Pán Chaosu

Robert Jordan

Lvi zpívají a kopce pryč se řítí.

Měsíc ve dne, slunce v noci svítí.

Slepá žena, hluchý muž, hlupák zlodějem.

Ať vládne chaosu pán všem.

Říkanka z dětské hry

původem z Velkého Aravalonu,

čtvrtý věk

Prolog

První zpráva

Demandred vyšel na černé svahy Shayol Ghulu a průchod, díra do tkaniva reality, zmizel do nicoty. Převalující se šedá mračna zakrývala oblohu a převrácené moře pomalých popelavých vln naráželo na v mracích skryté horské štíty. Dole pustým údolím probleskovala podivná světla, vybledlé modré a červené zášlehy, jimž se však nijak nedařilo zahnat chmurné šero, jež halilo jejich zdroj. Blesk vyletěl nahoru k mrakům a zaduněl hrom. Na druhém svahu stoupala z roztroušených průduchů, z nichž některé byly malé jako lidská dlaň a jiné dost velké, aby se do nich vešlo i deset lidí, pára a kouř.

Demandred okamžitě propustil jedinou sílu a s ní zmizela i sladkost, která posilovala smysly, takže všechno bylo ostřejší, jasnější. Po saidínu zůstala prázdnota, ale jenom hlupák by se tady tvářil, že je připravený usměrňovat. Kromě toho by tady jenom hlupák chtěl vidět či cítit příliš jasně.

V době, jíž se teď říkalo věk pověstí, býval tohle idylický ostrov v chladném moři, který si oblíbili lidé, kteří měli rádi venkov. Přes páru ve vzduchu tu teď panovala dost kousavá zima. Demandred nepřipustil, aby něco takového pocítil, ale pudově si přitáhl kožišinou podšitý sametový plášť k tělu. Při výdechu se mu u úst tvořila lehounká mlha, jen tak tak viditelná, než ji vzduch vysál. O pár set leguí dál na sever panoval svět čistého ledu, ale v Thakan’daru bylo vždycky sucho jako na poušti, přestože byl obalený zimou.

Byla tu voda, jistého druhu, inkoustová říčka se řinula z kamenitého svahu vedle kovárny se šedou střechou. Uvnitř zvonila kladiva a s každým úderem za maličkými okénky zašlehlo bílé světlo. Jakási rozedraná ženština se krčila u drsné kamenné stěny kovárny jako bezmocná hromádka, v náručí držela batole, a větší hubená holčička měla tvářičku zabořenou do jejích sukní. Zajatci z nájezdu dolů do Hraničních států, zcela nepochybně. Bylo jich ale tak málo. Myrddraalové musejí skřípat zuby. Po nějaké době se jejich čepele začaly kazit a bylo třeba je nahradit bez ohledu na to, že nájezdy do Hraničních států byly omezeny.

Vynořil se jeden z kovářů, silná pomalu se pohybující člověku podobná postava, která jako by byla vytesána přímo z hory. Kováři nebyli skutečně živí. Pokud by se dostali pryč ze Shayol Ghulu, proměnili by se v kámen nebo prach. Ani nebyli kováři jako takoví, nekovali nic jiného než meče. Tenhle držel v kleštích meč, čepel již byla zakalená a světlá jako měsícem ozářený sníh. Ať už byl živý nebo ne, tenhle kovář dával dobrý pozor, jak ponořoval lesklý kov do tmavého proudu. Když kov vyndal, byl matně černý. Ale výroba zdaleka nebyla u konce. Kovář se znovu odšoural dovnitř a náhle se ozval zoufalý křik nějakého muže.

„Né! Né! NEEE!“ Pak muž vyvřískl a ten zvuk se vytrácel, jako by ječícího vlekli do nepředstavitelné dálky. Teď byla čepel dokončená.

Znovu se objevil kovář – možná ten samý, možná jiný – a vytáhl ženu na nohy. Žena, nemluvně i dítě začaly kvílet, ale kovář vytrhl děcko ženě z náručí a strčil ho holčičce. Nakonec se žena vzmohla na ždibec odporu. Plakala, divoce kopala a drápala kováře. Ten jí nevěnoval větší pozornost, než by jí věnoval kámen. Ženin křik ustal, jakmile byla uvnitř. Znovu začala zvonit kladiva a přehlušila vzlykot dětí.

Jedna čepel hotová, jedna ve výrobě a dvě další se připravovaly. Demandred ještě nikdy neviděl méně než padesát zajatců, čekajících, až budou moci přispět svým malým drobkem Velikému pánu Temnoty. Myrddraalové vskutku musejí skřípat zuby.

„Co tady okouníš, když jsi byl povolán Velikým pánem?“ Hlas zněl, jako když se drolí zetlelá kůže.

Demandred se pomalu otočil – jak se půlčlověk opovažuje oslovit ho tímhle tónem? – avšak drsná slova mu odumřela v ústech. Nebylo to oním bezokým pohledem těstovitě bledé tváře. Pohled myrddraala vyvolá strach v každém člověku, ale on ten strach vykořenil už dávno. Bylo to spíš černě oděným stvořením samotným. Každý myrddraal byl vysoký asi jako dost velký muž. Vypadal jako jakási hadovitá nápodoba člověka, jako by byli odliti ze stejného kadlubu. Tenhle myrddraal však byl o hlavu a ramena vyšší.

„Odvedu tě k Velikému pánu,“ pravil myrddraal. „Jsem Shaidar Haran.“ Otočil se a vydal se do kopce, jeho plynulé pohyby připomínaly hadí. Jeho inkoustově černý plášť visel nepřirozeně nehybně, ani se nezavlnil.

Demandred poněkud zaváhal, než ho následoval. – Půllidé měli vždycky jména v jazykolamném jazyce trolloků. „Shaidar Haran“ pocházelo z toho, co lidé nazývali starým jazykem. Znamenalo to „Ruka Temnoty". Další překvapení, a Demandred neměl překvapení rád, zvláště ne v Shayol Ghulu.

Vchod do hory mohl být jedním z roztroušených průduchů, až na to, že z něj nevycházel kouř ani pára. Byl dost velký, aby dva lidé prošli vedle sebe, ale myrddraal se držel vepředu. Cesta okamžitě zahnula dolů, podlaha tunelu byla ošlapaná do hladka jako leštěné dlaždice. Když Demandred následoval Shaidara Harana pořád níž, chlad se vytrácel a pomalu ho nahrazovalo rostoucí horko. Demandred si změnu teploty uvědomoval, avšak nenechával se tím nijak ovlivnit. Z kamene vycházelo slabé světlo a vyplňovalo tunel, bylo jasnější než věčný soumrak venku. Ze stropu visely zubaté krápníky, kamenné zuby připravené zcvaknout, zuby Velikého pána hotové roztrhat nevěrného či zrádce. Nebyly, samozřejmě, přirozené, nicméně působivé.

Pojednou si Demandred cosi uvědomil. Pokaždé, když tudy procházel, ty hroty se mu málem otíraly o hlavu. Nyní jim na myrddraala chyběly dobře dvě dlaně, i víc. To ho trochu překvapilo. Ne to, že se změnila výška tunelu – zvláštní tady bylo obyčejné – ale ten prostor navíc, který půlčlověk dostal. Veliký pán se připomínal myrddraalům stejně jako lidem. Ten prostor navíc byla věc hodná zapamatování.

Tunel se náhle otevřel na širokou římsu nad jezerem roztaveného kamene, rudého s černými šmouhami, jak na povrchu vyskakovaly jako člověk vysoké plameny a zase pohasínaly. Nebyl tu žádný strop, horou vedla velká díra až k obloze, která nebyla oblohou Thakan’daru. Vedle téhle vypadala ta thakan’darská celkem normálně, protože tady byly mraky s pruhy křiklavých barev, které jako kdyby poháněla ta největší vichřice, jakou kdy svět viděl. Toto místo lidé nazývali Jámou smrti a jen pár z nich vědělo, jak vhodně je pojmenovali.

Dokonce i po všech svých návštěvách – a ta první se odehrála hodně před třemi tisícovkami let – cítil Demandred bázeň. Tady cítil Vrt, tu dávno vyvrtanou díru do míst, kde Veliký pán ležel uvězněn od okamžiku stvoření. Přítomnost Velikého pána ho zahltila. Fakticky toto místo nebylo k Vrtu blíž než kterékoliv jiné na světě, ale tady byl vzor tenčí, což umožňovalo Vrt vycítit.

Demandred se pokusil o úsměv. Jací to byli hlupáci, co se opovažovali protivit Velikému pánu. Och, Vrt byl pořád zablokovaný, i když teď méně pevně, než když se probudil z dlouhého spánku a osvobodil se z vlastní věznice uvnitř. Byl zablokovaný, ale větší, než když se probudil. Stále nebyl dost velký, jako když ho do něj na konci války síly uvrhli i s jeho druhy, ale při každé návštěvě od svého probuzení byl o maličko širší. Brzy bude blokáda úplně pryč a Veliký pán znovu dosáhne na zemi. Brzy nadejde Den návratu. A on povládne světu po všechny věky. Pod Velikým pánem, samozřejmě. A s těmi z Vyvolených, kteří přežijí, také samozřejmě.

„Už můžeš odejít, půlčlověče.“ Nechtěl, aby ten tvor viděl, jak ho tu přemáhá extáze. Extáze a bolest.

Shaidar Haran se nepohnul.

Demandred otevřel ústa – a v hlavě mu vybuchl hlas.

DEMANDREDE.

Říkat tomu hlas bylo jako říkat hoře oblázek. Úhledně ho to drtilo proti vnitřku vlastní lebky. Byl jako u vytržení. Padl na kolena. Myrddraal tu stál a lhostejně ho pozoroval, ale jenom malá část Demandredova vědomí si ho dokázala vůbec uvědomit, když mu mozek vyplňoval ten hlas.

DEMANDREDE. JAK SI VEDE TENTO SVĚT?

Nikdy nevěděl přesně, kolik toho Veliký pán o světě doopravdy ví. Nevědomost ho překvapovala stejně jako znalosti. Demandred však nepochyboval o tom, co chce Veliký pán slyšet.

„Rahvin je mrtev, Veliký pane. Včera.“ Přišla bolest. Euforie tak silná, že se rychle změnila v bolest. Údy se mu chvěly. Teď se i potil. „Lanfear zmizela beze stopy, stejně jako Asmodean. A Graendal tvrdí, že se s ní Moghedien nesešla, jak se dohodly. Taky včera, Veliký pane. Já na shodu náhod nevěřím.“

VYVOLENÍ SE ZTRÁCEJÍ, DEMANDREDE. SLABÍ ODPADAJÍ. KDO MĚ ZRADÍ, ZEMŘE KONEČNOU SMRTÍ. ASMODEAN, POKŘIVENÝ VLASTNÍ SLABOSTÍ. RAHVIN ZEMŘEL VE SVÉ PÝŠE. SLOUŽIL DOBŘE, ALE ANI JÁ JSEM HO NEMOHL OCHRÁNIT PŘED ODŘIVOUSEM. DOKONCE ANI JÁ NEMOHU VYSTOUPIT Z ČASU. Na okamžik se do toho hrozného hlasu vloudil strašlivý hněv a – mohlo to být zoufalství? Jenom na chviličku. ZNIČIL HO MŮJ PRASTARÝ NEPŘÍTEL, TEN NAZÝVANÝ DRAK. VYPUSTIL BYS ODŘIVOUS V MÝCH SLUŽBÁCH, DEMANDREDE?

Demandred zaváhal. Půl coulu po tváři mu sklouzla kapička potu. Připadalo mu to jako hodina. Za války síly obě strany asi rok používaly odřivous. Dokud nezjistily následky. Bez dohody nebo příměří – příměří nikdy nebylo, stejně jako slitování – s tím obě strany prostě přestaly. V odřivousu toho roku zahynula celá města, stovky tisíc vláken odhořely ze vzoru. Sama realita se málem rozvinula, svět a vesmír se téměř vypařily jako mlha. Pokud by byl odřivous znovu vypuštěn, nemusel by zbýt žádný svět, kterému by mohl vládnout.

Popíchlo ho cosi dalšího. Veliký pán již věděl, jak Rahvin zemřel. A zřejmě toho věděl o Asmodeanovi víc než on. „Jak přikážeš, Veliký pane, tak poslechnu.“ Možná měl křeč ve svalech, ale hlas měl klidný jako kámen. Z horkého kamene se mu na kolenou dělaly puchýře, ale tělo klidně mohlo patřit někomu jinému.

TO BYS MĚL.

„Veliký pane, Draka je možné zničit.“ Mrtvý muž už by nemohl znovu použít odřivous, a pak by ho už od něj Veliký pán možná nepožadoval. „Je nevědomý a slabý, tříští svou pozornost na tucet věcí. Rahvin byl marnivý hlupák. Já –“

CHTĚL BYS BÝT NAE’BLISEM?

Demandredovi zamrzl jazyk. Nae’blis. Ten, kdo bude stát jenom krok pod Velikým pánem a rozkazovat všem ostatním. „Přeji si jen sloužit tobě, Veliký pane, jak jen budu moci.“ Nae’blis.

TAK POSLOUCHEJ A SLUŽ. SLYŠ, KDO ZEMŘE A KDO ZŮSTANE NAŽIVU.

Demandred zaječel, jak ho ten hlas drtil. Po tváři se mu řinuly slzy radosti. Myrddraal ho nepohnutě pozoroval.

„Přestaňte se vrtět.“ Nyneiva si nedůtklivě přehodila cop přes rameno. „Tohle nebude fungovat, když se budete cukat jako dítě s kopřivkou.“

Ani jedna žena na druhé straně rozvrzaného stolu nevypadala starší než ona, i když jim bylo asi o dvacet let víc, a ani jedna se skutečně nevrtěla, ale horko Nyneivu dohánělo k zuřivosti. V malém pokojíku bez oken jako by se vůbec nevětralo. Nyneiva byla zmáčená potem, ony vypadaly, že jim je docela chladno. Leana, v domanských šatech z příliš tenkého modrého hedvábí, jenom pokrčila rameny. Vysoká žena s měděnou pletí zřejmě oplývala nekonečnou zásobou trpělivosti. Obvykle. Siuan, světlá a hřmotná, spíš nevěděla, co to trpělivost je.

Teď Siuan zavrčela a podrážděně si upravila sukně. Obvykle nosívala docela prosté šaty, ale dnes ráno měla hezké žluté lněné sukno s výšivkou tairenského bludiště kolem výstřihu, který byl málem příliš hluboký. Modré oči měla studené jako voda v hluboké studni. Tak chladné, jak chladná by byla voda v hluboké studni, kdyby se počasí nezbláznilo. Její šaty se možná změnily, ale oči nikoliv. „V žádném případě to nebude fungovat,“ štěkla. I způsob mluvy měla stejný. „Nemůžeš záplatovat trup, když hoří celý člun. No, je to plýtvání časem, ale já to slíbila, tak do toho. Máme s Leanou práci.“ Tyhle dvě vedly síť špehů pro Aes Sedai tady v Salidaru, agentů, kteří sem posílali hlášení a klepy o tom, co se děje ve světě.

Nyneiva si uhladila sukni rovněž, a uklidnila se tak. Měla šaty z prosté bílé vlny s pruhy sedmi barev u lemu, jeden za každé adžah. Šaty přijaté novicky. Rozčilovalo ji to víc, než by si kdy uměla představit. Mnohem radši by byla v zeleném hedvábí, které měla zabalené. Byla ochotná připustit, že si oblíbila hezké šaty, aspoň sama sobě, ale tyhle určité šaty by si vybrala jenom kvůli pohodlí – byly tenké, lehké – ne proto, že zelená zřejmě patřila mezi Lanovy oblíbené barvy. To tedy vůbec ne. Jalové snění bylo nejhorší. Přijatá, která by si oblékla cokoliv jiného než prostou bílou, by brzy zjistila, jak hluboko stojí pod Aes Sedai. Důrazně vyhnala podobné myšlenky z hlavy. Nebyla zde, aby se rozčilovala kvůli tretkám. Má taky rád modrou. Ne!

Jemně prozkoumala s pomocí jediné síly nejprve Siuan, potom Leanu. Vlastně ve skutečnosti vůbec neusměrňovala. Nedokázala usměrnit ani jiskřičku, pokud nebyla rozzlobená, dokonce ani nedokázala vycítit pravý zdroj. Přesto to vycházelo nastejno. Jemná vlákna saidaru, ženské polovice pravého zdroje, procházela oběma ženami podle toho, jak je splétala. Jen je nevyvolávala sama.

Na levém zápěstí měla Nyneiva tenký náramek, prostý kousek stříbrného pásku. Tedy převážně stříbrného – ze zvláštního zdroje, i když to neznamenalo žádný rozdíl. Byl to jediný šperk, který měla kromě prstenu s Velkým hadem. Přijaté byly důrazně odrazovány od toho, aby nosily příliš mnoho šperků. Ladící náhrdelník měla kolem krku čtvrtá žena. Seděla na stoličce u hrubě omítnuté zdi s rukama složenýma v klíně. Měla na sobě venkovské šaty z hrubého hnědého sukna, robustní tvář venkovské ženy a na ní ani kapičku potu. Nehnula ani brvou, ale tmavýma očima všechno sledovala. Nyneiva viděla, jak ji obklopuje záře saidaru, ale byla to Nyneiva, kdo řídil usměrňování. Náhrdelník a náramek mezi nimi vytvořily propojení, které se podobalo tomu, když Aes Sedai propojovaly své síly. Podle Elain to nějak souviselo s „naprosto stejnou matricí", ovšem další vysvětlování už bylo úplně nesrozumitelné. Nyneiva byla přesvědčená, že Elain nechápe ani polovinu z toho, co předstírá. Nyneiva sama tomu nerozuměla vůbec, věděla jenom, že dokáže vycítit každý pocit druhé ženy, že dokáže vycítit ji samotnou, jenže tyto pocity jako by byly odsunuté do rohu jejího vědomí, a že všechen saidar, který ta žena dokáže uchopit, ovládá ona. Občas si myslela, že by bylo lepší, kdyby žena na stoličce byla mrtvá. Prostší, rozhodně. Čistší.

„Něco je přetržený nebo odříznutý,“ zamumlala Nyneiva a nepřítomně si setřela pot z tváře. Byl to jenom nejasný pocit, skoro vůbec tam nebyl, jenže také dneska poprvé vycítila něco víc než prázdnotu. Mohla to být jen její představivost a zoufalá touha něco najít, cokoliv.

„Odříznutí,“ řekla žena na stoličce. „Tak se tomu říkalo, tomu, čemu vy říkáte utišení pro ženy a zkrocení pro muže.“

Tři hlavy se k ní otočily. Tři páry očí zaplály vzteky. Siuan a Leana byly Aes Sedai, než je při převratu v Bílé věži, který na amyrlinin stolec vynesl Elaidu, utišily. Utišení. Toto slovo vyvolávalo třesavku. Už nikdy nebudou moci usměrňovat. Ale stále si to budou pamatovat a znát svou ztrátu. Vždycky dokážou vycítit pravý zdroj a budou vědět, že se ho už nikdy nebudou moci dotknout. Utišení se nedalo vyléčit o nic víc než smrt.

Aspoň tomu každý věřil, ale podle Nyneivina názoru by jediná síla měla být schopná kromě smrti vyléčit všechno. „Jestli chceš dodat něco užitečnýho, Marigan,“ vyjela ostře, „tak to řekni. Jestli ne, tak drž zobák.“

Marigan se stáhla ke zdi, oči se jí leskly a upírala je na Nyneivu. Z náramku se vyvalil strach a nenávist, jenže to bylo do jisté míry běžné. Vězňové jen málokdy milují své věznitele, i když – a snad zvlášť proto – vědí, že si vězení či něco ještě mnohem horšího zaslouží. Potíž byla v tom, že Marigan také tvrdila, že odříznutí – utišení – není možné vyléčit. Pořád vykládala, jak ve věku pověstí bylo možné vyléčit cokoliv kromě smrti, že to, čemu dnes žluté adžah říkají léčení, je jenom ta nejhrubší práce přímo na bojišti. Jenomže když se ji člověk snažil přimět, aby řekla nějaké podrobnosti nebo alespoň naznačila, jak se něco dělá, vůbec nic nezjistil. Marigan toho o léčení věděla tolik, co Nyneiva o kování, kteréžto znalosti se omezovaly na to, že prostě strčíte kus kovu do žhavého uhlí a pak do něj praštíte kladivem. Určitě to nestačilo ani na výrobu podkovy. Nebo vyléčit něco víc než modřinu.

Nyneiva se otočila na židli a studovala Siuan a Leanu. Tohle dělala už celé dny, kdykoliv je dokázala dostat od jejich práce, a zatím nezjistila nic. Náhle si uvědomila, že obrací náramek na zápěstí. Ať už z toho byl jakýkoliv užitek, propojení s tou ženskou nesnášela. Z důvěrnosti toho spojení jí naskakovala husí kůže. Aspoň bych se mohla něco přiučit, pomyslela si. A už to nemůže být horší než teď.

Opatrně sundala náramek – spona se nedala najít, pokud člověk nevěděl, co hledat – a podala ho Siuan. „Nasaď si to.“ Ztráta jediné síly byla hořká, muselo se to však udělat. A ztratit vlny emocí bylo jako vykoupat se. Marigan sledovala ten kousek stříbra jako zhypnotizovaná.

„Proč?“ chtěla vědět Siuan. „Říkalas, že ta věc funguje jen –“

„Prostě si to nasaď, Siuan.“

Siuan se na ni chvíli umíněně dívala – Světlo, ale že ta ženská umí být zatvrzelá! – než si náramek zapnula kolem levého zápěstí. Okamžitě se zatvářila užasle a pak přimhouřila oči a podívala se na Marigan. „Ona nás nenávidí, ale to já vím. A je tu strach a... Šok. Na tváři se jí neobjeví ani záchvěv, ale je úplně vyděšená. Myslím, že taky nevěřila, že dokážu tuhle věc použít.“

Marigan si znepokojeně poposedla. Zatím jen dvě z žen, které věděly, co je zač, mohly používat náramek. Čtyři znamenaly větší příležitost k výslechu. Na povrchu se zdálo, že plně spolupracuje, ale kolik toho skrývala? Tolik, kolik jen dokázala, tím si byla Nyneiva jistá.

Siuan s povzdechem zavrtěla hlavou. „A já nemůžu. Měla bych být schopná skrze ni dosáhnout na pravý zdroj, ne? No, nemůžu. To by dřív vepř dokázal lízt po stromech. Byla jsem utišená, a tím to končí. Jak se ta věc sundává?“ Obracela náramek. „Jak dostanu tu zatracenou věc dolů?“

Nyneiva docela jemně položila ruku na Siuanin náramek. „Copak to nechápeš? Náramek nebude fungovat u ženy, co nedokáže usměrňovat, o nic víc, než by u ní fungoval ten náhrdelník. Kdybych jeden nebo druhej nasadila některý kuchařce, byla by to pro ni jenom hezká ozdoba.“

„Kuchařka nekuchařka,“ prohlásila Siuan stroze, „já usměrňovat nemůžu. Byla jsem utišená.“

„Ale to je něco, co se dá vyléčit,“ trvala na svém Nyneiva, „jinak bys přes ten náramek nic necítila.“

Siuan natáhla ruku k Nyneivě. „Sundej to.“ Nyneiva, potřásajíc hlavou, poslechla. Siuan čas od času uměla být stejně zabejčená jako kterýkoliv muž!

Když podávala náramek Leaně, Domanka dychtivě nastavila zápěstí. Leana předstírala, že je se svým utišením stejně smířená jako byla Siuan – jako Siuan předstírala, že je – jenomže ne vždycky se jí to dařilo. Údajně jediný způsob, jak delší dobu přežít utišení, bylo najít si něco jiného, čím žena mohla vyplnit život, vyplnit díru, kterou zanechala jediná síla. Pro Siuan a Leanu tím něčím bylo vedení sítě agentů, a ještě důležitější byla snaha přesvědčit Aes Sedai tady v Salidaru, aby podpořily Randa al’Thora jako Draka Znovuzrozeného, aniž by některé Aes Sedai prozradily, že něco takového dělají. Otázkou bylo, jestli to stačí. Hořkost v Siuanině tváři a Leanino nadšení, když si připínala náramek, říkaly, že tu možná nikdy nic nebude.

„Aha, ano.“ Leana mluvila rázně, stroze. Tedy když se zrovna nebavila s nějakým mužem. Byla, koneckonců, Domanka a v poslední době se snažila dohnat čas, který ztratila ve Věži. „Ovšem, opravdu je ohromená, že? Ale už se začíná ovládat.“ Chvíli seděla mlčky a zvažovala ženu na stoličce. Marigan její pohled unaveně opětovala. Nakonec Leana pokrčila rameny. „Ani já se však pravého zdroje nedokážu dotknout. A snažila jsem se, aby ucítila kousnutí od blechy na pravém kotníku. Kdyby to fungovalo, byla by to dala nějak najevo.“ To byl jen další trik stříbrného náramku. Mohly jste donutit ženu, která měla nasazený obojek, cítit věci. Byly zde však jen ty pocity – ať už jste udělaly cokoliv, nezanechávalo to žádné viditelné stopy, žádné skutečné škody – ale pocit slušné rány proutkem, či dvou, stačil na to, aby se Marigan přesvědčila, že spolupráce je v jejím vlastním zájmu. To a druhá možnost, rychlý soud následovaný popravou.

Přes svůj neúspěch se Leana pozorně dívala, když Nyneiva sundávala náramek a připínala si jej na zápěstí. Zdálo se, že přinejmenším ona se úplně nevzdala naděje, že jednoho dne bude opět usměrňovat.

Znovu získat jedinou sílu bylo nádherné. Ne tak nádherné, jako natáhnout ze saidaru sama, být jím naplněna až po okraj, ale už to, že se dotýkala pravého zdroje skrze druhou ženu, stačilo, aby Nyneiva dvojnásobně cítila život, který jí proudil v žilách. Podržet v sobě saidar znamenalo chtít se smát a tančit z čisté radosti. Nyneiva předpokládala, že si na to jednoho dne zvykne. Hotová Aes Sedai musela. Proti tomu bylo spojení s Marigan jen malou cenou. „Teď víme, že tu je naděje,“ prohlásila, „myslím –“

Dveře se rozlétly a Nyneiva vyskočila dřív, než si to uvědomila. Vůbec ji nenapadlo použít jedinou sílu. Byla by zaječela, kdyby neměla hrdlo tak stažené. Nebyla jediná, ale skoro si nevšimla, že Siuan a Leana taky vyskočily. Strach, protékající náramkem, jako by byl ozvěnou toho jejího.

Mladá žena, která za sebou zavřela dřevěné dveře plné třísek, si zřejmě vůbec nevšimla, jaký zmatek tu vyvolala. Vysoká a vzpřímená, v bílých šatech přijaté novicky s pruhy a zlatými kudrnami až na ramena, vypadala vzteky bez sebe. Dokonce i když měla obličej stažený hněvem a zalitý potem, dařilo se jí vypadat krásně. To bylo něco, co Elain rozhodně dovedla. „Víte, co dělají? Posílají poselstvo do... do Caemlynu! A odmítly mě nechat jít! Sheriam mi zakázala se o tom ještě někdy zmínit. Zakázala mi o tom jenom mluvit!"

„Copak ses nikdy nenaučila klepat, Elain?“ Nyneiva narovnala židli a znovu se posadila. Tedy spíš upadla. Z úlevy se jí podlomila kolena. „Myslela jsem, že ty jsi Sheriam.“ Už jen z pomyšlení na odhalení se jí stáhl žaludek.

K její cti bylo třeba říci, že se Elain začervenala a okamžitě se omluvila. Pak to ale zkazila, když dodala: „Ale nechápu, proč jste se tak vyděsily. Birgitte je pořád venku a vy víte, že by vás varovala, kdyby se někdo přiblížil. Nyneivo, ony mě musejí pustit.“

„Ony nic takového nemusejí,“ poznamenala Siuan nabručeně. S Leanou už také znovu seděly. Siuan seděla vzpřímeně, jako vždy, ale Leana se opřela, byla pěkně otřesená. Marigan se opírala o zeď, ztěžka dýchala, oči měla zavřené a dlaně tiskla k omítce. Náramkem nárazovitě proplouvaly střídavě úleva a čirá hrůza.

„Ale –“

Siuan Elain nedovolila říci více. „Copak si myslíš, že Sheriam nebo některá z ostatních nechají padnout dědičku Andoru do rukou Draka Znovuzrozeného? Když je tvoje matka mrtvá –“

„Tomu nevěřím!“ vyštěkla Elain.

„Ty tedy nevěříš, že ji zabil Rand,“ pokračovala Siuan neúnavně, „a to je něco jiného. Já tomu taky nevěřím. Jenže kdyby byla Morgasa naživu, byla by vystoupila a uznala ho za Draka Znovuzrozeného. Nebo, kdyby ho přese všechny důkazy považovala za falešného Draka, organizovala by hnutí odporu. Žádný z mých špehů nezaslechl o něčem takovém ani šeptnout. A nejen v Andoru, ale ani tady v Altaře nebo v Murandy.“

„Ale slyšel,“ vyrazila Elain. „Na západě je povstání.“

„Proti Morgase. Proti ní. Jestli to rovněž není klep.“ Siuan měla hlas plochý jako hoblované prkno. „Tvoje matka je mrtvá, holka. Měla by sis to připustit a vybrečet se.“

Elain zvedla bradu, což byl její velmi protivný zvyk. Byla obrazem ledové nadutosti, i když většině mužů to z nějakého důvodu připadalo přitažlivé. „Neustále si stěžuješ, jak dlouho trvá spojit se se všemi agenty,“ pravila chladně, „ale já odhlédnu od toho, jestli se vůbec můžeš doslechnout všechno, co je zajímavé. Ať už je moje matka naživu nebo ne, mé místo je teď v Caemlynu. Já jsem dědička.“

Siuan si hlasitě odfrkla, až Nyneiva naskočila. „Jsi přijatá už dost dlouho, abys věděla, jak to je.“ Elain měla takový příslib síly, jaký nebyl vidět snad tisíc let. Nebyla sice tak silná jako Nyneiva, pokud se ta ovšem někdy naučí usměrňovat, kdykoliv se jí zachce, ale pořád byla dost silná, aby z toho každé Aes Sedai zazářily oči. Elain nakrčila nosík – velmi dobře věděla, že i kdyby již seděla na Lvím trůnu, Aes Sedai by ji stejně odtáhly k výcviku, s jejím svolením, pokud by ho dala, anebo by ji nacpaly do sudu, bylo-li by to nutné – a otevřela ústa, ale Siuan ani na chvíli nezpomalila. „Pravda, ale jim je jedno, jestli na trůn usedneš dřív nebo později. Příliš dlouho tu nebyla královna, která by byla otevřeně Aes Sedai. A ony tě nenechají jít, dokud z tebe nebude hotová sestra, a i pak, protože jsi dědička a brzy se staneš královnou, tě nepustí nikam blíž k zatracenému Draku Znovuzrozenému, dokud nebudou vědět, nakolik mu můžou důvěřovat. Zvlášť kvůli té jeho... amnestii.“ Kolem tohoto slova trpce zkřivila rty a Leana se ošklíbla.

Nyneivě se rovněž poněkud zkroutil jazyk. Byla vychována ve strachu z každého muže, který dokáže usměrňovat, čímž je odsouzen k zešílení, a než ho Stínem pošpiněná mužská polovice pravého zdroje zhubí strašlivou smrtí, napáchá kolem sebe nesmírné škody. Jenže Rand, kterého viděla vyrůstat, byl Drak Znovuzrozený, narozený jak na znamení, že se blíží Poslední bitva, tak aby bojoval s Temným právě v této bitvě. Drak Znovuzrozený – jediná naděje lidstva – a muž, který může usměrňovat. Horší bylo, že se povídalo, že se snaží sebrat další takové, jako je sám. Jistě, těch nemohlo být mnoho. Takového muže by chytila každá Aes Sedai – červené adžah kromě chytání takových mužů nedělalo téměř nic jiného – ale nacházely jich málo, podle záznamů mnohem méně než dříve.

Elain se ale nehodlala vzdát. To na ní bylo obdivuhodné, že by se nevzdala, i kdyby už měla hlavu položenou na špalku a sekera by letěla dolů. Stála tam se zdviženou bradou a opětovala Siuanin upřený pohled, což Nyneivě často přišlo zatěžko. „Existují dva jasné důvody, proč bych měla jít. Za prvé, ať už se stalo máti cokoliv, ztratila se a já jako dědička můžu uklidnit lidi a ujistit je, že nástupnictví nebude narušeno. Za druhé, můžu se dostat k Randovi. On mi důvěřuje. Já bych byla mnohem lepší než ta, kterou vybere sněmovna.“

Aes Sedai tady v Salidaru si zvolily vlastní věžovou sněmovnu, vlastně sněmovnu ve vyhnanství. Měly údajně probírat volbu nové amyrlin, právoplatné amyrlin, která zpochybní Elaidiny nároky na titul a Věž, ale Nyneiva neviděla moc příkladů, že by dělaly něco takového.

„To je od tebe tak laskavé, že se chceš obětovat, dítě,“ podotkla Leana suše. Elainin výraz se nezměnil, nicméně se silně začervenala. Věděl to sice jen málokdo kromě přítomných, a žádná Aes Sedai, ale Nyneiva neměla nejmenší pochyby o tom, že by Elain v Caemlynu ze všeho nejdříve zatáhla Randa stranou a zlíbala ho skoro k smrti. „Když je tvoje matka... pryč... kdyby Rand al’Thor dostal tebe a Caemlyn, měl by v rukou Andor, a sněmovna mu nepřepustí větší kus Andoru, nebo kterékoliv jiné země, než bude muset, jestli tomu dokáže nějak zabránit. Má v kapse Tear a Cairhien a taky Aiely, jak se zdá. Přidej k tomu Andor a Murandy a Altara – kde trčíme i my – padnou, když si jenom škytne. Získává příliš velkou moc a příliš rychle. Mohl by se rozhodnout, že nás nepotřebuje. Když je Moirain mrtvá, nemá u sebe nikoho, komu můžeme věřit.“

Při poslední větě sebou Nyneiva trhla. Moirain byla Aes Sedai, která vyvedla ji a Randa z Dvouříčí a tím změnila jejich životy. Ji, Randa, Egwain, Mata a Perrina. Tak dlouho chtěla, aby Moirain zaplatila za to, co jim udělala, že ztratit ji bylo jako ztratit kousek sebe samé. Moirain však zemřela v Cairhienu a vzala s sebou Lanfear. Mezi Aes Sedai v Salidaru se rychle stávala legendou. Nebylo jiné Aes Sedai, která by zabila jednoho ze Zaprodanců, neřkuli dva. Jediná dobrá věc, kterou na tom Nyneiva našla, jakkoliv ji zahanbovalo si přiznat, že je na celé věci něco dobrého, byla ta, že Lan nyní přestal být Moiraininým strážcem. Jestli ho ještě někdy najde.

Siuan to okamžitě převzala tam, kde Leana skončila. „Nemůžem si dovolit nechat toho chlapce plachtit úplně bez vedení. Kdo ví, co by mohl udělat? Ano, ano, já vím, že jsi připravená se za něj postavit, ale nechci to slyšet. Snažím se právě zvládnout živého žraloka, co mám na nose, holka. Nemůžem mu dovolit, aby příliš zesílil, dokud nás nepřijme, a přesto se ho neodvažujeme příliš brzdit. A já se snažím udržet Sheriam a ostatní v přesvědčení, že by ho měly podporovat, když s ním půlka sněmovny tajně nechce mít nic společného a druhá půlka si v hloubi duše myslí, že by měl být zkrocený, ať už je Drak Znovuzrozený nebo ne. V každém případě, ať už máš námitky jakékoliv, radím ti, dej na Sheriam. Nikoho stejně nepřesvědčíš a Tiana tady nemá dost noviček, aby ji zabavily.“

Elain se rozzlobeně zamračila. Tiana Noselle, šedá sestra, byla správkyní novicek tady v Salidaru. Přijatá novicka musela překročit čáru o hodně víc než mladší novicka, aby ji poslaly za Tianou, ale podle stejného klíče znamenala tato návštěva pro přijatou větší hanbu a bolest. Tiana se mohla nad mladší novickou smilovat, byť maličko, ale měla pocit, že přijatá už by měla znát meze, a tak si dala práci, aby měla stejný dojem dlouho předtím, než opustí její maličkou noru, co jí sloužila za pracovnu.

Nyneiva si prohlížela Siuan a teď se jí rozbřesklo v hlavě. „Tys věděla všechno o tomhle... poselstvu, nebo co to je... že jo? Vy dvě máte pořád hlavy dohromady se Sheriam a jejím kroužkem.“ Sněmovna měla údajně mít veškerou autoritu až do volby amyrlin, ale Sheriam a hrstka dalších Aes Sedai, které první zorganizovaly příchody do Salidaru, si neustále udržovaly skutečnou kontrolu. „Kolik jich posílají, Siuan?“ Elain zalapala po dechu. Tohle ji očividně nenapadlo. Tím se jasně ukázalo, jak je rozčilená. Obvykle ona objevila náznaky, které Nyneivě unikly.

Siuan nic nepopřela. Od chvíle, co ji utišily, mohla lhát jako obchodník s vlnou, když se však rozhodla mluvit otevřeně, bylo to otevřené jako políček. „Devět. ‚Dost na uctění Draka Znovuzrozeného‘ – rybí hlavy! Poselstvo ke králi mívá zřídkakdy víc než tři členy! – ‚ale dost na to, aby se polekal.‘ Jestli se naučil dost, aby se polekal.“

„Radši doufej že ano,“ prohlásila Elain chladně. „Jestli ne, tak by devět mohlo být o osm víc, než je třeba.“

Třináctka bylo nebezpečné číslo. Rand byl silný, možná ten nejsilnější muž od Rozbití světa, ale třináct propojených Aes Sedai by ho dokázalo přemoci, odstínit ho od saidínu a zajmout ho. Třináct byl počet používaný při krocení muže, i když si Nyneiva začínala myslet, že je to spíš zvyk než požadavek. Aes Sedai dělaly spoustu věcí proto, že se to tak dělalo vždycky.

Siuanin úsměv nebyl zdaleka příjemný. „Velice ráda bych věděla, proč nikoho jiného nenapadlo tohle. Mysli, holka! Sheriam to ví a stejně tak sněmovna. Nejdřív se k němu dostane jenom jedna a potom jenom tolik, kolik snese. Ale bude vědět, že jich přišlo devět, a někdo mu určitě řekne, jaká je to pocta.“

„Chápu,“ řekla Elain tenkým hláskem. „Měla jsem vědět, že to někoho napadne. Mrzí mě to.“ To na ní byla další dobrá věc. Mohla být umíněná jako zjančená mula, jenže když se rozhodla, že se zmýlila, přiznala to tak hezky, jako kterákoliv vesničanka. To bylo na šlechtičnu velmi neobvyklé.

„Min půjde taky,“ řekla Leana. „Její... nadání by mohlo být pro Randa užitečné. Sestry to samozřejmě nevědí. Ona umí svá tajemství zachovat.“ Jako by tohle bylo to nejdůležitější.

„Chápu,“ pronesla Elain znovu, tentokrát hluše. Dala si spoustu práce, aby mluvila veseleji, ale uboze zklamala. „No, chápu, že máte spoustu práce s... s Marigan. Nechtěla jsem vás vyrušit. Prosím, nenechte se vyrušovat.“ Byla pryč dřív, než Nyneiva stačila otevřít ústa, a dveře se za ní s prásknutím zavřely.

Nyneiva se rozzlobeně otočila k Leaně. „Myslela jsem, že z vás dvou je hnusnější Siuan, ale tohle bylo odporný!“

Odpověděla Siuan. „Když dvě ženy milují stejného muže, znamená to potíže, a když je ten muž Rand al’Thor... Světlo ví, jak zdravý ještě je nebo na jakou cestu by ho mohly vyslat. Jestli je ale kvůli tomu nutné rvát si navzájem vlasy a drásat kůži, ať si to vyřídí hned.“

Bez přemýšlení Nyneiva popadla do ruky svůj cop, a když to zjistila, prudce si ho přehodila přes rameno. „Měla bych...“ Potíž byla v tom, že toho nemohla moc udělat, a stejně by to neznamenalo žádný rozdíl. „Budeme pokračovat od místa, kde jsme skončily, když nás přerušila Elain. Ale, Siuan... Jestli jí ještě někdy uděláš něco takovýho,“ nebo mně, pomyslela si, „tak budeš litovat – kam si myslíš, že jdeš?“ Siuan odsunula židli a vstala, ohlédla se a Leana ji napodobila.

„Máme práci,“ prohlásila Siuan stroze a vzápětí již mířila ke dveřím.

„Slíbily jste mi, že mi budete k dispozici, Siuan. Sheriam vám to nařídila.“ Ne že by si i Sheriam myslela, že to k něčemu bude, ale Nyneiva a Elain si vysloužily odměnu a jisté ohledy. Jako třeba že Marigan bude jejich komornou, aby měly víc času na svá studia.

Siuan se na ni ode dveří dost pobaveně podívala. „Třeba by sis jí mohla stěžovat. A vysvětlit, jak svůj výzkum provádíš? Chci čas s Marigan dnes večer. Mám nějaké další otázky.“

Když Siuan odešla, Leana smutně řekla: „Bylo by to hezké, Nyneivo, ale musíme dělat, co můžeme. Mohla bys zkusit Logaina.“ Pak byla taky pryč.

Nyneiva se zamračila. Studiem Logaina zjistila ještě méně než studiem těch dvou žen. Už si nebyla ani jistá, že by od něj mohla něco zjistit. Nicméně to poslední, co by chtěla udělat, bylo vyléčit zkroceného muže. V každém případě z něj byla nervózní. „Koušete jedna druhou jako krysy v zavřené krabici,“ poznamenala Marigan. „Podle důkazů nemáš moc velkou šanci. Třeba bys měla zvážit... jiné možnosti.“

„Drž ten hnusnej zobák!“ Nyneiva se na ni zlobně zamračila. „Drž ho, Světlo tě spal!“ Náramkem stále pronikal strach, ale také něco jiného, něco, co bylo skoro příliš chabé, aby se to dalo zachytit. Snad maličká jiskřička naděje. „Světlo tě spal,“ zamumlala.

Skutečné jméno té ženy nebylo Marigan, ale Moghedien. Jedna ze Zaprodanců, lapená díky vlastní přehnané pýše a držená v zajetí uprostřed Aes Sedai. Jenom pět žen na celém světě to vědělo a žádná z nich nebyla Aes Sedai, ale držet Moghedien v tajnosti byla holá nutnost. Za své zločiny by byla Zaprodankyně popravena tak jistě, jako že druhý den vyjde slunce. Siuan souhlasila. Na každou Aes Sedai, která by radila počkat, pokud by se taková vůbec našla, by jich deset požadovalo okamžitou popravu. Do neoznačeného hrobu by pak s ní šly všechny její znalosti z věku pověstí, kdy se s pomocí jediné síly prováděly věci, o nichž se dnes nikomu ani nesnilo. Nyneiva si nebyla jistá, jestli má věřit polovině toho, co jí ta žena o věku pověstí navykládala. Rozhodně ani polovinu z toho nechápala.

Vykutat z Moghedien nějaké informace nebylo zrovna snadné. Občas to bylo jako s léčením, Moghedien se nikdy příliš nezajímala o nic, co jí nemohlo prospět, pokud možno nějakou zkratkou. Ta žena těžko jenom tak odhalí pravdu, ale Nyneiva tušila, že než zapřísáhla svou duši Temnému, byla něco jako podvodnice. Občas s Elain prostě nevěděly, nač se ptát. Moghedien zřídkakdy přišla s něčím sama, to tedy bylo jisté. Přesto se toho dozvěděly hodně – a většinu získaných vědomostí předávaly Aes Sedai. Jako výsledky svých studií, samozřejmě. Získaly za to hodně uznání.

S Elain by si nechaly tuto informaci pro sebe, kdyby mohly, ale Birgitte to věděla od samého začátku a Siuan a Leaně to musely vyzradit. Siuan věděla tolik o okolnostech, které vedly k Moghedienině zajetí, aby se dožadovala úplného vysvětlení, a měla dostatečnou páku, aby ho získala. Nyneiva a Elain znaly některé z tajemství Siuan a Leany. Ony zřejmě znaly všechna tajemství Elain a Nyneivy, kromě pravdy o Birgitte. Byla to pěkně vachrlatá rovnováha, výhody byly na straně Siuan a Leany. Kromě toho kousíčky Moghedieniných přiznání se týkaly údajných plánů temných druhů a občas naznačila i něco z toho, co by mohli mít za lubem ostatní Zaprodanci. Jediný způsob, jak tyto informace předat dál, bylo zařídit, aby to vypadalo, že pocházejí od Siuaniných a Leaniných špehů. Nic o černém adžah – hluboko skrytém a tak dlouho popíraném – ačkoliv to zajímalo Siuan nejvíc. Temní druzi ji dost znechucovali, avšak pouhá představa Aes Sedai skládající přísahu Temnému stačila, aby se Siuanin hněv vytočil až k ledové zuřivosti. Moghedien tvrdila, že se bála přiblížit ke každé Aes Sedai, a to bylo docela uvěřitelné. Strach byl v té ženě neustále. Nebylo divu, že se skrývala ve stínech dost dlouho, aby si vysloužila přezdívku Pavoučice. Vcelku byla příliš cennou pokladnicí, aby ji bylo možné přepustit katu, nicméně většina Aes Sedai by to viděla opačně. Většina Aes Sedai by mohla odmítnout se jí jen dotknout nebo věřit čemukoliv, co řekne.

Nyneivu píchl pocit viny a odpor, a nikoliv poprvé. Mohly jakékoliv znalosti ospravedlnit to, že nepředají jednoho ze Zaprodanců spravedlnosti? Odhalit ji by znamenalo trest, nejspíš hrozný, pro každého zúčastněného, nejen pro ni, ale i pro Elain, Siuan a Leanu. Odhalit ji by znamenalo, že vyjde na světlo i Birgittino tajemství. A všechny ty vědomosti by byly ztraceny. Moghedien možná nevěděla nic o léčení, ale poskytla Nyneivě tucet náznaků, co je možné, a musela toho mít v hlavě víc. Když bude mít takové vedení, co by nakonec mohla objevit?

