jenom zřídkakdy, takže novicky se musejí naučit jména a zločiny všech žen, na nichž kdy bylo provedeno. Oficiálně je utišení výsledkem soudu a odsouzení za zločin. Když k němu dojde náhodou, nazývá se to spálením. V praxi se však termín utišení používá v obou případech. Ženy, které byly utišeny, ať už k tomu došlo kterýmkoliv způsobem, zřídkakdy přežívají delší dobu. Zřejmě se prostě vzdají a zemřou.

Valerský roh: Bájný předmět z cyklu pověstí Velké hledání Valerského rohu, může povolat z hrobu mrtvé hrdiny zpět k boji se Stínem. Bylo svoláno nové Velké hledání Valerského rohu, a s hledači, kteří složili přísahu hledačů rohu, je možné se setkat v mnoha státech.

válka síly: Viz válka Stínu.

válka Stínu: Též známa jako válka síly. Začala krátce po pokusu osvobodit Temného a brzy se rozšířila na celý svět. Ve světě, kde byla dokonce zapomenuta i vzpomínka na válku, byla znovu objevena každičká stránka válčení, často pokřivená díky tomu, že se světa dotýkal Temný a jediná síla byla používána jako zbraň. Válka skončila opětným uzavřením Temného do jeho věznice při útoku, jejž vedl Luis Therin Telamon Drak a stovka mužů Aes Sedai, nazývaných stovka rytířů. Temného protiúder pošpinil saidín a dohnal Luise Therina a stovku rytířů k šílenství, čímž se započal Čas šílenství. Viz též Čas šílenství; Drak; jediná síla.

vědma: Na vesnici žena, kterou si do svého středu vybere ženský kroužek pro znalost takových věcí, jako je léčení a předpovídání počasí, jakož i pro zdravý rozum. Všeobecně stojí na roveň starostovi, ale v některých vesnicích stojí nad ním. Je volena na celý život a jen zcela výjimečně je vědma odvolána ze svého úřadu ještě před svou smrtí. Podle kraje může mít jiný titul, jako strážkyně, léčitelka, moudrá žena, učitelka nebo moudrá.

věk pověstí: Věk zakončený válkou Stínu a Rozbitím světa. Doba, kdy Aes Sedai prováděly zázraky, o nichž dnes pouze sní. Viz též kolo času; Rozbití světa; válka Stínu.

Velká Morna: Oblast na dalekém severu zcela ovládaná Temným. Prodlévají zde trolloci, myrddraalové a další tvorové náležející Stínu.

Veliký pán Temnoty: Jméno, kterým temní druzi oslovují Temného tvrdíce, že používání jeho pravého jména by bylo rouháním.

Velký had: Symbol času a věčnosti, starý již v dobách, než začal věk pověstí, je tvořen hadem požírajícím vlastní ocas. Prsten ve tvaru Velkého hada dostávají ženy, které mají povýšit mezi přijaté novicky Aes Sedai.

Verin Mathwin: Aes Sedai z hnědého adžah, naposledy byla viděna ve Dvouříčí, kde údajně hledá dívky, které je možné naučit usměrňovat. Viz též adžah.

vznešení páni Tearu: Jednají jako rada. Vznešení páni Tearu jsou historickými vládci státu Tear, který nemá ani krále, ani královnu. Jejich počet není přesně dán a během let se měnil od dvaceti na pouhých šest. Neplést s pány země, což jsou níže postavení tairenští páni.

vzor věku: Kolo času splétá nitky lidských životů do vzoru věku, často nazývaný prostě jen vzor, jenž tvoří podstatu reality toho kterého věku. Viz též ta’veren.

Zaprodanci: Jméno dané třinácti nejsilnějším Aes Sedai z věku pověstí, takže byli i jedni z nejsilnějších Aes Sedai vůbec, kteří za války Stínu přešli na stranu Temného, bylať jim na oplátku přislíbena nesmrtelnost. Oni sami si říkají „Vyvolení". Jak podle pověstí, tak útržků záznamů byli uvěznění spolu s Temným, když byla jeho věznice znovu uzavřena. Jejich jména se neustále používají ke strašení dětí. Byli to Aginor, Asmodean, Balthamel, Be’lal, Demandred, Graendal, Izmael, Lanfear, Mesaana, Moghedien, Rahvin, Sammael a Semirhage.

Content

Oheň z nebes
Robert Jordan

Prolog Padají první jiskry

1 Rozdmýchávání jisker

2 Rhuidean

3 Bledé stíny

4 Soumrak

5 Mezi moudrými

6 Průchody

7 Odchod

8 Přes hranici

9 Znamení

10 K čemu jsou dobré fíky a myši

11 U devítispřeží

12 Stará fajfka

13 Malý pokojík v Sieně

14 Setkání

15 Co se dá zjistit ve snu

16 Nečekaná nabídka

17 Cesta na západ

18 Pes temnoty

19 Vzpomínky

20 Průsmyk Jangai

21 Darovaná čepel

22 Ptačí volání za noci

23 „Pětinu vám dám"

24 Zpráva

25 Snění o Galadovi

26 Sallie Daerová

27 Cvičení v pokoře

28 V pasti

29 Vzpomínky na Saldeiu

30 Sázka

31 Daleké sněhy

32 Krátký oštěp

33 Otázka karmínu

34 Stříbrný šíp

35 Vytržená

36 Nové jméno

37 Vystoupení v Samaře

38 Starý známý

39 Setkání v Samaře

40 Kolo tká

41 Řemeslo Kina Tovereho

42 Dřív než šípy

43 Tento den, toto místo

44 Menší lítost

45 Po bouři

46 Jiné bitvy, jiné zbraně

47 Cena lodi

48 Loučení

49 Plavba do Boanndy

50 Učit se a učit

51 Do Cairhienu přicházejí zprávy

52 Možnosti

53 Mizející slova

54 Do Caemlynu

55 Vlákna hoří

56 Řeřavé uhlíky

Slovníček