Nyneiva se chtěla vykoupat, a nemělo to nic společného s horkem. „Promluvíme si o počasí,“ prohlásila hořce.

„Víš toho o ovládání počasí více než já.“ Moghedien mluvila unaveně a ozvěna únavy pronikla i náramkem. Otázek o tomto předmětu již bylo dost a dost. „Vím jenom, že to, co se děje, je práce Velikého – Temného.“ Měla odvahu se při tom přeřeknutí mile usmát. „Žádný obyčejný člověk není dost silný, aby to změnil.“

Vyžadovalo to značné Nyneivino sebeovládání, aby nezaskřípala zuby. Elain věděla o práci s počasím víc než kdokoliv jiný v Salidaru a říkala to samé. Včetně toho, že je to práce Temného, i když to by nepoznal jenom hlupák, s tím, jaké bylo horko, když mělo pomalu sněžit, nespadla ani kapka deště a potoky vysychaly. „Tak si promluvíme o použití různých tkaniv k léčení různých nemocí.“ Ta ženská tvrdila, že to sice trvalo o něco déle než při tom, jak se to provádělo dnes, ale všechna síla k léčení pocházela z jediné síly, místo z pacienta a ženy, která usměrňovala. Ovšem, taky tvrdila, že muži byli ve skutečnosti v určitých druzích léčení lepší, a tomu Nyneiva nechtěla věřit. „Přece jsi musela aspoň jednou vidět, jak se to dělá.“

Jala se vykutávat perly z hnoje. Některé informace byly hodně cenné. Jenom si přála, aby neměla pocit, že se hrabe ve slizu.

Když byla Elain venku, nezaváhala ani na chvilku, jenom mávla na Birgitte a šla dál. Birgitte, se zlatými vlasy spletenými do složitého copu, který jí sahal až k pasu, si na hlídce v úzké uličce hrála se dvěma malými chlapci. Luk měla opřený o plot vedle. Nebo se s nimi alespoň snažila hrát. Jaril a Seve se dívali na ženu v podivných širokých žlutých kalhotách a krátkém tmavém kabátku, avšak větší zájem neprojevili. Nikdy to nedělali a nikdy nemluvili. Měli to být „Manganiny“ děti. Birgitte si s nimi hrávala ráda, i když byla trochu smutná. Vždycky si ráda hrála s dětmi, zvláště s malými chlapci, a vždycky se při tom sama cítila jako malý kluk. Elain to věděla stejně dobře, jako znala svoje vlastní city.

Kdyby si myslela, že Moghedien má prsty v jejich současném stavu... Ale ta ženská tvrdila, že úplně stejně na tom byli už v době, kdy si je v Ghealdanu vybrala pro svůj převlek, jednoduše sirotci z ulice, a některé žluté sestry říkaly, že v Samaře prostě viděli příliš mnoho bouří. Elain, podle toho, co tam sama viděla, tomu věřila. Žluté sestry tvrdily, že chlapcům pomůže čas a péče. Elain doufala, že tomu tak bude. Doufala, že nenechává osobu, která je za to zodpovědná, uniknout spravedlnosti.

Nechtěla nyní myslet na Moghedien. Máti. Ne, na ni rozhodně myslet nechce. Min. A Rand. Musí existovat nějaký způsob, jak všechno zvládnout. Když jí Birgitte kývla v odpověď, Elain si toho skoro nevšimla a pod bezmračnou žhavou polední oblohou spěchala uličkou na hlavní ulici Salidaru.

Salidar byl léta opuštěný, než se zde začaly scházet Aes Sedai, prchající před Elaidiným převratem, ale teď byly na domech nové došky a na většině budov proběhly rozsáhlé opravy, i na třech velkých kamenných staveních, která bývala zájezdními hostinci. Jedno z nich, to největší, někteří nazývali Menší věž. Tady se scházela sněmovna. Byly tu samozřejmě provedeny jen naprosto nezbytné opravy. Ve většině oken bylo sklo popraskané a často žádné. Bylo zapotřebí dělat důležitější věci než opravovat sochy či fresky. Nedlážděné ulice byly přeplněné k prasknutí. Nebyly tu samozřejmě jenom Aes Sedai, ale také přijaté novicky v šatech s pruhy a pobíhající mladší novicky v čistě bílých, strážci pohybující se se smrtícím půvabem pantherů, ať už byli hubení či podsadití, sloužící, kteří následovali Aes Sedai z Věže, dokonce i pár dětí. A rovněž vojáci.

Sněmovna tady se připravovala vynutit si svoje požadavky vůči Elaidě v případě potřeby i se zbraní v ruce, jakmile vyberou skutečnou amyrlin. Z kováren za vesnicí se sem neslo vzdálené zvonění kladiv i přes hlučení davu a hovořilo o kování koní a spravování zbroje. Ulicí pomalu projížděl muž s hranatou tváří a silně prošedivělými tmavými vlasy, v pískovém kabátci a otlučeném kyrysu. Vybíral si cestu mezi lidmi a sledoval pochodující hloučky mužů s dlouhými píkami na ramenou či luky. Gareth Bryne souhlasil, že naverbuje a povede vojsko salidarské sněmovny, i když by Elain moc ráda znala všechny důvody, které ho k tomu vedly. Mělo to něco společného se Siuan a Leanou, i když co, to si neuměla představit, protože obě ženy dost dřel, zvlášť Siuan, čímž vyplňoval nějakou přísahu, jejiž podstatu Elain nedokázala vypáčit ani z jedné. Jenom Siuan si hořce stěžovala, že mu musí poklízet v pokoji a prát šaty navrch ke svým ostatním povinnostem. Stěžovala si, ale dělala to. Musela to být vážná přísaha.

Bryne přelétl pohledem Elain a téměř nezaváhal. Od chvíle, kdy dorazila do Salidaru, byl jaksi chladně zdvořilý a vzdálený, i když ho znala od kolébky. Ještě před rokem byl hlavním kapitánem královniny gardy v Andoru. Kdysi si Elain myslela, že se s máti vezmou. Ne, nebude myslet na máti! Min. Musí najít Min a promluvit si s ní.

Ale ještě se nezačala proplétat davem na prašné ulici, když ji našly dvě Aes Sedai. Nedalo se nic dělat, mohla se jenom zastavit a udělat pukrle, zatímco dav proudil kolem ní. Obě ženy jen zářily. Ani jedna neměla na tváři byť jedinou kapičku potu. Elain vytáhla kapesník z rukávu, aby si otřela obličej, a přála si, aby se už naučila tento kousek z aessedaiovské nauky. „Dobrý den, Anaiyo Sedai, Janyo Sedai.“

„Dobrý den, dítě. Máš pro nás dnes další objevy?“ Jako obvykle mluvila Janya Frende takovým způsobem, že se zdálo, jako kdyby neměla čas dostat slova z pusy. „Takové úžasné pokroky jste s Nyneivou udělaly, zvláště na přijaté. Pořád nechápu, jak to Nyneiva dělá, když má s jedinou sílou takové potíže, ale musím říct, že mě to těší.“ Na rozdíl od většiny hnědých sester, které byly často duchem nepřítomné a nestaraly se o nic kromě knih a studia, Janya Sedai byla docela upravená, každý krátký tmavý vlas kolem bezvěké tváře, prozrazující Aes Sedai pracující dlouho s jedinou sílou, měla na svém místě. Vzhled štíhlé ženy však na její adžah přece jen ukazoval. Šaty měla z prostého šedého a pevného sukna – hnědé sestry se o šaty málokdy zajímaly jinak než jako o prostředek k zakrytí nahoty – a i když s vámi mluvila, trošku se mračila, jako by mhouřila oči, ztracená v myšlenkách na něco zcela jiného. Bez toho mračení by jinak byla docela hezká. „Ten způsob, jak se zahalit do světla a stát se neviditelnou. Pozoruhodné. Jsem si jistá, že někdo zjistí, jak zarazit to vlnění, takže se budeš moct pohybovat bez něj. A Carenna je úplně nadšená tím Nyneiviným malým odposlouchávacím trikem. Je to od ní nezvedené, přijít na něco takového, avšak užitečné. Carenna si myslí, že ví, jak to upravit, aby se dalo mluvit s někým v dálce. Jen si to pomyslete. Mluvit s někým na míli daleko! Nebo dvě nebo dokonce –“ Anaiya jí položila ruku na paži a Janya se odmlčela a na druhou Aes Sedai zamrkala.

„Děláš pokroky, Elain,“ řekla Anaiya. Žena s drsně upřímnou tváří byla vždycky klidná. Mateřská bylo slovo, které ji nejlépe vystihovalo, a obvykle uklidňující, i když rysy Aes Sedai znemožňovaly určit přesněji její stáří. Byla také jednou z úzkého kroužku kolem Sheriam, jenž měl v Salidaru jistou moc. „Větší než kterákoliv z nás očekávala, vážně, a my jsme očekávaly hodně. První od Rozbití světa, která dokáže vyrobit ter’angrial. To je pozoruhodné, dítě, a já chci, abys to věděla. Můžeš na sebe být pyšná.“

Elain civěla do země před svýma nohama. Davem se se smíchem honili dva chlapci, kteří jí sahali tak do pasu. Přála si, aby poblíž nebyl nikdo, kdo by to mohl slyšet. Ne že by jim některý z kolemjdoucích věnoval druhý pohled. Když bylo ve vesnici tolik Aes Sedai, dokonce ani novicky nedělaly pukrlata, pokud je Aes Sedai přímo neoslovily, a všichni měli pochůzky, které bylo třeba vyřídit již včera.

Elain vůbec nebyla pyšná. Ne, když všechny jejich „objevy“ pocházely od Moghedien. A že jich bylo hodně, počínaje „převrácením", kdy tkanivo mohla vidět pouze žena, která je setkala, i když neprozradily všechno. Jak skrýt schopnost usměrňovat byla jedna z těch věcí. Jinak by byla Moghedien odhalena v několika málo hodinách – každá Aes Sedai dokázala u jiné ženy na dva tři kroky vycítit, jestli může usměrňovat nebo ne – a kdyby zjistily, jak dělat tohle, mohly by přijít na to, jak ochranou proniknout. A rovněž jak se zamaskovat. Převrácené tkanivo způsobilo, že „Marigan“ v ničem nepřipomínala Moghedien.

Něco z toho, co ta žena věděla, bylo navíc prostě příliš odpudivé. Psychický nátlak, například, ohýbající lidskou vůli, způsob, jak člověku vložit do mysli příkazy tak, aby si na ně příjemce vůbec nevzpomněl, i když je plní. A horší věci. Příliš odpudivé a možná i příliš nebezpečné, aby se daly někomu svěřit. Nyneiva říkala, že se je musejí naučit, aby se mohly taky naučit, jak jim vzdorovat, ale Elain nechtěla. Měly už tak příliš mnoho tajemství, navykládaly až příliš mnoho lží přátelům i lidem, kteří byli na jejich straně, až si skoro přála, aby mohla složit tři přísahy na holi přísah bez toho, aby musela čekat, až bude pozvednuta mezi Aes Sedai. Jedna z nich vás zavazovala, že jste nesměly pronést jediné slovo, které by nebylo pravdivé, zavazovala vás tak jistě, jako by se přísaha stala součástí vašeho těla.

„S tím ter’angrialem jsem si nevedla tak dobře, jak bych mohla, Anaiyo Sedai.“ To, aspoň byla jen a jenom její práce. Prvním byl stříbrný náramek a obojek – což, jak nebylo ani nutné říkat, dobře skrývala – byly to však upravené kopie jednoho odporného vynálezu, a’damu, který tu nechali Seanchané, když byl jejich vpád ve Falme odražen a oni zahnáni zpět na moře. Prostý zelený kotouč, který umožňoval ženě, jež jinak nebyla dost silná, zvládnout trik s neviditelností – a to zvládla bez pomoci jen málokterá – byl její nápad od samého počátku. Neměla žádný angrial ani sa’angrial, které by si mohla prostudovat, takže je zatím vyrobit nedokázala, a dokonce i když s úspěchem zkopírovala to seanchanské zařízení, výroba ter’angrialu nebyla zdaleka tak jednoduchá, jak si myslela. Ter’angrialy využívaly jedinou sílu, místo aby ji zesilovaly, využívaly ji k jednomu určitému účelu. Některé mohli dokonce používat i lidé, kteří neuměli usměrňovat, dokonce i muži. Měly by být jednodušší. Možná byly, svou činností, ale ne jednodušší na výrobu.

Její skromná poznámka spustila u Janyi hotovou záplavu slov. „Nesmysl, dítě. Naprostý nesmysl. Nepochybuji o tom, že jakmile se vrátíme do Věže a budeme tě moct správně vyzkoušet a vložit ti do ruky hůl přísah, budeš pozvednuta k šátku stejně jako k prstenu. Nepochybně. Opravdu splňuješ všechny přísliby, které v tobě viděly. A víc. Nikdo by nemohl čekat –“ Anaiya se znovu dotkla její ruky. Zřejmě to bylo stanovené znamení, protože Janya opět umlkla a zamrkala.

„Není třeba tomu dítěti příliš podkuřovat,“ prohlásila Anaiya. „Elain, to trucování tě ani trochu nepřešlo. A přitom jsi z toho měla už dávno vyrůst.“ Matka může být přísná stejně jako laskavá. „Nedovolím, aby ses durdila kvůli několika neúspěchům, ne, když byl tvůj úspěch tak úžasný.“ Elain se o kamenný kotouč pokoušela pětkrát. Dva nedělaly nic a dva dokázaly, že žena vypadala rozmazaně a navíc jí bylo zle od žaludku. Ten, který fungoval, vyrobila na třetí pokus. Podle jejího názoru to bylo víc než jenom pár neúspěchů. „Všechno, co jsi dokázala, je úžasné. A Nyneiva rovněž.“

„Děkuji,“ řekla Elain. „Děkuji vám oběma. Zkusím netrucovat.“ Když nějaká Aes Sedai prohlásí, že trucujete, tak jediná věc, kterou určitě neuděláte, je říkat jí, že netrucujete. „Omluvíte mě, prosím? Slyšela jsem, že poselstvo do Caemlynu odjíždí dnes a chci se ještě rozloučit s Min.“

Samozřejmě ji nechaly jít, i když Janye by to bez Anaiyi mohlo trvat třebas i hodinu a půl. Anaiya si Elain ostře prohlédla – určitě věděla všechno o tom, jak Elain mluvila se Sheriam – ale neřekla nic. Mlčení Aes Sedai bylo občas hlasité jako slova.

Elain palcem přejela po prstenu na prostředníku levé ruky a málem klusala, pohled upírala dost daleko dopředu, aby mohla tvrdit, že nezahlédla nikoho, kdo by se ji ještě pokoušel zadržet s blahopřáním. Mohlo to fungovat a mohlo to rovněž znamenat návštěvu u Tiany. Shovívavost za dobrou práci sahala jenom po určitou mez. Právě v této chvíli by dávala přednost návštěvě u Tiany před chválou, kterou si nezasloužila.

Zlatý prsten tvořil had požírající vlastní ocas, Velký had, symbol Aes Sedai, jejž však nosily i přijaté novicky. Až oblékne šátek s třásněmi v barvě adžah, které si vybere, bude nosit prsten na prstu, pro který se sama rozhodne. Pro ni to bude zelené adžah, z nezbytnosti. Pouze zelené sestry měly víc než jednoho strážce, a ona chtěla mít Randa. Nebo aspoň tolik z něj, kolik mít mohla. Potíž byla v tom, že se již spojila s Birgitte, první ženou, která se kdy stala strážcem. Proto dokázala vycítit Birgittiny pocity, díky tomu věděla, že si ráno Birgitte vrazila do ruky třísku. O tomto spojení věděla pouze Nyneiva. Strážci byli pro hotové Aes Sedai. Přijaté, která by překročila tuto hranici, by žádná shovívavost na světě nezachránila kůži. Pro ně to však byla nezbytnost, ne rozmar – jinak by byla Birgitte zemřela – ale Elain si nemyslela, že by to znamenalo nějaký rozdíl. Porušit pravidlo s jedinou silou by mohlo být osudné pro ni i ostatní. Aby to důkladně dostaly do hlav svých žaček, Aes Sedai zřídkakdy nechávaly některou vyklouznout, když porušila kterékoliv pravidlo, a to z libovolného důvodu.

Tady v Salidaru bylo tolik úskoků. Nejen Birgitte a Moghedien. Jedna z přísah zabraňovala Aes Sedai lhát, ale o tom, o čem se nemluvilo, nebylo třeba lhát. Moirain věděla, jak splést plášť neviditelnosti, možná to byl stejný trik, který se naučily od Moghedien. Nyneiva to Moirain viděla jednou udělat, dřív, než věděla cokoliv o jediné síle. Nikdo jiný v Salidaru to však neznal. Nebo to aspoň nepřiznával. Birgitte potvrdila, co Elain začínala tušit. Většina Aes Sedai, možná všechny, si nechávaly alespoň část toho, co zjistily, pro sebe. Většina měla své vlastní tajné lsti. Pokud se to naučilo dost Aes Sedai, mohlo to vejít ve všeobecnou známost a následně se stát i součástí výuky novicek, mladších nebo přijatých – nebo to mohlo zemřít s tou kterou Aes Sedai. Dvakrát či třikrát měla dojem, že zahlédla v něčích očích záblesk, když něco předváděla. Carenna zvládla ten trik s odposloucháváním podezřele rychle. To ale bylo těžko obvinění, které by přijatá novicka mohla vznést proti Aes Sedai.

Sice jí ani díky tomu její vlastní lsti nepřipadaly stravitelnější, ale možná to trošku pomohlo. A taky trošku to, že si připomínala, že to je nutné. Kdyby ji tak jenom přestaly chválit za něco, co neudělala.

Byla si jistá, že ví, kde najít Min. Řeka Eldar tekla necelé tři míle západně od Salidaru a na okraji vesnice spěchal lesem k řece úzký potůček. Většina stromů, které vyrostly ve vesnici, byly pokáceny poté, co začaly přicházet Aes Sedai, ale malý hájek na břehu potoka za několika domy zůstal, na kousku země příliš úzkém, aby byl k něčemu dobrý. Min tvrdila, že má nejraději města, nicméně často přicházela sem a sedávala pod stromy. Byl to způsob, jak na chvíli uniknout společnosti Aes Sedai a strážců, což bylo pro Min téměř životně důležité.

A taky ano. Když Elain zahnula kolem rohu kamenného stavení na ten úzký proužek země podél korýtka, které nebylo o nic širší, Min tam seděla zády opřená o strom a pozorovala potůček bublající přes kameny. Tedy to, co z něj zbývalo. Stromy tu měly ještě pár lístků, i když v okolním lese již listí většinou opadalo, dokonce i z dubů.

Elain pod střevíčkem praskla suchá větvička a Min vyskočila. Jako obvykle na sobě měla chlapecký šedý kabát a spodky, ale na klopách a po straně těsně padnoucích spodků měla vyšité modré kvítky. Kupodivu, ačkoliv tvrdila, že tři tetičky, které ji vychovaly, byly švadleny, Min zřejmě nepoznala ouško jehly od špičky. Teď se zadívala na Elain, zamračila se a prsty si prohrábla tmavé, po ramena dlouhé vlasy. „Víš to,“ bylo vše, co řekla.

„Říkala jsem si, že bychom si měly promluvit.“

Min si znovu projela rukama vlasy. „Siuan mi to řekla teprve dnes ráno. Od tý doby jsem se snažila sebrat trochu kuráže, abych ti to řekla. Ona po mně chce, abych ho špehovala, Elain. Pro poselstvo, a dala mi jména v Caemlynu, lidi, kteří by jí mohli posílat zprávy.“

„To ty ale neuděláš,“ prohlásila Elain bez náznaku otázky a Min se na ni vděčně podívala. „Proč ses bála za mnou přijít? Jsme přítelkyně, Min. A slíbily jsme si, že nedovolíme, aby se mezi nás připletl muž. Dokonce i když ho obě milujeme.“

Min se zasmála trochu chraplavě. Elain usoudila, že to mnoha mužům připadá přitažlivé. A ona byla hezká, jistým uličnickým způsobem. A o pár let starší. To je její výhoda, či nevýhoda? „Och, Elain, řekly jsme si to, když byl bezpečně daleko od nás obou. Ztratit tě by bylo jako ztratit sestru, ale co když jedna z nás změní názor?“

Nejlepší neptat se, která z nich dvou by to měla být. Elain se snažila nemyslet na to, že kdyby Min svázala a ucpala jí ústa s pomocí jediné síly a převrátila tkanivo, mohla by ženu schovat ve sklepě, dokud nebude poselstvo dávno pryč. „To neuděláme,“ prohlásila prostě. Ne, tohle by Min udělat nemohla. Chtěla Randa jenom pro sebe, ale Min by ublížit nedokázala. Třeba by mohla druhou ženu jednoduše požádat, aby nejezdila, dokud nebudou volné obě. Místo toho řekla: „Propustil tě Gareth z tvé přísahy?“

Tentokrát se Min jen krátce zasmála. „Těžko. Řekl, že mě to donutí dřív nebo později odpracovat. Ale Siuan je ta, kterou skutečně chce držet, Světlo ví proč.“ Lehké napětí v její tváři Elain přimělo zamyslet se nad tím, jestli do toho není zapletené vidění, ale nezeptala se. Min o tom nikdy nemluvila, pokud se netýkalo přímo vás.

Měla schopnost, o níž v Salidaru vědělo jenom málo lidí. Elain a Nyneiva, Siuan a Leana, to bylo vše. Birgitte to nevěděla, ale ona zase Min nevěděla o Birgitte. Nebo Moghedien. Tolik tajností. Jenomže Minino tajemství se týkalo jen Min. Občas viděla kolem lidí obrazy či aury a občas i věděla, co znamenají. Když to věděla, vždy se to vyplnilo. Například když řekla, že se jistý muž a jistá žena vezmou, tak se dřív nebo později vzali, i když teď očividně jeden druhého z duše nenáviděli. Leana to nazývala „čtení vzoru", ale s jedinou sílou to nemělo nic společného. Většina lidí kolem sebe mívala obrazy málokdy, ale Aes Sedai a strážci vždycky. Sem Min unikala před tou záplavou.

„Doneseš ode mě Randovi dopis?“

„Jistě.“ Souhlas druhé ženy byl tak rychlý a výraz měla tak upřímný, až se Elain začervenala a rychle pokračovala. Nebyla si jistá, že ona by v případě, že by to bylo obráceně, souhlasila. „Nesmíš mu prozradit, že máš vidění, Min. Totiž ta o nás.“ Jednu věc, kterou Min na Randovi viděla, byla, že se do něj beznadějně zamilují tři ženy, budou k němu navěky připoutány, a že jednou z nich bude ona sama. Druhou, jak se ukázalo, byla Elain. „Jestli se o tom dozví, mohl by se rozhodnout, že to není to, co chceme my, ale jenom vzor nebo to, že je sám ta’veren. Mohl by se rozhodnout, že bude šlechetný a ušetří nás tak, že ani jednu z nás k sobě nepustí blíž.“

„Možná,“ připustila Min pochybovačně. „Muži jsou divní. Spíš, jestli si uvědomí, že obě přiběhneme, když kývne prstem, tak kývne. Nedokáže si pomoct. Viděla jsem je to dělat. Myslím, že to má co dělat s těma chlupama, co jim rostou na bradě.“ Tvářila se tak zadumaně, že si Elain nebyla jistá, je-li to žert či nikoliv. Min toho zřejmě o mužích věděla hodně. Pracovala hlavně ve stájích – měla ráda koně – ale jedenkrát se zmínila i o tom, že po taverně roznášela jídlo. „Ale já mu to stejně neřeknu. My dvě si ho prostě rozdělíme jako koláč. Možná té třetí necháme pár drobků, až se konečně ukáže.“

„Co budeme dělat, Min?“ Na tohle se Elain ptát nechtěla, rozhodně ne s pláčem na krajíčku. Jedna její část chtěla zcela jasně říci, že ona by na zakývání prstem nikdy nepřiběhla, a druhá chtěla, aby tím prstem zakýval. Jedna její část chtěla říci, že ona se o Randa dělit nebude, v žádném případě a s nikým, dokonce ani s přítelkyní ne, a Minina vidění můžou jít do Jámy smrti, a druhá chtěla dát Randovi za uši za to, co jí a Min provádí. Bylo to všechno tak dětinské, až se jí chtělo strčit hlavu pod polštář, ale nemohla ten uzel na svých citech rozmotat. Opět vyrovnaným hlasem odpověděla na svou vlastní otázku dřív, než to stačila Min. „Prostě si tu chvíli sedneme a popovídáme si.“ Řídila se svými slovy a už si vybrala místo, kde suché listí leželo ve zvlášť silné vrstvě. Z kmene stromu bylo pohodlné opěradlo. „Jenomže ne o Randovi. Budeš mi chybět, Min. Je dobré mít přítelkyni, které můžu věřit.“

Min se se zkříženýma nohama posadila vedle ní a nepřítomně začala vyrývat kamínky a házet je do vody. „Nyneiva je tvoje přítelkyně. Jí můžeš věřit. A Birgitte rozhodně taky. Trávíš s ní dokonce víc času než s Nyneivou.“ Na čele se jí utvořila malá vráska. „Ona doopravdy věří, že je ta Birgitte z pověstí? Totiž, ten luk a cop – o těch se mluví v každým příběhu, i když ten její luk není ze stříbra – a já si neumím představit, že by se s tím jménem narodila.“

„Ona se s ním narodila,“ pronesla Elain poněkud opatrně. Byla to pravda, jistým způsobem. Lepší bylo změnit téma. „Nyneiva se pořád nemůže rozhodnout, jestli jsem její přítelkyně nebo někdo, koho musí výhrůžkami dotlačit k tomu, aby dělal, co ona považuje za správné. A mnohem častěji než já si připomíná, že jsem královnina dcera. Myslím, že mi to občas dává za vinu. To ty nikdy neděláš.“

„Možná to na mě takový dojem nedělá.“ Min se zubila, ale mluvila vážně. „Já se narodila v pohoří Oparů, Elain, v dolech. Výnosy tvý matky na západě lidi zrovna moc vážně neberou.“ Úsměv jí zmizel z tváře. „Mrzí mě to, Elain.“

Elain potlačila záchvěv nevole – Min byla stejně tak poddanou Lvího trůnu jako Nyneiva! – a pak se opřela hlavou o strom. „Promluvme si o něčem veselém.“ Žhavé slunce pálilo skrze větve nad jejich hlavami. Obloha byla jen čistá pokrývka modři, neposkvrněná ani obláčkem na obzoru. Z náhlého popudu se otevřela saidaru a nechala se jím naplnit, jakoby vydestilovanými radostmi všeho života na světě, a každá kapka krve v jejích žilách byla nahrazena touto trestí. Kdyby dokázala vytvořit aspoň jeden mráček, bylo by to znamení, že nakonec všechno dopadne dobře. Její matka bude naživu. Rand se do ní zamiluje. A Moghedien... s tou se to vyřídí. Nějak. Po obloze, kam až dohlédla, spletla tenounkou síť, použila vzduch a vodu a pátrala po vlhkosti pro mrak. Bude-li se dost snažit... Sladkost rychle zesílila až na hranici bolesti, znamení nebezpečí. Kdyby natáhla příliš mnoho jediné síly, mohla by se utišit. Jenom jeden maličký mráček.

„Veselém?“ opáčila Min. „No, vím, že nechceš mluvit o Randovi, ale kromě tebe a mě je pořád ještě tou nejdůležitější věcí na světě. A nejveselejší. Když se objeví, Zaprodanci umírají a státy se řadí, aby se mu mohly poklonit. Aes Sedai tady jsou připravený ho podpořit. Vím, že jsou, Elain. Musejí. No, pak mu i Elaida předá Věž. Poslední bitva pro něj bude procházka růžovou zahradou. On vyhrává, Elain. My vyhráváme."

Elain propustila pravý zdroj a sklesla zpátky, zírala na oblohu, zcela prázdnou, jako se teď v nitru cítila sama. Nebylo třeba umět usměrňovat, abyste poznali Temného práci, a když se dokáže dotknout světa tak silně, když se ho vůbec dokáže dotknout... „Skutečně?“ řekla, ale příliš tiše, aby ji Min slyšela.

Panský dům ještě nebyl dostavěný a dřevěné deštění v hlavním sále bylo světlé a nemořené, ale Faile ni Bashere t’Aybara každého odpoledne držela dvůr, jak se patřilo na ženu urozeného pána. Sedávala v mohutném křesle s vysokým opěradlem a vyřezávanými sokoly těsně před prázdným kamenným ohništěm, jež bylo zrcadlovým obrazem druhého na konci sálu. V zatím prázdném křesle vedle jejího, s vyřezávanými vlky a velkou vlčí hlavou nahoře, měl sedět její manžel – Perrin t’Bashere Aybara, Perrin Zlatooký, urozený pán z Dvouříčí.

Jistě, panský dům byl jenom trochu větší statek a sál neměl ani patnáct kroků – jak Perrin zíral, když trvala na tom, že má být takhle velký, protože byl pořád zvyklý považovat se za kováře či dokonce za kovářského tovaryše – a jméno, které dostala při narození, znělo Zarin, ne Faile. Na tom ale nezáleželo. Zarin bylo jméno vhodné pro malátnou ženu, která rozechvěle vzdychá nad básněmi skládanými na její úsměvy. Faile, jméno, které si vybrala jako zaslíbený hledač Valerského rohu, znamenalo ve starém jazyce sokol. Nikdo, kdo se podíval na její obličej s výrazným nosem, vysedlými lícními kostmi a tmavýma zešikmenýma očima, v nichž se jí blýskalo, když se zlobila, nemohl pochybovat o tom, které se k ní hodí víc. Pro zbytek hodně vážilo odhodlání. Stejně tak to, co bylo správné a slušné.

V této chvíli se jí v očích blýskalo. Nemělo to nic společného s Perrinovou tvrdohlavostí a jen málo s na tuto dobu nezvyklým vedrem. I když byla pravda, že neúčinné mávání vějířem z bažantího peří, které mělo zchladit pot, stékající jí po tvářích, jí na náladě rozhodně nepřidávalo.

Takhle pozdě odpoledne již zůstalo jen pár lidí, kteří za ní přišli, aby rozsoudila jejich rozmíšky. Vlastně přišli, aby je vyslechl Perrin, ale představa soudit lidi, mezi nimiž vyrostl, Perrina děsila. Pokud ho nedokázala zahnat do kouta, zmizel jako vlk v mlze, když přišel čas na denní audience. Naštěstí lidem nevadilo, když je místo urozeného pána Perrina vyslechla urozená paní Faile. Nebo jenom málokomu, a ti navíc byli dost moudří, aby to neříkali nahlas.

„Přišly jste za mnou,“ řekla Faile bezvýrazným hlasem. Obě ženy, potící se před jejím křeslem, neklidně přešláply a civěly do leštěných prken podlahy.

Sharmad Zeffar měla měděnou pleť a plné křivky poněkud zakryté, i když ne zahalené, domanskými šaty s vysokým límcem, zato však téměř průsvitnými, ze světle zlatého hedvábí s odřenými manžetami a lemem sukně, se skvrnami po cestě, které se již nedaly vyprat. Hedvábí bylo, koneckonců, hedvábí a zde se objevovalo jenom zřídka. Hlídky v pohoří Oparů pátraly po zbytcích letního trollockého vpádu a našly pouze několik vzteklých trolloků – a díky Světlu žádného myrddraala – ale skoro každý den nacházely uprchlíky, deset tady, dvacet támhle, pět někde jinde. Většina přicházela z Almothské pláně, hodně jich však pocházelo i z Tarabonu a, jako Sharmad, z Arad Domanu. Všichni prchali ze zemí, kde panovalo úplné bezvládí, a navíc tam zuřila občanská válka. Faile nechtěla ani pomyslet na to, kolik jich pomřelo v horách. Nebyly tam žádné silnice, dokonce ani pořádné stezky ne, a cestování pohořím bylo obtížné i za nejpříznivějších podmínek, což teď zdaleka nebyly.

Rhea Avinová nebyla uprchlice, i přesto, že nosila kopii tarabonských šatů z jemně tkaného sukna s měkkými šedými záhyby, které upravovaly a zdůrazňovaly vnady skoro tolik, co Sharmadiny tenčí šaty. Ti, kteří přežili dlouhou cestu přes hory, přinášeli víc než jen znepokojující zprávy. Také dovednosti dříve ve Dvouříčí nevídané a pracovní síly nutné k obdělávání statků, jejichž majitele vyvraždili trolloci. Rhea byla poměrně hezká žena s kulatým obličejem, narozená necelé dvě míle od místa, kde nyní stál panský dům, a tmavé vlasy jí spadaly v jako zápěstí tlustém copu až do pasu. Ve Dvouříčí si dívky mohly začít zaplétat cop, teprve až ženský kroužek řekl, že jsou dost staré, ať jim bylo patnáct či třicet, i když jenom málokterá je nosila rozpuštěné přes dvacítku. Rhea byla ve skutečnosti o dobrých pět let starší než Faile, vlasy nosila spletené čtyři roky, ale v této chvíli vypadala, jako by je ještě pořád nosila rozpuštěné na ramena a právě si uvědomila, že to, co v dané chvíli vypadalo jako úžasný nápad, byla ve skutečnosti ta největší hloupost, jakou mohla provést. Sharmad vlastně vypadala ještě zahanbeněji, i přes to, že byla o rok dva starší než Rhea. Ocitla-li se v takové situaci Domanka, muselo to být velmi pokořující. Faile jim chtěla oběma vrazit pěkných pár facek, až by se jim zajiskřilo před očima – jenomže urozená dáma něco takového přirozeně udělat nemohla.

„Muž,“ řekla tím nejvyrovnanějším hlasem, na jaký se zmohla, „není kůň nebo pole. Ani jedna ho nemůžete vlastnit, a ptát se mě, která na něj má právo...“ Pomalu se nadechla. „Kdybych si myslela, že Wil al’Seen vodil obě za nos, mohla bych k tomu něco říct.“ Wil měl o ženy zájem, a ony o něj – měl velmi dobře tvarovaná lýtka – ale nikdy žádné nic neslíbil. Sharmad se tvářila, jako by se nejraději propadla do země. Koneckonců, domanské ženy byly vyhlášené tím, že si dokážou omotávat muže kolem prstů, a ne obráceně. „Jak to vypadá, tak tohle je můj rozsudek. Obě nyní zajdete za vědmou a celou záležitost jí vysvětlíte, nic nevynecháte. Ona to vyřídí. Očekávám od ní zprávu, že s vámi mluvila, do setmění.“

Obě ženy sebou trhly. Daisa Congarová, vědma tady v Emondově Roli, takový nesmysl rozhodně nepřipustí. Vlastně zajde mnohem dál. Ale obě ženy udělaly pukrle a zároveň sklíčeně zamumlaly: „Ano, má paní.“ Jestli ne teď, tak už brzy budou litovat, že plýtvaly Daisiným časem.

A mým, pomyslela si pevně Faile. Všichni věděli, že u audiencí Perrin sedává jen málokdy, jinak by ty dvě s tím hloupým „problémem“ nikdy nepřišly. Kdyby byl Perrin tady, kam patřil, byly by raději vyklouzly pryč, než by tohle před ním přednesly. Faile doufala, že Daisa bude z horka pěkně naštětěná. Bylo už tak dost špatné, že Daisu nemohla přimět, aby si došlápla na Perrina.

Ještě než se obě ženy stačily odšourat pryč, vystřídal je Cenn Buie. Přestože se těžce opíral o hůl skoro stejně pokroucenou, jako byl sám, podařilo se mu předvést rozevlátou poklonu, kterou však vzápětí pokazil tím, že si kostnatými prsty prohrábl řídnoucí, mastné vlasy. Jako obvykle se zdálo, že ve svém hrubém hnědém kabátě spal. „Světlo na tebe sviť, má paní Faile, a na tvého vzácného manžela, urozeného pána Perrina.“ Velkolepá slova zněla jeho chrčivým hlasem divně. „Dovol mi připojit přání vesnické rady, aby vaše štěstí pokračovalo i nadále. Tvoje inteligence a krása činí naše životy lepší, stejně jako spravedlnost tvých výnosů.“

Faile zaťukala prsty na opěradlo křesla dřív, než si to uvědomila. Květnatá chvála místo obvyklého zatrpklého remcání. Připomněl jí tím, že sedí ve vesnické radě Emondovy Role a tudíž je vlivný muž, jenž si zaslouží úctu. A s tou holí hrál na soucit. Doškář byl čiperný jako muž polovičního stáří. Něco chtěl. „Co mi přinášíš dneska, pantáto Buie?“

Cenn se narovnal a zapomněl se opřít o hůl. A zapomněl vynechat ten svůj obvyklý kyselý tón. „To všichni ti cizáci, co se sem hrnou a přinášejí všechno možný, co tu nechceme.“ Zřejmě zapomněl, že i ona je cizačka. Většina Dvouříčských na to zapomínala. „Divný způsoby, má paní. Neslušný šaty. Uslyšíš od ženských o těch způsobech, jak se oblíkají ty domanský coury, jestli už ti to neřekly.“ Náhodou se o tom doslechla od některých z nich, i když náhlý záblesk v Cennových očích prozrazoval, že by litoval, kdyby poslechla jejich požadavky. „Cizáci nám kradou jídlo od pusy a přebírají naše obchody. Ten tarabonskej chlapík a ta jeho hloupá výroba tašek, například. Bere lidi, co by se jinak mohli poslat na užitečnou práci. Vůbec mu nezáleží na dobru dvouříčskejch lidí. No, on...“

Faile se dál ovívala a přestala ho poslouchat, i když se tvářila, že mu věnuje veškerou pozornost. Byla to schopnost, kterou ji naučil její otec, a v takovýchhle chvílích nezbytná. Ano. Střešní tašky pantáty Hornvala budou konkurovat Cennovým doškům.

Ne každý měl na nově příchozí stejný názor jako Cenn. Haral Luhhan, kovář z Emondovy Role, se spojil s jedním domanským nožířem a klempířem z Almothské pláně a pantáta Aydaer najal tři muže a dvě ženy, kteří věděli něco o výrobě nábytku, řezbářství a také zlacení, i když tady na to rozhodně nebylo žádné zlato. Její křeslo, i Perrinovo, byla jejich práce a stejně dobrá, jako viděla jinde. Vlastně i Cenn si vzal půl tuctu pomahačů, a ne všichni pocházeli z Dvouříčí. Velice mnoho střech shořelo, když přišli trolloci, a všude vyrůstaly nové domy. Perrin neměl právo nechat ji poslouchat tyhle nesmysly samotnou.

Lidé z Dvouříčí ho možná prohlásili za svého pána – což bylo docela dobře, když je vedl k vítězství nad trolloky – a on si už možná pomalu uvědomoval, že to změnit nedokáže – což by tedy rozhodně měl, když se mu klaněli a říkali mu urozený pane Perrine do očí vzápětí poté, co jim řekl, aby to nedělali – ale on přesto zarytě odmítal všechnu parádu, která šla ruku v ruce s tím, být pánem, všechny ty věci, které lidé od svých pánů a paní očekávali. Horší bylo, že odmítal i povinnosti urozeného pána. Faile, jako nejstarší žijící dítě Davrama t’Ghaline Bashereho, urozeného pána z Bashere, Tyru a Sidony, strážce Mornské hranice, obránce Středozemí, vrchního maršála královny Tenobie Saldejské, je dokonale znala. Pravda, utekla, aby se stala hledačem rohu – a potom se toho všeho vzdala kvůli manželovi, nad čímž občas žasla – ale pamatovala si je. Perrin ji vyslechl, když mu to vysvětlovala, a dokonce na správných místech pokýval hlavou, ale snažit se ho přimět skutečně něco z toho udělat bylo jako snažit se koně přimět tančit sa’saru.

Cenn konečně dodrmolil a jen tak tak si vzpomněl a spolkl urážku, která se mu tlačila ze rtů.

„My s Perrinem jsme se rozhodli použít došky,“ řekla Faile klidně. Cenn ještě spokojeně přikyvoval, když dodala: „Ještě jsi je nedodělal.“ Trhl sebou. „Asi sis vzal víc střech, než dokážeš zvládnout, pantáto Buie. Jestli ta naše nebude brzy hotová, tak se asi budu muset zeptat pantáty Hornvala na ty jeho tašky.“ Cenn mohutně pohyboval rty, mlčky, protože kdyby si dala na střechu sídla byť jedinou tašku, ostatní by ji následovali. „Tvoje přednáška se mi líbila, ale jsem si jistá, že radši dokončíš moji střechu, než abys marnil čas zbytečným hovorem, jakkoliv příjemným.“

Cenn stiskl rty, chvíli se zlobně mračil, a pak předvedl strohou poklonu. Cosi zamumlal, nesrozumitelně až na přiškrcené „má paní“ na konci, a odešel, přičemž bušil holí do země. Ty věci, které lidé navymýšleli, aby plýtvali jejím časem. Perrin bude muset odvést svůj díl téhle práce, i kdyby ho měla svázat jako balík.

Zbytek již nebyl tak otravný. Kdysi robustní žena, na níž nyní záplatované květované šaty visely jako nějaký pytel, která přišla až z Tomovy Hlavy za Almothskou plání, se chtěla věnovat bylinkám a lektvarům. Vysoký a hubený Jon Ayellin, otírající si lysou hlavu, a kostnatý Thad Torfinn, kroutící si klopami kabátu, se hádali kvůli hranicím svých polí. Dva snědí Domanci v dlouhých kožených vestách, s nakrátko zastřiženými vousy, havíři, si mysleli, že cestou horami zahlédli stopy zlata a stříbra. A železa, i když to je až tolik nezajímalo. A nakonec šlachovitá Taraboňanka, s průsvitným závojem přes vyzáblý obličej a světlými vlasy spletenými do spousty cůpků, tvrdila, že bývala mistrovou tkadlenou koberců a že zná jejich výrobu.

Ženu se zájmem o bylinky Faile poslala za místním ženským kroužkem. Jestli Espara Soman znala to, co tvrdila, tak jí najdou místo pod jednou z vesnických vědem. Se všemi těmi nově příchozími, z nichž mnozí byli po cestě ve velmi špatném stavu, nebylo ve Dvouříčí jediné vědmy, která by neměla pomocnici nebo dvě, a všechny hledaly další. Možná to nebylo přesně to, co Espara chtěla, ale tady bude muset začít. Pár otázek objasnilo, že Thad ani Jon si skutečně nepamatují, kde leží jejich hranice – očividně se kvůli tomu hádali tak asi od doby, kdy se Faile narodila – takže jim nařídila, aby sporné území prostě rozdělili na poloviny. Což bylo zřejmě právě to, o čem si oba mysleli, že by udělala vesnická rada, a také důvod, proč si spor nechávali tak dlouho jenom pro sebe.

Ostatním udělila povolení, které chtěli. Vlastně žádné povolení ani nepotřebovali, ale bylo lepší dát jim hned od začátku na srozuměnou, kde leží autorita. Oplátkou za její radu a dost stříbra, aby nakoupili zásoby, si Faile od dvou Domanců vyžádala slib, že dají Perrinovi desátek z toho, co najdou, a navíc že označí i nález železa, o němž se mimochodem zmínili. Perrinovi se to nebude líbit, ale ve Dvouříčí neměli nic takového jako daně, a od urozeného pána se čekalo, že bude dělat věci a opatřovat věci, které vyžadovaly peníze. A železo bude stejně užitečné jako zlato. Co se Liale Mosrary týkalo, jestli Taraboňanka tvrdila, že je zručnější, než ve skutečnosti byla, tak její podnik dlouho nevydrží, ale pokud to opravdu uměla... Tři soukenice již zaručovaly, že kupci najdou víc než jen surovou vlnu, až sem příští rok zavítají z Baerlonu, a slušné koberce by znamenaly další obchodní artikl, který přinese další peníze. Liale slíbila první a nejlepší ze svého stavu panskému domu a Faile velkoryse kývla, že dar přijímá. Jestli a až se koberce objeví, mohla by dát víc. Podlahy tu potřebovaly něčím přikrýt. V celku všichni vypadali docela spokojeně. Dokonce i Jon a Thad.

Když Taraboňanka s poklonami couvala, Faile vstala. Byla ráda, že je to skončeno. Potom se ale zarazila, protože jedněmi dveřmi vedle protějšího krbu vstoupila čtveřice žen a všechny se potily v pevném tmavém dvouříčském suknu. Daisa Congarová, vysoká jako většina mužů a též širší, se tyčila nad ostatními vědmami a prodrala se dopředu, aby tady, na okraji vlastní vesnice, vedla. Edelle Gaelinová z Hlídky, se šedým copem a štíhlá, dávala rovnými zády a škrobeným výrazem jasně najevo, že si myslí, že by měla zaujímat Daisino místo – právem věku a dlouhého času stráveného v úřadě, když už ničeho jiného. Elwinn Taronová, vědma z Devenského Průseku, byla nejmenší, poměrně kulaťoučká žena s příjemným mateřským úsměvem, který měla, i když nutila lidi dělat něco, co udělat nechtěli. Poslední, Milla al’Azarová z Tarenského Přívozu, se courala vzadu. Byla nejmladší, skoro tak mladá, že mohla být Edellinou dcerou, a v přítomnosti ostatních vždycky vypadala nejistá.

Faile zůstala stát a pomalu se ovívala. Teď si skutečně přála, aby tu byl Perrin s ní. Velmi si to přála. Tyhle ženy měly ve svých vesnicích stejné pravomoce jako starosta – občas, jistým způsobem, i větší – a bylo třeba s nimi jednat opatrně, s úctou a důstojností. Tím se věci komplikovaly. Na Perrina se culily jako malé holčičky a snažily se ho ze všech sil potěšit, ale k ní... Dvouříčí nemělo urozené pány celá staletí. Neviděli tu vyslance caemlynské královny dobře sedm pokolení. Všichni se teprve snažili přijít na to, jak se k urozenému pánovi a paní chovat, včetně těchto čtyř. Občas zapomínaly, že je urozená paní Faile, a viděly jenom mladou ženu, jejíž svatbu teprve před pár měsíci Daisa řídila. Mohly být samé pukrle a „ano, ovšem, má paní", a přímo uprostřed toho jí říci přesně, co má s něčím udělat, aniž by jim to připadalo nějak nevhodné. V tomhle mě už víckrát nenecháš, Perrine.

Teď se klaněly s různým stupněm obratnosti a jedna přes druhou drmolily: „Světlo na tebe sviť, má paní.“

Když měly tu příjemnější část z krku, Daisa začala dřív, než se ostatní vůbec stačily narovnat. „Utekli další tři hoši, má paní.“ Její tón byl někde v polovině cesty mezi úctou ve slovech a teď mě dobře poslouchej, mladá dámo, který občas používala. „Dav Ayellin, Ewin Finngar a Elam Dowtry. Utekli se podívat do světa kvůli tomu, co urozenej pán Perrin vykládá, že tam je.“

Faile překvapeně zamrkala. Tihle tři byli těžko hoši. Dav a Elam byli stejně staří jako Perrin a Ewin byl v jejím věku. A Perrinovy příběhy, jež vyprávěl zřídkakdy a váhavě, teď byly těžko jediným zdrojem zpráv, který měli zdejší mládenci o světě mimo Dvouříčí. „Mohla bych požádat Perrina, aby si o tom s vámi promluvil, jestli chcete.“

Ženy se zavrtěly, Daisa se po něm vyčkávavě rozhlížela, Edelle a Milla si nepřítomně uhlazovaly sukně a Elwinn si stejně nevědomky přehodila cop přes rameno a pečlivě si ho upravila. Náhle si uvědomily, co že to dělají, a ztuhly, aniž se jedna na druhou podívala. Nebo na ni. Jediná výhoda, kterou nad nimi Faile měla, byla, že věděla, jaký účinek na ně její manžel má. Tolikrát viděla jednu či druhou, jak se vzpamatovávají po setkání s Perrinem, kdy si očividně v duchu přísahaly, že už to nikdy víc neudělají. Tolikrát viděla, jak je rozhodnost při pohledu na něj opouští. Žádná si nebyla tak úplně jistá, jestli raději jedná s ním nebo s ní.

„To nebude nutný,“ řekla po chvíli Edelle. „Hoši, co utekli z domova, jsou jenom menší potíž, nic víc.“ Tón jí od „má paní“ ujel trochu víc než Daise a baculatá Elwinn přidala úsměv, který se hodil pro matku hovořící s mladší dcerou.

„Když už jsme tu, drahoušku, tak bychom se mohly také zmínit o něčem jiném. Voda. Víš, někteří lidi si začínají dělat starosti.“

„Nepršelo už celý měsíce,“ dodávala Edelle a Daisa kývla.

Tentokrát Faile zamrkala. Tyhle ženy byly až příliš inteligentní, aby si mohly myslet, že s tím Perrin něco dokáže udělat. „Potoky pořád ještě tečou a Perrin nařídil vykopat další studny.“ Vlastně kopání studní jen navrhl, ale to vyšlo nastejno, naštěstí. „A dávno před setím budou prokopané zavodňovací kanály z Luhu.“ To byla její práce. Polovina polí v Saldeii byla zavlažovaná, avšak tady o něčem takovém nikdo ještě nikdy neslyšel. „A stejně, dřív nebo později musí začít pršet. Kanály jsou tu jenom pro jistotu.“ Daisa znovu kývla, pomalu, i Elwinn a Edelle. Tohle všechno ale věděly stejně dobře jako ona.

„To není kvůli dešti,“ zamumlala Milla. „Alespoň ne tak úplně. Není to přirozený. Víš, žádná z nás neumí naslouchat větru.“ Jak se ostatní náhle zamračily, Milla se přikrčila. Očividně toho řekla příliš a navíc prozrazovala tajemství. Údajně všechny vědmy uměly předpovídat počasí nasloucháním větru. Alespoň tvrdily, že to všechny ovládají. Milla ale přesto umíněně pokračovala dál. „No, neumíme! Místo toho se koukáme na mraky, jak se chovají ptáci a mravenci a housenky a...“ Zhluboka se nadechla a narovnala se, přesto se však dál zdráhala pohlédnout ostatním vědmám do očí. Faile napadlo, jak se jí asi daří jednat s ženským kroužkem v Tarenském Přívozu, natož s vesnickou radou. Ovšem, ti v tom byli noví, stejně jako Milla. Vesnice při vpádu trolloků přišla o všechno obyvatelstvo, takže tam byli všichni noví. „Není to přirozený, má paní. Už pár týdnů tady měl být první sníh, ale teď by klidně mohlo být léto. Nemáme jenom starosti, má paní, my se bojíme! Jestli to nikdo jinej nepřizná, tak já ano. Většinu nocí ležím vzhůru. Už jsem pořádně nespala celej měsíc a...“ Odmlčela se a na tvářích jí vykvetl ruměnec, jako by si uvědomila, že možná zašla příliš daleko. Vědma se měla ovládat za všech okolností. Nepobíhala kolem a nevykládala, že se bojí.

Ostatní přenesly pohled z Milly na Faile. Neříkaly nic, tváře měly dost bezvýrazné, že by se za ně ani Aes Sedai nemusely stydět.

Teď Faile pochopila. Milla vyslovila prostou pravdu. Počasí nebylo přirozené. Bylo naprosto nepřirozené. Faile sama častokrát ležela vzhůru a modlila se za déšť, nebo, ještě lépe, za sníh a snažila se nemyslet na to, co číhá za tím horkem a suchem. Od vědmy se však očekávalo, že bude ostatní uklidňovat. Kam mohla zajít, když sama potřebovala utěšit?

Tyhle ženy možná nevěděly, co dělají, ale přišly na správné místo. Část smlouvy mezi šlechticem a poddaným, kterou v sobě měla Faile zakořeněnou od narození, se týkala toho, že šlechtici zajišťují bezpečí a jistotu. A k tomu také patřilo připomínat lidem, že zlé časy nepotrvají věčně. Byl-li dnešek špatný, zítřek bude lepší, a pokud to nebude zítra, tak určitě pozítří. Faile si přála, aby si tím mohla být jistá sama, ale učili ji dodávat poddaným sílu, i když sama žádnou neměla, utišovat jejich strach a nepřenášet na ně svůj vlastní.

„Perrin mi vyprávěl o svých lidech, ještě než jsem sem přišla,“ začala. On nebyl muž, který by se chvástal, ale občas se něco objevilo. „Když vám krupobití potluče obilí, když zima zabije polovinu ovcí, ohnete se a pokračujete. Když Dvouříčí zničili trolloci, bojovali jste s nimi, a když jste s nimi skončili, dali jste se bez přestávky do opravování.“ Kdyby to neviděla na vlastní oči, nikdy by tomu neuvěřila, jistě ne u jižanů. Tihle lidé by si v Saldeii, kde byly útoky trolloků denním chlebem, tedy aspoň v severovýchodních krajích, vedli velmi dobře. „Nemůžu vám říct, že zítra bude počasí, jak má být. Můžu vám říct, že s Perrinem uděláme, co bude třeba, cokoliv se bude dát dělat. A nemusím vám vykládat, že zvládnete všechno, co každý den přinese, ať je to cokoliv, a budete připravené na všechno. Takové lidi rodí Dvouříčí. Takové jste.“

Opravdu byly inteligentní. – Jestli samy sobě nepřiznaly, proč sem vlastně přišly, tak to musely udělat teď. Kdyby byly méně inteligentní, byly by se mohly urazit. Ale dokonce ani slova, která si samy řekly, než sem přišly, měla zamýšlený účinek, když pocházela od někoho jiného. Jistě, bylo v tom i vlastní pokoření. Byla to pěkná kaše a ony byly hotovou studií nachových tváří a nevyslovených přání být někde jinde.

„No, ovšem,“ pravila Daisa. Založila si mohutné pěsti v kyprý bok a zlobně se podívala na ostatní vědmy, vyzývajíc je, aby se jenom opovážily jí odporovat. „Přesně tohle jsem říkala, ne? Ta holka mluví rozumně. Řekla jsem to samý, když sem prvně přišla. Ta holka má hlavu na správným místě, to jsem řekla.“

Edelle si odfrkla. „Copak někdo řekl, že nemá, Daiso? Já to neslyšela. Vede si moc dobře.“ K Faile dodala: „Vedeš si vážně moc dobře.“

Milla nato podklesla v pukrleti. „Děkuju, má paní Faile. Vím, že jsem to samý řekla padesáti lidem, ale od tebe je to jaksi –“ Daisino hlasité zakašlání ji zarazilo. Tohle už zacházelo moc daleko. Milla byla stále červenější.

„Tohle je velice hezká práce, má paní.“ Elwinn se předklonila a přejela prstem po úzkých, rozdělených jezdeckých suknicích, které Faile upřednostňovala. „Dole v Devenským Průseku je jedna tarabonská švadlena, která to ale umí ještě líp než takhle. Snad ti nevadí, že to říkám. Mluvila jsem s ní a ona teď šije jenom slušný šaty, teda pokud nejde o vdaný ženy.“ Na tváři se jí opět objevil ten mateřský úsměv, zároveň shovívavý i tvrdý. „Nebo když se někomu dvoří. Nádherný věci dělá. No, práce pro někoho s tvou barvou pleti a postavou by ji určitě potěšila.“

Daisa se začala samolibě usmívat, ještě než druhá žena skončila. „Therille Marza přímo tady v Emondově Roli už urozený paní Faile ušila půl tuctu šatů. A jsou moc krásný.“ Elwinn se narovnala a Edelle našpulila rty. Dokonce i Milla se tvářila zamyšleně.

Co se Faile týkalo, audience skončila. Domanská švadlena potřebovala pevnou ruku a neutuchající bdělost, aby Faile pořád neoblékala jako pro dvůr v Ebú Daru. Šaty byly Daisin nápad, přišel jako překvapení, a i když byly spíš v saldejském stylu než v domanském, Faile nevěděla, kam by je tak asi měla nosit. Potrvá ještě dlouho, než bude Dvouříčí pořádat bály či hostiny. Kdyby byly ponechány jen samy sobě, vědmy by brzy soupeřily o to, která vesnice ji bude oblékat.

Nabídla jim čaj a ledabyle prohodila, že si mohou probrat, jak lidem pozvednout náladu s tím počasím. To zasáhlo až příliš blízko cíle, zvlášť po těch posledních minutách, a ony si málem skákaly do řeči, jak litovaly, že mají povinnosti, jež jim neumožňují se zdržet déle.

Faile je zamyšleně pozorovala, jak odcházejí. Milla se jako obvykle zařadila až na konec, holčička courající se za staršími sestrami. Bylo by též možné prohodit pár tichých slůvek s některými členkami ženského kroužku v Tarenském Přívozu. Každá vesnice potřebovala silného starostu a silnou vědmu, aby podporovali její zájmy. Tichá, opatrná slůvka. Když Perrin zjistil, že před volbou starosty mluvila s muži z Tarenského Přívozu – když měl nějaký muž zdravý rozum a byl dost silný, aby to vyhovovalo jí a Perrinovi, proč by neměli muži, kteří ho budou volit, vědět, že ho budou s Perrinem podporovat? – když to zjistil... Byl to velmi laskavý muž, nahněval se pomalu, ale ona se tenkrát čistě pro jistotu zavřela v jejich ložnici, než trochu vychladne. Což se stalo, teprve když mu slíbila, že už se nikdy nebude „plést“ do žádné starostenské volby, otevřeně ani za jeho zády. To poslední od něj bylo velice nespravedlivé. A taky to bylo velmi nepohodlné. Nenapadlo ho ale zmínit se o volbách prováděných ženským kroužkem. No, co nevěděl, mu prokáže hodně dobrého. A Tarenskému Přívozu taky.

Jak si tak na něj vzpomněla, připomněla si taky, co si slíbila. Vějíř nabral na rychlosti. Dneska to nebyly ty nejhorší nesmysly a dokonce ani nejhorší setkání s vědmami – o tom, kdy by mohl urozený pán Perrin očekávat dědice, dnes, Světlo budiž požehnáno, nepadlo ani slovo! – ale to nepolevující vedro asi konečně vyhnalo její podráždění dostatečně vysoko. Perrin bude plnit své povinnosti...

Nad zámečkem zaduněl hrom a okna rozsvětlil blesk. Vzedmula se v ní vlna naděje. Kdyby začalo pršet...

Ve střevíčcích se tiše rozběhla ven a hledala Perrina. Chtěla se o déšť podělit s ním. A stále ještě si s ním hodlala důrazně promluvit. A nejen promluvit, bude-li to potřeba.

Perrin byl tam, kde to čekala, až nahoře ve třetím poschodí, na zastřešené verandě vepředu – muž s kudrnatými vlasy v prostém hnědém kabátě s těžkými rameny a pažemi. Byl k ní otočen zády a opíral se o jeden ze sloupů verandy. Hleděl dolů na zem po straně zámečku, ne nahoru k obloze. Faile se zastavila ve dveřích.

Opět zahřmělo a oblohou přeletěl modravý blesk. Byly to blesky z horka na bezmračné obloze. Ne předzvěst deště. V žádném případě nepřijde déšť, který by zlomil to vedro. Nebude následovat sníh. Na čele se Faile zaperlil pot, ale ona se zachvěla.

„Audience skončila?“ zeptal se Perrin a ona nadskočila. Nepozvedl hlavu. Občas bylo těžké nezapomínat, jak citlivý má sluch. Nebo ji mohl zvětřit. Doufala, že to byla voňavka, ne pot.

„Skoro jsem si myslel, že tě najdu s Gwilem nebo Halem.“ To byla jedna z jeho nejhorších chyb. Snažila se sluhy vycvičit, a pro něj to byli prostě muži, s nimiž se smál a dal si korbel piva. Aspoň že neměl toulavé oko jako tolik mužů. Nikdy si neuvědomil, že Calle Coplinová přijala službu v panském domě, protože doufala, že pro urozeného pána Perrina bude moci dělat mnohem víc než mu stlát postel. On si dokonce ani nevšiml, když Faile Calle vyháněla s klackem v ruce.

Došla k němu a všimla si, nač se díval. Dva muži, svlečení do pasu, dole cvičili s dřevěnými meči. Tam al’Thor byl pevně stavěný prošedivělý muž, Aram štíhlý a mladý. Aram se učil rychle. Velmi rychle. Tam býval vojákem a mistrem šermířem, ale Aram ho zle tísnil.

Faile mimovolně přenesla pohled k místu, kde o půl míle dál směrem k Západnímu polesí stály v hloučku na kamennými zídkami obehnaném poli stany. Zbytek Cikánů tábořil mezi zpola dokončenými vozy, které vypadaly jako domečky na kolech. Jistě, už Arama nepovažovali za jednoho ze svých, ne od chvíle, kdy vzal do ruky ten meč. Tuatha’ani nikdy nepáchali násilí, nikdy a z žádného důvodu. Faile napadlo, jestli budou pokračovat podle plánu, až budou dostavěny vozy, které jim spálili trolloci. Poté, co se tu shromáždili i všichni ti, kteří se skryli v křoví, bylo jich jen o málo víc než stovka. Nejspíš odjedou a nechají tu Arama podle jeho volby. Faile ještě nikdy neslyšela o Tuatha’anovi, jenž by se usadil na jednom místě.

Jenomže oni lidé z Dvouříčí říkávali, že se tu nikdy nic nemění, a přesto se toho od vpádu trolloků tolik přihodilo. Emondova Role, jen asi sto kroků jižně od panského domu, byla větší, než když ji poprvé uviděla, všechny spálené domy byly znovu postavené a další vyrůstaly jako houby po dešti. Některé byly dokonce cihlové, což byla další nová věc. A některé měly na střeše tašky. S tím, jakou rychlostí se nová obydlí stavěla, bude zámeček už brzy stát uprostřed vesnice. Mluvilo se také o hradbě, pro případ, že by se trolloci vrátili. Změna. Po vesnické ulici následovala hrstka dětí obrovského Loiala. Teprve před pár měsíci pohled na ogiera, se štětičkami na uších a nosem širokým skoro přes celý obličej, o polovinu vyššího než dospělý muž, přitáhl každé dítě ve vsi do jednoho. Děcka na něj civěla s otevřenou pusou a jejich matky byly hrůzou bez sebe, aby je ochránily. Teď matky děti za Loialem posílaly, aby jim četl. Mezi obyvateli Emondovy Role byli vidět cizozemci se svými podivně střiženými kabáty a šaty. A lišili se od místních skoro tolik co Loial, ale nikdo se na ně podruhé nepodíval, ani na tři vesnické Aiely, zvláštní, vysoké lidi v hnědošedých šatech. Ještě před pár týdny tu byly i dvě Aes Sedai a dokonce i jim se dostalo jen zdvořilé úklony či pukrlete. Změna. Nad střechami domů byly vidět dva stožáry na Trávníku, kousek od Vinného střiku. Na jednom vlála červená vlčí hlava s červeným lemováním, která se stala Perrinovým erbem, a na druhé letící červený orel, značící Manetheren. Manetheren zmizel za trollockých válek asi před dvěma tisíci lety, ale tato země bývala jeho součástí, a Dvouříčí tuto vlajku vztyčilo s nadšením. Změna, a oni si ani neuvědomovali, jak velká, jak neúprosná je. Perrin však uvidí i za ně a na to, co přicházelo. S její pomocí to uvidí.

„S Gwilem jsme chodívali na králíky,“ prohodil Perrin. „Je jenom o pár let starší než já a občas mě brával na lov.“

Chvíli jí trvalo, než si vzpomněla, o čem to mluví. „Gwil se snaží naučit dělat dveřníka. Nepomůžeš mu, když ho budeš zvát do stáje vykouřit si fajfku a popovídat si o koních.“ Pomalu, zhluboka se nadechla. Tohle nebude snadné. „Máš k těmto lidem povinnosti, Perrine. Jakkoliv je to těžké a jakkoliv to nechceš, musíš plnit své povinnosti."

„Já vím,“ řekl tiše. „Cítím, jak mě přitahuje.“

Hlas měl tak divný, že se natáhla, popadla ho za krátkou bradku a přinutila podívat na sebe. Ve zlatých očích, pro ni pořád tak zvláštních a záhadných, měl smutný výraz. „Co tím myslíš? Můžeš mít Gwila rád, ale –“

„To Rand, Faile. Potřebuje mě.“

Ten uzlík v břiše, na který se snažila zapomenout, se stáhl ještě víc. Přesvědčila sama sebe, že nebezpečí odešlo spolu s Aes Sedai. To byla hloupost. Byla provdaná za ta’veren, za muže, jehož osudem bylo ohýbat životy ostatních lidí kolem sebe do tvaru, jaký vyžadoval vzor, a vyrostl spolu se dvěma dalšími ta’veren. Jedním z nich byl sám Drak Znovuzrozený. Tohle byla část jeho, kterou musela sdílet. Nechtěla se o něj dělit, ale tak to prostě bylo. „Co budeš dělat?“

„Půjdu za ním.“ Na chvíli se zadíval jinam a ona sledovala, kam se dívá. O zeď se opíraly těžké kovářské kladivo a sekera s ošklivou půlměsíčnou čepelí a toporem půl sáhu dlouhým. „Nevěděl jsem...“ Mluvil skoro šeptem. „Nevěděl jsem, jak ti to říct. Odejdu dneska v noci, až všichni usnou. Myslím, že už nezbývá moc času, a mohla by to být dlouhá cesta. Pantáta al’Thor a pantáta Cauthon ti pomůžou se starostama, jestli to bude nutný. Mluvil jsem s nima.“ Snažil se mluvit veseleji, ale snaha to byla marná. „S vědmama bys stejně neměla mít potíže. Zvláštní, když jsem byl malý kluk, vědmy mi vždy připadaly hrozný, dokud jsi však pevná, dají se zvládnout docela snadno.“

Faile stiskla rty. Takže on mluvil s Tamem al’Thorem a Abelem Cauthonem, co? A vědmy! Nejradši by ho donutila strávit den v její kůži, aby se přesvědčil, jak snadno se dají zvládnout. „Tak rychle odejít nemůžeme. Zařídit vhodný doprovod chvíli potrvá.“

Perrin přimhouřil oči. „My? Ty nikam nejdeš! Bude to –!“ Odkašlal si a pokračoval mírnějším tónem. „Bude nejlepší, když jeden z nás zůstane tady. Když urozený pán odejde, urozená paní by měla zůstat, aby se o všechno postarala. To dává smysl. Každý den přicházejí další uprchlíci. Je zapotřebí rozsoudit všechny ty hádky. Jestli půjdeš taky, bude to tu horší, než když přišli ti trolloci.“

Jak si mohl myslet, že si takové neohrabané výmluvy nevšimne? Chtěl říci, že to bude velice nebezpečné. Jak to, že pokaždé, když ji chtěl udržet stranou od nebezpečí, uvnitř cítila zároveň teplo i hrozný vztek? „Uděláme, co považuješ za nejlepší,“ řekla mírně a on podezíravě zamrkal, poškrábal se na bradě a pak kývl.

Teď bylo jenom nutné ho přimět pochopit, co je skutečně nejlepší. Aspoň že rovnou neřekl, že nesmí jít s ním. Jak se jednou zaryl podpatky do země, mohla by stejně snadno holýma rukama pohnout sýpkou jako pohnout jím, ale s trochou opatrnosti se tomu dalo vyhnout. Obvykle.

Náhle ho popadla kolem krku a zabořila tvář do jeho široké hrudi. Silnýma rukama jí jemně uhladil vlasy. Nejspíš si myslel, že si dělá starosti s jeho odchodem. No, vlastně si je dělala, jistým způsobem. Ale ne s tím, že odejde bez ní. Ještě se nenaučil, co to znamená, mít saldejskou ženu. Daleko od Randa al’Thora si vedli tak dobře. Proč potřebuje Drak Znovuzrozený Perrina právě teď a tak silně, že to Perrin cítí i přes těch kdovíkolik stovek leguí, které je dělily? Proč nebylo moc času? Proč? Perrinovi se košile lepila na zpocenou hruď a nepřirozené vedro způsobilo, že mu pot stékal také po tváři, ale Faile se zachvěla.

S jednou rukou položenou na jílci meče si Gawyn z rodu Trakandů v dlani nadhazoval malý kamínek, zatímco znovu obcházel své muže a kontroloval jejich pozice na zalesněném kopci. Zvlněnou plání porostlou zhnědlou trávou hnal horký suchý vítr prach a jemu se vlnil zelený plášť. Bylo vidět jenom suchou trávu, roztroušené mlází a tu a tam většinou již uschlé keříky. S muži, které měl, bylo zapotřebí pokrýt příliš velký prostor, pokud by tady došlo k boji. Rozdělil muže do skupinek po pěti opěšalých šermířích, s lučištníky o padesát kroků dál na kopci. Padesát dalších mužů čekalo na koních a s kopími u tábora na hřebeni, aby se do boje vložili tam, kde to bude potřeba. Doufal, že dneska to potřeba nebude.

Molodců bylo na začátku méně, ale jejich pověst přitahovala nové rekruty. Další vojáci byli užiteční. Žádný rekrut nesměl opustit Tar Valon, dokud nebyl na úrovni. Ne že by si myslel, že šance na boj je dnes vyšší než jindy, ale zjistil, že obvykle k němu dojde v nejméně očekávané chvíli. Jenom Aes Sedai vždycky čekaly až do poslední chvíle, než člověku něco řekly, jako třeba, co se bude dít dnes.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se nedaleko stojící malé skupinky šermířů. Přes panující horko měli někteří své zelené kabátce tak, aby byl vidět Gawynův stříbrný útočící kanec, jehož měli vyšitého na prsou.

Jisao Hamora byl nejmladší, stále měl chlapecký úsměv, ale byl také z těch pěti jediný s malou stříbrnou vížkou na límci, značící, že je veterán z bojů v Bílé věži. Odpověděl: „Všechno je v pořádku, můj pane.“

Molodci si svoje jméno zasloužili. Gawynovi samotnému bylo jen málo přes dvacet a mezi nimi patřil mezi nejstarší. Bylo pravidlem, že nepřijímali nikoho, kdo nesloužil v nějakém vojsku nebo nebojoval za nějakého urozeného pána a paní nebo aspoň nepracoval u kupecké stráže. První molodci přišli do Věže jako chlapci a mladí muži, kteří se měli učit na strážce, což byli nejlepší šermíři, nejlepší bojovníci na světě, a oni aspoň částečně v této tradici pokračovali, i když už je strážci necvičili. Mládí nebylo na škodu. Teprve minulý týden uspořádali malý obřad za první opravdové fousky, které si Benji Dalfor kdy oholil a již to nebylo pouhé chmýří, a ten měl na tváři jizvu z bojů ve Věži. Aes Sedai měly ve dnech těsně po sesazení Siuan Sanche jako amyrlin plné ruce práce s léčením. Nebýt ale toho, že se molodci postavili mnohým ze svých bývalých učitelů a v chodbách Věže je porazili, mohla být Siuan amyrlin doteď.

„Má tohle nějaký smysl, můj pane?“ zeptal se Hal Moir. Byl o dva roky starší než Jisao a jako mnozí z těch, co nenosili stříbrnou věžičku, litoval, že tam nebyl. Poučí se. „Po Aielech není ani stopy.“

„Myslíš?“ Bez nejmenšího varování Gawyn vší silou hodil kamenem po jediném keři, který byl hodně blízko, aby jej zasáhl, i když to bylo jen takové koště. Zašustění suchého listí bylo jediným zvukem, keř se však otřásl přece jen o něco víc, než měl, jako by muž nějak schovaný za ním dostal zásah do měkkého místa. Novější muži vykřikli. Jisao si jen uvolnil meč v pochvě. „Aiel, Hale, se schová i v rýze v zemi, o kterou ty bys ani nezakopl.“ Ne že by toho Gawyn věděl o Aielech víc, než se dočetl v knihách, ale přečetl o nich každou knihu, kterou v knihovně Bílé věže našel, od všech mužů, co s nimi skutečně bojovali, každou knihu od každého vojáka, který vypadal, že ví, o čem mluví. Muž se musel připravit na budoucnost, a zdálo se, že budoucností světa je válka. „Ale zlíbí-li se Světlu, dneska se bojovat nebude.“

„Můj pane!“ ozvalo se volání z vršku, když hlídka zahlédla totéž, co právě on. Z malé houštiny o pár set kroků na západ se vynořila trojice žen a blížila se ke kopci. Na západě, překvapení. Ale Aielové si na překvapení potrpěli.

Gawyn četl o tom, aielské ženy bojují po boku mužů, ale tyhle ženy by rozhodně bojovat nemohly ve svých tmavých nabíraných suknicích a bílých jupkách. Přes lokty měly i přes panující vedro přehozené loktuše. Na druhou stranu, jak se jim podařilo dostat do toho houští, aniž by si jich všimli? „Mějte oči otevřené a nekoukejte na ně,“ řekl, a pak sám sebe neposlechl a tři moudré, vyslankyně Shaido Aielů, se zájmem pozoroval.

Přicházely majestátním krokem, vůbec ne, jako kdyby se blížily k velkému oddílu ozbrojených mužů. Vlasy měly dlouhé až do pasu – Gawyn četl, že Aielové si vlasy stříhají nakrátko – a z čela jim je držely složené šátky. Měly tolik náramků a dlouhých náhrdelníků ze zlata, stříbra a slonoviny, že je jejich třpyt měl prozradit na míle daleko.

S rovnými zády a hrdými výrazy prošly tři ženy kolem šermířů, aniž jim věnovaly nejmenší pohled, a vydaly se do kopce. Vedla je zlatovlasá žena se živůtkem rozvázaným tak, aby odhaloval hodně opálený výstřih. Druhé dvě byly prošedivělé, s vrásčitými tvářemi. Musely být dobře dvakrát tak staré jako první žena.

„Tuhle bych docela rád vyzval k tanci,“ prohodil jeden z molodců obdivně, když ženy prošly kolem. Byl o dobrých deset let mladší než zlatovláska.

„Kdybych byl tebou, Arwine, tak bych to nedělal,“ ucedil Gawyn suše. „Mohlo by dojít k nedorozumění.“ Četl, že Aielové nazývají bitvu „tanec". „Kromě toho by si dala tvoje játra k večeři.“ Ve světle zelených očích zahlédl záblesk, a nikdy neviděl tvrdší pohled.

Díval se, dokud moudré nevyšplhaly až k místu, kde se svými strážci čekalo půl tuctu Aes Sedai. Ne všechny však měly strážce, protože dvě byly z červeného adžah a červené strážce nikdy nemívaly. Když potom ženy zmizely v jednom z vysokých bílých stanů a strážci se postavili kolem něj, pokračoval Gawyn v obhlídce kopce.

Molodci byli v pohotovosti od chvíle, kdy dorazily Aielanky, což ho nepotěšilo. Měli být pozorní už předtím. Dokonce i většina těch, co nenosili stříbrnou věžičku, už viděla dost bojů kolem Tar Valonu. Eamon Valda – zdejší bělokabátnický velící pan kapitán – stáhl už víc než před měsícem skoro všechny své muže na západ, ale hrstku jich nechal tady, aby se pokusili udržet bandity a rváče, které Valda sebral, pohromadě. Aspoň ty molodci rozehnali. Gawyn si přál, aby si mohl říkat, že zahnali i Valdu – Věž pevně držela své vojáky mimo šarvátky i přesto, že jediný důvod, proč tu bělokabátníci byli, byl ten, aby zkusili Věži napáchat co největší škody – ale on tušil, že Valda měl vlastní důvody. Nejspíš to byly rozkazy Pedrona Nialla, a Gawyn by byl dal hodně za to, aby věděl, jak zněly. Světlo, jak nesnášel, když něco nevěděl. Bylo to jako klopýtat temnotou.

Připouštěl si, že je podrážděný. Nejen kvůli Aielům a kvůli tomu, že se o tomhle setkání dozvěděl až dnes ráno. Aes Sedai mu ani neřekly, kam půjdou, dokud si ho nevzala stranou Coiren Sedai, šedá sestra, která skupinku Aes Sedai vedla. Když byla Elaida rádkyní jeho matky v Caemlynu, měla pusu na zámek a chovala se pánovitě. Od chvíle, co ji pozvedly na amyrlinin stolec, vypadala vedle ní ta stará Elaida jako otevřená a přátelská osoba. Zcela nepochybně ho donutila vytvořit tenhle doprovod i proto, aby ho dostala pryč z Tar Valonu, jako z kteréhokoliv jiného důvodu.

Molodci se v bojích postavili na její stranu – stará amyrlin byla sněmovnou zbavena hole a štóly a pokus ji osvobodit byl protizákonným vzbouřením, prostě a jasně – ale Gawyn měl pochybnosti o všech Aes Sedai dávno předtím, než se doslechl o obviněních proti Siuan Sanche. Že tahaly za provázky a nutily tancovat trůny podle svého, se říkalo tak často, že tomu už skoro nevěnoval pozornost, ale pak viděl zblízka, jak se za ty provázky tahá. Nebo aspoň jejich účinek na jeho sestru Elain, která tancovala, odtancovala mu z dohledu, odtancovala ze života, pokud věděl. Ona a jedna další žena. Bojoval o to, aby udržel Siuan ve vězení, a pak zavřel oči a nechal ji uniknout. Jestli to Elaida někdy zjistí, ani koruna jeho matky mu nezachrání krk.

I přesto se Gawyn rozhodl zůstat, neboť jeho matka Věž vždycky podporovala a poněvadž jeho sestra se chtěla stát Aes Sedai. A poněvadž to chtěla ještě jedna žena. Egwain z al’Vereů. Neměl právo na ni byť jen pomyslet, ale opustit Věž by znamenalo opustit ji. A takové chabé důvody ovlivňují to, jakou cestu si muž v životě vybere.

Cestou od jedné skupinky ke druhé se mračil na větrem bičovanou vyprahlou pláň. Takže byl tady a doufal, že se Aielové i přes to – nebo snad právě proto – co shaidské moudré probírají s Coiren a ostatními, nerozhodnou zaútočit. Tušil, že by jich tu mohlo být dost na to, aby ho přemohli i přes pomoc Aes Sedai. Byl na cestě do Cairhienu a nevěděl, jaký z toho má vlastně pocit. Coiren ho donutila odpřisáhnout, že tuto výpravu uchová v tajnosti, a i pak se zřejmě bála toho, co říkala. No, to by taky měla. Vždycky bylo dobře pozorně prozkoumat to, co Aes Sedai řekla – nemohly lhát, ale pravdu dokázaly roztočit jako káču – jenže ani pak nenašel žádný skrytý význam. Šest Aes Sedai se vydalo požádat Draka Znovuzrozeného, aby je doprovodil do Věže, s molodci pod velením syna andorské královny jako čestnou stráží. K tomu mohl existovat pouze jediný důvod, který Coiren očividně děsil natolik, že ho dokázala jenom naznačit. Gawyna to zděsilo taky. Elaida hodlala světu oznámit, že Bílá věž podporuje Draka Znovuzrozeného.

Bylo to skoro neuvěřitelné. – Elaida byla předtím, než se stala amyrlin, červenou sestrou. Červené nenáviděly již pouhou představu muže, který mohl usměrňovat. Vlastně si o mužích všeobecně už tak nemyslely nic moc dobrého. A přesto pád kdysi nepokořitelného Tearského Kamene naplnil proroctví, což znamenalo, že Rand al’Thor je Drakem Znovuzrozeným, a dokonce i Elaida teď říkala, že Poslední bitva se blíží. Gawyn jenom těžko dokázal srovnat vyděšeného sedláčka, který doslova a do písmene spadl do královské zahrady v Caemlynu, s mužem z klepů a řečí, které proudily po řece Erinin do Tar Valonu. Povídalo se, že pověsil vznešené pány Tearu a nechal Aiely vyloupit Kámen. Zcela určitě převedl Aiely přes Páteř světa, což se stalo od Rozbití světa teprve podruhé, aby vyplenili Cairhien. Možná že to bylo šílenství. Gawyn měl Randa al’Thora rád. Litoval, že se z toho muže vyklubalo to, čím teď byl.

Než se vrátil k Jisaově skupince, na západě se v dohledu objevil kdosi další. Byl to forman v klobouku se zvlněným okrajem, vedoucí štíhlou nákladní mulu. Mířil rovnou ke kopci, už je zahlédl. Jisao přešlápl a pak ztuhl, když mu Gawyn položil ruku na paži. Gawyn věděl, nač mladší muž myslí, ale jestli se Aielové rozhodnou toho chlapíka zabít, tak oni proti tomu nemohli nic dělat. Coiren by rozhodně nepotěšilo, kdyby začal bitvu s lidmi, s nimiž rozprávěla.

Forman se zcela bezstarostně šoural dál – rovnou kolem keře, který chvíli předtím Gawyn zasáhl kamenem. Když si muž stáhl klobouk, předvedl trhanou poklonu, do níž zahrnul všechny okolo, a začal si špinavým šátkem otírat vrásčitou tvář, mula se jala namátkou oždibovat hnědou trávu. „Světlo na vás sviť, urození pánové. Jak může každej vidět, jste dobře vybavený na cestování v těchhle nebezpečnejch časech, ale jestli potřebujete nějakou maličkost, tak ji bude mít starej Mil Tesen ve svejch vacích. A na deset mil kolem nedostanete lepší cenu, pánové.“

Gawyn pochyboval, že na deset mil kolem je byť jediný statek. „Nebezpečné časy to jsou, mistře Tesene. Ty se nebojíš Aielů?“

„Aielů, můj pane? Ti jsou až dole v Cairhienu. Starej Mil dokáže Aiela vycejtit na sto honů, to jo. Pravda, přál by si, aby tu nějací byli. S Aielama se dobře obchoduje. Maj spousty zlata. Z Cairhienu. A formany neotravujou. To ví každej.“

Gawyn se raději nezeptal, proč, když se s Aiely v Cairhienu tak dobře obchoduje, ten muž nezamířil na jih. „Jaké jsou novinky ze světa, mistře Tesene? Přišli jsme ze severu a ty možná víš něco, co se k nám z jihu ještě nedostalo.“

„Ohó, na jihu se toho děje spousta, můj pane. Slyšeli jste už o Cairhienu? O tom chlápkovi, co si říká Drak a tak podobně?“ Gawyn kývl, a forman tudíž pokračoval. „No, teď dostal Andor. Aspoň většinu z něj. Jejich královna je mrtvá. Někteří říkají, že dobyde celej svět, než –“ Muž skončil přiškrceným vyjeknutím, než si Gawyn uvědomil, že ho popadl za klopy kabátu.

„Královna Morgasa je mrtvá? Mluv, člověče! Rychle!“

Tesen koulel očima a hledal pomoc, ale mluvil, a mluvil rychle. „Tohle se aspoň povídá, můj pane. Starej Mil to neví, ale myslí si to. Každej to říká, můj pane. Každej říká, že to udělal Drak. Můj pane? Starýho Mila krk, můj pane! Můj pane!“

Gawyn ho pustil, jako by se spálil. Cítil uvnitř oheň. To byl další krk, který chtěl dostat do rukou. „Dědička.“ Vlastní hlas mu připadal vzdálený. „Jsou nějaké zprávy o dědičce, o Elain?"

Jakmile byl Tesen volný, couvl o hodný kus dozadu. „Ne, pokud starej Mil ví, můj pane. Někteří říkají, že je taky mrtvá. Někteří říkají, že ji zabil, ale starej Mil to neví jistě.“

Gawyn pomalu kývl. Myšlenky jako by mu do hlavy stoupaly ze dna studny. Svou krev proliji před její, svůj život dám před jejím. „Děkuji, mistře Tesene. Já...“ Svoji krev proliji před její... To byla přísaha, kterou složil, když ještě nebyl ani dost veliký, aby viděl do Elaininy kolébky. „Můžeš uzavřít obchod s... Někteří mí muži potřebují...“ Gareth Bryne mu musel vysvětlit, co to znamená, ale on už tehdy věděl, že tuto přísahu musí dodržet, i kdyby všechno ostatní v jeho životě selhalo. Jisao a ostatní se na něj ustaraně dívali. „Postarej se o toho formana,“ nařídil Jisaovi dost drsně a otočil se.

Matka mrtvá, i Elain. Jenom řeči, ale řeči, které všichni opakují, se občas ukážou jako pravda. Než si to uvědomil, popošel pár kroků k táboru Aes Sedai. Bolely ho ruce. Musel se podívat, aby si uvědomil, že v nich má křeč z toho, jak svírá jílec meče, a musel se přinutit ho pustit. Coiren a ostatní chtěly vzít Randa al’Thora do Tar Valonu, avšak jestli je matka mrtvá... Elain. Jestli jsou mrtvé, tak zjistí, jestli Drak Znovuzrozený dokáže žít s mečem v srdci!

Katerina Alruddin si lehce upravila šátek s červenými třásněmi a zvedla se z polštářů spolu s ostatními ženami ve stanu. Málem si odfrkla, když Coiren, baculatá a nabubřelá, málem zazpívala: „Jak bylo dohodnuto, tak se také stane.“ Toto bylo setkání s divochy, ne uzavírání smlouvy mezi Věží a nějakým svrchovaným vladařem.

Aielské ženy nedávaly najevo žádné reakce, žádné city, stejně jako když přišly. To bylo jisté překvapení. Králové a královny prozrazovali i svoje nejniternější pocity, když stáli proti dvěma třem Aes Sedai, natož proti půl tuctu. Necivilizované divošky by se teď měly viditelně třást. Třeba tu neměla být skoro žádná reakce. Jejich vůdkyně – jmenovala se Sevanna, načež následovaly nějaké nesmysly o „klanech“ a „Shaido Aielech“ a „moudrých" – pronesla: „Je to dohodnuto, pokud já uvidím jeho obličej.“ Měla mrzutá ústa a nosila tkanice na živůtku rozvázané tak, aby přitahovala pozornost mužů. To, že si Aielové vybrali někoho takového za vůdce, ukazovalo, jak jsou primitivní. „Chci ho vidět, a chci, aby on viděl mě, až bude poražen. Teprve pak se vaše Věž stane spojencem Shaidů.“

V jejím hlase se ozval náznak dychtivosti a Katerina potlačila úsměv. Moudrá? Tahle Sevanna byla skutečně hloupá husa. Bílá věž neměla spojence. Byli tu tací, kteří sloužili jejím cílům dobrovolně, a ti, kteří sloužili nedobrovolně, nikdo jiný.

Coiren maličko stiskla rty, což prozradilo její podráždění. Šedá byla dobrá vyjednavačka, ale měla ráda věci jasné, všechno hezky na místě, kde to být mělo. „Tvoje služba si nepochybně zasluhuje to, oč žádáš.“

Jedna ze šedovlasých Aielanek – Tarva či tak nějak – přimhouřila oči, ale Sevanna přikývla, slyšela, co Coiren chtěla, aby slyšela.

Coiren aielské ženy vyprovodila až pod kopec, spolu s Erian, zelenou, a Nesunou, hnědou, a pěti strážci, které dohromady měly. Katerina zašla až k lesu a dívala se. Při příchodu Aielankám dovolili přijít nahoru samotným, jako prosebnicím, jimiž také byly, ale nyní se jim dostalo veškerých poct, aby uvěřily, že jsou skutečně přítelkyně a spojenkyně. Katerinu napadlo, jestli jsou dost civilizované, aby tyto jemnůstky rozpoznaly.

Gawyn byl dole, seděl na skále a hleděl na travnatou pláň. Co by si ten mladý muž myslel, kdyby zjistil, že on a ty jeho děti jsou zde jenom proto, aby je dostaly pryč z Tar Valonu? Ani Elaida, ani sněmovna nechtěly mít kolem sebe smečku velice mladých vlků, kteří odmítají přijmout vodítko. Možná že by se Shaidové dali přesvědčit, aby tento problém vyřídili. Potom by královna matka jeho smrt nedávala za vinu Věži.

„Jestli na toho mladého muže budeš zírat ještě chvíli, Katerino, tak si začnu myslet, že ses měla stát zelenou.“

Katerina rychle udusila jiskřičku hněvu a uctivě naklonila hlavu. „Jenom jsem uvažovala o tom, co se mu asi honí hlavou, Galino Sedai.“

Mluvila tak uctivě, jak se slušelo na tak veřejné místo, a možná i o maličko víc. Galina Casban vypadala na méně než kolik skutečně bylo Katerině, a byla přitom dvakrát starší, a osmnáct roků byla tato žena s kulatou tváří hlavou červeného adžah. O tom samozřejmě nikdo mimo adžah nevěděl. Takové věci byly čistě záležitostí adžah. Nebyla dokonce ani přísedící za červené ve věžové sněmovně. Katerina tušila, že hlavy většiny ostatních adžah jimi jsou. Elaida by ji byla jistě jmenovala vůdkyní na této výpravě místo té domýšlivé Coiren, ovšem až na to, že Galina sama poukázala na to, že červená by v Randu al’Thorovi mohla vzbudit podezření. Amyrlinin stolec měl představovat všechna adžah a žádné, amyrlin měla odvrhnout starou příslušnost, jenže pokud se Elaida před někým skláněla – což bylo, pravda, pochybné – skláněla se před Galinou.

„Přijde tak ochotně, jak si Coiren myslí?“ zeptala se Katerina.

„Možná,“ odpověděla suše Galina. „Čest, jakou mu tato delegace prokazuje, by měla stačit, aby si každý král donesl svůj trůn do Tar Valonu na zádech.“

Katerina se nenamáhala přikyvovat. „Ta ženská Sevanna ho zabije, když k tomu dostane příležitost.“

„Tak to ji nesmí dostat.“ Galina mluvila chladně, pevně tiskla plné rty. „Amyrlinin stolec by nebyl potěšen, kdyby byly jeho plány narušeny. A nás dvě by čekaly celé dny, kdy bychom brečely ve tmě, než bychom zemřely.“

Katerina si pudově přitáhla šátek k tělu a otřásla se. Ve vzduchu se vznášel prach. Musí si vyndat svůj lehký plášť. Nezabil by je Elaidin vztek, i když její zuřivost byla hrozná. Katerina byla Aes Sedai sedmnáct let, ale teprve toho rána, kdy opouštěly Tar Valon, zjistila, že s Galinou má společného víc než jenom červené adžah. Dvanáct roků byla členkou černého adžah a netušila, že jí je Galina rovněž, a mnohem déle. Z nutnosti se černé sestry nesvěřovaly dokonce ani jedna druhé. Při vzácných setkáních si halily tváře a měnily hlas. Před Galinou poznala Katerina bezpečně pouze dvě. Rozkazy nacházela pod polštářem či v kapse pláště a inkoust by zmizel, kdyby se papíru dotkla jiná ruka než její. Měla také tajné místo, kde zanechávala zprávy, a přímý rozkaz nesnažit se zahlédnout toho, kdo si je přijde vyzvednout. Nikdy ten rozkaz neporušila. Mezi těmi, které je následovaly s denním odstupem, mohly být další černé sestry, ale jistě to nevěděla.

„Proč?“ zeptala se. Rozkazy zachovat Draka Znovuzrozeného nedávaly smysl, dokonce i když ho měly předat do rukou Elaidě.

„Otázky jsou dost nebezpečné pro někoho, kdo přísahal, že uposlechne bez ptaní.“

Katerina se zachvěla znovu a jen tak tak se zarazila a neudělala pukrle. „Ano, Galino Sedai.“ Avšak nemohla se v duchu nedivit. Proč?

„Nechovají se ani uctivě, ani čestně,“ vrčela Therava. „Dovolily nám vstoupit do jejich tábora, jako bychom byly bezzubými psy, a pak nás vyvedly pod stráží jako obviněné zlodějky.“

Sevanna se nepodívala kolem. Neudělá to, dokud nebudou bezpečně zpátky v lese. Aes Sedai budou zcela určitě hledat nějakou známku nejistoty. „Souhlasily, Theravo,“ řekla. „To prozatím stačí.“ Prozatím. Jednoho dne budou tyhle země moci Shaidové vyrabovat. Včetně Bílé věže.

„Tohle všechno je špatně promyšlené,“ ozvala se třetí žena napjatým hlasem. „Moudré se Aes Sedai vyhýbají. Vždy tomu tak bylo. Pro tebe je to možná v pořádku, Sevanno – jako vdova po Couladinovi a Suladrikovi mluvíš jako náčelník kmene, dokud do Rhuideanu nepošleme dalšího muže – ale my ostatní bychom se do toho plést neměly."

Sevanna se jen silou vůle přinutila jít dál. Desain byla proti tomu, aby byla vybrána mezi moudré, řekla nahlas, že nesloužila jako učednice a nenavštívila Rhuidean, tvrdila, že ji její místo, to, že zastupuje kmenového náčelníka, diskvalifikuje. Kromě toho, jako vdova po ne jednom, ale dvou mrtvých náčelnících, možná nosí smůlu. Naštěstí dost shaidských moudrých poslouchalo Sevannu a ne Desain. Naneštěstí měla Desain příliš mnoho příznivkyň, aby se jí bylo možné v tichosti zbavit. Moudrá měla být nenapadnutelná – dokonce si mezi Shaidy volně chodily i ty od těch zrádců z Cairhienu – ale Sevanna hodlala na něco přijít.

Jako by Desain svými pochybami nakazila i Theravu, ta si začala mumlat a jen zpola pro sebe. „Špatné je jít proti Aes Sedai. Sloužili jsme jim před Rozbitím světa a zklamali jsme je. Proto jsme museli odejít do Trojí země. Jestli je zklameme znovu, budeme zničeni.“

Tomu věřili všichni. Byla to součást starých příběhů, skoro součást zvyklostí. Sevanna si tím nebyla tak jistá. Tyhle Aes Sedai jí připadaly slabé a hloupé, cestovat v doprovodu několika stovek mužů zemí, kde je praví Aielové, Shaidové, mohli smést tisíci válečníky. „Nadešel nový den,“ prohlásila ostře a zopakovala část jednoho ze svých proslovů pro moudré. „Už nejsme vázáni na Trojí zemi. Každý může vidět, že to, co bylo, se změnilo. My se musíme změnit, jinak skončíme, jako bychom nikdy nebyli.“ Nikdy jim samozřejmě neřekla, jak velké změny zamýšlí. Jestli bude po jejím, shaidské moudré už do Rhuideanu nikdy žádného muže nepošlou.

„Nový den, starý den,“ bručela Desain, „co uděláme s Randem al’Thorem, jestli se nám podaří sebrat ho Aes Sedai? Lepší, a snazší, je vrazit mu nůž mezi žebra, až ho budou doprovázet na sever.“

Sevanna neodpověděla. Nevěděla, co odpovědět. Zatím ne. Věděla jenom, že jakmile bude mít toho takzvaného Car’a’carna, náčelníka náčelníků všech Aielů, na řetěze před svým stanem jako zdivočelého psa, tak země bude skutečně patřit Shaidům. A jí. Věděla to ještě předtím, než si ji ten podivný mokřinský muž nějak našel v horách, kterým tihle lidé říkali Rodovrahova Dýka. Dal jí malou krychli z nějakého tvrdého kamene se složitým rytým vzorem a pak jí řekl, co s tím udělat s pomocí moudré, která dokáže usměrňovat, jakmile bude Rand al’Thor v jejích rukou. Nosila ji celou dobu ve váčku u pasu. Ještě se nerozhodla, co s ní, ale zatím nikomu o tom muži ani o krychli neřekla. S hlavou vztyčenou kráčela pod spalujícím žárem podzimní oblohy.

Palácová zahrada mohla působit chladivým dojmem, kdyby tady rostly nějaké stromy, ale nejvyšší zdejší rostliny byly keře sestříhané tak, že musely růst do tvarů běžících koní nebo medvědů, provádějících akrobacii, nebo něčeho podobného. Zahradníci jen v košilích pobíhali pod žhavým odpoledním sluncem s vědry vody a snažili se zachránit své výtvory. S květinami už to vzdali a vypleli všechny vzorované záhonky a vyložili je drny, které již také vysychaly.

„Škoda že je takové horko,“ poznamenal Ailron. Z krajkou lemovaného rukávu svého žlutého hedvábného kabátce vytáhl krajkový šátek, jemně si otřel obličej a šátek zahodil. Sloužící ve zlatočervené livreji ho rychle sebral ze štěrkem vysypaného chodníku a zas zmizel v pozadí. Další muž v livreji králi vložil do ruky čistý šátek, aby si ho mohl vsunout do rukávu. Ailron mu samozřejmě nepoděkoval, dokonce si toho zřejmě ani nevšiml. „Těmhle lidem se většinou daří udržet všechno naživu až do jara, ale letos v zimě možná o pár přijdu. I když to nevypadá, že nějakou zimu vůbec mít budeme. Zimu snášejí lépe než sucho. Nemyslíš si, že jsou velmi pěkné, drahoušku?“

Ailron – Světlem pomazaný – král a obránce Amadicie, strážce Jižní brány, nebyl tak hezký, jak se o něm povídalo, ale ona ostatně Morgasa, když se s ním poprvé setkala před mnoha lety, tušila, že zdrojem těch povídaček je on sám. Tmavé vlasy měl husté a vlnité – a teď mu rozhodně ustupovaly z čela. Nos měl trochu moc dlouhý, uši trochu příliš velké. Celý jeho obličej naznačoval měkkou povahu. Jednoho dne se bude muset zeptat. Jižní brány k čemu?

Morgasa se ovívala vějířem vyřezávaným ze slonoviny a sledovala jednu ze zahradních... konstrukcí. Vypadala, jako by tři obrovské nahé ženy zápolily s gigantickým hadem. „Jsou skutečně pozoruhodné,“ poznamenala. Člověk říká, co musí, když přijde jako žebrák.

„Ano. Ano, to jsou, že? Aha, zdá se, že mě volají státní záležitosti. Naléhavé věci, obávám se.“ Na krátkém mramorovém schodišti na druhém konci chodníčku se objevil tucet mužů, v kabátcích stejně barevných, jako byly květiny, které tady již nekvetly, a čekal před tuctem kanelovaných sloupů, které nic nepodpíraly. „Takže až večer, drahoušku. Promluvíme si ještě o tvých hrozných potížích a o tom, co mohu udělat já.“

Uklonil se nad její rukou, aniž by jí ji políbil, a ona předvedla menší pukrle, mumlajíc příslušné hlouposti, načež on odšustil. Až na jednoho ho následovali všichni sloužící, kteří se za ním táhli všude.

Když král odešel, Morgasa začala vějířem mávat rychleji, než mohla v jeho přítomnosti – ten muž předstíral, že se ho horko skoro nedotýká, i když se mu po obličeji řinul pot – a vydala se zpět ke svým komnatám. Jejím z milosti, stejně jako byl dar to světle modré roucho, které měla na sobě. I přes počasí trvala na vysokém límci. O hlubokých výstřizích měla určité představy.

Osamocený sluha šel kousek za ní. A Tallanvor, samozřejmě, toho měla za patami a on pořád trval na tom, že bude nosit ten hrubý zelený kabát, v němž sem přijel, a meč u boku, jako by i v paláci Serenda, necelé dvě míle od Amadoru, očekával útok. Snažila se mladíka ignorovat, ale jako obvykle to nešlo.

„Měli bychom odjet do Ghealdanu, Morgaso. Do Jehannahu.“

Některé věci nechávala příliš dlouho zacházet až příliš daleko. Když se k němu otočila, suknice jí hlasitě zašustily a v očích ji zaplálo. „Na naší cestě byly nezbytné jisté důvěrnosti, ale ti kolem nás nyní vědí, kdo jsem. Ty si to zapamatuješ taky a budeš své královně prokazovat příslušnou úctu. Na kolena!“

K jejímu zděšení se nepohnul. „Jsi moje královna, Morgaso?“ Aspoň že ztišil hlas, takže ho sluha nemohl slyšet a šířit se o tom dál, ale jeho oči... Málem couvla před tou otevřenou touhou, kterou v nich viděla. A hněvem. „Na téhle straně smrti tě neopustím, Morgaso, ale ty jsi opustila příliš mnoho, když jsi přepustila Andor Gaebrilovi. Až ho znovu získáš, pokleknu ti u nohou a můžeš mi nechat useknout hlavu, jestli budeš chtít, ale do té doby... Měli bychom jet do Ghealdanu.“

Ten mladý hlupák byl ochoten zemřít v boji s uchvatitelem i poté, co zjistila, že ji žádný andorský urozený rod nepodpoří, a den po dni, týden po týdnu, od chvíle, kdy se rozhodla, že jedinou její možností je vyhledat pomoc v cizině, byl stále drzejší a neposlušnější. Mohla požádat Ailrona o Tallanvorovu hlavu a dostat ji bez toho, aby král kladl nějaké otázky. Ale to, že by je nepoložil, by neznamenalo, že by si je nemyslel. Ona tu skutečně byla jako žebračka a nemohla si dovolit žádat o laskavosti, které nebyly naprosto nezbytné. Kromě toho, bez Tallanvora by tu nebyla. Byla by vězeň – něco horšího než vězeň – urozeného pána Gaebrila. To byly jediné důvody, proč Tallanvorovi ještě seděla hlava na krku.

Její vojsko strážilo zdobně vyřezávané dveře do jejích komnat. Basel Gill byl růžolící muž s prošedivělými vlasy, které si marně česal přes lysinu na temeni. Kožená kazajka, pošitá ocelovými kolečky, se mu napínala přes břicho. Nosil meč, kterého se nedotkl dvacet let, než si ho připjal, aby ji mohl následovat. Lamželezo byl svalnatý a tvrdý, díky těžkým víčkům vypadal, jako by skoro spal. Ten také nosil meč, ale jizvy na jeho tváři a nejednou zlomený nos jasně ukazovaly, že je zvyklý používat spíš pěsti či palici. Hostinský a pouliční rváč, kromě Tallanvora, byli celé vojsko, které zatím měla, aby získala zpátky Andor a od Gaebrila svůj trůn.

Ti dva se pořád neohrabaně klaněli, ale ona proplula kolem nich a práskla Tallanvorovi dveřmi před nosem. „Svět,“ oznámila s vrčením, „by byl bez mužů mnohem lepší místo.“

„Rozhodně mnohem prázdnější,“ ozvala se z křesla u okna se sametovými závěsy v předpokoji Morgasina stará chůva. Jak měla Lini hlavu skloněnou nad vyšívacím kruhem, její šedý drdůlek jenom poskočil. Stařena, hubená téměř jako třtina, nebyla zdaleka tak křehká, jak vypadala. „Předpokládám, že Ailron ani dneska nebyl vstřícnější. Nebo je to kvůli Tallanvorovi, dítě? Musíš se ještě naučit nenechat se od mužů rozčílit. Když se rozčílíš, naskáčou ti na obličeji skvrny.“ Lini pořád nehodlala připustit, že Morgasa už odrostla dětským střevíčkům, i přes to, že mezitím dělala chůvu její dceři.

„Ailron byl okouzlující,“ prohlásila Morgasa opatrně. Třetí žena v místnosti, která v kleče vyndávala z truhlice složené ložní prádlo, si hlasitě odfřkla a Morgasa měla dost práce, aby se na ni nezamračila. Breana byla Lamželezova... společnice. Malá opálená žena ho následovala, kamkoliv šel, ale byla z Cairhienu a Morgasa pro ni nebyla královna, jak dávala jasně na srozuměnou. „Ještě den dva,“ pokračovala Morgasa, „a myslím, že z něj vymámím slib. Dneska konečně souhlasil, že potřebuji vojáky zvenčí, abych mohla znovu získat Caemlyn. Jakmile vyženu Gaebrila z Caemlynu, šlechtici zase přiběhnou za mnou.“ Doufala, že to udělají. Byla v Amadicii, protože Gaebrilovi dovolila, aby ji zaslepil, takže se na Gaebrilův rozkaz ošklivě zachovala i ke svým nejstarším přátelům ze šlechtických rodů.

„‚Pomalý kůň vždycky nedorazí na konec cesty,'“ ocitovala Lini, pořád soustředěná na svou výšivku. Stará rčení měla ve veliké oblibě a Morgasa měla podezření, že některá si vymýšlí přímo na místě.

„Tenhle to jistě dokáže,“ trvala na svém Morgasa. Tallanvor se s Ghealdanem mýlil. Podle Ailrona byla země na pokraji anarchie kvůli tomu prorokovi, o němž si šeptalo služebnictvo, chlapíkovi, který kázal o znovuzrození Draka. „Dala bych si trošičku punče, Breano.“ Ta žena se na ni dívala, dokud Morgasa nedodala: „Prosím.“ I pak začala nalévat s umíněnou mrzutostí.

Směs vína a ovocných šťáv byla chlazená ledem a v panujícím horku osvěžující. Morgasa si přitiskla stříbrný pohár na čelo, velmi se jí ulevilo. Ailron nechával vozit z pohoří Oparů sníh a led, ačkoliv aby bylo dost pro celý palác, vozy proudily neustále sem a tam.

Lini si také vzala pohár. „Ohledně Tallanvora,“ začala, když se napila.

„Nechej to být, Lini!“ štěkla Morgasa.

„Tak je mladší než ty,“ řekla Breana. Taky si nalila punč. Ta drzost! Teď měla být služka, ať už byla v Cairhienu kdokoliv. „Jestli ho chceš, vezmi si ho. Lamželezo říká, že ho k tobě váže přísaha, a já viděla, jak se na tebe dívá.“ Chraptivě se zasmála. „On tě neodmítne.“ Cairhieňané byli odporní, ale aspoň si většina z nich nechávala své prostopášnosti slušně pro sebe.

Morgasa jí už chtěla nařídit, aby opustila pokoj, když se ozvalo zaklepání na dveře. Bez čekání na dovolení vstoupil bělovlasý muž, který vypadal jen kost a kůže. Na sněhobílém plášti měl na prsou vyšit sluneční kotouč. Morgasa doufala, že se bělokabátníkům vyhne, dokud s Ailronem nezpečetí pevnou dohodu. Chlad z vína jí náhle projel až do kostí. Kde byl Tallanvor a ostatní, že prošel přímo přes ně?

Tmavé oči se rovnou upřely na ni. Muž předvedl tu nejmenší možnou úklonu. Tvář měl věkovitou, kůži napjatou přes kosti, ale byl asi tak křehký jako kladivo. „Morgasa Andorská?“ řekl pevným, hlubokým hlasem. „Jsem Pedron Niall.“ Ne jenom tak nějaký bělokabátník. Sám velící kapitán dětí Světla. „Neboj se. Nepřišel jsem tě sem zatknout.“

Morgasa se narovnala. „Zatknout mě? Na základě jakého obvinění? Nemůžu usměrňovat.“ Teprve když to říkala, málem rozzlobeně mlaskla. O usměrňování se vůbec neměla zmiňovat. To, že se začala bránit, ukazovalo, jak zoufalá je. Co řekla, však byla více méně pravda. Padesátkrát se snažila vycítit pravý zdroj, aby ho aspoň jednou našla, a když ho našla, dvacetkrát se pokoušela otevřít saidaru, aby jednou zachytila tenoučký čůrek. Jedna hnědá sestra, jmenovala se Verin, jí pověděla, že v podstatě nebylo nutné držet ji ve Věži, dokud se bezpečně nenaučí svou ubohoučkou schopnost zvládat. Věž to však stejně udělala, samozřejmě. Přesto, v Amadicii bylo i tohle postaveno mimo zákon a trestem byla smrt. Prsten s Velkým hadem na jejím prstě, který tak přitahoval Ailrona, jí teď připadal dost horký, aby přímo zářil.

„Cvičená ve Věži,“ zamumlal Niall. „To je taky zakázáno. Ale, jak jsem říkal, nepřišel jsem tě zatknout, nýbrž nabídnout pomoc. Pošli své ženy pryč, promluvíme si.“ Choval se tu jako doma, usadil se ve vycpávaném křesle a plášť přehodil přes opěradlo. „Dám si trochu toho punče, než odejdou.“ K Morgasině znechucení mu Breana okamžitě přinesla pohár. Oči měla sklopené a tvář bezvýraznou jako kus dřeva.

Morgasa se snažila znovu získat kontrolu nad situací. „Zůstanou, pane Nialle.“ Neposkytne tomu muži satisfakci jeho titulu. Jeho to však zřejmě z míry nevyvedlo. „Co se stalo s mými muži venku? Jestli se jim něco stalo, poženu tě k zodpovědnosti. A proč si myslíš, že potřebuji tvoji pomoc?“

„Tvoji muži jsou nezranění,“ pronesl nedbale přes pohár punče, „Myslíš, že ti Ailron dá, co potřebuješ? Jsi krásná žena, Morgaso, a Ailron si cení žen se zlatými vlasy. Každý den se trošku přiblíží k dohodě, o kterou usiluješ, ale nikdy k ní nedojde, dokud se nerozhodneš, že snad s... jistou obětí on povolí také. Chamraď toho takzvaného proroka plení severní Amadicii. Na západě leží Tarabon, kde zuří občanská válka s dobře deseti stranami, lupiči zaslíbenými tomuto takzvanému Draku Znovuzrozenému, a povídá se i o Aes Sedai a falešném Drakovi, což Ailrona všechno dost děsí. Dát ti vojáky? Kdyby našel deset mužů na každého, kterého teď má ve zbrani, dokonce jen dva, dal by za ně duši. Já ale mohu poslat pět tisíc dětí Světla tryskem do Caemlynu s tebou v čele, stačí jen požádat.“

Říci, že byla ohromená, by bylo značným podceněním toho, co teď Morgasa cítila. Se správnou majestátností došla ke křeslu naproti němu a sedla si dřív, než se jí podlomí nohy. „Proč bys mi měl pomáhat vyhodit Gaebrila ze sedla?“ chtěla vědět. Očividně věděl vše. Nepochybně měl mezi Ailronovým služebnictvem své špehy. „Nikdy nedám bělokabátníkům volnou ruku, kterou v Andoru chtějí.“

Tentokrát se Niall ošil. Bělokabátníci neměli tohle jméno rádi. „Gaebril? Tvůj milenec je mrtvý, Morgaso. Ten falešný Drak Rand al’Thor přidal Caemlyn ke svým výdobytkům.“ Lini zafrkala, jako by se píchla, ale oči upírala na Morgasu.

Morgasa sama musela pevně sevřít lenoch křesla, aby si nepřitiskla ruku na břicho. Kdyby se druhou rukou, v níž držela pohár, neopírala o druhý lenoch, byla by vylila punč na koberec. Gaebril je mrtvý? Oklamal ji, proměnil ve svou děvku, urval její pravomoce, jejím jménem utiskoval zemi a nakonec se prohlásil králem Andoru, který nikdy krále neměl. Jak, po tom všem, mohla cítit tu mírnou lítost, že už nikdy neucítí jeho ruce na svém těle? Bylo to šílené. Kdyby nevěděla, že je to nemožné, věřila by, že na ni nějakým způsobem použil jedinou sílu.

Ale Caemlyn že nyní má al’Thor? To mohlo všechno změnit. Jednou se s ním setkala, s vyděšeným venkovským mladíčkem ze západu, který se snažil, seč mohl, aby své královně projevil příslušnou úctu. Byl to však mladíček, který nosil meč se znamením volavky mistra šermíře. A Elaidě byl podezřelý. „Proč ho nazýváš falešným Drakem, Nialle?“ Jestli on hodlal říkat jménem jí, tak se mohl obejít i bez obyčejného „pána". „Tearský Kámen padl, jak předpověděla Dračí proroctví. Vždyť samotní vznešení páni Tearu ho prohlásili za Draka Znovuzrozeného.“

Niallův úsměv byl posměšný. „Všude, kde se objevil, byly Aes Sedai. To ony za něj usměrňují, dej na mne. Není nic víc než loutka Věže. Mám přátele na mnoha místech –“ myslel špehy – „a ti mi sdělili, že existují důkazy, že Věž stála taky za Logainem, tím posledním falešným Drakem. Třeba mu to moc stouplo do hlavy, tak ho musely vyřídit.“

„Na to není žádný důkaz.“ Potěšilo ji, že se jí nezachvěl hlas. Slyšela o Logainovi cestou do Amadoru. Byly to však jenom řeči.

Muž pokrčil rameny. „Věř si, čemu chceš, ale já dávám přednost pravdě před hloupými představami. Copak by skutečný Drak Znovuzrozený udělal to, co dělá on? Vznešení páni ho uznali, říkáš? Kolik jich pověsil, než se ostatni poklonili? Nechal Aiely vyloupit Kámen i celý Cairhien. Tvrdí, že Cairhien bude mít nového vládce – kterého jmenuje on – jenže jediná skutečná moc v Cairhienu je on sám. Tvrdí, že Caemlyn bude mít také nového vladaře. Ty jsi mrtvá, víš to? Myslím, že se povídá o urozené paní Dyelin. Sedal na Lvím trůně, používal ho při audiencích, ale asi mu byl příliš malý, protože je vyrobený pro ženy. Vzal si ho jako trofej svého vítězství a do velkého sálu tvého královského paláce si postavil vlastní trůn. Ovšem, všechno mu zase tak dobře nevyšlo. Některé andorské rody si myslí, že tě zabil. Teď, když jsi mrtvá, s tebou soucítí. To, co z Andoru drží, však drží železnou pěstí s pomocí hordy Aielů a rváčů z Hraničních států, které mu zverbovala Věž. Jestli si však myslíš, že tě přivítá zpátky v Caemlynu a vrátí ti tvůj trůn...“

Odmlčel se, ale Morgasu jeho slova zasáhla jako krupobití kamenů. Dyelin byla další v pořadí s nárokem na trůn, kdyby Elain zemřela bez nástupkyně. Och, Světlo, Elain! Je ještě stále v bezpečí ve Věži? Zvláštní pomyšlení, že cítila takovou nechuť k Aes Sedai hlavně proto, že na čas ztratily Elain, až požadovala Elainin návrat, když nikdo od Věže nic nepožaduje, a přesto teď doufala, že mají její dceru v rukou. Pamatovala si jen na jeden Elainin dopis poté, co se vrátila do Tar Valonu. Napsala další? Tolik z toho, co se toho stalo, když ji Gaebril držel ve své moci, bylo nejasné. Elain musí být určitě v bezpečí. Měla by si taky dělat starosti kvůli Gawynovi a Galadovi – Světlo ví, kde ti jsou – ale Elain byla její dědička. Mír v Andoru závisel na hladkém nástupnictví.

Musela přemýšlet. Vše to do sebe zapadalo, ale to do sebe zapadaly i dobře vytvořené lži, a tenhle muž bude mistrem tohoto umění. Potřebovala fakta. To, že v Andoru věřili, že je mrtvá, nebylo překvapením. Musela tajně vyklouznout z vlastní říše, aby se vyhnula Gaebrilovi a těm, kteří by ji mohli vydat do jeho rukou či se pomstít za to, co na nich Gaebril napáchal. Jestli kvůli tomu cítili i nějaké sympatie, mohla by jich využít, až vstane z mrtvých. Fakta. „Potřebuji čas na rozmyšlenou,“ řekla Niallovi.

„Ovšem.“ Vstal z křesla. Měla vstát taky, aby se nad ní netyčil, ale nebyla si jistá, jestli by ji udržely nohy. „Vrátím se za den dva. Mezitím bych byl rád ujištěn o tvém bezpečí. Ailron je tak zabraný do vlastních starostí, že se nedá říct, kdo by mohl proklouznout a snad se ti pokusil ublížit. Dovolil jsem si sem umístit několik dětí. S Ailronovým souhlasem.“

Morgasa vždy slýchala, že bělokabátníci jsou v Amadicii skutečnou silou, a byla si jistá, že právě získala důkaz.

Niall byl při odchodu o maličko formálnější než při příchodu, jeho úklona by mohla patřit jemu rovnému. Tak nebo tak, dával jí na srozuměnou, že nemá na vybranou.

Teprve když odešel, Morgasa vstala, avšak Breana byla přesto rychlejší a ke dveřím se dostala dřív. Než však jedna či druhá žena stačila dveře otevřít, ty se rozlétly a dovnitř vpadl Tallanvor a druzí dva muži.

„Morgaso,“ vydechl Tallanvor a snažil se ji pohltit očima. „Bál jsem se –“

„Bál?“ odsekla opovržlivě. Bylo toho moc. On se prostě nepoučí. „Tak takhle mě chráníš? Takhle by to zvládl i kluk! On mě ale taky hlídal kluk.“

Ještě chvíli na ni upíral ten kouřmý pohled, pak se otočil na patě a protlačil se mezi Baselem a Lamželezem.

Hostinský tam stál a lomil rukama. „Bylo jich aspoň třicet, má královno. Tallanvor by byl bojoval, snažil se zakřičet, varovat tě, ale oni ho praštili jílcem. Ten starý říkal, že ti nechtějí ublížit, ale nepotřebovali než tebe, a kdyby se nás pokusili zabít...“ Zabloudil očima k Lini a Breaně, která si prohlížela Lamželeza od hlavy k patě, aby se ujistila, že není zraněný. Kolohnát měl zřejmě stejné starosti o ni. „Má královno, kdybych si myslel, že něčemu prospějeme... Je mi to líto. Zklamal jsem tě.“

„‚Správná medicína vždycky chutná hořce,'“ zamumlala Lini tiše. „A nejvíc dítěti, které mívá záchvaty mrzutosti a vzteku.“ Aspoň pro jednou to neřekla tak, aby to slyšeli všichni v komnatě.

Měla pravdu. Morgasa to věděla. Tedy až na ty záchvaty. Basel vypadal dost špatně, aby setnutí hlavy přivítal. „Ty jsi mě nezklamal, pane Gille. Jednoho dne tě možná požádám, abys za mne položil život, ale jen pokud by z toho mělo vzejít větší dobro. Niall si chtěl jenom promluvit.“ Basel se okamžitě narovnal, ale Morgasa na sobě cítila Liniin pohled. Velmi hořký. „Vyřiď Tallanvorovi, ať za mnou přijde. Chci – Chci se mu omluvit za svoje ukvapená slova.“

„Nejlepší způsob, jak se omluvit muži,“ poznamenala Breana, „je zajít s ním do uzavřené části zahrady.“

V Morgase se něco zlomilo. Než si to uvědomila, hodila po té ženě pohár, takže punč vyšplíchl na koberec. – „Ven!“ zavřískla. „Všichni okamžitě vypadněte! Můžeš mou omluvu Tallanvorovi vyřídit, pane Gille.“

Breana si klidně setřela punč ze šatů a pak neuspěchaně došla k Lamželezovi a zavěsila se do něj. Basel málem poskakoval, když se je snažil dostat ven.

K Morgasinu překvapení odešla Lini také. Tohle nebyl Liniin způsob. Mnohem víc by se jí podobalo, že by zůstala a poučovala svou starou svěřenku, jako by jí bylo teprve deset. Morgasa nevěděla, proč to udělala. Přesto málem Lini řekla, ať zůstane. Pak už byli všichni venku a dveře se zavřely – a ona měla na přemýšlení důležitější věci, než aby si dělala starosti, jestli se snad nedotkla Liniiných citů.

Morgasa přecházela po koberci a snažila se přemýšlet. Ailron bude za pomoc vyžadovat obchodní koncese – a možná i tu Niallovu „oběť". Obchodní koncese mu byla ochotná poskytnout, ale bála se, že Niall by mohl mít pravdu v tom, kolik vojáků jí Ailron může dát. Niallovy požadavky bude, jistým způsobem, snazší splnit. Nejspíš to bude volný přístup do Andoru pro tolik bělokabátníků, kolik bude chtít. A volnou ruku, aby mohli vymýtat temné druhy, které budou nacházet v každém podkroví, štvát davy proti ženám bez přátel, které obviní z toho, že jsou Aes Sedai, a zabíjet skutečné Aes Sedai. Niall by možná mohl chtít i zákon zakazující usměrňování, zakazující ženám odcházet do Bílé věže.

Vypudit bělokabátníky, jakmile se jednou usadí, bude možné – ale těžké a krvavé, bude však nezbytné je tam vůbec pouštět? Rand al’Thor byl Drak Znovuzrozený – tím si byla jistá bez ohledu na to, co Niall říkal, tedy skoro jistá – a přesto, pokud věděla, vládnutí státům nebylo součástí Dračích proroctví. Ať Drak Znovuzrozený nebo falešný Drak, Andor prostě mít nemohl. Jenomže jak to měla vědět?

Ozvalo se tiché zaškrábání na dveře. „Dále,“ řekla ostře.

Dveře se pomalu otevřely a dovnitř vstoupil usmívající se mladý muž ve zlatočervené livreji s podnosem v rukou. Na podnose nesl nový džbán s chlazeným vínem. Stříbrná nádoba již byla ojíněná. Morgasa zpola očekávala Tallanvora. Pokud nyní dobře viděla, stál v chodbě na stráži Lamželezo sám. Tedy, spíš se opíral o stěnu jako hospodský vyhazovač. Morgasa mladíkovi pokynula, aby položil podnos na stůl.

Rozzlobeně – Tallanvor měl přijít, měl přijít! – začala opět přecházet sem a tam. Basel a Lamželezo možná v nejbližší vesnici slyšeli nějaké řeči, ale to budou jen řeči, které docela dobře mohl rozšířit sám Niall. To stejné platilo pro palácové služebnictvo.

„Má královno. Smím promluvit, má královno?“

Morgasa se ohromeně otočila. Ten přízvuk byl andorský. Mladý muž klečel a jeho úsměv přecházel z nejistého v domýšlivý a zase zpátky. Byl by vypadal dobře, nebýt zlomeného a špatně srovnaného nosu. Na Lamželezovi vypadal přeražený nos drsně, i když zpustle, ale tenhle jinoch vypadal, jako kdyby zakopl a rozbil si nos při pádu.

„Kdo jsi?“ chtěla vědět. „Jak ses sem dostal?“

„Já jsem Paitr Conel, má královno. Z Trhového Šeranu. V Andoru?“ dodal, jako kdyby si to nemusela uvědomit. Morgasa mu netrpělivě kývla, aby přistoupil blíž. „Přišel jsem do Amadoru se strýčkem Jenem. On je kupec ze Čtverkrálí a myslel si, že tu zřejmě najde nějaké tarabonské barvy na látky. Jsou drahé, když jsou v Tarabonu ty zmatky, ale on si myslel, že by tady mohly být levnější –“ Morgasa stiskla rty a on ze sebe začal slova doslova chrlit. „Doslechli jsme se o tobě, má královno, že jsi tady v paláci, a při tom, jaké platí v Amadicii zákony, a když ses cvičila v Bílé věži a tak, mysleli jsme si, že bychom ti mohli pomoct...“ Ztěžka polkl a dokončil se zadrhnutím. „Pomoct utéct.“

„A ty jsi připravený mi pomoct... utéci?“ Nebyl to nejlepší plán, ale vždycky mohla ujet na sever do Ghealdanu. Jak se bude Tallanvor nafukovat. Ne, nebude, a tím to bude ještě horší.

Paitr ale nešťastně zavrtěl hlavou. „Strýček Jen měl plán, ale teď jsou po celém paláci bělokabátníci. Nevěděl jsem, co jiného dělat, takže jsem přišel za tebou, jak mi řekl. On vymyslí něco jiného, má královno. Je mazaný.“

„Tím jsem si jistá,“ zamumlala Morgasa. Takže Ghealdan byl zase nedosažitelný. „Jak dlouho jste pryč z Andoru? Měsíc? Dva?“ Kývl. „Takže vlastně nevíte, co se v Caemlynu děje.“ Morgasa si povzdechla.

Mladý muž si olízl pomalu rty. „Já... Bydlíme u jednoho muže v Amadoru, co má holuby. Je to kupec. Dostává zprávy téměř odevšad. Z Caemlynu taky. Ale co jsem slyšel, tak to jsou všechno špatné zprávy, má královno. Může to den dva trvat, ale můj strýček přijde s něčím jiným. Jenom jsem ti chtěl říct, že pomoc je nablízku.“

No, to být mohla. Závod mezi Pedronem Niallem a strýčkem tohohle Paitra, Jenem. Morgasa si přála, aby tak jistě nevěděla, na koho si vsadit. „Mezitím mi můžeš povědět, jak špatné je to v Caemlynu.“

„Má královno, já ti jen měl říct o té pomoci. Strýček se bude zlobit, jestli zůstanu –“

„Já jsem tvoje královna, Paitre,“ prohlásila Morgasa velmi důrazně, „a taky strýčka Jena. Nebude mu vadit, když mi odpovíš na několik otázek.“ Paitr vypadal, že by mohl utéci, ale ona se usadila v křesle a začala vyhrabávat pravdu.

Pedron Niall se cítil docela dobře, když sesedal na hlavním nádvoří Pevnosti Světla a házel otěže podkonímu. Morgasu měl hezky v hrsti a nemusel ani jedinkrát zalhat. Pedron Niall nerad lhal. Všechno to byl jen jeho vlastní výklad událostí, ale byl si tím jist. Rand al’Thor je falešný Drak a nástroj Věže. Svět je plný hlupáků, kteří nedokážou myslet. Poslední bitva nebude nějaký titánský zápas mezi Temným a Drakem Znovuzrozeným, pouhým člověkem. Stvořitel už dávno lidstvo opustil a zanechal jeho vlastním nápadům. Ne, až přijde Tarmon Gai’don, bude to jako za trollockých válek před dvěma tisíci lety a víc, kdy se z Velké Morny vyhrnuly hordy trolloků a dalších zplozenců Stínu a málem utopily lidstvo v moři krve. Niall nehodlal dopustit, aby tomu lidstvo čelilo rozdělené a nepřipravené.

Cestou kamennými chodbami pevnosti ho provázely jako vlna úklony dětí až do jeho soukromé přijímací komnaty. V předpokoji jeho sekretář Balwer, muž s vyzáblým a strhaným obličejem, vyskočil na nohy a chvatně mu přeříkával, které dokumenty čekají na podpis velícího kapitána, ale Niall soustředil svou pozornost na vysokého muže, jenž se klidně zvedl z křesla u stěny. Na plášti měl za zlatým sluncem karmínovou pastýřskou hůl a pod ní tři zlaté uzly hodnosti.

Jaichim Carridin, tazatel ruky Světla, vypadal právě tak tvrdě, jak tvrdý byl, ale teď měl na spáncích víc šedin, než když ho Niall viděl naposledy. V tmavých, zapadlých očích měl jakýsi ustaraný nádech, a nebylo divu. Poslední dvě výpravy, které dostal za úkol, skončily katastrofou. To nebylo právě šťastné pro muže, který usiloval o to, stát se jednoho dne hlavním tazatelem a možná dokonce velícím kapitánem.

Niall hodil plášť Balwerovi a kývl na Carridina, aby ho následoval do přijímací komnaty, kde na stěnách obložených tmavým deštěním visely zajaté bojové zástavy a praporce starých nepřátel a do podlahy byl zasazený velký sluneční kotouč, v němž bylo dost zlata, aby většina lidí kulila oči. Jinak to byla prostá, vojácká místnost, odraz samotného Nialla. Niall se usadil do křesla s vysokým opěradlem, dobře vyrobeného, ale nezdobeného. V protějších stěnách byly dva úplně stejné, obrovské krby, nyní studené a vymetené, přestože v nich v tuto roční dobu měl burácet oheň. Dostatečný důkaz, že se Poslední bitva blíží. Carridin se hluboce uklonil a poklekl na slunečním kotouči, koleny a nohama za dlouhá staletí pěkně ohlazeném.

„Uvažoval jsi o tom, proč jsem tě sem zavolal, Carridine?“ Po Almothské pláni a Falme, po Tanchiku by se mu nebylo lze divit, kdyby si myslel, že bude zatčen. Ale jestli něco takového předpokládal, v hlase se mu neobjevila ani stopa nejistoty. Jako obvykle prostě nemohl nedat najevo, že ví víc než ostatní. Rozhodně víc, než by měl.

„Kvůli těm Aes Sedai v Altaře, můj pane velící kapitáne. Příležitost smést polovinu těch tarvalonských čarodějnic máme přímo u nosu.“ Přeháněl. V Salidaru jich byla tak třetina, ale ne víc.

„A uvažoval jsi o tom nahlas, mezi svými přáteli?“ Niall pochyboval, že Carridin nějaké má, ale byli zde muži, s nimiž pil. V poslední době ti, s nimiž se zpíjel pod obraz. Ten muž však měl jisté schopnosti, užitečné schopnosti.

„Ne, můj pane velící kapitáne. Nejsem přece padlý na hlavu.“

„Dobrá,“ řekl Niall. „Protože ty se k tomuhle Salidaru ani nepřiblížíš, a ani žádné jiné z dětí.“ Nebyl si jistý, jestli se Carridinovi tváří mihla úleva. Pokud ano, tak to nebylo obvyklé, ten muž nikdy nedal najevo nedostatek odvahy. A úleva rozhodně neodpovídala tomu, co odpověděl.

„Ale ony jsou přímo zralé k utržení, čekají na to. Tohle je důkaz, že ty řeči jsou pravdivé, Věž je rozdělená. Můžeme zničit tuhle bandu, aniž by ta druhá hnula prstem. Věž bychom mohli oslabit natolik, že padne.“

„Myslíš?“ utrousil Niall suše. Propletl si prsty na břiše a mluvil mírným tónem. Tazatelé – ruka tímto jménem opovrhovala, ale dokonce i on ho používal – tazatelé nikdy neviděli nic, co se jim nestrčilo pod nos. „Dokonce i Věž může těžko otevřeně podporovat toho falešného Draka al’Thora. Co kdyby se obrátil proti ní, jako to udělal Logain? Ale skupina vzbouřenkyň? Můžou ho podporovat a Bílá věž má ruce čisté, ať se stane cokoliv.“ Byl si jistý, že to tak je. Pokud ne, tak existovaly způsoby, jak využít skutečný rozkol a využít ho k dalšímu oslabení Věže, byl si však jistý, že má pravdu. „V každém případě záleží na tom, co vidí svět. Nedovolím, aby viděl pouze zápas mezi dětmi a Věží.“ Ne, dokud svět neuvidí Věž takovou, jaká je, hnízdo temných družek zaplétajících se se silami, jichž se lidstvo nemělo dotknout, sílu, která způsobila Rozbití světa. „Teď je to zápas světa proti falešnému Drakovi al’Thorovi.“

„Takže jestli nemám jet do Altary, můj velící pane kapitáne, tak jak znějí mé rozkazy?“

Niall se s povzdechem opřel. Náhle se cítil velmi unavený. Cítil všechna svá léta a víc. „Ach, ty pojedeš do Altary, Carridine.“

Jméno a tvář Randa al’Thora znal již od doby krátce po údajném vpádu ze zámoří do Falme. Byl to však úklad Aes Sedai, který stál děti tisíc mužů a po němž se začaly do Tarabonu a Arad Domanu šířit Dračí spřísahanci a chaos. Věděl, co je al’Thor zač, a věřil, že ho dokáže využít jako ostruhu, aby s jeho pomocí sjednotil státy. Jakmile budou spojené a pod jeho vedením, budou se moci zbavit al’Thora a připravit se na hordy trolloků. Vyslal emisary ke každému vládci každé země, aby je upozornil na nebezpečí. Ale al’Thor se pohyboval tak rychle, že tomu ještě ani v tomto okamžiku nedokázal uvěřit. Niall chtěl nechat vzteklého lva potulovat se ulicemi dost dlouho, aby každého vyděsil, ale ze lva se stal obr pohybující se jako blesk.

Všechno však ještě nebylo úplně ztraceno. Musel si to stále připomínat. Před více než tisícem let se Guair Amalasan prohlásil Drakem Znovuzrozeným. Byl to falešný Drak, který mohl usměrňovat. Amalasan dobyl větší území, než teď držel al’Thor, dokud se mu nepostavil mladý král jménem Artuš Pendrag Tanreall a začal svůj vlastní vzestup a budování říše. Niall se nepovažoval za dalšího Artuše Jestřábí křídlo, ale byl tím, koho svět právě měl. Nevzdá se, dokud bude živ.

Již začal bojovat proti rostoucí al’Thorově síle. Kromě emisarů k vládcům poslal muže do Tarabonu a Arad Domanu. Pár mužů, kteří měli vyhledat ty správné uši a do nich našeptávat, že všechny potíže lze dávat za vinu Dračím spřísahancům, těm hlupákům a temným druhům, kteří se hlásili k al’Thorovi. A Bílé věži. Z Tarabonu již vzešly řeči o tom, že do bojů jsou zapletené Aes Sedai, řeči pro lidi připravené slyšet pravdu. Teď nastal čas spustit další část nového plánu, ukázat váhavcům, na kterou stranu se postavit. Čas. Měl tak málo času. Přesto se však usmál. Někteří lidé, nyní byli mrtví, kdysi říkali: „Když se Niall usmívá, jde ti po krku.“

„Altara a Murandy,“ řekl Carridinovi, „brzy budou trpět morem Dračích spřísahanců.“

Komnata vypadala jako zámecký sál – byl tu klenutý štukový strop, jemné tkané koberce na podlaze z bílých dlaždic a složitě vyřezávané deštění na stěnách – ačkoliv byla daleko od jakéhokoliv paláce. Vlastně toto místo bylo daleko odkudkoliv, bráno jakýmkoliv způsobem, kterému by většina lidí rozuměla. Mesaaniny šedočervené hedvábné šaty šustily, jak přecházela kolem lapisem vykládaného stolku a bavila se skládáním slonovinových dominových kostek do složité věže, kde každé poschodí bylo větší než to pod ním. Pyšnila se, že to dokáže pouze se znalostí tlaku a páky, nebyla v tom ani nitka jediné síly. Dokázala postavit věž o devíti poschodích.

Popravdě řečeno, víc než se bavit se chtěla vyhnout rozhovoru se svou společnicí. Semirhage seděla v křesle s vysokým opěradlem pokrytým červeným čalounem a vyšívala, dlouhé štíhlé prsty obratně dělaly maličké stehy, vytvářející složitý vzor z maličkých kvítků. Vždy bylo překvapivé, že tahle žena má ráda tak... obyčejnou... činnost. Její černé šaty tvořily s křeslem ostrý protiklad. Dokonce ani Demandred se neodvážil říci Semirhage do očí, že nosí černou tak často, protože Lanfear nosí bílou.

Potisící se Mesaana pokusila zanalyzovat, proč se v přítomnosti druhé ženy cítí tak nepříjemně. Mesaana znala vlastní sílu i slabá místa, s jedinou silou i jinak. Ve většině bodů se Semirhage vyrovnala, a tam, kde ne, mohla použít vlastní síly proti jejím slabostem. Tímhle to nebylo. Semirhage se těšila z krutosti, měla čirou radost z působení bolesti, jenže to rozhodně nebyl problém. Mesaana uměla být v případě nutnosti taky krutá a nezáleželo jí na tom, co dělá Semirhage jiným. Musel tu existovat nějaký důvod, jenomže ona na něj nedokázala přijít.

Podrážděně položila další kostku a věž se s třeskotem zřítila – slonovinové kostky se rozletěly po podlaze. Mesaana mlaskla, pak se otočila od stolu a zkřížila ruce na prsou. „Kde je Demandred? Uplynulo sedmnáct dní od chvíle, co odešel do Shayol Ghulu, ale čekal až doteď, než nás informuje o té zprávě, a pak se neobjeví.“ Za tu dobu byla v Jámě smrti sama již dvakrát, prodělala onu děsivou cestu, kdy se jí o vlasy otíraly ty kamenné tesáky. A nenašla nic, jen toho zvláštního příliš vysokého myrddraala, který odmítal hovořit. Byl tam i Vrt, samozřejmě, jenže Veliký pán neodpovídal. Ani jednou se příliš nezdržela. Myslela si o sobě, že se již ničeho nebojí, aspoň ne toho půlčlověčího pohledu, ale dvakrát ji myrddraal beze slova, jen tím svým bezokým pohledem, zahnal pryč zrychleným krokem, který se jen díky železnému sebeovládání nezměnil v útěk. Pokud by usměrňování na tom místě neznamenalo jistou smrt, byla by toho půlčlověka zničila, nebo aspoň vycestovala z Jámy. „Kde je?“

Semirhage zvedla oči od svého vyšívání, její tmavé oči v hladké tváři ani nemrkly, pak odložila výšivku a půvabně vstala. „Přijde, až přijde,“ pronesla chladně. Byla vždycky chladná, stejně jako byla vždycky půvabná. „Jestli nechceš čekat, tak běž.“

Mesaana se bezděčně nazvedla na špičky, avšak přesto musela zvednout hlavu. Semirhage byla vyšší než většina mužů, měla však tak dokonalé proporce, že si to ostatní neuvědomili, dokud nestála přímo před nimi a nedívala se dolů. „Jít? Já nepůjdu. A on může –“

Samozřejmě je nic dopředu nevarovalo. Tak tomu bylo vždycky, když usměrňoval muž. Ve vzduchu se objevila jasná svislá čára a pak se rozšířila, jak se průchod otočil na bok a otevřel se natolik, aby mohl Demandred projít. Když byl v místnosti, oběma se lehce uklonil. Dnes byl celý v šedém, s úzkou světlou krajkou kolem krku. Snadno se přizpůsobil módě a látkám tohoto věku.

Profil s orlím nosem měl docela hezký, ačkoliv ne tak docela toho druhu, při pohledu na nějž se srdce každé ženy rozbuší rychleji. Jistým způsobem „téměř“ a „ne tak docela“ byla historie Demandredova života. Měl tu smůlu, že se narodil den po Luisi Therinu Telamonovi, jenž se měl stát Drakem, kdežto Barid Bel Medar, jak se tehdy jmenoval, trávil léta tím, že dosahoval téměř stejných úspěchů jako Luis Therin, ale nikdy nedosáhl tak docela jeho slávy. Bez Luise Therina by z něj byl nejslavnější muž jeho věku. Kdyby byli vyvolili jeho, aby stál v čele, místo druhého muže, jehož považoval za intelektuálně na nižší úrovni, než byl sám, toho přehnaně opatrného hlupáka, jemuž se až příliš často dařilo vyškrábat nějaké to štěstí, stál by dnes tady? Tak tohle byla jalová úvaha, ačkoliv ji nenapadla poprvé. Ne, důležité bylo, že Demandred Drakem opovrhoval, a nyní, když se Drak znovu zrodil, přenesl své opovržení v nezmenšené míře.

„Proč –?“

Demandred zvedl ruku. „Počkejme, až zde budou všichni, Mesaano, a já se nebudu muset opakovat.“

Ucítila první splétání saidaru chviličku předtím, než se objevila zářící čára a změnila se v průchod. Vstoupila Graendal, pro jednou ji nedoprovázeli žádní spoře odění sloužící, a otvor nechala zmizet stejně rychle jako Demandred. Byla to kyprá žena se složitě natočenými rudozlatými vlasy. Někde se jí dokonce podařilo najít streith pro své šaty s vysokým límcem. Zrcadlíc její náladu látka připomínala průsvitnou mlhu. Mesaana se občas divila, jestli si Graendal skutečně všímá i něčeho jiného než svého osobního potěšení.

„Říkala jsem si, jestli tady budete,“ prohodila lehce nově příchozí. „Vy tři jste byli tak tajnůstkářští.“ Vesele a trochu hloupě se zasmála. Ne, byla by ošklivá chyba brát Graendal podle toho, co bylo vidět na povrchu. Většina těch, kteří ji považovali za hloupou husičku, už byla dávno mrtvá, oběti ženy, kterou přehlíželi.

„Přijde i Sammael?“ zeptal se Demandred.

Graendal pouze přezíravě mávla rukou plnou prstenů. „Ach, on vám nevěří. Myslím, že ten muž už nevěří ani sám sobě.“ Streith ztmavl. Mlha nyní halila. „Sbírá nyní vojsko v Illianu a stýská si kvůli tomu, že nemá ve výzbroji žádná šoková kopí. Když už nedělá tohle, tak pátrá po nějakých použitelných angrialech a sa’angrialech. Něčem dost silném, samozřejmě.“

Všichni se podívali na Mesaanu a ta se zhluboka nadechla. Každý z nich by dal – no, skoro cokoliv, za použitelný angrial nebo sa’angrial. Každý z nich byl sice silnější než kterékoliv z těch zpola cvičených děcek, co si dneska říkala Aes Sedai, ale dostatečný počet těch zpola cvičených děcek, propojených dohromady, by je mohl rozdrtit všechny. Až na to, ovšem, že ty dnešní Aes Sedai již nevěděly jak na to, a v každém případě k tomu neměly prostředky. Pokud mělo dojít k propojení více než třinácti žen, byl k tomu potřeba muž, nad sedmadvacet víc než jeden. Popravdě řečeno, tyhle holky – nejstarší z nich jí připadaly jako malé holčičky, neboť sama žila déle než tři sta let, kromě času, kdy byla zavřená ve Vrtu, a to byla považována teprve za ženu středních let – tyhle holky neznamenaly žádné skutečné nebezpečí, jenomže to nezmenšovalo touhu každého z přítomných po angrialu nebo po ještě mocnějším sa’angrialu. S těmito pozůstatky z jejich vlastního času by mohli usměrnit takové množství síly, které by je jinak spálilo na prach. Každý z nich by pro takovou kořist riskoval hodně. Ne však všechno. Ne, aniž by to bylo skutečně nezbytné. Nicméně to nijak nezmenšovalo touhu.

Mesaana mimoděk upadla do poučovacího tónu. „Bílá věž teď má v pokladnicích stráže a ochrany, venku i uvnitř, a navíc všechno čtyřikrát denně přepočítávají. Velká sbírka v Tearském Kameni je také strážená, je tam taková hnusná věc, co by mě byla chytila, kdybych se snažila projít nebo ji rozvázat. Nemyslím, že to dokáže rozvázat někdo jiný než ten, kdo to utkal, a do té doby je to past pro každou ženu, která dokáže usměrňovat.“

„Zaprášená skládka neužitečného haraburdí, jak jsem slyšel,“ prohlásil přezíravě Demandred. „Tairenové posbírali každý krám, o kterém se se jen povídalo, že má něco společného s jedinou silou.“

Mesaana tušila, že podkladem je mu víc než jen řeči z doslechu. Také tušila, že kolem velké sbírky je utkána i past na muže, jinak by měl Demandred svůj sa’angrial a už dávno by po Randu al’Thorovi skočil. „Nepochybně jsou nějaké v Cairhienu a Rhuideanu, ale i kdybys tam nenarazil přímo na al’Thora, je tam plno žen, co dokážou usměrňovat.“

„Nevědomé holky,“ odfrkla si Graendal.

„Když ti do zad vrazí nůž nějaká holka z kuchyně,“ poznamenala chladně Semirhage, „jsi snad míň mrtvá, než když v Qualu padneš v souboji ša’je?“

Mesaana kývla. „Takže zbývá to, co je případně pohřbené pod starými troskami či zapomenuté v podkroví. Jestli chcete spoléhat na to, že něco najdete náhodou, prosím. Já tedy ne. Pokud ovšem někdo neví, kde se nachází stázová komora?“ Poslední slova zněla dost suše. Stázové komory by měly Rozbití světa přežít, ale po velkém zemětřesení nejspíš skončily na dně oceánu nebo pohřbené pod horami. Ze světa, který znávali, zůstalo jen málo, jen pár jmen a pověstí.

Graendalin úsměv byl jako cukrkandl. „Vždy jsem si myslela, že by ses měla stát učitelkou. Och. Mrzí mě to. Zapomněla jsem.“

Mesaaně úplně potemněla tvář. Její cesta k Velikému pánu začala, když jí před všemi těmi lety upřeli místo v Collam Daan. Nehodí se pro výzkum, to jí řekli, ale pořád směla učit. No, učila, dokud nepřišla na to, jak jim všem dát za vyučenou.

„Pořád čekám na to, až uslyším, co řekl Veliký pán,“ zamumlala Semirhage.

„Ano. Máme zabít al’Thora?“ Mesaana si uvědomila, že si oběma rukama tiskne suknice, a hned je pustila. Zvláštní. Nikdy nikomu nedovolila, aby se jí dostal pod kůži. „Jestli půjde všechno dobře, tak za dva, nejvíc tři měsíce bude tam, kde na něj bez námahy dosáhnu, a bezmocný.“

„Kde na něj bez námahy dosáhneš?“ Graendal tázavě pozvedla obočí. „Kde sis zařídila doupě? To je jedno. Jakkoliv je to prostoduché, je to v poslední době ten nejlepší plán.“

Demandred však pořád jen mlčel, stál tam a studoval je. Ne, ne Graendal. Semirhage a ji. A když promluvil, mluvil zpola k sobě a jen zpola k nim. „Když si pomyslím, kde jste se vy dvě usadily, tak se divím. Kolik toho Veliký pán věděl a jak dlouho? Kolik z toho, co se stalo, byl celou dobu jeho záměr?“ Na to neexistovala odpověď. Nakonec prohlásil: „Chcete vědět, co mi Veliký pán řekl? No dobrá. Ale zůstane to tady, nikomu jinému ani slovo. Jelikož se Sammael rozhodl zůstat stranou, nedozví se nic. A ostatní taky ne, ať živí, nebo mrtví. První část poselství Velikého pána je prostá. Ať vládne Pán chaosu. Jeho slova, přesně.“ Zvedl koutky úst, což bylo nejblíž úsměvu, co u něj kdy Mesaana viděla. Pak jim pověděl zbytek.

Mesaana si uvědomila, že se třese, a nevěděla, je-li to strachem či vzrušením. Mohlo by to fungovat. Mohlo by jim to dát všechno. Chtělo to ale štěstí, a hazardní hra ji vyváděla z míry. Demandred byl hazardní hráč. V jedné věci měl pravdu. Luis Therin si razil své štěstí, jako mincovna razí mince. Podle jejího názoru to zatím vypadalo tak, že Rand al’Thor dělá to samé.

Pokud... Pokud neměl Veliký pán ještě jiný plán než ten, který jim vyjevil. A to ji děsilo víc než kterákoliv jiná možnost.

V zrcadle ve zlaceném rámu se odrážela celá místnost, znepokojivé vzory mozaiky na stěnách, zlacený nábytek, drahé koberce, další zrcadla i nástěnné koberce. Zámecký sál bez oken – a dveří. V zrcadle se odrážela žena v krvavě rudých šatech, přecházející sem a tam. Její překrásná tvář byla směsí vzteku a nevíry. Spíš nevíry. Zrcadlo odráželo i jeho tvář, a ta ho zajímala mnohem víc než žena. Nemohl si pomoci, aby se už snad posté nedotkl nosu a rtů a tváří, aby se ujistil, že jsou skutečné. Jeho obličej nebyl zrovna mladý, ale rozhodně byl mladší než tvář, kterou nosil od prvního probuzení z dlouhého spánku se všemi jeho nekonečnými nočními můrami. Byla to obyčejná tvář, a on vždycky obyčejnost nenáviděl. Rozpoznal zvuk, který se mu začínal rodit v hrdle, byl to počínající smích, hihňání, a potlačil ho. Nebyl šílený. Přese všechno nebyl šílený.

Během druhého, mnohem děsivějšího spánku, než se probudil s touto tváří a tělem, mu dali jméno. Osan’gar. Toto jméno mu dal hlas, který znal a neopovažoval se neuposlechnout. Jeho staré jméno, dané v opovržení a přijaté s pýchou, bylo pryč navždy. Hlas jeho pána promluvil a učinil skutkem. Žena byla Aran’gar, tím, kým bývala, již nebyla více.

Dost zajímavý výběr, tato jména. Osan’gar a Aran’gar byly levá a pravá dýka při způsobu souboje nakrátko oblíbeného v časném období dlouhých příprav ode dne, kdy byl vytvořen Vrt, do skutečného začátku války jediné síly. Vzpomínky měl muž útržkovité – příliš toho během dlouhého spánku ztratil – ale na tohle si vzpomínal. Obliba trvala jen krátce, protože téměř vždy zemřeli oba duelanti. Čepele dýk byly pokryté pomalu působícím jedem.

Něco se v zrcadle zamihotalo a on se obrátil, ale ne příliš rychle. Musel si připomenout, kdo je, a zajistit, aby si to zapamatovali i ostatní. Pořád tu nebyly žádné dveře, ale v místnosti teď s nimi byl myrddraal. Na tomto místě nebylo ani na jedné z těch věcí nic zvláštního, jen snad jediné, totiž že tento myrddraal byl vyšší než všichni, které kdy Osan’gar viděl.

Dával si na čas, nechával půlčlověka čekat, než ho vezme na vědomí, ale než mohl otevřít ústa, vyjela Aran’gar: „Proč mi tohle udělali? Proč mě vložili do tohohle těla? Proč?“ Poslední slovo už skoro ječela.

Osan’gar by si byl pomyslel, že se myrddraalovy bezkrevné rty zvlnily v úsměvu, jenže to bylo nemožné, tady, i kdekoliv jinde. Dokonce i trolloci měli smysl pro humor, byť ohavný a surový, ale ne myrddraalové. „Oba jste dostali to nejlepší, co se dalo v Hraničních státech najít.“ Jeho hlas připomínal zmiji plazící se suchou trávou. „Je to dobré tělo, silné a zdravé. A určitě lepší než ta druhá možnost.“

Obojí byla pravda. Bylo to dobré tělo, za starých časů by se bylo hodilo i pro tanečnici daien, štíhlé a svěží, s ladícím slonovinovým oválem obličeje se zelenýma očima, lemovaným hustými a lesklými černými vlasy. A cokoliv bylo lepší než ta druhá možnost.

Aran’gar to tak možná neviděla. Krásnou tvář měla zrůzněnou hněvem. Chystala se udělat něco nepředloženého. Osan’gar to věděl. V tomto ohledu vždy byly problémy. Lanfear ve srovnání s ní vypadala opatrná. Osan’gar sáhl pro saidín. Usměrňování mohlo být na tomto místě nebezpečné, ale méně než dovolit jí udělat něco skutečně hloupého. Natáhl se pro saidín – a nenašel nic. Nebyl odstíněný, to by byl cítil, a věděl, jak štít obejít nebo rozbít. Šokem na místě zkameněl.

Ne tak Aran’gar. Snad učinila stejný objev, ale ji ovlivnil jinak. Zavřískla jako kočka a vrhla se na myrddraala s nehty jako drápy.

Byl to ovšem marný útok. Myrddraal se dokonce ani nepohnul z místa – nedbale ji chytil za hrdlo a v natažené ruce ji zvedl ze země. Vřískot se změnil v chrčení a žena oběma rukama popadla myrddraala za zápěstí. Jak mu tak visela v sevření, otočil půlčlověk svůj bezoký pohled na Osan’gara. „Nebyl jsi odříznut, ale nebudeš usměrňovat, dokud ti nebude řečeno, že smíš. A nikdy mě nenapadneš. Jsem Shaidar Haran.“

Osan’gar se snažil polknout, ale vyprahlo mu v ústech. Tenhle tvor určitě nemá nic společného s tím, co se mu stalo. Myrddraalové měli jistou moc, ale ne takovou. Tento myrddraal však věděl. Osan’gar neměl půllidi nikdy rád. Pomáhal vytvářet trolloky spojením lidského a zvířecího chovného materiálu – byl na to pyšný, na schopnosti, jež to vyžadovalo, i těžkosti, jež bylo třeba překonat – ale tihle zvrácení potomci, kteří se občas objevili, ho i za nejlepších okolností vyváděli z míry.

Shaidar Haran obrátil pozornost zpátky k ženě, která se mu zmítala v pěsti. Tvář jí již začínala nachovět a chabě kopala nohama. „Přizpůsobíš se. Tělo ohýbá duši, ale mysl ohýbá tělo. Už se přizpůsobuješ. Brzy to bude, jako bys nikdy neměla jiné tělo. Nebo můžeš odmítnout. Pak tvé místo zaujme někdo jiný a ty budeš předána... mým bratřím, tak jak jsi, odstíněná.“ Ty tenké rty se znovu zvlnily. „V Hraničních státech postrádají svou oblíbenou zábavu.“

„Nemůže mluvit,“ ozval se Osan’gar. „Zabíjíš ji! Copak nevíš, kdo jsme? Postav ji, půlčlověče! Poslechni mě!“ Ten tvor musel poslechnout jednoho z Vyvolených.

Ale myrddraal jen dlouho klidně studoval Aran’gařinu temnějící tvář, než ženu postavil na koberec a uvolnil sevření. „Já poslouchám Velikého pána. Nikoho jiného.“ Ona mu ochable visela na ruce, potácela se, kašlala a lapala po dechu. Nebýt jeho ruky, byla by zcela jistě upadla na podlahu. „Podvolíš se vůli Velikého pána?“ Nebyla to žádost, jenom povinná otázka pronesená tím chraplavým hlasem.

„Já – ano,“ vypravila ze sebe chrčivě a Shaidar Haran ji pustil.

Zapotácela se a mnula si hrdlo. Osan’gar k ní přistoupil, aby jí pomohl, ale ona se na něj výhružně podívala a zahrozila mu pěstí, než se jí stačil dotknout. Osan’gar couvl s pozvednutýma rukama. Tohle bylo nepřátelství, které nepotřeboval. Bylo to ale skvělé tělo a skvělý vtip. On se vždycky pyšnil svým smyslem pro humor, tenhle však byl vskutku vynikající.

„Copak vy necítíte žádný vděk?“ zeptal se myrddraal. „Byli jste mrtví a teď jste živí. Pomyslete na Rahvina, jehož duši již nelze zachránit, je mimo čas. Máte příležitost znovu sloužit Velikému pánu a oprostit se od svých chyb.“

Osan’gar ho spěšně ujistil, že je vděčný, že nechce nic než sloužit a získat rozhřešení. Rahvin mrtvý? Co se stalo? Nezáleželo na tom. O jednoho Vyvoleného míň znamenalo větší šanci na skutečnou moc, až bude Veliký pán volný. Bylo sice drsné ponižovat se před tvorem, o němž bylo možné říci, že je stejně jeho výtvorem jako trolloci, jenže on si až příliš dobře vzpomínal na smrt. Plazil by se i před červem, jenom aby se tomu znovu vyhnul. Všiml si, že Aran’gar nebyla o nic pomalejší, přes všechen hněv v očích. Očividně si vzpomínala také.

„Tudíž je čas, abyste opět vyšli do světa sloužit Velikému pánu,“ pravil Shaidar Haran. „Nikdo kromě mě a Velikého pána neví, že žijete. Jestli uspějete, budete žít věčně a budete pozvednuti nad ostatní. Jestli zklamete... Ale vy nezklamete, že ne?“ Tehdy se půlčlověk usmál. Bylo to jako dívat se na usmívající se smrt.

1

Lev na kopci

Kolo času se otáčí a věky přicházejí a odcházejí, zanechávajíce za sebou vzpomínky, jež se stávají pověstmi. A pověsti blednou v mýty, a když věk, jenž je zrodil, znovu nastane, i ty mýty jsou dávno zapomenuty. V jednom věku, který jedni nazývají třetím, věkem, který teprve přijde, věkem dávno minulým, se v kopcích, pokrytých uschlými keři, kdesi v Cairhienu, zvedl vítr. Tento vítr nebyl začátek. Otáčení kola času nemá začátků ani konců. Byl to však nějaký začátek.

Na západ ten vítr vál, přes opuštěné vesnice a statky. Z mnoha domů však zbývala jenom změť ohořelých trámů. Cairhien rozvrátila válka, válka s cizinci a občanská válka, vpád cizích válečníků a chaos, a také v této chvíli, když již bylo po všem, kdy bylo prozatím po všem, zůstala jenom hrstka lidí, kteří se mohli vrátit do svých domovů. Ve větru nebyla ani stopa vlhkosti a slunce se snažilo vysát i to málo, co ještě zbylo v zemi. Tam, kde malé městečko Maerone stálo naproti většímu Aringillu na druhém břehu řeky Erinin, se vítr dostal do Andoru. Obě města se doslova pekla, a i když víc modliteb za déšť stoupalo z Aringillu, kde byli uvnitř hradeb nacpaní uprchlíci z Cairhienu jako malé ryby v koši, dokonce i vojáci kolem Maerone volali Stvořitele, někdy ovšem opile, někdy zaníceně. Zima už měla dávno vysílat svá chapadla, již dávno měl napadat první sníh, a ti, kteří se tu potili, se báli důvodu, proč tomu tak není, i když tyto obavy se nahlas odvážil vyslovit jenom málokdo.

Na západ ten vítr vál, rozhoupal suchem svraštělé listí na stromech, rozvlnil hladiny vysychajících potůčků tekoucích mezi spečeným bahnem. V Andoru žádné vypálené trosky nebyly, ale vesničané znepokojeně vzhlíželi ke slunci a sedláci se snažili nedívat na pole, na nichž se nezelenaly žádné ozimy. Pořád dál na západ, až se vítr dostal až do Caemlynu a zvedl dva praporce nad královským palácem, stojícím v srdci ogiery postaveného Vnitřního Města. Jeden praporec byl rudý jako krev a na něm byl vlnovkou rozdělený kotouč, jedna polovina kotouče byla bílá, druhá černá, stejně temná, jako byla bílá zářivá. Druhý praporec protínal oblohu jasnou bělí. Figura na něm, jakýsi zvláštní, zlatohřívý, čtyřnohý had se sluncovýma očima a šarlatovozlatými šupinami, jako by jela na větru. Byla otázka, který z těch dvou kusů látky vyvolával větší strach. Občas se vedle strachu objevovala stejně silná naděje. Naděje na spasení a strach ze zničení, pocházející z toho stejného zdroje.

Mnozí lidé tvrdili, že Caemlyn je druhé nejkrásnější město na světě, a nejen Andořané, kteří ho často uváděli na prvním místě i před samotným Tar Valonem. Mohutnou vnější hradbu ze šedého kamene se stříbrnými a bílými žilkami přerušovaly vysoké kulaté bašty a za ní se zvedaly ještě vyšší věže a v nemilosrdném slunci se leskly zlaté a bílé kupole. Město se zvedalo na kopcích ke středu, starobylému Vnitřnímu Městu, obklopenému vlastní, zářivě bílou hradbou, s vlastními věžemi a kupolemi, purpurovými, bílými a zlatými, pokryté třpytivými kachlemi mozaiek, které shlíželo na Nové Město, jež samo bylo staré hodně přes dva tisíce let.

Jako bylo Vnitřní Město srdcem Caemlynu, a víc než jen proto, že stálo uprostřed, královský palác byl srdcem Vnitřního Města. Palác jako by se vyloupl přímo z kejklířova příběhu, měl sněhobílé štíhlé věžičky a zlaté kupole a kružby připomínající krajku. Byl srdcem, které bušilo ve stínu těch dvou praporců.

Svlečen do pasu Rand právě v této chvíli obratně balancoval na špičkách a to, že je na nádvoří paláce s bílou dlažbou, nevnímal o nic víc než diváky ve sloupořadí kolem. Pot mu připlácl vlasy k hlavě a stékal mu po hrudi. Zpola zahojená jizva na boku prudce bolela, ale on to odmítal vzít na vědomí. Po předloktích se mu ovíjely postavy podobné té na bílém praporci nahoře a kovově se třpytily rudě a zlatě. Draci, tak je Aielové nazývali, a ostatní to jméno přejali. Nejasně si uvědomoval volavky úhledně vypálené do svých dlaní, ale jen proto, že je cítil, když sevřel dlouhý jílec cvičného dřevěného meče.

Byl jedno s mečem, plynule přecházel z postoje do postoje, bez přemýšlení, jeho boty lehce vrzaly na světlých dlaždicích. Lev na kopci se změnil v Měsíční oblouk a ten přešel v Jitřní věž. Bez přemýšlení. Pět zpocených, do půli těla nahých mužů kolem něj ostražitě přecházelo z jednoho postoje do druhého a pohybovalo cvičnými meči. Oni byli to jediné, co si skutečně uvědomoval. Muži s tvrdými tvářemi a sebevědomím, byli nejlepší, jaké zatím našel. Nejlepší od chvíle, kdy odešel Lan. Bez přemýšlení, jak ho to Lan naučil. Byl jedno s mečem, jedno s těmi pěti muži.

Náhle se rozběhl kupředu a muži kolem něj se rychle přesouvali, aby ho udrželi ve svém středu. A právě ve chvíli, kdy ta rovnováha byla na pokraji zhroucení, se náhle v půli kroku otočil a už běžel opačným směrem. Jeho protivníci se snažili reagovat, bylo však příliš pozdě. S hlasitým prásknutím zachytil shora vedený sek cvičného meče na vlastní čepeli ze svázaných prutů. Zároveň zasáhl pravou nohou prošedivělého muže vedle do břicha. Ten zachrčel a šel do předklonu. S čepelemi opřenými o sebe pak donutil Rand protivníka se zlomeným nosem k otočce, a jak procházel kolem předkloněného muže, ještě jednou ho kopl. Šedivec šel s lapáním po dechu k zemi. Randův protivník se snažil couvnout, aby mohl použít svou čepel, tím však uvolnil Randovu čepel, a ten otočil zápěstím – Réva se ovíjí – a tvrdě bodl na hruď, dost tvrdě, aby muže srazil na zem.

Uběhlo jen několik vteřin, takže ostatní tři muži se teprve nyní začali přibližovat. První, rychlý, podsaditý mužík usvědčil ze lži svou postavu a s výkřikem přeskočil muže se zlomeným nosem, když ten padal k zemi. Randova cvičná čepel ho zasáhla do holení, až ho zpola narovnala, a pak znovu přes záda, a tentokrát ho srazila na dlažbu.

Zůstali jen dva, ale ti byli nejlepší, jeden, pružný a hubený jako tyčka, jeho meč se pohyboval jako hadí jazyk, druhý, chlapík s vyholenou hlavou, který nikdy nedělal chyby. Okamžitě se rozdělili, aby se k Randovi přiblížili z opačných stran, ale on nečekal. Rychle se dostal k hubeňourovi. Měl jen chviličku, než soupeř přeskočí ty na zemi.

Hubeňour byl rychlý a navíc dobrý. Rand nejlepším nabídl zlato, a oni přišli. Tenhle byl vysoký Andořan, ačkoliv ho Rand o dlaň převyšoval, výška však neměla při šermu větší význam. Síla občas měla. Rand na něj naplno zaútočil. Když muž couval, protažená tvář se mu stáhla. Kanec se řítí dolů horou prorazil Roztínáním hedvábí, rozdrtil Trojitý blesk, a svázané pruty muže tvrdě zasáhly z boku do krku. Padl k zemi s přiškrceným zachrčením.

Rand se okamžitě vrhl dolů a doprava, překulil se na dlažbě na kolena a jeho čepel provedla Řeku podemýlající břeh. Muž s oholenou hlavou nebyl nijak rychlý, ale nějak tuto figuru vytušil. Randova čepel z prutů mu ještě mířila na břicho a muž již udeřil vlastní čepelí Randa po hlavě.

Rand na chviličku zakolísal, vidění se mu rozmazalo a před očima mu vířily pouze černé tečky. Potřásl hlavou, aby si pročistil zrak, a když se zvedal na nohy, musel se opřít o cvičný meč. Muž s vyholenou hlavou prudce lapal po dechu a ostražitě Randa sledoval.

„Zaplaťte mu,“ řekl Rand a ostražitost se holohlavému vytratila z očí. Ta ostražitost byla zbytečná. Jako kdyby Rand neslíbil denní mzdu navíc každému muži, kterému se podaří ho srazit. Trojnásobek tomu, komu se ho podaří porazit v souboji muže proti muži. Byl to způsob, jak zajistit, že se nikdo nebude držet zpátky, aby Draku Znovuzrozenému polichotil. Nikdy se jich neptal na jména, a pokud jim to připadalo zvláštní, tím líp, pokud se pak o to víc snažili. Chtěl protivníky, kteří by ho vyzkoušeli, ne se s nimi přátelit. Přátelé, které měl, jednoho dne budou proklínat hodinu, kdy ho potkali, pokud k tomu již nedošlo. Ostatní se vrtěli také. „Zabití“ měli zůstat ležet, dokud nebylo po všem, jako překážka, kterou by byla i skutečná mrtvola, ale podsaditý muž zvedal toho se šedivými vlasy, jenž měl potíže udržet se na nohou. Pružný chlapík zase potřásal hlavou a usykával přitom. Dneska už žádné cvičení nebude. „Zaplaťte jim všem.“

Diváci stojící mezi úzkými kanelovanými sloupy začali tleskat a jásat, urození pánové a paní v barevných hedvábných brokátech, zatížených složitými výšivkami a prýmky. Rand se ušklíbl a odhodil meč. Tahle banda byli jen nohsledi urozeného pána Gaebrila, když královna Morgasa – jejich královna – nebyla pomalu víc než vězeňkyně v tomto paláci. Svém paláci. Rand je však potřeboval. Prozatím. Sáhni na bodlák a popícháš se, pomyslel si. Aspoň doufal, že je to jeho myšlenka.

Sulin, šlachovitá bělovlasá vůdkyně Randova doprovodu aielských Děv oštěpu, vytáhla z měšce blýskavou zlatou tarvalonskou marku a hodila ji muži s úšklebkem, který jí stáhl ošklivou jizvu na líci. Děvy nerady viděly, když Rand zacházel s mečem, dokonce i s touto cvičnou čepelí. Nelíbil se jim žádný meč. Žádný Aiel neměl rád meče.

Muž s oholenou hlavou minci zachytil a na Sulinin upřený pohled odpověděl opatrnou úklonou. Všichni se chovali opatrně kolem Děv, v těch jejich kabátcích, spodcích a měkkých vysokých zašněrovaných botách hnědých a šedých odstínů, zcela splývajících s pustou krajinou Pustiny. Některé si začaly přidávat k odění odstíny zelené, aby splynuly také s tím, čemu i přes panující sucho říkaly mokřiny. Ve srovnání s Aielskou pustinou tu bylo stále dost vlhko. Než opustili Pustinu, jen pár Aielů vidělo vodu, kterou by nemohli překročit jedním krokem, a kvůli jezírkům dva tři kroky širokým byly vedeny hořké spory.

Jako všichni aielští válečníci, jako ostatních dvacet světlookých Děv rozestavěných kolem nádvoří, i Sulin nosila vlasy zastřižené nakrátko až na pramen na temeni. V levé ruce nesla tři krátké oštěpy a hovězinou potažený puklíř a u pasu měla pověšený nůž s těžkou čepelí. Jako každý aielský válečník, třebas i ve věku Jalani, které bylo krásných šestnáct a ještě měla na tvářích stopy dětského tuku, Sulin věděla velmi dobře, jak tyto zbraně používat, a při nejmenší provokaci by je použít neváhala, alespoň podle názoru lidí na téhle straně Dračí stěny. Kromě ní Děvy pozorovaly každého, každou kružbu v oknech i balkony ze světlého kamene, každý stín. Far Dareis Mai, Děvy oštěpu nesly čest svého předpovězeného Car’a’carna, i když občas svým vlastním zvláštním způsobem, a všechny do jednoho by zemřely, jen aby Randa udržely naživu. Z toho pomyšlení se mu žaludek škvířil ve vlastní kyselině.

Sulin dál s úšklebkem házela mužům zlato – Randa potěšilo, že tento dluh splácí tarvalonskými penězi – další zlaťák muži s vyholenou hlavou a po jednom ostatním. Aielové většinu mokřiňanů neuznávali o nic víc, než uznávali meče, a do toho zahrnovali každého, kdo nebyl narozen a vychován jako Aiel. Pro většinu Aielů by sem patřil i Rand, i přes svou aielskou krev, nebýt těch draků na pažích. Jeden označoval kmenového náčelníka, muž si ho vysloužil tím, že riskoval život proti síle vůle. Dva označovali Car’a’carna, náčelníka náčelníků, Toho, kdo přichází s úsvitem. A Děvy měly další důvody ke své nechuti.

Muži posbírali cvičné meče, košile a kabátce a odpoklonkovali se z nádvoří. „Zítra,“ zavolal za nimi Rand. „Brzy –“ Rozkaz následovaly další úklony.

Než byli polosvlečení muži z dohledu, andorští šlechtici se vyhrnuli ze sloupořadí jako hedvábná duha, tlačili se kolem Randa a krajkovými kapesníčky si otírali zpocené tváře. Randovi se z toho obrátil žaludek. Využij, co musíš využít, nebo nech zemi zahalit Stínem. Tohle mu řekla Moirain. Skoro před touhle bandou dával přednost počestné opozici Cairhieňanů či Tairenů. Při tomhle pomyšlení se málem rozesmál, nazývat to, co dělali tamti, počestné.

„Jsi úžasný,“ vydechla Arymilla a zlehka mu položila ruku na paži. „Tak rychlý, tak silný.“ Její velké hnědé oči byly ještě víc vlahé než obvykle. Očividně byla dost hloupá, aby ho považovala za snadnou kořist. Na zelených šatech se stříbrem vyšitými liánami měla podle andorských měřítek hodně hluboký výstřih, což znamenalo, že jí byl vidět kousíček rýhy mezi ňadry. Byla hezká, avšak dost stará, aby mohla být jeho matkou. Žádná z žen nebyla mladší, některé i starší, a přesto se všechny předbíhaly v tom, která bude Randovi lízat boty.

„To bylo ohromné, můj pane Draku.“ Elenia Arymillu málem odstrčila. Úsměv vypadal na prohnané tváři té ženy s medovými vlasy divně. Měla pověst saně. V přítomnosti Randa to ovšem nedávala najevo. „V celých dějinách Andoru neexistoval šermíř tobě rovný. Dokonce ani Souran Maravaile, jenž byl největším generálem Artuše Jestřábí křídlo a manželem Ishary, první ženy, která usedla na Lví trůn – dokonce i on zemřel, když stál jen proti čtyřem šermířům. Nájemným vrahům, ve třiadvacátém roce stoleté války. I když všechny čtyři při tom zabil.“ Elenia si málokdy nechala ujít příležitost předvést své znalosti andorských dějin, zvláště v oblastech, o nichž toho bylo známo málo, jako o válce, která po smrti Jestřábího křídla rozervala jeho říši na kusy. Aspoň že dneska nepřipojila důvody ospravedlňující její nároky na Lví trůn.

„Jenom maličká smůla na konci,“ připojil se bodře Eleniin manžel Jarid. Byl to hranatý muž, na Andořana tmavý. Na manžetách a klopách červeného kabátce měl vyšité spirály a zlaté kance, znak rodu Sarandů, a jeho žena měla na dlouhých rukávech a vysokém límci stejně rudých šatů stříbrné lvy Andoru. Randa napadlo, jestli si myslí, že ty lvy nepozná. Jarid byl hlavou svého rodu, ale ctižádost a hnací síla vycházely od ní.

„Skvěle provedeno, můj pane Draku,“ řekla Karind bez obalu. Její mihotavé šedé šaty, stejně strohé jako její tvář, jen s těžkými stříbrnými lemy na rukávcích a lemu, téměř ladily se šedými prameny v tmavých vlasech. „Určitě musíš být ten nejlepší šermíř na světě.“ Přes vyřčená slova byl klidný pohled té hranaté ženy jako rána kladivem. Kdyby měla mozek, který by ladil s její tvrdostí, byla by nebezpečná.

Naean byla štíhlá, světlá kráska s velkýma modrýma očima a vlnitými, lesklými a černými vlasy, avšak opovržlivý úšklebek, kterým hodila po pětici odcházejících mužů, byl jejím stálým rysem. „Mám podezření, že si to naplánovali dopředu, aby se tomu jednomu podařilo tě zasáhnout. Ten peníz navíc si mezi sebou rozdělí.“ Na rozdíl od Elenii se modře oděná žena se třemi stříbrnými klíči rodu Arawnů na dlouhých rukávcích o svých nárocích na trůn nikdy nezmínila, alespoň ne tam, kde by to mohl slyšet Rand. Předstírala, že je spokojená s rolí hlavy rodu jednoho starobylého rodu, lvice předstírající, že je spokojená jako domácí kočka.

„Copak se nemůžu vždycky spolehnout na to, že moji nepřátelé budou spolupracovat?“ zeptal se tiše. Naean překvapeně našpulila rty. Nebyla zdaleka hloupá, ale zřejmě si myslela, že ti, kdo stojí proti ní, by se měli okamžitě převalit na záda, když se s ní střetnou, a brala jako osobní urážku, když to neudělali.

Jedna z Děv, Enaila, Randovi podala silný bílý ručník, aby si jím mohl setřít pot z těla, avšak šlechticů si nevšímala. Vlasy měla jako oheň a na Aielanku byla poměrně malá. Velmi ji rozčilovalo, že některé z těchhle mokřinských žen jsou vyšší než ona. Většina Děv se mohla dívat většině mužů v místnosti do očí. Andořané dělali, co mohli, aby si jí také nevšímali, jelikož však příliš okatě upírali zraky jinam, jasně se jim to nedařilo. Enaila odešla, jako by byli neviditelní.

Ticho trvalo jen chvíli. „Můj pán Drak je moudrý,“ řekl urozený pán Lir s lehkou úklonou a mírným zamračením. Hlava rodu Ansharů, Lir byl štíhlý jako čepel meče a stejně tak pevný, ve žlutém kabátci zdobeném zlatými lemy, ale taky příliš uhlazeně falešný, prostě vůbec příliš uhlazený. Jeho fasádu nikdy nezhyzdilo nic, kromě těch občasných zamračení, jako by si je neuvědomoval, a přesto nebyl zdaleka jediný, kdo po Randovi vrhal kosé pohledy. Všichni se na Draka Znovuzrozeného ve svém středu občas dívali se zadumanou nedůvěrou. „Nepřátelé obvykle dříve nebo později začnou spolupracovat. Musíte je poznat dřív, než k tomu dostanou příležitost.“

Urozený pán Henren, dost hranatý, plešatý, s tvrdým pohledem, a urozená paní Carlys, se šedými kudrnami, otevřenou tváří a proradnou myslí, baculatá a uhihňaná Daerilla i nervózní Elgar s úzkými rty a téměř tucet dalších, kteří mlčeli, když mluvili mocnější, teď začali chrlit chválu na Randovu moudrost.

Šlechtici a šlechtičny z nižších rodů se však odmlčeli, jakmile Elenia opět otevřela ústa. „Vždycky je těžké poznat nepřítele dřív, než se prozradí. Pak je často až příliš pozdě.“ Její manžel moudře kývl.

„Já vždycky říkám,“ ohlásila Naean, „že ti, kteří mne nepodporují, stojí proti mně. Zjistila jsem, že je to dobré pravidlo. Ti, kdo se drží vzadu, možná čekají, až se k nim obrátíš zády, aby ti do nich vrazili dýku.“

Tohle nebylo zdaleka poprvé, kdy se snažili zabezpečit si své postavení tím, že vrhnou podezření na jiného urozeného pána či paní, kteří zrovna nebyli přítomni, ale Rand si zoufale přál, aby je mohl zarazit, aniž by jim to musel říci otevřeně a naplno. Jejich pokusy hrát velkou hru rodů byly chabé ve srovnání s mazaným manévrováním Cairhieňanů, dokonce i Tairenů, a tito urozenci navíc byli podráždění, byly tu však jisté věci, o nichž Rand nechtěl, aby je zatím napadaly. Pomoc kupodivu přišla od bělovlasého urozeného pána Nasina, hlavy rodu Caerenů.

„Další Jearom,“ řekl ten muž a podlézavý úsměv se na jeho vyzáblém, úzkém obličeji vyjímal dosti podivně. Přivolal tím na sebe podrážděné pohledy dokonce i od nižších šlechticů, než se ti vzpamatovali. Nasin byl poněkud popletený od událostí, které doprovázely Randův příchod do Caemlynu. Místo hvězdy a meče svého rodu měl Nasin světle modré klopy pošité neladícími kvítky, měsíčky a laskavcem, a občas nosil květinu i v řídnoucích vlasech jako nějaký vesnický mládenec na námluvách. Rod Caerenů však byl příliš mocný, aby ho Jarid nebo Naean odsunuli stranou. Nasin pokýval hlavou na hubeném krku. „Tvoje šermování je pozoruhodné, můj pane Draku. Jsi další Jearom.“

„Proč?“ Slovo proletělo nádvořím a sežehlo andorské tváře.

Davram Bashere rozhodně nebyl Andořan, s těma svýma zešikmenýma, téměř černýma očima, zahnutým zobanem místo nosu a hustými prošedivělými kníry zatočenými jako rohy kolem širokých úst. Byl štíhlý, o kousek vyšší než Enaila, měl krátký šedý kabátec, stříbrem vyšívaný na manžetách a klopách, a baňaté kalhoty zastrčené do holínek s ohnutými manžetami pod koleny. Tam, kde Andořané stáli a přihlíželi, si saldejský vrchní maršál nechal na nádvoří přitáhnout pozlacené křeslo a rozvaloval se v něm s nohou přes lenoch. Meč s košovou záštitou měl otočený tak, aby na něj snadno dosáhl. Snědá tvář se mu leskla potem, ale věnoval tomu stejně málo pozornosti jako Andořanům.

„Co tím myslíš?“ chtěl vědět Rand.

„Všechno tohle cvičný šermování,“ pronesl Bashere lehkým tónem. „A s pěti muži? Nikdo necvičí proti pěti. Je to hloupost. Dřív anebo později ti v takové potyčce vyrazí mozek z hlavy, dokonce i s cvičnými meči, a úplně zbytečně.“

Rand zaťal zuby. „Jearom jich jednou porazil deset.“

Bashere si poposedl a všetečně se zasmál. „Myslíš, že budeš žít dost dlouho, aby ses vyrovnal největšímu šermíři v dějinách?“ Andořané začali rozhněvaně mručet – Rand si byl jist, že hněv jen předstírají – ale Bashere si toho nevšímal. „Koneckonců, jsi, kdo jsi.“ Náhle se pohnul jako narovnávající se pružina. Randovi na srdce zamířila dýka, kterou vytáhl, když se ještě přesunoval.

Rand nepohnul svalem. Místo toho chňapl po saidínu, mužské polovici pravého zdroje. Nevěnoval tomu o nic víc pozornosti než dýchání. Saidín ho zaplavil, nesl s sebou špínu Temného, lavinu odporného ledu, proud páchnoucího roztaveného kovu. Usměrnil, jednoduché tkanivo ze vzduchu, které omotalo dýku a zastavilo ji na délku paže od jeho hrudi. Obklopovala ho prázdnota, vznášel se uprostřed ní, myšlenky i pocity mu byly vzdálené.

„Chcípni!“ zařval Jarid, tasil meč a rozběhl se k Basheremu. Lir, Henren a Elegar i všichni přítomní andorští páni měli taky meče venku, dokonce i Nasin, i když to vypadalo, že on ho spíš upustí. Děvy si ovinuly šufy kolem hlav a přes obličej si vytahovaly černé závoje až k modrým či zeleným očím, a přitom zvedaly oštěpy s dlouhými hroty. Aielové se před zabíjením vždycky zahalovali.

„Dost!“ štěkl Rand a všichni ztuhli na místech, Andořané zmateně mrkali, Děvy se prostě jenom zvedly na špičky. Bashere se zase klidně usadil zpátky do křesla a nohu opět přehodil pohodlně přes lenoch.

Rand jednou rukou sebral dýku s rukojetí z rohoviny a propustil pravý zdroj. Přestože se mu z té špíny obracel žaludek, ze špíny, která nakonec ničila muže, již mohli usměrňovat, propustit ho bylo těžké. Se saidínem v sobě viděl jasněji, slyšel ostřeji. Byl to paradox, který nechápal, ale když se vznášel v té zdánlivě nekonečné prázdnotě a byl nějak oddělen od počitků a pocitů, měl všechny smysly znásobené. Bez něj se cítil jen zpola živý. A něco z té špíny jako by zůstávalo, ne však chlácholivá nádhera saidinu. Smrtonosná nádhera, která by ho zabila, kdyby v zápase s pravým zdrojem byť jen drobet zakolísal.

Převraceje stále dýku v rukou, pomalu přistoupil k Basheremu. „Kdybych byl o mrknutí oka pomalejší,“ poznamenal docela tiše, „byl bych teď mrtvý. Mohl bych tě na místě zabít a žádný zákon Andoru ani jiné země by mi to nedával za vinu.“ Uvědomil si, že je připravený to udělat. Saidín nahradil chladný hněv. Známost trvající pár týdnů neomlouvala něco takového.

Saldejec měl šikmé oči klidné, jako by se povaloval ve vlastním domově. „Mojí ženě by se to nelíbilo. A tobě taky ne, když už jsme u toho. Deira by se nejspíš ujala velení a vydala se znovu honit Taima. Neschvaluje můj slib, že půjdu za tebou.“

Rand lehce zavrtěl hlavou, klidné chování vrchního maršála poněkud otupilo ostří jeho hněvu. A jeho slova. Bylo překvapením, že všichni šlechtici mezi devíti tisícovkami saldejských jezdců si přivedli své manželky, a dokonce i většina ostatních důstojníků taky. Rand nechápal, jak může muž vzít svou manželku do nebezpečí, ale v Saldeii to byla tradice, výjimkou byly pouze výpravy do Morny.

Pohledu na Děvy se vyhnul. Bojovníci až do konečků prstů, ale také ženy. A on slíbil, že je nebude chránit před nebezpečím, dokonce ani před smrtí ne. Neslíbil však, že ho z toho pomyšlení nebude mrazit, a rvalo mu to duši na kusy, ale svůj slib dodržoval. Dělal, co musel, i když se kvůli tomu sám nenáviděl.

S povzdechem teď odhodil dýku. „Ptal jsem se,“ řekl zdvořile, „proč?“

„Protože jsi tím, kým jsi,“ odpověděl Bashere prostě. „Protože ty – a asi rovněž muži, které sbíráš – jsi tím, čím jsi.“ Rand za sebou zaslechl kroky. Jakkoliv se snažili, Andořané nikdy nedokázali skrýt hrůzu z jeho amnestie. „Kdykoliv můžeš udělat to, co jsi nyní udělal s mou dýkou,“ pokračoval Bashere, postavil na zem i druhou nohu a předklonil se, „ale aby se k tobě dostal nějaký vrah, musel by projít přes tvoje Aiely. A moje jezdce, když už jsme u toho. Pche! Jestli se k tobě něco dostane dost blízko, nebude to člověk.“ Rozhodil rukama a znovu se opřel. „No, jestli chceš cvičit s mečem, dělej si to. Muž potřebuje cvičit, a uvolnit se. Ale nenech si rozbít hlavu. Příliš mnoho věcí na tobě závisí a já kolem tebe nevidím žádné Aes Sedai, aby tě vyléčily.“ Jeho kníry málem zakryly náhlý úsměv. „Kromě toho, kdybys zemřel, nemyslím, že by naši andorští přátelé dál přijímali mě i moje muže s otevřenou náručí.“

Andořané vrátili meče do pochev, ale oči dál zlobně upírali na Bashereho. Nemělo to nic společného s tím, jak málem zabil Randa. Obvykle se v blízkosti Bashereho tvářili nezúčastněně – přese všechno to byl cizí generál s cizím vojskem na andorské půdě. Drak Znovuzrozený tu Bashereho chtěl, a tahle tlupa by se usmívala třebas na myrddraala, pokud by si to Drak Znovuzrozený přál. Kdyby se však Rand obrátil proti němu... Pak by nebylo třeba již nic skrývat. Byli to supi, připravení se krmit na Morgase, než zemřela, a kdyby dostali jenom z poloviny takovou moc, krmili by se i na Basherem. A na Randovi taky. Skoro se nemohl dočkat, až se jich zbaví.

Jediný způsob, jak žít, je zemřít. Ta myšlenka se mu náhle vynořila v hlavě. Tohle jednou slyšel, a tak, že tomu musel věřit, ale ta myšlenka nebyla jeho. Musím zemřít. Zasloužím si jenom smrt. Chytil se za hlavu a odvrátil se od Bashereho.

Bashere okamžitě stál a držel Randa za ramena, i když mladší muž byl o hlavu vyšší než on. „Co se děje? Opravdu ti ta rána nakřápla lebku?“

„Jsem v pořádku.“ Rand ho odstrčil. V tomhle nikdy nebyla bolest, jen šok, že má v hlavě myšlenky jiného muže. Bashere nebyl jediný, kdo se díval. Většina Děv ho sledovala stejně pozorně jako na nádvoří, zvláště Enaila a žlutovlasá Somara, nejvyšší ze všech. Ty dvě mu nejspíš přinesou nějaký bylinkový čaj hned, jak jim skončí služba, a budou nad ním stát, dokud ho nevypije. Elenia, Naean, Lir a ostatní Andořané ztěžka dýchali, mačkali si kabátce a suknice a na Randa hleděli pozorně s očima rozšířenýma strachem jako lidé, kteří se bojí, že by mohli zahlédnout první známky šílenství. „Jsem v pořádku,“ oznámil celému nádvoří. Jen Děvy se uvolnily, a Enaila a Somara pouze trošku.

Aielům na „Draku Znovuzrozeném“ ani nezáleželo, pro ně byl Rand Car’a’carn, předpovězený, že je sjednotí a zničí. Nezatěžovali se tím, ačkoliv se toho také obávali, jeho usměrňováním se však zřejmě také nezatěžovali, ani ničím, co s tím mohlo být spojeno. Ostatní – mokřiňané, pomyslel si suše – ho nazývali Drakem Znovuzrozeným a nikdy neuvažovali dál o tom, co to znamená. Věřili, že je novým vtělením Luise Therina Telamona, Draka, muže, který uzavřel díru do věznice Temného a ukončil válku Stínu před více než třemi tisíci lety. Ukončil také věk pověstí, kdy protiútok Temného pošpinil saidín a každý muž, který mohl usměrňovat, postupně zešílel, a začalo to u Luise Therina samotného a též stovky jeho rytířů. Nazývali Randa Drakem Znovuzrozeným a nikdy je ani nenapadlo, že by mohl mít v hlavě jistou část Luise Therina, stejně šíleného jako v den, kdy začal Čas šílenství a Rozbití světa, stejně šíleného jako všichni ti muži Aes Sedai, kteří změnili tvář světa k nepoznání. Přicházelo to k němu pomalu, avšak čím víc se Rand naučil o jediné síle, tím silnější byl v ovládání saidínu a tím silnější byl i hlas Luise Therina, takže pro Randa bylo stále těžší bojovat proti tomu, aby ho myšlenky mrtvého muže nepřemohly. To byl důvod, proč tak rád cvičil s mečem. Nepřítomnost myšlenek byla přehrada, která udržovala jeho já.

„Musíme najít nějakou Aes Sedai,“ zamumlal Bashere. „Jestli jsou ty řeči pravdivé... Světlo spal moje oči, kéž bych nikdy nedovolil tamté odejít.“

Poté, co Rand a Aielové dobyli město, hodně lidí z Caemlynu uprchlo. Palác sám se přes noc téměř zcela vylidnil. Rand by byl rád našel jisté lidi, kteří mu kdysi pomohli, ale všichni zmizeli. Někteří stále ještě utíkali. Jednou z těch, kteří uprchli hned v prvních dnech, byla mladá Aes Sedai, dost mladá, aby na její tváři ještě nebyla vidět zrádná bezvěkost. Bashereho muži ji našli v hostinci a poslali jí zprávu, ale když zjistila, kdo Rand je, s křikem utekla. Doslova s křikem. Dokonce ani nezjistil její jméno nebo adžah. Povídalo se, že někde ve městě je ještě jedna, ale drbů teď Caemlynem kolovaly stovky, tisíce, a jeden byl méně pravděpodobný než druhý. Rozhodně nebylo pravděpodobné, že by nějaký vedl k Aes Sedai. Aielské hlídky zahlédly několik, které Caemlyn objížděly, každá očividně někam velmi spěchala a žádná nehodlala vstoupit do města obsazeného Drakem Znovuzrozeným.

„Mohl bych snad nějaké Aes Sedai věřit?“ zeptal se Rand. „Bylo to jenom bolení hlavy. Nemám tak tvrdou hlavu, aby mě trochu nebolela, když mě do ní praští.“

Bashere si odfrkl tak mocně, až se mu zavlnily kníry. „Ať už máš hlavu jakkoliv tvrdou, dřív nebo později budeš muset nějaké Aes Sedai začít důvěřovat. Bez nich nikdy nespojíš všechny státy pod svým velením, jedině že bys je dobyl. Lidé takové věci hledají. A ať už se bude povídat, že jsi těch Proroctví splnil Světlo ví kolik, oni budou pořád čekat, až si tě poznačí Aes Sedai.“

„Bojům se stejně nevyhnu, a ty to dobře víš,“ prohlásil Rand. „Bělokabátníci mě v Amadicii nepřivítají, i kdyby Ailron souhlasil, a Sammael Illian bez boje taky nevydá.“ Sammael a Rahvin a Moghedien a... Drsně tyto myšlenky vyhnal z hlavy. Nebylo to snadné. Přicházely bez varování, a nikdy to nebylo snadné.

Zadunění ho přimělo ohlédnout se přes rameno. Arymilla ležela jak široká tak dlouhá na dláždění a Karind klečela u ní, stahovala jí suknice přes kotníky a třela jí zápěstí. Elegar se kymácel, jako kdyby se mohl každou chvíli připojit k Arymille, a ani Nasin, ani Elania nevypadali o mnoho lépe. Většina ostatních byla zřejmě připravená vrhnout. Mohla to všechno způsobit zmínka o Zaprodancích, zvláště proto, že jim Rand řekl, že urozený pán Gaebril byl ve skutečnosti Rahvin. Rand si nebyl jist, nakolik mu uvěřili, ale jenom pomyšlení na tuto možnost stačilo, aby se většině roztřásla kolena. Jen díky svému zděšení byli prozatím naživu. Kdyby si Rand myslel, že Rahvinovi sloužili vědomě... Ne, pomyslel si. I kdyby to byli věděli, kdyby to byli všechno temní druzi, i tak bys je využil. Občas mu bylo ze sebe tak zle, že byl vážně připravený zemřít.

Alespoň mluvil pravdu. Všechny Aes Sedai se pokoušely udržet v tajnosti, že Zaprodanci jsou volní. Bály se, že to vyvolá jen další zmatek a paniku. Rand se snažil tuto pravdu šířit. Lidé mohli zpanikařit, ale budou mít čas se vzpamatovat. Kdyby bylo podle Aes Sedai, mohla by tato informace a následná panika přijít příliš pozdě, aby se lidé ještě stačili vzpamatovat. Kromě toho lidé měli právo vědět, proti čemu stojí.

„Illian se dlouho neudrží,“ poznamenal Bashere. Rand se prudce otočil zpátky, ale Bashere byl příliš zkušený voják, aby mluvil o něčem, o čem by neměl, tam, kde by ho mohl slyšet někdo nepovolaný. Jen se snažil odvést řeč od Zaprodanců. Ačkoliv jestli Zaprodanci, či cokoliv jiného, vyváděli Davrama Bashereho z míry, tak to na něm Rand ještě neviděl. „Illian praskne jako ořech, když do něho praštíš kladivem.“

„S Matem jste vymysleli dobrý plán.“ Základní nápad byl Randův, ale Mat a Bashere přišli s tisícem podrobností, díky nimž by plán měl fungovat. Mat měl víc nápadů než Bashere.

„Zajímavý junák, tenhle Mat Cauthon,“ zadumal se Bashere. „Těším se na to, až si s ním znovu promluvím. Nikdy nechce říct, u koho studoval. U Agelmara Jagada? Slyšel jsem, že jste oba byli v Shienaru.“ Rand mlčel. Matova tajemství patřila jenom jemu. Rand si sám ani nebyl jistý, co to vlastně je za tajemství. Bashere naklonil hlavu a prstem se poškrábal ve vousech. „Na to, aby studoval u kohokoliv jiného, je moc mladý. Není starší než ty. Našel někde nějakou knihovnu? Rád bych viděl ty knihy, co přečetl.“

„To se musíš zeptat jeho,“ řekl Rand. „Já nevím.“ Předpokládal, že Mat někde nějakou knihu občas přečte, nicméně Mata knížky moc nezajímaly.

Bashere jenom kývl. Když se Rand o něčem nechtěl bavit, Bashere to obvykle nechal být. Obvykle. „Až příště zase pojedeš do Cairhienu, co kdybys přivedl tu zelenou sestru, co je tam? Egwain Sedai? Slyšel jsem, jak o ní Aielové mluví. Povídali, že je taky z tvé vesnice. Té bys snad mohl věřit, ne?“

„Egwain má jiné povinnosti.“ Rand se zasmál. Zelená sestra. Kdyby jen Bashere věděl.

Po Randově boku se objevila Somara s Randovou lněnou košilí a kabátcem z dobrého červeného sukna podle andorské módy, s draky na velkém límci a hustě vyšitými vavřínovými listy na klopách a rukávcích. Byla vysoká dokonce i na Aielanku, snad jenom o dlaň nižší než on sám. Jako ostatní Děvy, i ona si shrnula závoj, ale hlavu měla stále pokrytou šedohnědou šufou, takže jí byl vidět jenom obličej. „Car’a’carn se nachladí,“ zamumlala.

Pochyboval o tom. Aielům možná tohle horko nepřipadalo nijak neobvyklé, ale on se potil skoro stejně tolik, jako když cvičil s mečem. Přesto si ale přetáhl košili přes hlavu a zastrkal ji do spodků, i když tkanice nezavázal, a oblékl si i kabátec. Sice si nemyslel, že by se ho Somara skutečně pokoušela do šatů obléknout, ne před ostatními, ale takhle se vyhne poučování od ní a Enaily a nejspíš i několika dalších, spolu s bylinkovým čajem.

Pro většinu Aielů byl Car’a’carnem, a tak to bylo i s Děvami. Na veřejnosti. Když byl sám s těmito ženami, které se rozhodly odvrhnout sňatek a domácí krb kvůli oštěpu, záležitosti se zkomplikovaly. Předpokládal, že by to dokázal zarazit – možná – dlužil jim však, že to neudělá. Košili měl okamžitě propocenou a na kabátci se mu začínaly tvořit tmavé skvrny.

„Potřebuješ Aes Sedai, al’Thore.“ Rand doufal, že Bashere bude aspoň z poloviny tak umíněný, až dojde na boj. Bashere měl takovou pověst, ale měl jenom tu pověst a pár týdnů času. „Nemůžeš si dovolit mít je proti sobě, a jestli si nebudou alespoň myslet, že si na tebe uvázaly pár provázků, mohly by se do toho dát doopravdy. Aes Sedai jsou zrádné a lstivé, člověk nikdy neví, co udělají a proč.“

„Co když ti řeknu, že tu jsou stovky Aes Sedai, které jsou připravené mě podpořit?“ Rand si uvědomoval, že Andořané stále poslouchají. Musel si dát pozor, aby neřekl příliš. Ne že by toho moc věděl. Co věděl, bylo nejspíš přehnané a toužebné přání. Rozhodně pochyboval, že to jsou „stovky", ať už Egwain naznačovala cokoliv.

Bashere přimhouřil oči. „Kdyby z Věže přišlo poselstvo, věděl bych to, takže...“ Ztišil hlas téměř do šepotu. „Rozkol? Věž se skutečně rozdělila?“ Mluvil, jako by nevěřil slovům, která mu vycházela z úst. Všichni věděli, že Siuan Sanche byla sesazena z amyrlinina stolce a utišena – a popravena, jak se povídalo – a přesto byl pro většinu lidí rozkol ve Věži jen domněnkou, skutečně tomu věřil jen málokdo. Bílá věž zůstávala jednotná, monolit tyčící se nad trůny po tři tisíce let. Saldejec však byl muž, jenž zvažoval všechny možnosti. Pokračoval skutečně šeptem a přistoupil blíž, aby ho Andořané nemohli slyšet. „Musí to být ty vzbouřenkyně, co jsou připravené tě podpořit. S nimi bys mohl uzavřít lepší dohodu – budou tě potřebovat stejně tolik, jako ty potřebuješ je, možná víc – ale vzbouřenkyně, dokonce i vzbouřené Aes Sedai, nebudou mít takovou váhu jako Bílá věž, rozhodně ne u koruny. Obyčejní lidé rozdíl nepoznají, ale králové a královny ano.“

„Jsou to pořád Aes Sedai,“ řekl Rand stejně tiše, „ať jsou kdokoliv.“ A kdekoliv, pomyslel si suše. Aes Sedai... Služebníci všech... síň služebníků je rozbita... rozbita navždycky... rozbita... Ilieno, má lásko... Rand myšlenky Luise Therina nelítostně potlačil. Párkrát mu skutečně pomohly, poskytly mu informace, které potřeboval. Kdyby tu měl nějakou Aes Sedai – žlutou, ty věděly nejvíc o léčení – třeba by mohla... Byla tu jedna Aes Sedai, které důvěřoval, i když s tím začal teprve krátce před její smrtí, a Moirain mu zanechala radu týkající se Aes Sedai, týkající se každé ženy, která nosí šátek a prsten. „Nikdy žádné Aes Sedai neuvěřím,“ zachrčel tiše. „Využiju je, protože je potřebuju, ale ať Věž nebo vzbouřenkyně, vím, že se mě pokusí využít, protože tohle prostě Aes Sedai dělají. Nikdy jim nebudu důvěřovat, Bashere.“

Saldejec pomalu přikývl. „Tak je využij, jestli můžeš. Pamatuj si však tohle. Nikdo neodolá dlouho a začne dělat to, co chtějí Aes Sedai.“ Náhle krátce vyštěkl smíchy. „Artuš Jestřábí křídlo byl poslední, kdo to dokázal, aspoň pokud vím. Světlo spal moje oči, ty možná budeš druhý.“

Vrzání bot oznámilo nově příchozího na nádvoří. Byl to jeden z Bashereho mužů, mladík s mohutnými rameny, ostře řezanými rysy, o hlavu vyšší než jeho generál a taky s bohatou černou bradkou stejně jako hustými kníry. Chodil jako někdo zvyklý spíš na sedlo než na vlastní nohy, ale meč u boku při úkloně zvládal bez chybičky. A klaněl se spíš Basheremu než Randovi. Bashere možná následoval Draka Znovuzrozeného, ale Tumad – aspoň si Rand myslel, že se tak jmenuje, Tumad Ahzkan – následoval Bashereho. Enaila a tři další Děvy upřely na nového Saldejce zrak. Žádnému mokřiňanovi v blízkosti Car’a’carna skutečně nedůvěřovaly. „U brány se přihlásil nějaký muž,“ hlásil Tumad celý nesvůj. „Říká... Je to Mazrim Taim, můj pane Bashere.“

2

Nově příchozí

Mazrim Taim. Během staletí před Randem se jiní muži prohlašovali za Draka Znovuzrozeného. Posledních pár let před Randem to byla hotová morová rána, celá plejáda falešných Draků, někteří z nich dokonce dokázali i usměrňovat. Mazrim Taim byl jedním z nich, posbíral vojsko, a než ho chytili, řádil v Saldeii. Bashereho výraz se nezměnil, ale jílec meče sevřel tak, až mu zbělely klouby, a Tumad se na něj díval, čekaje na rozkazy. Taimův útěk na cestě do Tar Valonu, kde měl být zkrocen, byl důvod, proč Bashere původně přijel do Andoru. Tolik se Saldeia Mazrima Taima bála a nenáviděla ho. Královna Tenobie poslala Bashereho s vojskem, aby toho muže pronásledoval, kamkoliv půjde, jakkoliv dlouho bude třeba, aby zařídil, že Taim už nikdy v Saldeii potíže dělat nebude.

Děvy jenom klidně stály, ale mezi Andořany to jméno zapálilo plamen jako pochodeň hozená do suché trávy. Arymille právě pomáhali na nohy, když znovu vyvrátila oči. Opět by se byla zhroutila na hromádku, kdyby ji Karind nezachytila a pomalu nepoložila. Elegar se odpotácel mezi sloupy, předklonil se a hodně hlasitě zvracel. Ostatní lapali po dechu, celí strachy bez sebe si tiskli kapesníky k ústům a svírali jílce. Dokonce i vyrovnaná Karind si nervózně olizovala rty.

Rand vytáhl ruku z kapsy kabátce. „Ta amnestie,“ pravil a oba Saldejci se na něj dlouze, bezvýrazně zadívali.

„Co když sem nepřišel kvůli tvé amnestii?“ zeptal se po chvíli Bashere. „Co když se sem přišel prohlásit za Draka Znovuzrozeného?“ Andořané přešlapovali. Nikdo nechtěl být na míle poblíž místa, kde by mohla být jediná síla použita v souboji.

„Jestli má na mysli tohle,“ prohlásil odhodlaně Rand, „tak ho vyvedu z omylu.“ Měl v kapse ten nejvzácnější druh angrialu, ten vyrobený pro muže, vyřezávanou sošku tlustého mužíčka s mečem. Ať by byl Taim jak chtěl silný, tomuhle by čelit nedokázal. „Ale jestli přišel pro amnestii, platí i pro něj, stejně jako pro ostatní.“ Ať už Taim udělal v Saldeii cokoliv, Rand si nemohl dovolit odehnat muže, jenž dokáže usměrňovat, muže, jehož nebude nutné učit od prvních krůčků. Takového muže potřeboval. A stejně by neodehnal nikoho, až na Zaprodance, pokud by k tomu nebyl donucen. Demandred a Sammael, Semirhage a Mesaana, Asmodean a... Rand Luise Therina potlačil. Teď si nemohl dovolit žádné rozptýlení.

Bashere znovu chvíli mlčel, než promluvil, ale nakonec přikývl a pustil meč. „Tvoje amnestie ovšem platí. Ale pamatuj, al’Thore. Jestli Taim ještě někdy strčí nos do Saldeie, neodejde živý. Mezi lidmi žije příliš mnoho vzpomínek. Žádný rozkaz, který vydám já – nebo Tenobie – tomu nezabrání.“

„Budu ho držet mimo Saldeiu.“ Buď sem Taim přišel, aby se mu podvolil, nebo ho bude nutné zabít. Rand si mimoděk sáhl na kapsu a přes látku sevřel tlustého mužíčka. „Tak ho sem přiveď.“

Tumad se podíval na Bashereho, ale Bashere krátce přikývl tak rychle, až se zdálo, že se Tumad klaní v odpověď na vyslovený rozkaz. Rand pocítil letmé podráždění, nic však neříkal, a Tumad odspěchal pryč tím svým lehce kolébavým krokem. Bashere zkřížil ruce na prsou a stál s ohnutým kolenem, portrét naprosto klidného muže. Tmavé, zešikmené oči upíral za Tumadem, takže to byl spíš portrét muže čekajícího, až bude mocí někoho zabít.

Andořané začali znovu přešlapovat, váhavě poodešli, pak se zase vrátili. Dýchali, jako by uběhli několik mil.

„Smíte odejít,“ řekl jim Rand.

„Já, například, ti budu stát po boku,“ začal Lir, zrovna když Naean ostře vyhrkla: „Já neuteču před –“

Rand je oba uťal. „Ven!“

Chtěli mu ukázat, že se nebojí, i když si málem pouštěli do spodků. Chtěli utéci, odhodit i ty zbytky důstojnosti, které mu ještě nehodili k nohám. Byla to prostá volba. On byl Drak Znovuzrozený, získat přízeň znamenalo poslušnost, a poslušnost v tomto případě znamenala udělat to, co doopravdy chtěli. Vlna přemrštěných poklon a široce roztažené suknice, spěšné: „S tvým dovolením, můj pane Draku,“ a „Jak přikazuješ, můj pane Draku,“ a... tedy ne že by skutečně utíkali, ale šli tak rychle, jak jenom to bylo možné, aby to ještě nevypadalo, že spěchají. Opačným směrem, než odešel Tumad. Nepochybně nechtěli riskovat případné setkání s přicházejícím Mazrimem Taimem.

Čekání se v horku táhlo – zabralo to čas, přivést muže dlouhými palácovými chodbami až od brány – ale jakmile Andořané odešli, nikdo se nepohnul. Bashere upíral oči na místo, kde se Taim objeví. Děvy sledovaly celé okolí, jenže to ony dělaly vždy, a jestli vypadaly, že jsou připravené se v okamžení zase zahalit, tak to u nich bylo taky obvyklé. Nebýt jejich očí, mohly to být sochy.

Konečně se na nádvoří ozvaly kroky. Rand málem sáhl pro saidín, ale pak se zarazil. Ten muž dokáže poznat, že drží jedinou sílu, jakmile vstoupí na nádvoří. Rand si nemohl dovolit vypadat, že se ho bojí.

Do slunce se jako první vynořil Tumad a pak černovlasý muž, trochu nadprůměrně vysoký, jehož snědá tvář a zešikmené oči, zahnutý nos a vysedlé lícní kosti označovaly za dalšího Saldejce, ač byl hladce oholený a oděný jako kdysi úspěšný andorský kupec, na něhož přišly těžké časy. Tmavomodrý kabátec měl z jemného sukna, prostříhaný tmavším sametem, ale manžety měl odřené a spodky na kolenou vyboulené, a popraskané boty měl pokryté prachem. Přesto se nesl pyšně, což nebylo zrovna snadné, když s ním šli další čtyři Bashereho muži, kteří měli své lehce zakřivené čepele obnažené a hroty drželi jenom pár palců od jeho žeber. Horko se ho zdánlivě nedotýkalo. Děvy sledovaly jeho postup.

Rand si Taima prohlížel, když s doprovodem přecházel nádvoří. Byl nejméně o patnáct let starší než Rand, mohlo mu být tak pětatřicet, nejvýš o pár let víc. O mužích, kteří dokážou usměrňovat, toho bylo známo málo a ještě méně zapsáno – tomuto tématu se většina slušných lidí vyhýbala – ale Rand se naučil, co jen dokázal. Poměrně málo mužů se toho skutečně dobralo. To byl jeden z jeho problémů. Od Rozbití většina mužů, kteří usměrňovali, měli tuto schopnost vrozenou, projevila se, když dospívali. Některým se podařilo udržet šílenství na uzdě celá léta, než je Aes Sedai našly a zkrotily. Ostatní už byli beznadějně šílení, když byli objeveni, často necelý rok poté, co se poprvé dotkli saidínu. Rand se držel zdravého rozumu již téměř dva roky. A přesto tu měl před sebou muže, kterému se to dařilo deset patnáct let. Už to samo o sobě za něco stálo.

Muži se zastavili pár kroků před ním na Tumadův pokyn. Rand otevřel ústa, jenže než mohl promluvit, ozval se mu v hlavě Luis Therin jako posedlý. Sammael a Demandred mě nenáviděli, nechť jsem jim prokazoval jakékoliv pocty. Čím větší pocty, tím horší nenávist, dokud nezaprodali své duše a nepřešli na druhou stranu. Zvlášť Demandred. Měl jsem ho zabít! Měl jsem je zabít všechny! Sežehnout zemi, aby je zabila všechny! Sežehnout zemi.

Rand, se ztuhlým výrazem, se snažil ovládnout vlastní myšlenky. Já jsem Rand al’Thor. Rand al’Thor! Sammaela ani Demandreda ani nikoho z ostatních neznám! Světlo mě spal, jsem Rand al’Thor! Jako slabá ozvěna se odjinud objevila ještě jedna myšlenka. Světlo mě spal. Znělo to jako prosba. Pak byl Luis Therin pryč, zahnán zpět do stínů, v nichž přebýval.

Mlčení využil Bashere. „Říkáš, že jsi Mazrim Taim?“ Znělo to nevěřícně a Rand se na něj zmateně podíval. Je to Taim, nebo ne? Jedině šílenec by se hlásil k takovému jménu, kdyby mu nepatřilo.

Zajatec zvedl koutky úst, což mohl být náznak úsměvu, a zamnul si bradu. „Oholil jsem se, Bashere.“ V jeho hlase byl víc než jen náznak posměchu. „Takhle daleko na jihu je horko, nebo sis toho nevšiml? Větší horko, než by být mělo, dokonce i tady. Chceš ode mě důkaz? Mám pro tebe usměrnit?“ Tmavýma očima zalétl k Randovi a pak se podíval zpátky na Bashereho, jehož tvář byla s každou minutou temnější. „To asi ne, ne teď. Vzpomínám si na tebe. Málem jsem tě porazil u Irinjavaru, jenže se na obloze objevila ta zjevení. To ale ví každý. Co ale neví každý, kromě tebe a Mazrima Taima?“ Soustředil se na Bashereho a zdánlivě si neuvědomoval své stráže ani jejich meče u svých žeber. „Slyšel jsem, že jsi utajil, co se stalo Musarovi a Hacharimu a jejich ženám.“ Posměch byl pryč, teď jenom vyprávěl, co se stalo. „Neměli se mě pokoušet zabít pod vlajkou příměří. Soudím, že jsi jim našel dobrá místa mezi svou čeládkou. Oni nyní chtějí jedině sloužit a poslouchat. Jinak nebudou šťastní. Mohl jsem je zabít. Všichni čtyři tasili dýky.“

„Taime,“ zavrčel Bashere a sáhl po jílci meče, „ty...!“

Postavil se před něj Rand a popadl ho za zápěstí, když byla čepel již zpola venku z pochvy. Hroty čepelí čtyř strážných i Tumadovy se teď Taima dotýkaly a nejspíš se mu zarývaly do masa, podle toho, jak je muži tiskli k jeho kabátci, ale on nehnul brvou. „Přišel jsi sem za mnou,“ chtěl vědět Rand, „nebo se snad posmívat urozenému pánu Basheremu? Jestli to uděláš ještě jednou, nechám ho, aby tě zabil. Moje amnestie omlouvá, co jsi udělal, ale nedovoluje, aby ses svými zločiny chlubil.“

Taim si Randa chvíli prohlížel, než promluvil. Přes panující žár se ten chlapík skoro nepotil. „Přišel jsem za tebou. Ty jsi ten z vidění na obloze. Povídá se, že jsi tam bojoval se samotným Temným.“

„S Temným ne,“ řekl Rand. Bashere se mu přímo nevzpíral, ale Rand cítil napětí v jeho ruce. Jestli ho pustí, ta čepel bude vmžiku venku a v Taimově srdci. Pokud nepoužije jedinou sílu. Nebo pokud ji nepoužije Taim. Tomu bylo třeba se pokud možno vyhnout. Dál svíral Bashereho za zápěstí. „Říkal si Ba’alzamon, ale já myslím, že to byl Izmael. Zabil jsem ho později v Tearském Kameni.“

„Slyšel jsem, že jsi zabil víc Zaprodanců. Mám tě oslovovat můj pane Draku? Slyšel jsem, jak tihleti ten titul používají. Chceš zabít všechny Zaprodance?“

„Znáš nějaký jiný způsob, jak to s nimi vyřídit?“ zeptal se Rand. „Buď zemřou oni, nebo zemře svět. Pokud si ovšem nemyslíš, že se dají přemluvit k tomu, aby opustili Stín tak, jako opustili Světlo.“ Tohle začínalo být směšné. Vedl tady rozhovor s mužem, který měl pod kabátcem určitě zarytých pět mečů do těla, určitě až do krve, a sám zatím držel šestého muže, který chtěl dodat šestý meč a pustit tomu muži žilou mnohem víc. Aspoň že byli Bashereho muži natolik disciplinovaní, že neudělali víc bez přímého rozkazu svého velitele. Aspoň že Bashere držel pusu zavřenou. Rand obdivoval Taimův klid, a tak rychle pokračoval, aniž by však dával najevo, že spěchá.

„Ať už jsou tvoje zločiny jakékoliv, Taime, vedle Zaprodanců blednou. Nebo jsi někdy mučil celé město, nutil tisíce lidí, aby si navzájem ubližovali, aby ubližovali svým milovaným? Tohle dělala Semirhage, a to z jediného důvodu, totiž že mohla, aby dokázala, že může, a měla z toho potěšení. Vraždil jsi někdy děti? Todělala Graendal. Nazývala to laskavostí, aby netrpěly, když zotročila jejich rodiče a odnesla je pryč.“ Jenom doufal, že ostatní Saldejci poslouchají aspoň zpola tak pozorně jako Taim. Ten se nyní dokonce se zájmem trochu předklonil. Rand doufal, že se nebudou příliš ptát, odkud tohle všechno ví. „Předhazoval jsi snad lidi trollokům k jídlu? Tohle dělali všichni Zaprodanci – zajatce, kteří se k nim odmítli připojit, hodili trollokům, pokud je rovnou nezavraždili – ale Demandred zajal dvě města jen proto, že si myslel, že ho tamní lidé nebrali vážně, než přešel ke Stínu, a každý muž, žena i dítě skončil v trolločím žaludku. Mesaana zakládala na území, které ovládala, školy, školy, kde se děti a mladí lidé učili o slávě Temného, kde se učili zabíjet své přátele, kteří se neučili dost dobře nebo dost rychle. A mohl bych pokračovat. Mohl bych začít na začátku seznamu a pokračovat přes všech třináct jmen, a ke každému z nich přiřadit stovku stejně hnusných zločinů. Cokoliv jsi udělal, téhle úrovně to nedosahuje. A ty teď přicházíš přijmout mou milost, kráčet ve Světle a poddat se mi, bojovat proti Temnému stejně, jako jsi kdy bojoval proti lidem. Zaprodanci řádí a já je chci všechny pochytat a zničit. A ty mi s tím pomůžeš. Tím si vysloužíš svou milost. Řeknu ti pravdu, nejspíš si ji vysloužíš stokrát, než skončí Poslední bitva.“

Bashere se konečně uvolnil, Rand cítil, jak se jeho meč pomalu vrací zpátky do pochvy. Rand se jen tak tak zarazil, aby si nevydechl úlevou. „Nevidím důvod, proč ho teď tak pozorně sledovat. Odložte meče.“

Tumad a ostatní začali pomalu vracet meče do pochev. Pomalu, ale dělali to. Pak promluvil Taim.

„Podvolit se ti? Myslel jsem spíš na spojenectví mezi námi.“ Ostatní Saldejci se napjali. Bashere byl stále za Randem, ale Rand cítil, jak tuhne. Děvy nehnuly ani svalem, jen Jalani pozvedla ruku k závoji. Taim naklonil hlavu na stranu, ostatní si neuvědomoval. „Byl bych samozřejmě ten slabší partner, ale mám za sebou mnohem víc let studia jediné síly než ty. Mohu tě hodně naučit.“

Rand se rozzuřil tak, až začal vidět rudě. Mluvil o věcech, které by neměl znát, a nejspíš tak dal základ tuctu dalších řečí o sobě i o Zaprodancích – a to všechno, aby činy tohoto muže vypadaly méně temné, a on má tu drzost mluvit o smlouvách? V hlavě se mu volně toulal Luis Therin. Zabij ho! Zabij ho hned! Zabij ho! Rand se pro jednou nesnažil ten hlas utišit. „Žádné smlouvy!“ zavrčel. „Žádní partneři! Já jsem Drak Znovuzrozený, Taime! Já! Jestli víš něco, co můžu využít, tak to využiju, ale ty půjdeš tam, kam já řeknu, a uděláš, co řeknu a kdy řeknu.“

Taim okamžitě poklekl. „Podvoluji se Draku Znovuzrozenému. Budu sloužit a poslouchat.“ Když vstával, koutky úst se mu znovu zachvěly v tom náznaku úsměvu. Tumad na něj civěl s otevřenými ústy.

„Tak rychle?“ řekl Rand mírně. Vztek ještě nebyl pryč. Byl rozžhavený doběla. Nebyl si jistý, co by udělal, kdyby se tomu poddal. Luis Therin stále blábolil v koutku jeho mysli. Zabij ho! Musíš ho zabít! Rand Luise Therina zahnal pryč, takže se ztišil do sotva slyšitelného mumlání. Snad by ho to ani nemělo překvapovat. Kolem ta‘veren se stávaly dost zvláštní věci, zvlášť kolem tak silných, jako byl Rand. Že může člověk v jeho přítomnosti v okamžení změnit názor, i kdyby byl směr jeho cesty vytesán do kamene, by nemělo být překvapivé. Ale Randa přemáhaly hněv a silné podezření. „Prohlásil ses Drakem Znovuzrozeným, bojoval jsi v bitvách po celé Saldeii, chytili tě jen proto, že jsi byl sražen do bezvědomí, a ty se tak rychle vzdáváš? Proč?“

Taim pokrčil rameny. „Jakou mám jinou volbu? Toulat se světem sám, bez přátel, stále pronásledovaný, zatímco ty budeš stoupat ke slávě? Tedy v případě, že by se Basheremu nebo těm tvým aielským ženským nepodařilo mě zabít dřív, než opustím město. A i kdyby to neudělali, Aes Sedai by mě dřív nebo později zahnaly do kouta. Pochybuju, že Věž hodlá na Mazrima Taima zapomenout. Anebo můžu jít za tebou, a část té slávy bude má.“ Poprvé se rozhlédl kolem, na stráže a Děvy, a zakroutil hlavou, jako by tomu nemohl uvěřit. „Mohl jsem být tím jediným. Jak jsem měl vědět, že to tak není? Můžu usměrňovat. Jsem silný. Co ukazovalo na to, že nejsem Drak Znovuzrozený? Stačilo jedině, abych naplnil jedno z proroctví.“

„Jako že by se ti podařilo narodit se na svazích Dračí hory?“ ucedil Rand chladně. „To bylo první proroctví, které mělo být naplněno.“

Taim znovu zvedl koutky úst. Nebyl to skutečný úsměv, nikdy nevystoupil až k jeho očím. „Dějiny píší vítězství. Kdybych byl dobyl Tearský Kámen, dějiny by byly prokázaly, že jsem se narodil na Dračí hoře, ze ženy, které se nikdy nedotkl muž, a nebesa se otevřela v záři, aby ohlásila můj příchod. Takové věci se teď vyprávějí o tobě. Jenomže ty jsi dobyl Kámen se svými Aiely a svět tě zdraví jako Draka Znovuzrozeného. Vím, že se nemám stavět proti tobě. Ty jsi ten jediný. No, jelikož nebude celý bochník můj, spokojím se i s krajíčkem, který mi spadne do klína.“

„Možná že se ti dostane poct, Taime, a možná ne. Jestli nad tím začneš moc dumat, pomysli i na to, co se stalo ostatním, kteří dokázali to, co ty. Logaina chytily a zkrotily Aes Sedai. Prý zemřel ve Věži. Dalšího upálili Muranďané. Upálili ho zaživa, Taime! Tohle Illiánci udělali taky Gorinu Rogadovi před čtyřmi lety.“

„To není osud, který bych vřele přivítal,“ poznamenal Taim vyrovnaně.

„Tak zapomeň na pocty a vzpomeň na Poslední bitvu. Všechno, co dělám, směřuje k Tarmon Gai’donu. Všechno, co ti řeknu, abys udělal, bude směřovat tam. Ty tam budeš směřovat!“

„Ovšem.“ Taim rozhodil rukama. „Ty jsi Drak Znovuzrozený. O tom nepochybuji. Uznávám tě veřejně. Napochodujeme do Tarmon Gai’donu. Kde proroctví říkají, že vyhrajeme. A dějiny řeknou, že Mazrim Taim stál po tvé pravici.“

„Možná,“ ucedil stroze Rand. Prožil příliš mnoho proroctví, aby věřil, že některé z nich skutečně znamená přesně to, co říká. Nebo snad že něco zajišťují. Podle jeho názoru proroctví jenom určovala podmínky, které bylo třeba splnit, aby se něco stalo. Jenže splnění těchto podmínek ještě neznamenalo, že se to něco stane, jen že by se to mohlo stát. Některé podmínky, zadané v Dračích proroctvích, víc než jen naznačovaly, že musí zemřít, pokud má mít nějakou naději na vítězství. Tohle pomyšlení mu náladu nijak nevylepšilo. „Světlo dej, aby ta tvoje příležitost nepřišla příliš brzy. A teď, co víš o tom, co potřebuju? Můžeš učit muže usměrňovat? Můžeš vyzkoušet muže, abys poznal, jestli se to může naučit?“ Na rozdíl od žen, muž, který sám uměl usměrňovat, nedokázal tuto schopnost v jiném prostě vycítit. V používání jediné síly byly mezi muži a ženami značné rozdíly, v podstatě jako mezi muži a ženami v jiných oblastech. Občas to byla otázka jen vlasového rozdílu, občas to bylo jako kámen proti hedvábí.

„Tvoje amnestie? Opravdu se ukázali nějací hlupáci, aby se naučili být jako ty a já?“

Bashere na Taima jen opovržlivě hleděl, rozkročený, se založenýma rukama, ale Tumad a strážní nejistě přešlapovali. Děvy ne. Rand neměl tušení, co Děvy cítí k asi dvacítce mužů, kteří odpověděli na jeho volání. Nikdy nedaly nic najevo. Saldejci však měli čerstvě v paměti vzpomínky na Taima jako na falešného Draka, a tak jen málokterý z nich dokázal zakrýt znepokojení.

„Prostě mi odpověz, Taime. Jestli umíš, co chci, tak to hned řekni. Jestli ne...“ Teď z něj hovořil hněv. Nemohl toho muže poslat pryč, ne, i kdyby se s ním měl potýkat každý den. Taim si však asi myslel, že to udělá.

„Umím obojí,“ vyhrkl rychle. „Zjistil jsem to před pěti lety – ne že bych se po tom nějak zvlášť pídil – ale jenom jeden měl kuráž jít dál než ke zkoušení.“ Zaváhal a dodal: „Zešílel přede dvěma roky. Musel jsem ho zabít dřív, než by on zabil mě.“

Dva roky. „Tys vydržel mnohem dýl. Jak?“

„Starosti?“ zeptal se Taim tiše a pak pokrčil rameny. „Nemůžu ti pomoct. Nevím jak. Prostě jsem vydržel. Jsem normální jako...“ zalétl pohledem k Basheremu a nevšímal si jeho upřeného pohledu, „...jako urozený pán Bashere.“

Randa však náhle cosi napadlo. Polovička Děv se vrátila a sledovala zbytek nádvoří. Nebylo jim podobné, že by se tolik soustředily na jednu možnou hrozbu, aby pominuly ostatní. Možnou hrozbou byl Taim, takže druhá polovička Děv upírala oči na něj a na Randa, čekajíc na jakýkoliv náznak toho, že by nebezpečí bylo skutečné. Každý muž by si to uvědomoval, tu náhle hrozící smrt v jejich očích, z jejich rukou. Rand si to uvědomoval, a to jeho chtěly chránit. A Tumad a ostatní strážní stále svírali jílce, připraveni je okamžitě vytáhnout. Kdyby se Bashereho muži a Aielanky rozhodli Taima zabít, měl by dost velké potíže uniknout z nádvoří, ať už uměl usměrňovat jakkoliv dobře, pokud by mu Rand nepomohl. A přesto Taim nevěnoval vojákům a Děvám navenek o nic větší pozornost než sloupořadí či dlažebním kamenům pod nohama. Odvaha, skutečná či hraná, nebo něco jiného? Druh šílenství?

Po chvilce mlčení Taim znovu promluvil. „Zatím mi ještě nevěříš. Ani k tomu nemáš důvod. Zatím. Časem budeš. Na zástavu budoucí důvěry jsem ti přinesl dárek.“ Z obnošeného kabátce vytáhl cosi zabaleného v hadru, balíček velký asi jako dvě mužské pěsti.

Rand si ho se zamračením převzal a dech se mu zadrhl v hrdle, když ucítil tvrdý tvar pod látkou. Spěšně odmotal různobarevné hadry a objevil se kotouč o velikosti jeho dlaně, kotouč podobný tomu na praporci nad palácem, zpola bílý a zpola černý, starobylý symbol Aes Sedai z doby před Rozbitím světa. Přejel prstem po spojených slzách.

Takových kotoučů bylo vyrobeno jen sedm, z cuendillaru. Zámky na věznici Temného, zámky, které držely Temného mimo svět. Měl dva další, pečlivě schované. Velmi dobře chráněné. Cuendillar nedokázalo rozbít nic, dokonce ani jediná síla ne – okraj jemného šálku vyrobeného z cuendillaru mohl poškrábat i ocel nebo démant – ale tři ze sedmi se rozbily. Viděl je rozbité. A díval se, jak Moirain odřezává tenoučký plátek z okraje dalšího. Zámky slábly a jen samo Světlo vědělo proč nebo jak. Kotouč v jeho rukou byl na pohmat tvrdě hladký jako cuendillar, jako spojení nejjemnějšího porcelánu s leštěnou ocelí – ale Rand si byl jist, že by se rozbil, kdyby ho upustil na dláždění.

Tři byly rozbité. Tři vlastnil on. Kde je sedmý? Pouze čtyři zámky stály mezi lidstvem a Temným. Čtyři, pokud byl ten poslední stále celý. Pouze čtyři stály mezi lidstvem a Poslední bitvou. Jak dobře ještě drží, když jsou tak oslabené?

Hlas Luise Therina byl jako dunění hromu. Rozbij to rozbij je všechny musíš je rozbít musíš musíš musíš je rozbít všechny rozbít všechny a zaútočit musíš zaútočit rychle musíš zaútočit teď rozbij to rozbij to rozbij to...

Rand se roztřásl námahou, jak se snažil ten hlas potlačit, jak se snažil zbavit mlhy, která se lepila jako pavučiny. Svaly ho bolely, jak zápolil s mužem z masa a kostí, s obrem. Hrstku po hrstce nacpal tu mlhu, která byla Luisem Therinem, do nejhlubších škvírek, do nejhlubších stínů, které ve své mysli našel.

Náhle uslyšel slova, která ochraptěle mumlal. „Musím to rozbít teď rozbít je všechny rozbiju to rozbiju to rozbiju to.“ Najednou si uvědomil, že má ruce nad hlavou a drží zámek, připraven jím mrštit o bílé dláždění. Jediné, co mu v tom bránilo, byl Bashere, stál na špičkách a držel Randa za ruce.

„Nevím, co to je,“ pravil Bashere zcela klidně, „ale myslím, že bys měl možná počkat, než se rozhodneš to rozbít. Co?“ Tumad a ostatní už nepozorovali Taima. Teď s pusou otevřenou a vytřeštěnýma očima hleděli na Randa. Dokonce i Děvy přenesly pohled na něj, oči měly ustarané. Sulin nakročila směrem k mužům a Jalani k Randovi natáhla ruku, aniž by si to zjevně uvědomila.

„Ne.“ Rand polkl, bolelo ho v krku. „Nemyslím, že bych měl.“ Bashere pomalu couvl a Rand dal zámek dolů stejně pomalu. Jestli Rand považoval Taima za neotřesitelného, měl teď opačný důkaz. Teď se mu ve tváři zračil děs. „Víš, co to je, Taime?“ chtěl vědět Rand. „Musíš, jinak bys mi to nepřinesl. Kdes to našel? Máš další? Víš, kde je další?“

„Ne,“ řekl Taim roztřeseným hlasem. Ne však strachy, aspoň ne úplně. Spíš jako muž, jemuž se náhle pod nohama nečekaně utrhl okraj útesu a jemu se nějak podařilo dostat se zpátky na pevnou půdu. „Tohle je jediný, co jsem... Od chvíle, co jsem unikl Aes Sedai, jsem slyšel všechny možné řeči. Obludy, co se zjevují z ničeho nic. Podivné šelmy. Muži, co mluví se zvířaty, a zvířata jim odpovídají. Aes Sedai, které zešílely, jako máme zešílet my. Celé vesnice, co zešílely a vyvraždily se. Něco z toho může být pravda. Polovina z toho, o čem vím, že je pravda, není o nic míň šílená. Slyšel jsem, že některé z těch zámků se rozbily. Tenhle by rozbila i rána kladivem.“

Bashere se zamračil a zadíval se na zámek v Randových rukou, pak zalapal po dechu. Pochopil.

„Kde jsi ho našel?“ zopakoval Rand. Kdyby dokázal najít poslední... Pak co? Luis Therin se zavrtěl, ale Rand odmítl poslouchat.

„Na posledním místě, které by mě napadlo,“ odpověděl Taim, „což je asi to první místo, kde hledat ostatní. Na jednom polorozpadlém státečku v Saldeii. Zastavil jsem se tam kvůli vodě a ten sedlák mi ho dal. Byl již dost starý, neměl děti ani vnuky, kterým by to předal, a myslel si, že jsem Drak Znovuzrozený. Tvrdil, že ho jeho rodina stráží přes dva tisíce let. Tvrdil, že za trollockých válek byli jeho předkové králové a královny a šlechtici pod Artušem Jestřábí křídlo. Ten jeho příběh mohl být dokonce i pravdivý. Rozhodně byl asi stejně pravděpodobný, jako je najít tohle v chajdě pár dní cesty na koni od Mornské hranice.“

Rand kývl, potom se sehnul a posbíral hadry. Byl zvyklý na to, že se kolem něj dějí mnohé divné věci. Někde, někdy se to prostě stát muselo. Chvatně zámek zabalil a podal ho Basheremu. „Pečlivě to střez.“ Rozbij to! Tvrdě ten hlas potlačil. „Nic se tomu nesmí stát.“

Bashere balík uctivě převzal a držel ho oběma rukama. Rand si nebyl jist, jestli se Saldejec klaní jemu nebo zámku. „Deset hodin i deset let, bude v bezpečí, pokud si to nevyžádáš.“

Rand si ho chvíli prohlížel. „Každý jen čeká, až zešílím, bojí se toho, ty ale ne. Musel sis myslet, že už jsem mimo, teď před chvílí, ale ani tehdy ses mě nebál.“

Bashere pokrčil rameny a pod prošedivělými kníry se zazubil. „Když jsem poprvé usnul v sedle, byl vrchním maršálem Muad Cheade. Ten chlap byl bláznivý jako zajíc při jarním tání. Dvakrát denně prohledával svého osobního sluhu kvůli jedu a nepil nic než vinný ocet a vodu, o čemž tvrdil, že je to skvělé proti jedu, který mu ten kluk podstrčil, ale jedl všechno, co mu připravil, celou dobu, co jsem ho znal. Jednou nechal posekat celý dubový hájek, protože se na něj ty duby dívaly. A pak trval na tom, že se jim musí vystrojit důstojný pohřeb. Pronesl na něm řeč. Máš vůbec představu, jak dlouho trvá vykopat hroby pro třiadvacet dubů?“

„Proč někdo něco neudělal? Jeho rodina třeba?“

„Ti, co nebyli tak šílení jako on, nebo šílenější, se na něj báli křivě podívat. A Tenobiin otec by stejně nikomu nedovolil na něj sáhnout. Možná byl šílený, ale dokázal přetrumfnout každého, koho jsem kdy viděl. Nikdy neprohrál jedinou bitvu. Nikdy se dokonce ani nepřiblížil k porážce.“

Rand se zasmál. „Takže za mnou jdeš, protože si myslíš, že dokážu přetrumfnout Temného?“

„Jdu za tebou kvůli tomu, kdo jsi,“ řekl Bashere klidně. „Svět musí jít za tebou, nebo si ti, co přežijí, budou přát, aby byli mrtví.“

Rand pomalu kývl. Proroctví říkala, že rozbije státy a připoutá je k sobě. Ne že by to chtěl, ale proroctví byla jeho jediným vodítkem k tomu, jak bojovat Poslední bitvu, jak ji vyhrát. Dokonce i bez nich si však myslel, že spojit státy je nezbytné. V Poslední bitvě nebude stát jenom on proti Temnému. Nemohl tomu uvěřit. Měl-li zešílet, nebyl zatím šílený natolik, aby si myslel, že je něco víc než člověk. Bude to lidstvo proti trollokům a taky myrddraalům a všem možným zplozencům Stínu, které dokáže Morna vyvrhnout, a temným druhům, vylézajícím ze svých skrýší. Na cestě k Tarmon Gai’donu budou další nebezpečí, a jestli svět nebude jednotný... Děláš, co se udělat musí. Nebyl si jistý, jestli to byl on sám nebo Luis Therin, ale pokud viděl, byla to pravda.

Rychle se vydal k nejbližším sloupům a přes rameno řekl Basheremu. „Vezmu Taima na statek. Chceš jít s námi?“

„Na statek?“ ozval se Taim.

Bashere zavrtěl hlavou. „Děkuji, ne,“ prohlásil suše. Možná působil dojmem, že nemá žádné nervy, ale Rand a Taim dohromady byli nejspíš nejvíc, co dokázal zvládnout. A statku se rozhodně vyhýbal. „Moji muži měknou, když pro tebe hlídkují v ulicích. Chci některé z nich zase na pár hodin strčit do sedla, jak to má být. Chtěl jsi je odpoledne vidět. Změnilo se něco?“

„Jaký statek?“ chtěl vědět Taim.

Rand si povzdechl, náhle ho přemohla únava. „Ne, nezměnilo. Budu tam, jestli to stihnu.“ Přehlídka byla až příliš důležitá, aby ji měnil, i když to kromě Bashereho a Mata nikdo nevěděl. Nemohl připustit, aby to někdo jiný považoval za víc než běžnou záležitost, zbytečnou ceremonii pro muže, který si začíná zvykat na nabubřelost svého postavení, kdy se Drak Znovuzrozený nechává zdravit svými vojáky. Musel dnes vykonat ještě jednu návštěvu, o níž si budou všichni myslet, že se ji snaží udržet v tajnosti. Dokonce to i mohlo zůstat tajemstvím, aspoň pro většinu lidí, ale Rand nepochyboval, že ti, o nichž chtěl, aby to zjistili, to zjistí.

Vzal si meč, který předtím opřel o tenký sloup, a připjal si ho přes nezapnutý kabátec. Opasek byl z nezdobené tmavé vepřovice, stejně jako pochva, a stejnou kůží byl rovněž ovinut dlouhý jílec. Přezka byla velmi zdobná, jemně vytepaný drak z leptané oceli vykládané zlatem. Měl by se té přezky zbavit, najít si jen něco prostého. Ale nemohl se k tomu přimět. Byl to dar od Aviendhy. Což byl důvod, proč by se jí měl zbavit. Z tohohle kruhu nenašel cestu ven.

Čekalo tam však na něj ještě něco, půl sáhu dlouhý oštěp se zelenobílým střapcem pod ostrou hlavicí. Zvedl ho a ještě se obrátil na nádvoří. Jedna z Děv vyřezala do krátkého ratiště draky. Někteří lidé to již nazývali Dračí žezlo, zvláště Elenia a její banda. Rand si ho nechával, aby mu připomínal, že má možná víc nepřátel než ty, které má na očích.

„O jakém statku to mluvíte?“ Taimovi se v hlase ozývala zlost. „Kam mě to chceš vzít?"

Rand si ho dlouze prohlížel. Neměl Taima rád. Něco v jeho chování to nedovolovalo. Nebo možná něco v něm samém. Dost dlouho byl jediným mužem, který mohl vůbec pomyslet na usměrňování, aniž by se musel ohlížet přes rameno ve strachu z Aes Sedai. No, zřejmě to byla dlouhá doba, a aspoň se ho Aes Sedai nepokusí zkrotit, ne teď, když vědí, kdo je. Mohlo to být tak prosté? Žárlil, že už není jediný? Myslel si, že ne. Kromě ostatních věcí by přivítal, kdyby další muži, kteří dokážou usměrňovat, mohli chodit po zemi v klidu. Konečně by přestal být zrůdou. Ne, tak daleko to nezajde, ne před Tarmon Gai’donem. Byl výjimečný. Byl Drak Znovuzrozený. Ať už ty důvody byly jakékoliv, prostě toho muže neměl rád.

Zabij ho! vřískal Luis Therin. Zabij je všechny! Rand ho potlačil. Nemusel mít Taima rád, jenom ho využije. A musí mu věřit. To byla ta těžší část.

„Vezmu tě tam, kde mi můžeš sloužit,“ řekl chladně. Taim sebou netrhl ani se nezamračil. Prostě se jen díval a čekal, pouze na okamžik zvedl koutky úst v tom svém skoroúsměvu.

3

Moci ženy

Rand potlačil své podráždění – a mumlání Luise Therina – a natáhl se pro saidín, vrhl se do nyní známé bitvy o ovládnutí a přežití uprostřed prázdnoty. Jak usměrňoval, proudila do něj i špína, dokonce i v prázdnotě ji cítil, jako by mu pronikala do kostí, možná i do duše. Neuměl popsat, co udělal, jen to, že vytváří záhyb ve vzoru, díru do vzoru. Tohle se naučil sám, a jeho učitel nebyl moc dobrý, když měl vysvětlit třebas jen to, co spočívá v pozadí věcí, které učil. Ve vzduchu se objevila jasná svislá čára a rychle se rozšířila do otvoru připomínajícího velké dveře. Vlastně to vypadalo, jako by se průchod otočil na bok, a za ním byla vidět slunečním světlem zalitá mýtina mezi suchem poničenými stromy.

Enaila a dvě další Děvy si zvedly závoje a proskočily skrz málem dřív, než se průchod zastavil. Půl tuctu dalších je následovalo, některé s připravenými luky z rohoviny. Rand nečekal, že tam bude něco, před čím by ho měly chránit. Umístil druhý konec – pokud tu byl nějaký druhý konec, sice tomu nerozuměl, ale měl nějak dojem, že to má konec jenom jeden – na mýtinu, protože otvor průchodu mohl být v přítomnosti lidí nebezpečný, ale vykládat Děvám nebo kterémukoliv jinému Aielovi, že není třeba být na stráži, bylo jako vykládat rybě, že nemusí plavat.

„Tohle je průchod,“ řekl Taimovi. „Ukážu ti, jak takový udělat, jestli sis to nezapamatoval.“ Muž na něj zíral. Jestli se pozorně díval, měl by být schopen vidět, jak Rand spřádá saidín. Tohle dokázal každý muž schopný usměrňování.

Taim se k němu připojil, když Rand procházel na mýtinu. Sulin a ostatní Děvy je následovaly. Některé se opovržlivě podívaly na meč u Randova boku, když procházely kolem, a tiše si mezi sebou ukazovaly znakovou řečí. Nepochybně znechuceně. Enaila a přední stráž se už ostražitě rozestoupily mezi ucourané stromy, jejich kabátce a spodky, cadin’sor, splývaly se stíny, ať už k šedé a hnědé přidaly zelenou či nikoliv. S jedinou sílou v sobě Rand viděl každou jednotlivou suchou jehličku na každé z borovic, víc jich bylo suchých než živých. Cítil nakyslou mízu kalin. Vzduch sám byl horký, suchý a prašný. Žádné nebezpečí tu na něj nečíhalo.

„Počkej, Rande al’Thore,“ ozval se z druhé strany průchodu ženský hlas. Aviendžin hlas.

Rand okamžitě propustil tkanivo i saidin a průchod zmizel, stejně jako se objevil. Bylo nebezpečí a nebezpečí. Taim se na něj zvědavě podíval. Některé Děvy, zahalené i nezahalené, mu obětovaly chvilku a taky se po něm ohlédly. Tvářily se nesouhlasně. Zase se zamíhaly prsty ve znakové řeči Děv. Měly však dost rozumu, aby držely jazyk za zuby. V tom se Rand vyjádřil jasně.

Nevšímaje si zvědavosti i nesouhlasu, Rand se vydal mezi stromy s Taimem po boku. Suché listí a větvičky jim praskaly pod nohama. Děvy v hodně širokém kruhu kolem nich, v měkkých botách zašněrovaných ke koleni, nedělaly nejmenší hluk. Ostražitost překryla pokárání. Některé již tuto cestu vykonaly s Randem předtím, vždy bez nehody, ale je nikdy nic nepřesvědčí, že tyhle lesy nejsou vhodné místo pro přepadení ze zálohy. Před Randovým příchodem byl život v Pustině po skoro tři tisíce let samé přepadávání, šarvátky, svár a válka, trvající bez delšího přerušení.

Od Taima se Rand určitě mohl pár věcí přiučit – i když zdaleka ne tolik, kolik si Taim myslel – avšak učení bude probíhat oběma směry, a nastal čas, aby začal staršího muže vzdělávat. „Dřív nebo později narazíš na Zaprodance, když půjdeš za mnou. Možná ještě před Poslední bitvou. Pravděpodobně dřív. Nevypadáš překvapeně.“

„Slyšel jsem řeči. Nakonec se museli dostat ven.“

Takže zpráva se šířila. Rand se proti své vůli zazubil. Aes Sedai to nepotěší. Kromě všeho ostatního cítil jistou radost, když je mohl zatahat za nos. „Můžeš čekat cokoliv kdykoliv. Trolloky, myrddraaly, draghkary, šedé muže, gholamy...“

Zaváhal a dlaní s vypálenou volavkou pohladil jílec svého obouručního meče. Neměl ponětí, co je to gholam. Luis Therin se nepohnul, ale on věděl, odkud se to jméno vzalo. Kousky a útržky občas propluly přes tenkou přehradu, která ležela mezi ním a tím hlasem, a staly se součástí Randových vzpomínek, obvykle bez toho, aby je něco vysvětlovalo. V poslední době se mu to stávalo častěji. Se zlomky ale nemohl bojovat jako s hlasem toho muže. Zaváhal jen na chviličku.

„Nejen na severu poblíž Morny. Tady i kdekoliv jinde. Používají Cesty.“ To byla další věc, se kterou bude muset něco udělat. Jenže jak? Zprvu vytvořené s pomocí saidínu, Cesty nyní byly temné, pošpiněné jako saidin sám. Zplozenci stínu se sice nedokázali vyhnout všem nebezpečím Cest, která zabíjela lidi, či s nimi prováděla něco horšího, přesto se jim však dařilo je používat, a i když Cesty nebyly tak rychlé jako průchody a cestování, nebo dokonce klouzání, pořád umožňovaly za den urazit stovky mil. Problém na později. Měl až příliš mnoho problémů na později. Měl až příliš mnoho problémů i teď. Podrážděně švihl Dračím žezlem po větvičce kaliny. Na zem se snášely kousky širokých, tuhých listů, téměř hnědých. „Jestli o nich někdy uslyšíš nějakou pověst, tak jí věř. Dokonce i temní psi, i když jestli je to skutečná divoká štvanice, tak aspoň Temný není volný, aby jezdil za nimi. I bez toho jsou ale dost špatní. Některé dokážeš zabít, jak stojí v pověstech, ale jiné nezabije nic kromě odřivousu, tím jsem si jistý. Znáš odřivous? Jestli ne, tak to je jedna věc, kterou tě nenaučím. Pokud ho znáš, tak ho nepoužívej na nic kromě zplozenců Stínu. A nikoho jiného to neuč.

Za některými z těch řečí, co jsi slyšel, můžou být... nevím, jak to nazývat, snad jen ‚bubliny zla'. Představ si to jako bubliny, jež občas stoupají z bažiny, jenže tyhle stoupají z Temného, jak zámky slábnou, a místo hnilobného smradu jsou plné... no, zla. Proplouvají vzorem, než prasknou, a pak se může stát cokoliv. Cokoliv. Ze zrcadla na tebe může skočit tvůj vlastní odraz a snažit se tě zabít. Věř mi.“

Jestli Randova litanie Taima nějak rozrušila, nedal to v žádném případě najevo. Řekl jen: „Byl jsem v Morně. Už jsem trolloky zabíjel, i myrddraaly.“ Odstrčil z cesty nízkou větev a podržel ji, aby mohl projít i Rand. „O tom odřivousu jsem v životě neslyšel, ale jestli po mně půjdou ti temní psi, tak přijdu na nějaký způsob, jak je zabít.“

„Dobrá.“ To patřilo Taimově nevědomosti, stejně jako jeho sebedůvěře. Odřivous byl jednou z věcí, jíž by Rand vůbec nelitoval, kdyby úplně zmizela ze světa. „S trochou štěstí tady na nic takového nenarazíš, ale nemůžeš si být jistý.“

Les náhle skončil a objevil se statek, rozlezlý, dvouposchoďový omšelý dům s doškovou střechou, jemuž z jednoho komínu stoupal kouř, a velká stodola, která se výrazně nakláněla na bok. Den tu nebyl o nic chladnější než ve městě o pár mil dál, slunce zde nepálilo o nic méně. V prachu se popelily slepice, dvě plavé krávy přežvykovaly v ohradě, několik uvázaných černých koz usilovně okusovalo listí z keřů ve svém dosahu a ve stínu stodoly stál žebřiňák s vysokými koly, ale to místo jako statek nevypadalo. V dohledu nebyla pole, všude kolem dvora se rozkládaly lesy, přerušené jenom udusanou stezkou vinoucí se k severu, používanou pro vzácné výpravy do města. A bylo tam příliš mnoho lidí.

Čtyři ženy, všechny až na jednu ve středních letech, věšely na dvě šňůry mokré prádlo a asi tucet dětí, žádné starší než devět deset let, si hrál mezi slepicemi. Byli tu také muži, většina se věnovala své práci. Sedmadvacet jich bylo, i když v některých případech bylo hodně přehnané nazývat je muži. Eben Hopwil, hubený chlapík, který právě vytahoval okov ze studny, tvrdil, že mu je již dvacet, ale určitě byl o čtyři pět let mladší. Nos a uši vypadaly jako největší části jeho těla. Fedwin Morr, jeden ze tří mužů, kteří se potili na střeše, kde vyměňovali staré došky, byl o hodně robustnější a měl značně méně pupínků, ale rozhodně nebyl o nic starší. Víc než polovina z ostatních měla nejvíce o tři čtyři roky víc než tihle dva. Rand skoro poslal některé z nich domů, přinejmenším Ebena a Fedwina, nebýt toho, že Bílá věž přijímala novicky stejně mladé a někdy i mladší. Na několika hlavách se mezi tmavými vlasy objevovaly i šediny, a vrásčitý Damer Flinn, který před stodolou používal oloupané klacky, aby dvěma mladším mužům ukázal, jak zacházet s mečem, kulhal a měl jen úzký věneček bílých vlasů. Damer byl v královnině gardě, dokud ho do stehna nezasáhlo murandské kopí. Nebyl to žádný šermíř, vypadal však dost schopný na to, aby ostatním předvedl, jak si nevrazit zbraň do nohy. Většina mužů tady pocházela z Andoru, pár bylo z Cairhienu. Z Tearu ještě nikdo nepřišel, ačkoliv i tam byla amnestie vyhlášena. Dostat se tak daleko mužům chvíli potrvá.

Damer si Děv všiml první, samozřejmě, odhodil klacek a upozornil na Randa i své žáky. Pak Eben s výkřikem upustil okov, celý se přitom polil vodou, a vzápětí už se všichni sbíhali, křičeli do domu a nervózně se tlačili kolem Damera. Z domu se vynořily dvě ženy, v zástěrách a zarudlé od vaření, a pomohly ostatním sehnat děti za muže.

„Tady jsou,“ řekl Rand Taimovi. „Zbývá ti ještě skoro půl dne. Kolik jich dokážeš vyzkoušet? Chci co nejdřív vědět, kdo se to může naučit.“

„Tuhle bandu vyškrábali ze dna...“ začal Taim opovržlivě, ale pak se zastavil uprostřed dvora a vytřeštil oči na Randa. Kolem něj se popelily slepice. „Tys žádného z nich nevyzkoušel? Proč, ve jménu...? Ty to neumíš, viď? Umíš cestovat, ale nevíš, jak zjistit nadání.“

„Někteří z nich nechtějí skutečně usměrňovat.“ Rand pustil jílec. Nerad tomuhle muži přiznával mezery ve vzdělání. „Někteří nepomysleli dál než na slávu nebo bohatství nebo moc. Ale já chci udržet každého muže, který se to může naučit, ať už jsou jeho důvody jakékoliv.“

Studenti – muži, kteří se stanou studenty – Randa a Taima pozorovali od stodoly s poměrně slušnou nápodobou klidu. Koneckonců, všichni přišli do Caemlynu s nadějí, že se budou učit od Draka Znovuzrozeného, nebo si to aspoň mysleli. Ale byly to Děvy, jež nyní obstoupily statek a prolézaly dům a stodolu, kdo poutal jejich pozornost, byli ostražití, fascinovaní a trochu bázliví. Ženy si tiskly děti k sukním a oči upíraly na Randa a Taima, jejich výrazy přecházely od neutrálního po nervózní hryzání rtů.

„Pojď,“ řekl Rand. „Je čas, abys poznal své studenty.“

Taim se zdržel. „Je tohle opravdu všechno, co ode mě chceš? Abych se pokusil učit tyhle žalostné trosky? Teda jestli se některý může něco naučit. Kolik jich podle tebe skutečně v té hrstce, co se k tobě doplahočila, je?“

„Tohle je důležité, Taime. Udělal bych to sám, kdybych mohl, kdybych měl čas.“ Čas byl vždycky klíčový, vždycky ho bylo málo. A on už se přiznal, jakkoliv se mu z toho kroutil jazyk. Uvědomil si, že nemá Taima moc rád, ale taky ho rád mít nemusel. Rand dál nečekal a po chvíli ho druhý muž dohonil dlouhými kroky. „Zmiňoval ses o důvěře. Já ti svěruju tohle.“ Nevěř mu! funěl Luis Therin v temných zákoutích. Nikdy nikomu nevěř! Důvěra značí smrt! „Vyzkoušej je a začni je učit, jakmile zjistíš, kdo se může něco naučit.“

„Jak si pán Drak přeje,“ zamumlal Taim jaksi suše, když dorazili k čekající skupině. Přivítaly je úklony, ačkoliv žádná nebyla příliš uhlazená.

„Toto je Mazrim Taim,“ ohlásil Rand. Lidé samozřejmě otevírali úžasem ústa a kulili oči. Někteří z těch mladších se tvářili, jako by si mysleli, že sem Rand a Taim přišli bojovat. Pár se zřejmě dokonce těšilo na to představení. „Představte se mu. Ode dneška vás bude učit.“ Taim se na Randa ostře podíval. Studenti zatím pomalu nastupovali před něj a říkali mu svá jména.

Popravdě řečeno reakce mužů byly různé. Fedwin se dychtivě protlačil dopředu, hned vedle Damera, kdežto Eben se držel vzadu a byl bílý ve tváři. Ostatní byli někde mezi, váhaví, nejistí, ale nakonec promluvili. Randovo prohlášení pro některé z nich znamenalo konec týdnům čekání, někdy i celým létům snění. Skutečnost začínala dneska, a skutečnost mohla znamenat usměrňování se vším, co to pro muže obnášelo.

Rozložitý tmavooký muž, asi o šest sedm let starší než Rand, si Taima nevšímal a popošel dopředu. Jur Grady, v hrubém venkovském kabátci, před Randem přešlapoval z nohy na nohu a kroutil plátěnou čapkou v mohutných tlapách. Oči upíral na čapku, nebo snad na zem před svými ošlapanými botami, a k Randovi vzhlédl vždy jen na chviličku. „Ehm... můj pane Draku, tak jsem si říkal... ehm... táta se stará o můj pacht, je to dobrej kus půdy, jestli potok nevyschne... ještě by se mohlo něco urodit, jestli zaprší, a... a...“ Drtil čapku a pak ji zase opatrně narovnával. „Říkal jsem si, že půjdu domů.“

Ženy se kolem Taima netlačily. Stály tam mlčky v řadě, tvářily se ustaraně, pevně držely děti a dívaly se. Nejmladší z nich, kyprá světlovláska, jíž se u sukní držel asi čtyřletý hošík, byla Sora Gradyová. Tyhle ženy sem následovaly své manžely, ale Rand tušil, že polovina hovorů mezi mužem a ženou se nakonec stočí k odchodu. Pět mužů už odešlo, a i když žádný neudal manželství jako důvod, všichni byli ženatí. Která žena by se klidně dívala na to, jak se její manžel chce naučit usměrňovat? Muselo to být jako dívat se, jak páchá sebevraždu.

Někteří řeknou, že tohle není místo pro rodiny, ale ti samí lidé nejspíš také řeknou, že by tu muži vůbec neměli být. Podle Randova názoru udělaly Aes Sedai chybu, když se uzavřely před světem. Kromě Aes Sedai do Věže vstoupilo jen málo lidí, většinou jenom ženy, které se chtěly stát Aes Sedai, a ti, kteří jim sloužili. Pouze skutečná hrstka tam hledala pomoc, a i to jen pod velkým tlakem. Když Aes Sedai opouštěly Věž, většina se nosila dost pyšně a některé dokonce vůbec nevycházely. Pro Aes Sedai byli lidé kameny ve hře a svět šachovnicí, ne místo k žití. Pro ně byla skutečná jenom Bílá věž. Žádný muž by nemohl zapomenout na svět a obyčejné lidi, když měl před sebou svoji rodinu.

Tohle muselo vydržet jen do Tarmon Gai’donu – jak dlouho? Rok? Dva? – ale otázkou bylo, jestli to vydrží aspoň takhle. Nějak ano. On zařídí, aby to vydrželo. Rodiny mužům připomínaly, zač jdou bojovat.

Sora upírala oči na Randa.

„Jdi, jestli chceš,“ pronesl k Jurovi. „Můžeš odejít kdykoliv, než se skutečně začneš učit usměrňovat. Jakmile jednou uděláš tenhle krok, budeš na tom stejně jako voják. Víš, že budeme potřebovat každého vojáka, kterého před Poslední bitvou najdeme, Jure. Stín bude mít nové hrůzopány, připravené usměrňovat. Na to se můžeš spolehnout. Je to ale tvoje volba. Možná to dokážeš prosedět na svém statku. Na světě musí být pár míst, která uniknou tomu, co přichází. Doufám v to. Nicméně my ostatní uděláme, co bude v našich silách, abychom zajistili, že jich unikne co nejvíc. Aspoň ale dej svoje jméno tady Taimovi. Byla by hanba odejít dřív, než zjistíš, jestli by ses to mohl naučit.“ Jur se zatvářil zmateně a Rand se otočil, vyhýbaje se Sořiným očím. A ty odsuzuješ Aes Sedai za to, že manipulují s lidmi, pomyslel si hořce. Udělal, co musel.

Taim pořád ještě sbíral jména od přešlapující tlupy a po Randovi vrhal zamračené pohledy, které jen trochu tlumil. Náhle mu zřejmě došla trpělivost. „Dost už toho. Jména můžou přijít později, řeknou mi je ti z vás, co tu ještě budou i zítra. Kdo bude první?“ A stejně rychle jim zamrzly jazyky. Někteří dokonce ani nemrkli, jenom na něj tupě zírali. Taim ukázal prstem na Damera. „Stejně dobře to můžu vyřídit s tebou. Pojď sem.“ Damer se nepohnul, dokud ho Taim nepopadl za paži a neodtáhl několik kroků stranou od ostatních.

Rand přistoupil blíž a díval se.

„Čím víc jediné síly se použije,“ pravil Taim Damerovi, „tím snazší je zachytit rezonanci. Na druhou stranu příliš velká rezonance může udělat nepříjemné věci s tvou myslí, možná tě i zabít, takže začnu pomalu.“ Damer zamrkal. Očividně nepochopil jediné slovo, snad až na tu část o nepříjemných věcech a zabíjení. Rand však věděl, že vysvětlení bylo míněno pro něj. Taim zakrýval jeho nevědomost.

Náhle se objevil malý plamínek, coul vysoký, a tančil ve vzduchu přesně uprostřed trojice mužů. Rand v Taimovi cítil jedinou sílu, i když jen malé množství, a viděl tenký proud ohně, který ten muž setkal. Plamínek Randovi přinesl překvapivou úlevu, překvapivou, poněvadž to byl důkaz, že Taim skutečně umí usměrňovat. Bashereho první pochyby mu musely uvíznout v koutku mysli.

„Soustřeď se na ten plamen,“ nakazoval Taim. „Jsi ten plamen, svět je plamen, neexistuje nic, jenom ten plamen.“

„Necítím nic, jenom mě začínají bolet oči,“ zamumlal Damer a hřbetem drsné, mozolnaté ruky si otřel čelo.

„Soustřeď se!“ štěkl Taim. „Nemluv, nemysli, nehýbej se. Soustřeď se.“ Damer kývl, potom zamrkal, jak se na něj Taim mračil, a ztuhl, mlčky hleděl na malý plamínek.

Taim se tvářil napjatě, ale proč, tím si Rand nebyl jistý. Zřejmě poslouchal. Rezonance – tak to říkal. Rand se soustředil, poslouchal, pátral po – něčem.

Minuty se natahovaly a nikdo z nich nehnul ani svalem. Pět, šest, sedm pomalých minut, kdy Damer skoro ani nemrkl. Stařec ztěžka dýchal a potil se tolik, až to vypadalo, jako by mu někdo na hlavu vylil vědro vody. Deset minut.

Náhle to Rand ucítil. Rezonanci. Bylo to nepatrné, drobná ozvěna maličkého proudu síly pulzující v Taimovi, ale tohle zřejmě vycházelo z Damera. Muselo to být to, o čem Taim mluvil, ale Taim se nehýbal. Třeba toho bylo víc, nebo to zrovna nebylo to, co si Rand myslel.

Uplynula další minuta dvě a nakonec Taim kývl a plamen a saidín propustil. „Můžeš se to naučit... Damer, že?“ Vypadal překvapeně, nepochybně nevěřil, že hned první zkoušený muž projde, a navíc skoro plešatý stařík. Damer se chabě usmál, spíš se tvářil, že je mu nevolno. „Asi by mě nemělo překvapit, ani když projdou všichni tihle prosťáčci,“ zamumlal muž s orlím nosem a vrhl pohled na Randa. „Zřejmě máš štěstí jako deset mužů.“

Ostatní „prosťáčci“ znepokojeně šoupali nohama. Někteří nepochybně doufali, že neprojdou. Teď už ale nemohli couvnout, jestli však neuspějí, mohou odejít domů s vědomím, že to zkusili, aniž by museli čelit tomu, co přicházelo s úspěchem.

Rand sám byl trochu překvapený. Koneckonců na tom nebylo nic než ta ozvěna, a sám to ucítil dřív než Taim, muž, který věděl, co hledá.

„Časem zjistíme, jak silný můžeš být,“ řekl Taim, když se Damer vrátil mezi ostatní. Ti od něj kousek poodstoupili a nedívali se mu do očí. „Třeba se ukáže, že budeš dost silný, aby ses vyrovnal mně nebo dokonce tady pánu Drakovi.“ Prostor kolem Damera se o maličko zvětšil. „To ukáže jen čas. Dávej pozor, až budu zkoušet ostatní. Jestli jsi bystrý, měl bys to pochytit, než najdu čtyři pět dalších.“ Rychlý pohled na Randa ukázal, že to bylo míněno jemu. „Tak, kdo půjde další?“ Nikdo se nehýbal. Saldejec si mnul bradu. „Ty.“ Ukázal na těžkopádného chlapíka hodně přes třicet, tmavovlasého tkalce jménem Kely Huldin. Kelyho manželka v řadě žen zasténala.

Šestadvacet dalších zkoušek zabere zbytek dne, možná víc. Horko nehorko, dny se stále krátily, jako by skutečně přicházela zima, a neúspěšná zkouška zabere o pár minut víc než úspěšně složená, jenom aby byla jistota. Bashere čekal a ještě bylo třeba navštívit Weiramona a...

„Pokračuj v tom,“ nařídil Rand Taimovi. „Vrátím se zítra a podívám se, jak sis vedl. Nezapomínej ale na důvěru, kterou do tebe vkládám.“ Nevěř mu, sténal Luis Therin. Ten hlas jako by pocházel od jakési poskakující postavy ve stínech jeho hlavy. Nevěř mu. Důvěra značí smrt. Zabij ho. Zabij je všechny. Ach, zemřít a skoncovat s tím, skoncovat s tím vším, spát beze snů, snů o Ilieně, odpusť mi, Ilieno, odpuštění není, jenom smrt, zasloužím si zemřít... Rand se otočil, než se mu vnitřní zápas objeví i na obličeji. „Zítra. Jestli to půjde.“

Taim ho dohonil, než s Děvami došel do půli cesty k lesu. „Kdybys zůstal dýl, mohl by ses tu zkoušku naučit.“ Mluvil trochu rozčileně. „Teda pokud skutečně najdu čtyři pět dalších, což by mě vážně nepřekvapilo. Zřejmě máš Temného štěstí. Předpokládám, že se to chceš naučit. Pokud mi to všechno nechceš hodit na hlavu. Varuju tě, bude to pomalé. Ať už na ně budu tlačit jakkoliv, jenom tomuhle Damerovi potrvá dny, a možná týdny, než vůbec dokáže vycítit saidín, natož ho zachytit. Jen ho zachytit, neusměrnit třeba jen jiskřičku.“

„Už jsem to pochopil,“ odpověděl Rand. „Nebylo to dost těžké. A chci to všechno nechat na tobě, pokud jich nenajdeš víc a nenaučíš je dost, aby ti mohli pomoct s hledáním. Pamatuj, co jsem říkal, Taime. Uč je rychle.“ Spočívalo v tom jisté nebezpečí. Učit se usměrňovat ženskou polovici pravého zdroje bylo jako učit se objímat, tak to aspoň Randovi říkaly, učit se podvolit se něčemu, co poslechne, jakmile se tomu poddáte. Bylo to jako vést ohromnou sílu, která vám neublíží, pokud ji nezneužijete. Elain a Egwain to považovaly za přirozené. Rand tomu málem nedokázal uvěřit. Usměrňovat mužskou polovici byla jen neustálá válka o ovládnutí a přežití. Skočit do toho příliš rychle, příliš daleko, a byl z vás chlapec vhozený nahý do zuřící bitvy proti ozbrojeným nepřátelům. I když jste se to jednou naučili, saidín vás mohl zničit, zabít vás, zamlžit vám mysl, pokud to ve vás nespálilo schopnost usměrňovat. Stejnou cenu, jakou Aes Sedai donutily zaplatit muže, kteří mohli usměrňovat a ony je chytily, mohl zaplatit muž sám v jednom neopatrném okamžiku, ve chvilce, kdy se neměl na pozoru. Ne že by někteří z mužů před stodolou nebyli ochotní tu cenu zaplatit rovnou v tu chvíli. Kulatolící žena Kelyho Huldina držela manžela za košili a naléhavě mu něco povídala. Kely nejistě vrtěl hlavou a ostatní ženatí muži pohlíželi na své ženy. Jenomže tohle byla válka a ve válkách byly oběti, dokonce i mezi ženatými muži. Světlo, že ale začínal být otrlý, že by se z toho i koze udělalo špatně. Trochu se otočil, aby se nemusel podívat do očí Soře Gradyové. „Povedeš je za ruku,“ nařídil Taimovi. „Nauč je tolik, kolik se dokážou naučit, a tak rychle, jak jen se to dokážou naučit.“

Taim při Randových prvních slovech lehce stiskl rty. „Kolik jen se dokážou naučit,“ pronesl bezvýrazně. „Ale co? Předpokládám, že něco, co se dá použít jako zbraň.“

„Zbraň,“ souhlasil Rand. Musejí se z nich stát zbraně, z nich všech, včetně jej. Mohou si zbraně dovolit mít rodinu? Může si zbraň dovolit zamilovat se? Odkud se vzalo tohle? „Cokoliv, co se dokážou naučit, ale tohle hlavně.“ Bylo jich tak málo. Sedmadvacet, a jestli se najde ještě jeden, který se to kromě Damera dokáže naučit, poděkuje Rand tomu, že je ta’veren, že to k němu toho muže přitáhlo. Aes Sedai chytaly a krotily pouze muže, kteří skutečně usměrňovali, avšak v posledních třech tisících letech v tom byly skutečně velmi dobré. Některé Aes Sedai očividně věřily, že mají úspěch v něčem, co nikdy neměly v úmyslu, totiž ve vypletí schopnosti usměrňovat z lidské rasy. Bílá věž byla postavena tak, aby tam celou dobu mohlo přebývat tři tisíce Aes Sedai, i mnohem víc, když byly svolány i ostatní, a byly tu i pokojíky pro stovky dívek v učení, ale před rozkolem bylo ve Věži jen asi čtyřicet mladších novicek a méně než čtyřicet přijatých. „Potřebuju jich víc, Taime. Tak nebo tak, najdi jich víc. Nejdřív ze všeho je nauč zkoušet.“

„Takže ty se chceš vyrovnat Aes Sedai?“ Taimem to zřejmě nehnulo, i kdyby měl Rand tohle v plánu. Šikmé tmavé oči měl nevzrušené.

„Kolik je Aes Sedai dohromady? Tisíc?“

„Myslím, že tolik ani ne,“ řekl Taim opatrně.

Vyplet lidskou rasu. Světlo je za to spal, i pokud k tomu měly důvod. „No, i tak bude nepřátel až dost.“ Jedna věc mu rozhodně nechyběla, totiž nepřátelé. Temný a Zaprodanci, zplozenci Stínu a temní druzi. Bělokabátníci, rozhodně, a nejspíš i Aes Sedai, nebo aspoň některé z nich, ty, které patřily k černému adžah, a ty, které ho chtěly ovládat. Ty poslední počítal mezi své nepřátele, i když ony se za ně nepočítaly. Určitě zde budou taky nějací ti hrůzopáni, přesně jak to říkal. A mnoho dalších. Dost nepřátel, aby zničili všechny jeho plány, aby zničili všechno. Sevřel vyřezávané ratiště Dračího žezla pevněji. Čas byl největším nepřítelem ze všech, tím, kterého měl nejmenší šanci porazit. „Já je porazím všechny, Taime. Všechny. Oni si myslí, že dokážou všechno rozbít. Vždycky je to rozbíjení, nikdy ne stavění! Já něco postavím, něco za sebou nechám. Ať se stane cokoliv, to udělám! Porazím Temného. A očistím saidín, aby se muži nemuseli bát šílenství a svět se nemusel bát mužů, kteří dokážou usměrňovat. Udělám...“

Zelenobílý střapec zavlál, jak Rand rozzlobeně máchl oštěpem. Bylo to nemožné. Horko a popel se mu vysmívaly. Něco z toho se dalo dokázat, ale všechno bylo nemožné. Nejlepší, v co mohli doufat, bylo vyhrát a zemřít dřív, než zešílejí – a on neviděl, jak by mohl dokázat aspoň tohle. Mohl se jen dál snažit. Měl by ale existovat nějaký způsob. Pokud existovalo něco takového jako spravedlnost, tak by měl existovat nějaký způsob.

„Očistit saidín,“ poznamenal tiše Taim. „Myslím, že to bude chtít větší sílu, než si vůbec umíš představit.“ Zamyšleně zavřel oči. „Slyšel jsem o něčem, co se jmenuje sa’angrial. Máš nějaký, který by skutečně mohl –“

„Zapomeň na to, co mám nebo nemám,“ štěkl Rand. „Ty budeš učit každého, kdo se může učit, Taime. Pak najdeš další a budeš učit i je. Temný na nás nebude čekat. Světlo! Nemáme dost času, Taime, ale musíme to zvládnout. Musíme!“

„Udělám, co půjde. Jenom nečekej, že Damer bude zítra bořit městské hradby.“

Rand zaváhal. „Taime? Dávej si pozor na studenty, kteří by se snad učili moc rychle. Okamžitě mi dej vědět. Mezi studenty by se mohl pokusit proklouznout některý ze Zaprodanců.“

„Některý ze Zaprodanců!“ Muž skoro šeptal. Na okamžik vypadal otřeseně, tentokrát se skutečně polekal. „Proč by –?“

„Jak silný jsi?“ přerušil ho Rand. „Popadni saidín. Udělej to. Co nejvíc udržíš.“ Taim na něj chvíli hleděl, tvářil se neutrálně, a pak se do něj vlila jediná síla. Neobjevila se žádná záře, jakou ženy viděly kolem sebe, jen tu byly cítit síla a hrozba, ale Rand je cítil jasně a mohl je zvážit. Taim udržel dost saidínu, aby okamžitě zničil statek i všechny přítomné, dost, aby zničil zemi, kam až oko dohlédlo. Nebylo to o moc méně, než zvládl Rand sám bez pomoci. Ale taky se mohl držet zpátky. Nebyla na něm vidět žádná námaha a nemusel se chtít Randovi předvádět ve své plné síle. Jak měl vědět, jak by mohl Rand zareagovat?

Saidín, jeho pocit, se z Taima vytratil, a Rand si poprvé uvědomil, že je sám naplněn mužskou polovicí pravého zdroje, zuřící záplavou, natáhl každičké vlákno, které dokázal přes angrial, který měl v kapse. Zabij ho, mumlal Luis Therin. Zabij ho hned! Randa se na chvíli zmocnilo zděšení. Prázdnota kolem něj se zachvěla, saidín zuřil a sílil, a Rand ho stačil propustit právě včas, než stačil rozdrtit prázdnotu i jej samotného. Chopil se pravého zdroje sám, nebo to udělal Luis Therin? Zabij ho! Zabij ho!

Rand zařval ve své hlavě: Sklapni! K jeho úžasu hlas zmlkl.

Po tváři se mu řinul pot, který si otřel rukou, jež se mu jen tak tak netřásla. Sám se chopil pravého zdroje, muselo to tak být. Hlas mrtvého muže to nemohl dokázat. Bezděky nebyl ochoten Taimovi důvěřovat, když držel takové množství saidínu, a on sám tu stál bezmocný. To bylo ono.

„Prostě dávej pozor, jestli se někdo neučí moc rychle,“ zamumlal. Možná toho Taimovi prozrazoval příliš, ale lidé měli právo vědět, proti čemu stojí. Aspoň tolik, kolik potřebovali vědět hned. Neměl odvahu dovolit Taimovi nebo komukoliv jinému zjistit, kde se naučil většinu toho, co věděl. Jestli zjistí, že držel jednoho ze Zaprodanců jako vězně a dovolil mu uniknout... Kdyby to proniklo ven, v lidských řečech se z toho mohla docela dobře vytratit ta část o vězni. Bělokabátníci o něm tvrdili, že je falešný Drak, a kromě toho nejspíš i temný druh. A kdyby se svět dozvěděl o Asmodeanovi, mohlo by tomu uvěřit mnohem víc lidí. Nebylo podstatné, že Rand toho muže potřeboval, aby ho učil o saidínu. Žádná žena ho tohle naučit nemohla, stejně jako ženy nemohly vidět jeho tkanino a on zase jejich. Muži snadno uvěří tomu nejhoršímu, a ženy zase, že se pod tím skrývá něco ještě horšího. Tak znělo staré dvouříčské pořekadlo. S Asmodeanem si to vyřídí sám, jestli se ten chlap ještě někde ukáže. „Prostě dávej pozor. Potichu.“

„Jak můj pán Drak velí.“ Taim se skutečně lehce poklonil, než se vrátil přes dvůr.

Rand si uvědomil, že se Děvy dívají na něj. Enaila a Somara, Sulin a Jalani a všechny ostatní, a tvářily se ustaraně. Přijímaly téměř všechno, co udělal, všechny ty věci, při kterých se sám chvěl, když je prováděl, všechny ty věci, při nichž se kromě Aielů chvěli všichni. Rand obvykle vůbec netušil, z čeho naskakuje husí kůže jim. Přijímaly to a dělaly si o něj starosti.

„Nesmíš se unavovat,“ řekla Somara tiše. Rand se na ni podíval a žena s vlasy jako len zrudla. Tohle se nemohlo počítat mezi veřejná místa – Taim už byl příliš daleko, aby je slyšel – ale její poznámka stejně zacházela příliš daleko.

Enaila však vytáhla od pasu náhradní šufu a podala mu ji. „Příliš mnoho slunce pro tebe není dobré,“ zamumlala.

Jedna z ostatních zabručela: „Potřebuje ženu, aby na něj dohlídla.“ Nepoznal, která to byla. Dokonce i Somara a Enaila tyhle řeči za jeho zády omezovaly. Věděl však, koho tím Děva myslela. Aviendhu. Koho by si měl syn Děvy vzít raději než Děvu, která se vzdala oštěpu, aby se stala moudrou?

Potlačil záchvěv hněvu, omotal si šufu kolem hlavy a byl za ni vděčný. Slunce skutečně pálilo a šedohnědá látka odrážela překvapivě velké množství tepla. Látka byla vzápětí propocená. Zná snad Taim ten trik Aes Sedai, jak nedovolit, aby se jich dotklo horko nebo zima? Saldeia byla vysoko na severu, a přesto se ten muž potil skoro tak málo jako Aielové. Přes svůj vděk Rand řekl: „Co nesmím, je postávat tady a marnit čas.“

„Marnit čas?“ ozvala se malá Jalani až příliš nevinným hlasem, odvinula si šufu a na okamžik byly vidět krátké vlasy stejně rudé, jako měla Enaila. „Jak může Car’a’carn marnit čas? Když jsem se naposledy potila tolik jako on, tak jsem běžela od východu do západu slunce."

Ostatní Děvy se začaly zubit a dokonce smát nahlas. Rusovlasá Maira, nejméně o deset let starší než Rand, se plácala do stehna. Zlatovlasá Desora zakrývala úsměv za rukou, jako to dělala vždy. Liah s jizvou na tváři poskakovala na špičkách a Sulin se málem složila na zem. Aielský humor byl přinejlepším zvláštní. V příbězích v žádném případě nikdo nedělal vtipy na hrdinův účet – dokonce ani v těch zvláštních ne – a Rand pochyboval, že by je někdo dělal na účet králů. Část jeho problému spočívala v tom, že aielský náčelník – dokonce ani Car’a’carn – nebyl král. Mohl mít v mnoha věcech autoritu náčelníka, avšak za náčelníkem mohl přijít každý Aiel a říci mu, co si myslí. Větší část problému však spočívala v něčem jiném.

Přes to, že ho ve Dvouříčí vychoval Tam al’Thor a jeho žena Kari, ačkoliv ta zemřela, když mu bylo pět, Randovou matkou byla Děva oštěpu, jež zemřela poté, co ho porodila na svahu Dračí hory. Nebyla Aielanka, ačkoliv jeho otec Aiel byl, nicméně byla Děva. Teď se ho dotýkaly aielské zvyky silnější než zákon. Ne, ne dotýkaly, obklopovaly jej. Žádná Děva se nemohla vdát a dál nosit oštěp, a pokud se nevzdala oštěpu, každé dítě, které porodila, moudré předaly jiné ženě, tak aby dotyčná Děva nevěděla, které. Aielové věřili, že každé dítě, které se narodí Děvě, nosí štěstí jak sobě, tak těm, již ho vychovají, ačkoliv nikdo kromě ženy, která dítě vychovávala, a jejího manžela, netušil, že není její vlastní. A navíc aielské rhuideanské proroctví říkalo, že Car’a’carn bude takový, vychovaný mokřiňany. Pro Děvy byl Rand jako všechny vrácené děti, první dítě Děvy, o němž kdy věděli i ostatní.

Většina Děv, ať už byly starší než Sulin, či mladé jako Jalani, ho přijímala s otevřenou náručí jako dávno ztraceného bratra. Na veřejnosti mu prokazovaly tolik úcty jako kterémukoliv náčelníkovi, i když to někdy bylo dost těsné, ale pokud s ním byly samy, mohl docela dobře být jejich bratrem, ačkoliv byl-li starším či mladším bratrem, nemělo to zřejmě nic společného s věkem té které ženy. Rand byl jenom rád, že pouze hrstka se vydala po stejné stezce jako Enaila a Somara. V soukromí či na veřejnosti bylo prostě otravné, když se k němu žena skoro stejně stará jako on chovala, jako kdyby byl jejím synem.

„Tak bychom měli jít někam, kde se potit nebudu,“ prohlásil a podařil se mu i úsměv. Dlužil jim to. Některé pro něj již zemřely a další ještě zemřou, než to skončí. Děvy rychle potlačily veselí. Byly připravené jít tam, kam Car’a’carn řekne, připravené jej chránit.

Otázkou bylo, kam jít. Bashere čekal na jeho pečlivě naplánovanou náhodnou návštěvu, jestli se však o ní doslechla Aviendha, mohla by být docela dobře u něj. Rand se jí vyhýbal, jak jen to bylo možné, a zvláště se vyhýbal tomu, zůstat s ní o samotě. Zatím se mu dařilo to zatajit před Děvami. Kdyby něco takového vytušily, udělaly by mu ze života peklo. Faktem bylo, že se od ní musel držet dál. Nosil smrt jako nakažlivou nemoc. Byl cílem a lidé kolem něj umírali. Musel se zatvrdit a nechat umírat Děvy – Světlo ho navěky spal za ten slib! – ale Aviendha se oštěpu vzdala, aby mohla studovat s moudrými. Nebyl si jist, co k ní cítí, jenom věděl, že kdyby kvůli němu zemřela, něco v něm by zemřelo s ní. Bylo štěstí, že tam, kde šlo o něj, neměla žádné citové vazby. Snažila se u něj držet jen proto, že moudré chtěly, aby ho pro ně hlídala, a protože ho sama chtěla hlídat pro Elain. Žádný z těch důvodů pro Randa situaci nezjednodušoval, právě naopak.

Rozhodnutí bylo dost snadné, vážně. Bashere bude muset počkat, aby se Rand mohl vyhnout Aviendze, takže mohl navštívit Weiramona. Návštěva u něj měla začít tajně v paláci, přitom však tak, aby si toho někdo všiml. Bylo pěkně hloupé rozhodovat se na základě takhle malicherných důvodů, ale co měl muž dělat, když žena odmítala pochopit důvody rozumné? Takhle to mohlo fungovat ku prospěchu všech zúčastněných. Ti, kteří se měli dozvědět o jeho návštěvě, se o ní stejně dozvědí, a možná uvěří i tomu, čemu uvěřit měli, tím spíš, že bude provedena skutečně v tajnosti. Možná pak návštěva Bashereho a Saldejců bude vypadat ještě méně nápadná, protože ji nechá až na později. Ano. Zákruty v zákrutech plánů hodné Cairhieňana hrajícího velkou hru rodů.

Uchopil saidín, otevřel průchod a čára světla se rozšířila, takže se ukázal vnitřek velkého stanu se zelenými pruhy, který byl prázdný až na barevné koberce, do nichž byl vetkán vzor tairenského bludiště. V tomhle stanu hrozil útok ze zálohy dokonce ještě méně než v okolí statku, ale Enaila a Maira a ostatní se přesto zahalily a vrhly se do průchodu. Rand se ještě zdržel a ohlédl se.

Kely Huldin zrovna odcházel k domu, hlavu sklopenou, a vedle něj jeho žena poháněla jejich dva potomky. Neustále ho na uklidněnou hladila po rameni, dokonce i z takové dálky však Rand viděl, jak září. Kely očividně neuspěl. Taim teď stál s Jurem Gradym a oba se dívali, jak se malý plamínek mezi nimi chvěje. Sora Gradyová, se synkem v náručí, se na manžela nedívala. Oči stále upírala na Randa. Oči ženy se zabodnou hlouběji než nůž. Další dvouříčské pořekadlo.

Rand prošel průchodem a počkal, až projde i zbytek Děv. Pak propustil pravý zdroj. Dělá, co musí.

4

Smysl pro humor

V šeru ve stanu bylo dost velké horko, aby vedle toho Caemlyn, nějakých osm set mil na sever odsud, působil příjemně chladným dojmem, a když Rand rozhrnul chlopně, zamrkal. Udeřilo do něj slunce, až byl vděčný za šufu.

Nad zeleně pruhovaným stanem povlávala kopie Dračího praporce spolu s jednou karmínovou vlajkou se starobylým symbolem Aes Sedai. Na zvlněné pláni, kde byl veškerý porost až na pár nejodolnějších trsů trávy dávno rozdupaný na prach kopyty a vysokými botami, stály další stany – stany špičaté i ploché, většina byla bílá, i když často špinavě bílá, ale mnohé byly barevné či pruhované. Stany a barevné praporce urozených pánů. Tady, na hranici Tearu, na okraji Maredské pláně, se shromáždilo vojsko, tisíce a tisíce vojáků z Tearu a Cairhienu. Aielové si svoje stany stavěli hodný kus stranou od mokřiňanů. Již nyní tu bylo pět Aielů na každého Tairena a Cairhieňana a s každým dnem přicházeli další. Bylo to vojsko, před nímž se bude Illian třást jako osika, voj již teď dost mocný, aby rozdrtil cokoliv, co by mu stálo v cestě.

Enaila a ostatní členky přední stráže již byly venku. Sundaly si závoje a bavily se asi s tuctem Aielů. Jeho stan Aielové hlídali neustále. Byli oblečení stejně jako Děvy a vysocí jako Rand, i vyšší, lvi vedle panteřích Děv, muži s tvrdými, sluncem osmahlými tvářemi a očima modrýma, zelenýma nebo šedýma. Dneska zde byli Sha’mad Conde, Hromoví chodci, vedení samotným Roidanem, jenž vedl společenstvo na této straně Dračí stěny. Děvy pak nesly Car’a’carnovu čest, ale každé válečné společenstvo se dožadovalo podílu na strážní službě.

V jedné věci se oděvy některých mužů od odění Děv lišily. Polovina jich měla kolem spánků uvázaný pruh karmínové látky se starobylým symbolem Aes Sedai, černobílým kotoučem, na čele. Byla to novinka, poprvé se objevila před několika měsíci. Válečníci s těmito čelenkami se považovali za siswai’amany. Ve starém jazyce to znamenalo dračí oštěpy. Oštěpy, které vlastní Drak, byl možná přesnější překlad. Ty čelenky, a jejich význam, Randa vyváděly z míry, ale když muži dokonce odmítali připustit, že je nosí, nemohl toho moc dělat. Proč tu věc nenosila žádná z Děv – aspoň ji zatím u žádné neviděl – neměl tušení. Odmítaly se o tom bavit stejně jako muži.

„Vidím tě, Rande al’Thore,“ řekl Roidan vážně. Víc vlasů měl šedých než žlutých, ale tvář tohohle muže s mohutnými rameny mohl použít kovář jako kovadlinu či kladivo, a podle toho, kolik měl na lících a nose jizev, bylo docela dobře možné, že jich to pár udělalo. Vedle jeho ledově modrých očí však jeho tvář působila málem měkce. Pohledu na Randův meč se vyhýbal. „Kéž dnes najdeš dobrý stín.“ To nemělo nic společného s roztaveným sluncem nebo bezmračnou oblohou – Roidan se zřejmě vůbec nepotil – byl to prostě pozdrav jeho lidu ze země, kde slunce vždycky připalovalo a stromů tam rostlo pomálu.

Rand odpověděl stejně obřadně: „Vidím tě, Roidane. Kéž dnes najdeš dobrý stín. Je tu vznešený pán Weiramon?“

Roidan kývl směrem k velkému stanu s červeně pruhovanými boky a karmínovou střechou, obklopený muži s dlouhými oštěpy skloněnými pod stejným úhlem, kteří stáli těsně vedle sebe v leštěných kyrysech a zlatočerných varkočích tairenských obránců Kamene. Nad stanem povlávaly tři půlměsíce Tearu, stříbrné na červeném a zlatém poli, a vycházející slunce Cairhienu se značným množstvím paprsků, zlaté na modrém poli, po stranách Randovy vlastní šarlatové korouhve, a všechny se vlnily ve vánku, který jako by vycházel z otevřené pece.

„Mokřiňané jsou všichni tady.“ Dívaje se Randovi přímo do očí, Roidan dodal: „Bruana do toho stanu nepozvali již tři dny, Rande al’Thore.“ Bruan byl kmenovým náčelníkem Nakai Aielů, Roidanova kmene. Oba byli z klanu Solné mělčiny. „Ani Hana z Tomanelle, ani Dhearika z Reynů, ani žádného jiného kmenového náčelníka.“

„Promluvím s nimi,“ řekl Rand. „Povíš Bruanovi a ostatním, že jsem tady?“ Roidan vážně kývl.

Enaila, sledujíc úkosem muže, se naklonila k Jalani a promluvila šeptem, který byl jasně slyšet na deset kroků. „Víš, proč se jim říká Hromoví chodci? Protože i když stojí na místě, pořád se díváš na oblohu a čekáš, že uvidíš blesk.“ Děvy zavýskly smíchem.

Jeden mladý Hromový chodec vyskočil do vzduchu a vykopl nohou v měkké holínce výš, než měl Rand hlavu. Byl by pohledný, nebýt svraštělé bílé jizvy, která vedla nahoru pod pruh černé látky, která mu zakrývala prázdný oční důlek. Také nosil karmínovou čelenku. „Víš, proč Děvy používají znakovou řeč?“ křikl na vrcholku výskoku, a když přistál, nasadil zmatený výraz. Neobracel se však na Děvy, hovořil ke svým společníkům a žen si nevšímal. „Protože dokonce i když nemluví, nemůžou přestat mluvit.“ Sha’mad Conde se řehtali stejně jako předtím Děvy.

„Jedině Hromoví chodci můžou považovat za čest hlídat prázdný stan,“ řekla Enaila Jalani smutně a potřásla hlavou. „Až si příště zavolají pro víno, jestli jim gai’šainové přinesou prázdné poháry, nepochybně se opijí víc, než my dokážeme z oosquai.“

Hromoví chodci si očividně mysleli, že při téhle výměně měla navrch Enaila. Jednooký a pár dalších zvedli směrem k ní hovězinou potažené puklíře a zabušili o ně oštěpy. Ona prostě jen chvíli poslouchala, pak si pro sebe kývla a vydala se za ostatními, které následovaly Randa.

Rand v duchu hloubal nad aielským humorem a prohlížel si rozlehlý tábor. Ze stovek roztroušených ohňů se k němu nesla vůně jídla, chleba pečeného na uhlících, masa opékaného na rožních, polévek bublajících v kotlích postavených na trojnožkách. Vojáci vždycky jedí dobře a často, když mohou. Na taženích obvykle bývalo jídla pomálu. Ohně přidávaly vlastní nasládlé pachy, neboť na Maredské pláni bylo víc sušeného volského trusu než dřeva na topení.

Tu a tam přecházeli lučištníci či kušištníci nebo pikynýři v kožených kazajkách pošitých ocelovými kolečky či v prostých prošívanicích, ale tairenští a cairhienští šlechtici opovrhovali pěšáky a velebili jezdectvo, takže nejvíc byli vidět jezdci na koních. Tairenové v kapalínech a kyrysech přes kabátce s nabíranými rukávy s pruhy v barvách svých pánů. Cairhieňané v tmavých kabátcích a otlučených kyrysech a zvonových přilbách s odkrytým obličejem. Někteří muži měli na zádech připevněné krátké tyče s malými praporky zvané con, označující nižší cairhienské šlechtice a mladší syny větších pánů, a občas jen důstojníky, ačkoliv jenom málokterý cairhienský obyčejný člověk se pozvedl k hodnosti. Nebo tairenský. Tyto dva národy se nemísily, a zatímco Tairenové se často v sedlech hrbili a na každého Cairhieňana, který se k nim dostal blíž, vrhali opovržlivé úšklebky, menší Cairhieňané seděli na koních zpříma, jako kdyby se snažili dosáhnout co největší výšky, a Tairenů si vůbec nevšímali. Než je Rand donutil vyjet bok po boku, vedli proti sobě nejednu válku.

Mezi stany přecházeli prošedivělí staříci i teprve odrostlí hoši v hrubých šatech, píchali do stanů pevnými holemi a občas některý vyplašil krysu, kterou vzápětí dohonil a utloukl, aby si ji potom pověsil k ostatním na opasek. Jakýsi chlapík s docela velkým nosem v ušmudlané kožené vestě a bez košile, s lukem v ruce a toulcem u pasu, položil na stůl před jedním stanem dlouhou řádku vran a krkavců přivázaných za nohy a výměnou za ně získal od znuděného Tairena za stolem bez přilby měšec. Jen málokdo takhle daleko na jihu skutečně věřil, že myrddraalové používají krysy a krkavce a jim podobné tvory jako špehy – Světlo, kromě těch, kteří je skutečně viděli, skoro nikdo tady na jihu nevěřil ani na myrddraaly a trolloky! – ale když pán Drak chtěl mít tábor bez těchto tvorů, tak klidně poslechnou, zvlášť když pán Drak za každou mrtvolku platil stříbrem.

Samozřejmě se ozval jásot. Nikdo jiný by tady nechodil s doprovodem Děv oštěpu, a taky tu bylo Dračí žezlo. Ze všech stran se ozývalo „Světlo sviť na pána Draka!“ a „Milost provázej pána Draka!“ a podobné volání. Mnozí dokonce vypadali, že to myslí vážně, i když se to těžko poznávalo u někoho, kdo křičí z plných plic. Jiní se jen strnule dívali či obraceli koně a odjížděli pryč, ale ne příliš rychle. Koneckonců, nedalo se poznat, kdy se rozhodne přivolat blesk nebo otevřít jámu v zemi. Muži, kteří umějí usměrňovat, se zblázní, a kdo mohl vědět, co může nějaký šílenec udělat, nebo kdy? Ať už však jásali nebo ne, všichni ostražitě sledovali Děvy. Jen pár si jich skutečně zvyklo na ženy nosící zbraně jako muži. Kromě toho to byly Aielanky, a všichni věděli, že Aielové jsou stejně nepředvídatelní jako šílenci.

Hluk však nebyl dost silný, aby Rand nezaslechl, co Děvy za ním říkají.

„Má skvělý smysl pro humor. Kdo je to?“ To byla Enaila.

„Jmenuje se Leiran,“ odpovídala jí Somara. „Cosaida Chareen. Myslíš, že má smysl pro humor, poněvadž považoval tvůj vtip za lepší než svůj. Vypadá, že má silné ruce.“ Několik Děv se začalo dusit smíchem.

„Ty sis nemyslel, že je Enaila legrační, Rande al’Thore?“ Sulin teď vedle něj. „Nesmál ses. Nikdy se nesměješ. Občas si myslím, že nemáš smysl pro humor.“

Rand se prudce zastavil a otočil se k nim tak náhle, že některé sáhly po závoji a rozhlížely se kolem, co ho tak poplašilo. „Jeden popudlivý starý sedlák jménem Hu jednou ráno zjistil, že jeho nejlepší kohout vyletěl na vysoký strom vedle jezírka u statku a nechce sletět dolů, a tak zašel ke svému sousedovi Wilovi a požádal ho o pomoc. Ti dva spolu nikdy nevycházeli, ale Wil nakonec souhlasil, a tak se oba vydali k jezírku a začali šplhat na strom. Hu lezl první. Chtěli kohouta vyplašit, víte, ale ten pták jenom poletoval výš a výš z větve na větev. Pak, zrovna když se Hu a kohout dostali už skoro na vršek stromu a Wil byl těsně pod nimi, se ozvalo hlasité zapraštění a pod Huem se ulomila větev a on spadl až do jezírka a všude stříkala voda a bláto. Wil slezl dolů, jak nejrychleji mohl, a ze břehu natáhl k Huovi ruku, ale Hu tam jenom ležel na zádech a zapadal stále hlouběji do bahna, až mu byl z vody vidět jenom nos. Další sedlák viděl, co se stalo – přiběhl a vytáhl Hua z jezírka. ‚Proč jsi nepopadl Wilovi ruku?‘ zeptal se Hua. ‚Mohl ses utopit.‘ ‚Proč bych mu měl podávat ruku teď? Před chvílí jsem kolem něj prošel za jasného dne a on na mě ani nepromluvil.'“ Rand netrpělivě čekal.

Děvy si vyměnily nechápavé pohledy. Nakonec řekla Somara: „Co se stalo s tím jezírkem? Voda má v tomhle příběhu určitě nějakou důležitou roli.“

Rand rozhodil rukama a znovu se vydal k červeně pruhovanému stanu. Za sebou zaslechl Liah: „Myslím, že to měl být vtip.“

„Jak se můžeme smát, když nevíme, co se stalo s tou vodou?“ namítala Maira. „To byl ten kohout,“ připojila se Enaila. „Mokřinský humor je divný. Myslím, že to bylo něco s tím kohoutem.“

Rand se snažil neposlouchat.

Obránci při jeho příchodu stáli ještě ztuhleji, pokud to tedy vůbec bylo možné, a ti dva stojící před vchodem se zlatými třásněmi hladce ustoupili stranou a rozhrnuli chlopně. Oči upírali za aielské ženy.

Rand jednou obránce Kamene vedl, v zoufalém boji proti myrddraalům a trollokům v chodbách samotného Tearského Kamene. Té noci by byli šli za každým, kdo byl ochoten ujmout se velení, byl to však on.

„Kámen se drží,“ řekl tiše. To byl jejich bojový pokřik. Některým obráncům přelétl tváří úsměv, než zase ztuhli. V Tearu se lidé nesmáli tomu, co řekl urozený pán, pokud nebylo naprosto jisté, že pán chce, aby se zasmáli.

Většina Děv si klidně dřepla venku s oštěpy přes kolena, tuto pozici dokázaly udržet celé hodiny, aniž by hnuly svalem, ale Sulin Randa následovala dovnitř s Liah, Enailou a Jalani. I kdyby tihle obránci byli Randovými přáteli od dětství, Děvy by stejně byly opatrné, ale muži uvnitř žádní přátelé nebyli.

Podlahu ve velkém stanu pokrývaly barevné koberce s třásněmi a se vzory tairenského bludiště i složitými spirálovými motivy, a uprostřed stál masivní stůl, hustě vyřezávaný a zlacený a křiklavě vykládaný slonovinou a tyrkysem, k jehož přepravě nejspíš bylo třeba celého vozu. Mapami pokrytý stůl odděloval tucet zpocených Tairenů od půldruhého tuctu Cairhieňanů, kteří horkem trpěli ještě víc, a všichni muži drželi zlaté číše, které jim sluhové v černozlatých livrejích, postávající v pozadí, pořád jen dolévali punčem. Všichni šlechtici byli v hedvábí. Hladce oholení Cairhieňané, pomenší, štíhlí a bledí ve srovnání s muži na druhé straně stolu, však na sobě měli kabátce tmavé a střízlivé, až na jasné vodorovné pruhy v rodových barvách na hrudi, kdy počet pruhů značil postavení v rodu, kdežto Tairenové, z nichž většina měla naolejované bradky zastřižené do úhledné špičky, nosili prošívané kabátce, které byly hotovou zahradou červené, žluté, zelené a modré barvy, samý aksamit a brokát, stříbrná nit a zlatohlav. Cairhieňané byli vážní, dokonce zarputilí, většina měla propadlé tváře, každý vyholené a napudrované čelo, což kdysi bylo v Cairhienu módou mezi vojáky, ne urozenými pány. Tairenové se usmívali a čichali k navoněným šátkům a vonným krabičkám, které plnily stan těžkými odéry. Kromě punče bylo zřejmě jedinou další společnou věcí to, že všichni svorně vrhli po Děvách ostrý pohled, načež dál předstírali, že Aielanky jsou neviditelné.

Vznešený pán Weiramon, s naolejovanou bradkou a vlasy prokvetlými stříbrem, se hluboce uklonil. Byl jedním z přítomných čtyř vznešených pánů, ve stříbrem složitě vykládaných holínkách – ostatní byli umaštěný, tělnatý Sunamon, hubený Tolmeran, jehož ocelově šedá bradka vypadala jako hrot kopí, a Torean, s nosem jako brambora, jenž vypadal víc jako sedlák než většina sedláků, ale Rand předal velení Weiramonovi. Jen prozatím. Ostatních osm Tairenů byli nižší šlechtici, někteří hladce oholení, i když ve vlasech měli také hodně stříbra. Byli tu kvůli přísaze věrnosti složené tomu kterému ze vznešených pánů, přesto však všichni měli jistou zkušenost s válčením.

Weiramon nebyl nikterak malý ani na Tairena, i když Rand byl o hlavu vyšší, ale vždycky Randovi připomínal bojovného kohouta, jak se pořád nafukoval a pyšně si vykračoval. „Zdrávas pánu Drakovi,“ odříkával s úklonou, „brzy dobyvateli Illianu. Zdrávas Jitřnímu pánu.“ Ostatní byli jen o nadechnutí pomalejší, Tairenové rozpřahovali ruce a Cairhieňané si kladli ruku na srdce.

Rand se zamračil. Jitřní pán byl jedním z titulů Luise Therina, aspoň tohle se tvrdilo v dějepisných zlomcích. Hodně vědomostí bylo ztraceno při Rozbití světa a další vyletěly s kouřem během trollockých válek i později, za stoleté války, přesto občas přežily překvapivé útržky. Překvapilo ho, že když Weiramon ten titul použil, nevyvolalo to další záchvat šíleného blábolení Luise Therina. Když na to tak myslel, tak jeho hlas Rand neslyšel od chvíle, kdy na něj zařval. Pokud si vzpomínal, tak to bylo poprvé od chvíle, kdy se mu ten hlas usídlil v hlavě, co ho skutečně oslovil. Z toho, co všechno za tím mohlo být, Randa zamrazilo v zádech.

„Můj pane Draku?“ Sunamon si mnul masité ruce. Zřejmě se snažil nevšímat si šufy, kterou měl Rand omotanou kolem hlavy. „Jsi –?“ Spolkl další slova a nasadil milý úsměv. Ptát se potenciálního šílence – přinejmenším potenciálního – jestli je v pořádku, nejspíš nebylo to, co chtěl říci. „Chtěl by pán Drak trochu punče? Lodanailleské smíchané s medem.“ Vyzáblý pán země, Sunamonův leník jménem Estevan, s tvrdou bradou a ještě tvrdšíma očima, ostře kývl a jeden sluha se vrhl pro zlatou číši na bočním stolku u plátěné stěny stanu. Další ji chvátal naplnit.

„Ne,“ řekl Rand, a pak hlasitěji. „Ne,“ Pokynem ruky poslal sluhy pryč, aniž by je skutečně viděl. Skutečně ho Luis Therin slyšel? Nějak to celou věc jenom zhoršilo. Nechtěl teď na tu možnost ani pomyslet. Nechtěl na to vůbec myslet. „Jakmile se sem dostanou Hearne a Simaan, skoro všechno bude na místě.“ Tihle dva vznešení páni by měli dorazit již brzy. Asi před měsícem dostali velení nad posledními velkými oddíly tairenských vojáků, které opouštěly Cairhien. Jistě, cestou na jih postupovaly i menší oddíly a další Cairhieňané. A také další Aielové. Aielská síla uvede věci do pohybu. „Chci vidět –“

Náhle si uvědomil, že ve stanu se rozhostilo ticho, téměř naprosté ticho, jen Torean náhle zvrátil hlavu a polkl zbytek punče. Rukou si přetřel rty a natáhl číši pro další, ale sluhové se snažili splynout s červeně pruhovanými stěnami. Sulin a ostatní tři Děvy byly náhle na špičkách, připravené se zahalit. „Co se děje?“ zeptal se Rand tiše.

Weiramon zaváhal. „Simaan a Hearne... odešli do Haddon Mirku. Nepřijdou.“ Torean jednomu sluhovi sebral džbán z tepaného zlata, dolil si číši sám a nacákal přitom punč na koberec.

„A proč šli tam, místo aby přišli sem?“ Rand nezvedl hlas. Byl si jist, že odpověď zná. Tyhle dva – a kromě nich pět dalších vznešených pánů – poslal do Cairhienu hlavně proto, aby je něčím zabavil, jinak by proti němu kuli pikle.

Cairhieňané si vyměňovali poťouchlé úsměvy, většinou je zakrývali za rychle pozvednuté číše. Semaradrid, nejvýše postavený muž, barevné pruhy na kabátci mu sahaly hluboko pod pás, své opovržení ani nezakrýval. Byl to muž s protáhlým obličejem s bílými prameny na spáncích a tmavýma očima, které dokázaly osekávat kámen, a pohyboval se ztuhle kvůli starým zraněním utrženým v občanské válce ve své zemi, ale kulhal z boje s Tearem. Ten hlavní důvod, proč spolupracoval s Taireny, byl ten, že nejsou Aielové. Jenže on taky hlavní důvod Tairenů ke spolupráci byl ten, že Cairhieňané nejsou Aielové.

Odpověděl však jeden ze Semaradridových krajanů, mladý pán Meneril, jenž měl na kabátě polovinu Semaradridových pruhů a na tváři jizvu z občanské války, která mu pozvedala levý koutek úst v neustálém jízlivém úsměvu. „Velezrada, můj pane Draku. Velezrada a vzpoura.“

Weiramon možná váhal říci něco takového Randovi do očí, ale nehodlal za sebe nechat mluvit cizozemce. „Ano, vzpoura,“ vyhrkl spěšně a loupl očima po Menerilovi, ale obvyklá nabubřelost se mu rychle vrátila. „A nejenom oni, můj pane Draku. Vznešení páni Darlin a Tedosian a vznešená paní Estanda jsou v tom taky. Ať shoří moje duše, oni všichni podepsali otevřenou výzvu k odporu! Zřejmě je do toho zapleteno asi dvacet či třicet nižších šlechticů, některým z nich dokonce ještě čouhá sláma z bot. Světlem zatracení hlupáci!“

Rand Darlina téměř obdivoval. Ten muž se proti němu otevřeně stavěl již od začátku, uprchl z Kamene, když padl, a snažil se pohnat k odporu venkovské šlechtice. Tedosian a Estanda byli jiný případ. Jako Hearne a Simaan se klaněli a usmívali, oslovovali ho pán Drak a intrikovali za jeho zády. Nyní mu ovšem oplatili jeho shovívavost. Nebylo divu, že si Torean polil punčem i prokvetlou bradku, když pil. S Tedosianem se zapletl hodně hluboko, a vlastně taky s Hearnem a Simaanem.

„Napsali víc než jen výzvu,“ poznamenal Tolmeran chladným hlasem. „Napsali, že jsi falešný Drak a že pád Kamene a to, že jsi tasil Meč, jenž není mečem, byl nějaký trik Aes Sedai.“ V jeho hlase se ozýval náznak otázky. V noci, kdy Tearský Kámen spadl Randovi do klína, tam nebyl.

„Čemu věříš, Tolmerane?“ V zemi, kde bylo usměrňování postaveno mimo zákon, než Rand ten zákon změnil, a Aes Sedai tu přinejlepším snášeli, kde Tearský Kámen stál nedobytný po téměř tři tisíce let, než ho Rand dobyl, to bylo svůdné tvrzení. A známé. Randa napadlo, jestli, až tyhle vzbouřence dopadne, najde i bělokabátníky. Napadlo ho, že Pedron Niall bude nejspíš příliš mazaný, aby něco takového dopustil.

„Myslím, že jsi vytáhl Callandor,“ pronesl hubeňour po chvíli. „Myslím, že jsi Drak Znovuzrozený.“ V obou případech položil na „myslím“ docela lehounký důraz. Tolmeran měl odvahu. Estevan kývl. Pomalu, ale kývl. Další chrabrý muž.

Dokonce ani oni však nepoložili otázku, která byla nasnadě, totiž jestli Rand chce vzbouřence vymýtit. Randa to nijak nepřekvapilo. Tak například, Haddon Mirk nebylo místo, kde by bylo snadné někoho chytat, byl to obrovský téměř neprůchodný prales, kde nebyly vůbec žádné vesnice, silnice, dokonce ani stezky. V nerovném hornatém terénu nejsevernějšího výběžku měl člověk štěstí, když za den urazil pár mil, a vojska mohla manévrovat, až jim došly potraviny, aniž by se vůbec uviděla. Důležitější však možná bylo, že ten, kdo by položil tuhle otázku, mohl upadnout v podezření, že se dobrovolně hlásí do velení této výpravy, a dobrovolník mohl zase upadnout v podezření, že se chce připojit k Darlinovi, ne ho chytit za límec. Tairenové možná nehráli daes dae’mar, hru rodů, jako ji hráli Cairhieňané – tahle banda vyčetla z každého pohledu celé svazky a v jedné větě slyšela víc, než jste do ní chtěli vložit – přesto však kuli pikle a pozorovali se, podezírali se z intrik a věřili, že všichni ostatní dělají to samé.

Randovi se nicméně hodilo nechat prozatím vzbouřence tam, kde jsou. Musel se cele soustředit na Illian. Muselo to vypadat, že se soustředí na něj. Na druhou stranu však zase nemohl vypadat jako slaboch. Tihle muži by se sice proti němu neobrátili, ale Poslední bitva Neposlední bitva, Tairenům a Cairhieňanům zabraňovaly jenom dvě věci, aby si navzájem skočili po krku. Dávali si přednost před Aiely, byť jen tak tak, a báli se hněvu Draka Znovuzrozeného. Kdyby se ho bát přestali, pokoušeli by se pozabíjet navzájem, i Aiely, dřív, než by stačil říci Stínovej Jak.

„Promluví tu někdo na jejich obranu?“ zeptal se Rand. „Zná někdo nějaké polehčující okolnosti?“ Pokud někdo něco věděl, držel jazyk za zuby. Včetně sluhů ho vyčkávavě pozorovaly téměř dva tucty párů očí. Sluhové možná napjatěji než pánové. Sulin a Děvy sledovaly všechno kromě něj. „Jejich tituly propadají, půda a statky jsou jim zabaveny. Na každého muže, jehož jméno je známo, bude vydán zatykač. A rovněž na každou ženu.“ To by mohlo znamenat problém. V Tearu existoval za vzpouru trest smrti. Některé zákony sice změnil, ale tenhle ne, a teď už na to bylo příliš pozdě. „Veřejně vyhlaste, že kdokoliv zabije některého z nich, bude mu vražda prominuta, a kdokoliv jim pomůže, bude obviněn z velezrady. Každý, kdo se vzdá, si zachová život,“ což mohlo vyřešit potíže s Estandou – nevydá rozkaz k popravě ženy – pokud dokáže vymyslet, jak to zařídit, „ale ti, kteří vytrvají, budou bez milosti viset.“

Šlechtici znepokojeně přešlapovali a vyměňovali si pohledy, Tairenové stejně jako Cairhieňané. Z nejedné tváře se vytratila krev. Rozsudek smrti jistě očekávali – za vzpouru ani nemohl být menší trest, a navíc s válkou na obzoru – ale odebrání titulů je zjevně šokovalo. Přes všechny zákony, které Rand v obou státech změnil, přes to, že i urozené pány dovlekli před soudce a pověsili pro vraždu či pokutovali pro napadení, oni si pořád mysleli, že je tu nějaký zděděný rozdíl, nějaký přirozený řád, který z nich podle práva činí lvy a z obyčejných lidí ovce. Vznešený pán, který šel na šibenici, zemřel jako vznešený pán, avšak Darlin a ostatní zemřou jako rolníci, což bylo v očích těchto lidí horší než umírání samotné. Sluhové byli stále připravení se džbány, aby naplnili číši, která se při pití příliš nakloní. Rysy měli stejně bezvýrazné jako vždy, ale v očích některých z nich se objevila radost, která tam předtím nebyla.

„Když je to teď vyřešeno,“ pokračoval Rand a cestou ke stolu si stáhl šufu, „podíváme se na mapy. Sammael je důležitější než hrstka hlupáků hnijící v Haddon Mirku.“ Doufal, že tam shnijí. Světlo je spal!

Weiramon stiskl rty a Tolmeran rychle vyhladil zamračení. Sunamon měl obličej tak klidný, že docela dobře mohl mít masku. Ostatní Tairenové se tvářili dost pochybovačně, Cairhieňané také, i když Semaradrid svoje pochyby dobře zakrýval. Někteří z nich během útoku na Kámen viděli myrddraaly a trolloky a někteří viděli i jeho souboj se Sammaelem v Cairhienu, přesto však někteří považovali jeho tvrzení, že Zaprodanci jsou volní, za příznak šílenství. Slyšel šeptat, že všechnu tuto zkázu přivodil na Cairhien sám, když jako šílenec útočil na přátele i nepřátele bez rozdílu. Podle Liažiny kamenné tváře skončí jeden z nich s Děvím oštěpem mezi žebry, jestli si nebudou na tyhle pohledy dávat pozor.

Nicméně se sešli kolem stolu, když odhodil šufu a hrabal se v mapách poházených v několika vrstvách po stole. Bashere měl naprostou pravdu. Muži budou následovat šílence, kteří vyhrávají. Dokud však budou vyhrávat. Zrovna když našel mapu, kterou hledal, podrobný nákres východní části Illianu, dorazili aielští náčelníci.

Do stanu vstoupil jako první Bruan z Nakai Aielů, těsně následován Jheranem ze Shaaradů, Dhearikem z Reynů, Hanem z Tomanelle a Erimem z Chareenů. Sulin a ostatní tři Děvy každému kývly na pozdrav. Bruan, robustní chlap se smutnýma šedýma očima, byl skutečným vůdcem pěti kmenů, které Rand zatím poslal na jih. Žádný z ostatních vůbec nic nenamítal. Bruanovo až podivně klidné chování bylo v rozporu s jeho obratností v boji. Aielové na sobě měli cadin’sory, šufy jim volně visely kolem krku a kromě těžkých nožů u pasu neměli jiné zbraně, jenže on takový Aiel byl těžko neozbrojený, i když měl jen holé ruce a nohy.

Cairhieňané prostě předstírali, že tu nejsou, ale Tairenové si dali práci a opovržlivě ohrnovali nosy a okázale čichali k vonným krabičkám a navoněným šátkům. Tear kvůli Aielům ztratil jen Kámen, a to ještě s pomocí Draka Znovuzrozeného, jak Tairenové věřili – nebo s pomocí Aes Sedai – ale Cairhien Aielové vyplenili dvakrát, dvakrát ho porazili a pokořili.

Kromě Hana si jich Aielové nevšímali. Han, bělovlasý, s tváří jako ze svraštělé hověziny, se vražedně mračil. Byl přinejlepším popudlivý, a nejspíš také nepomáhalo, že někteří Tairenové byli stejně vysocí jako on. Han byl na Aiela malý – což znamenalo, že na mokřiňana byl dost nadprůměrně vysoký – a kvůli tomu hodně vznětlivý, stejně jako Enaila. A Aielové samozřejmě opovrhovali „zabijáky stromů", což bylo jedno z jejich jmen pro Cairhieňany, víc než ostatními mokřiňany. Jejich další jméno pro ně bylo „křivopřísežníci".

„Illiánci,“ řekl Rand důrazně a uhladil mapu. Použil Dračí žezlo, aby zatížil jeden konec, a kalamář se zlatým okrajem a ladící misku s pískem na druhý. Nepotřeboval, aby se tu tihle muži začali navzájem zabíjet. Tedy, nemyslel si, že by to udělali – alespoň ne, dokud tam byl. V příbězích si spojenci nakonec vždycky začali věřit a mít se rádi. Pochyboval však, že tihle muži někdy dojdou tak daleko.

Zvlněná Maredská pláň zasahovala kousek do Illianu, kde hodný kus před Manetherendrellou a řekou Shal, jež se do ní vlévala, ustupovala zalesněným vrškům. Pět inkoustem načrtnutých křížků asi deset mil od sebe značilo východní hranici těchto kopců. Doirlonská pahorkatina.

Rand rázně položil prst na prostřední křížek. „Jste si jistí, že Sammael nepřidal žádné nové tábory?“ Weiramon se lehce zamračil, což Randa přimělo podrážděně vyštěknout: „Tak teda urozený pán Brend, jestli se vám to líbí víc, nebo rada devíti nebo Mattin Stepaneos den Balgar, jestli chcete samotného krále. Jsou ty tábory pořád tady?“

„Naši zvědové to potvrzují,“ řekl Jheran klidně. Štíhlý, jako je štíhlá čepel, světle hnědé vlasy měl silně prošedivělé, a teď, když čtyři sta let trvající krevní msta jeho Shaaradů s Goshien Aiely s Randovým příchodem skončila, byl vždycky klidný. „Sovin Nai a Duadhe Mahdi’in dávají dobrý pozor.“ Lehce spokojeně kývl, stejně tak Dhearik. Jheran byl Sovin Nai, Nůž v ruce, než se stal náčelníkem, a Dhearik Duadhe Mahdi’in, Hledač vody. „O každé změně nám běžci podají do pěti dnů zprávu.“

„Moji zvědové si myslí, že tam jsou,“ řekl Weiramon, jako by Jherad neřekl ani slovo. „Posílám každý týden nový oddíl. Dostat se tam a zpátky jim trvá měsíc, ale ujišťuji tě, že se vše dozvídám tak rychle, jak jen vzdálenost dovoluje.“

Aielové mohli mít tváře vytesané z kamene.

Rand si té mezihry nevšímal. Už předtím se snažil zatlouci mezery mezi Taireny, Cairhieňany a Aiely, ale zase se otevřely, jakmile se k nim otočil zády. Byla to zbytečná námaha.

Co se táborů týkalo... Věděl, že jich je jenom pět, v podstatě je navštívil. Bylo tu jedno... místo... do něhož uměl vstoupit, zvláštní, nezalidněný odraz skutečného světa, a on se tam procházel po dřevěných hradbách těch masivních pevností na kopcích. Znal odpovědi téměř na každou otázku, kterou hodlal položit, ale žongloval s plány uvnitř plánů, jako kejklíř žongluje s ohněm. „A Sammael pořád přivádí další muže?“ Tentokrát na jméno položil důraz. Výrazy Aielů se nezměnily – byli-li Zaprodanci volní, tak byli volní, svět tomu bude muset čelit tak, jak to je, ne jak byste si přáli, aby to bylo – ale ostatní po něm vrhali ty letmé, ustarané pohledy. Dřív nebo později si na to budou muset zvyknout. Dřív nebo později budou muset uvěřit.

„Každého muže z Illianu, který udrží oštěp, aniž by o něj zakopával, nebo to tak aspoň vypadá,“ řekl Tolmeran zachmuřeně. Byl stejně dychtivý bojovat s Illiánci jako každý Tairen – ty dva národy se nenáviděly od doby, kdy se vydrápaly z trosek říše Artuše Jestřábí křídlo. Jejich dějiny byly plné válek vedených z těch nejmalichernějších příčin – ale zřejmě byl o maličko méně náchylný než ostatní vznešení páni si myslet, že bitvu lze vyhrát jedním dobrým útokem. „Každý zvěd, který se dostane zpátky, hlásí, že jsou tábory větší, s lepším opevněním.“

„Měli bychom vyrazit hned, můj pane Draku,“ řekl Weiramon ostře. „Světlo spal moji duši, můžu chytit Illiánce s kalhotama dole. Uvázali se na místo. No, vždyť nemají skoro žádné koně! Rozdrtím je do jednoho a cesta na město bude otevřená.“ V Illianu, stejně jako v Tearu a Cairhienu, „město“ bylo městem, které dalo jméno celému státu. „Ať shoří moje oči, do měsíce vyvěsím nad Illianem tvoji zástavu, můj pane Draku. Nejpozději do dvou.“ Mrkl na Cairhieňany a dodal, jako by z něj ta slova tahali párem volů: „Já a Semaradrid.“ Semaradrid se lehce uklonil. Velmi lehce.

„Ne,“ odmítl Rand stroze. Weiramonův plán doslova volal po pohromě. Mezi táborem a Sammaelovými velkými pevnostmi na kopcích leželo dobrých dvě stě padesát mil, přes travnatou pláň, kde patnáct sáhů vysoká terénní vlna byla považována za slušný kopec a dva hony mlází za les. Sammael měl také zvědy. Dvě stě padesát mil. Dvanáct či třináct dní pochodu pro Taireny a Cairhieňany, s trochou štěstí. Aielové by to dokázali tak za pět, kdyby si pospíšili – osamělý zvěd či dva se pohybují rychleji než vojsko, dokonce i aielské – ale ti ve Weiramonových plánech neměli místo. Dávno předtím, než by Weiramon dorazil k Doirlonské pahorkatině, Sammael by byl připraven Taireny rozdrtit, a ne obráceně. Hloupý plán. Dokonce ještě hloupější než ten, který jim předložil Rand. „Dal jsem vám rozkazy. Zůstanete tu, dokud nedorazí Mat, aby převzal velení, a ani pak se nikdo nepohne ani o fous, dokud si nebudu myslet, že tady mám dost mužů. Na cestě jsou další bojovníci, Tairenové, Cairhieňané i Aielové. Já chci Sammaela rozdrtit, Weiramone. Rozdrtit ho nadobro a přivést Illian pod Dračí praporec.“ Tolik byla pravda. „Sice bych si přál, abych mohl být s vámi, ale Andor ještě vyžaduje mou pozornost.“

Weiramon měl mrzutý výraz jako vtesaný do kamene a ze Semaradridova výrazu by se i víno v jeho punči změnilo v ocet. Tolmeran se zase tvářil tak bezvýrazně, že jeho nesouhlas byl zřejmý jako pěst na nose. Semaradridovi dělal starosti odklad. Nejednou poukázal na to, že i když s každým dnem přicházejí do tábora další muži, do pevností v Illianu přicházejí rovněž. Weiramonův plán byl nepochybně výsledkem jeho naléhání, ačkoliv Cairhieňan by byl vymyslel lepší. Tolmeranovy pochyby se soustředily na Mata. Přes všechno, co slyšel od Cairhieňanů o Matově válečnickém umění, Tolmeran to považoval jen za lichotky hlupáků venkovanovi, který byl náhodou přítelem Draka Znovuzrozeného. Byly to upřímné námitky a ta Semaradridová byla dokonce oprávněná – pokud by plán, který jim Rand sdělil, nebyl jen další zástěrka. Nebylo pravděpodobné, že by se Sammael plně spolehl jen na krysy a krkavce jako špehy. Rand předpokládal, že v táboře jsou i lidští špehové, pracující rovněž pro další Zaprodance, a pravděpodobně i pro Aes Sedai.

„Stane se, jak říkáš, můj pane Draku,“ řekl Weiramon neochotně. Když došlo na boj, byl udatný až dost, ale jinak to byl slepý blázen, který nedokázal myslet dál než na slávu útoku, svou nenávist k Illiáncům a opovržení ke Cairhieňanům a aielským „divochům". Rand si byl jist, že Weiramon je přesně ten muž, kterého potřebuje. Tolmeran a Semaradrid nevyrazí příliš brzy, dokud bude mít velení Weiramon.

Ještě dlouho rokovali a Rand poslouchal a občas se na něco zeptal. Žádné další námitky nebyly, žádné další návrhy k okamžitému útoku, vlastně vůbec žádná debata o útoku. Rand se Weiramona a ostatních vyptával na vozy a jejich náklad. Na Maredské pláni bylo jen pár vesnic a daleko od sebe, a kromě Far Maddingu na severu žádné město. Bylo tu jen tak tak dost úrodné půdy, aby uživila lidi, kteří tu žili. Velké vojsko potřebovalo neustálý přísun vozů z Tearu se vším, od mouky na chleba po podkováky. Kromě Tolmerana zastávali vznešení páni názor, že vojsko si přes pláň dokáže přenést to, co bude potřebovat, a pak bude žít z toho, co seberou v Illianu. Představa, že oberou zemi pradávného nepřítele až na hlínu jako hejno kobylek, zřejmě měla jistou přitažlivost. Cairhieňané měli ovšem jiný názor, zvláště Semaradrid a Meneril. Za cairhienské občanské války a shaidského obléhání jejich hlavního města hladověli nejenom prostí lidé. Illian byl úrodná země a dokonce i na Doirlonské pahorkatině byly statky a vinice, ale Semaradrid a Meneril nechtěli svěřit žaludky svých vojáků nejistému drancování, pokud by existoval jiný způsob. Co se Randa týkalo, nechtěl, aby se v Illianu plenilo víc, než bude nezbytné.

Na nikoho však příliš netlačil. Sunamon ho ujistil, že vozy se sjíždějí, a už dávno se naučil, že nemá Randovi říkat jedno a dělat druhé. Zásoby byly sháněny po celém Tearu i přes to, jaké při té zmínce dělal Weiramon netrpělivé grimasy a Torean jaksi upoceně mumlal o nákladech. Důležité však bylo, že plán, který jim předložil, pokračoval – a taky pokračovat bude.

Při loučení došlo k ještě velkolepějšímu žvanění a umnějším poklonám, a než si Rand omotal šufu kolem hlavy a vzal si zpátky Dračí žezlo, vyslechl zpola srdečné pozvání na hostinu a stejně nejisté nabídky, že se o něj postarají, když už nemůže zůstat a najíst se při hostině, kterou by nechali připravit. Ať Tairenové nebo Cairhieňané, vyhýbali se společnosti Draka Znovuzrozeného, jak jen bezpečně mohli, aniž by přišli o jeho přízeň, přičemž předstírali, že nic takového nedělají. Většina chtěla být jinde, zvlášť když usměrňoval. Samozřejmě ho doprovodili k východu a ještě o pár kroků dál, ale když je opustil, Sunamon si hlasitě oddechl a Rand slyšel, jak se Torean skutečně hihňá úlevou.

Aielští náčelníci šli s Randem mlčky a Děvy venku se připojily k Sulin a ostatním třem, takže kolem šestice mužů vytvořily cestou k zeleně pruhovanému stanu kruh. Tentokrát jásalo jenom pár lidí a náčelníci neřekli ani slovo. Ve stanu toho napovídali zhruba taky tolik. Když se o tom Rand zmínil, opáčil Dhearik: „Tihle mokřiňani nás nechtějí poslouchat.“ Byl to statný muž, jen o šířku prstu nižší než Rand, s velkým nosem a spoustou světlých pramenů ve zlatých vlasech. Modré oči měl plné opovržení. „Poslouchají jenom vítr.“

„Pověděli ti o těch vzbouřencích proti tobě?“ zeptal se Erim. Byl vyšší než Dhearik, měl útočnou bradu a ve vlasech skoro tolik stříbra co červeně.

„Řekli,“ odvětil Rand a Han se na něj zamračil.

„Jestli posíláš tyhle Taireny proti vlastním lidem, je to chyba. Dokonce i kdyby se jim dalo věřit, myslím, že to nezvládnou. Pošli oštěpy. Jeden kmen bude stačit, bohatě.“

Rand zavrtěl hlavou. „Darlin a jeho vzbouřenci můžou počkat. Důležitý je Sammael.“

„Tak nás nech jít do Illianu hned,“ hlásil se Jheran. „Zapomeň na tyhle mokřiňany, Rande al’Thore. Už teď je tady skoro dvě stě tisíc oštěpů. Můžeme Illiánce zničit dřív, než se Weiramon Saniago a Semaradrid Maravin dostanou na půl cesty k nim.“

Rand na chvíli pevně zavřel oči. Copak se s ním budou hádat všichni? Tohle však nebyli muži, kteří by se podvolili, když se na ně Drak Znovuzrozený zamračí. Tihle šli za Tím, jenž přichází s úsvitem, za Car’a’carnem, a jak ho už dávno unavilo poslouchat, dokonce ani Car’a’carn není král. „Chci vaše slovo, že tu zůstanete, dokud Mat neřekne, abyste se hnuli. Slíbí mi to každý z vás.“

„Zůstaneme, Rande al’Thore.“ Bruanovi se v klamně mírném hlase ozvalo napjaté ostří. Ostatní souhlasili tvrdším tónem, ale slib mu dali.

„Je to ale plýtvání časem,“ dodával hned Han a zkřivil rty. „Kéž nikdy nepoznám stín, jestli tomu tak není.“ Jheran a Erim přikyvovali.

Rand nečekal, že se poddají tak rychle. „Občas musíte časem plýtvat, abyste ho ušetřili,“ řekl, a Han si odfrkl.

Hromoví chodci zvedli boční stěny zeleně pruhovaného stanu a podepřeli je tyčemi, takže uvnitř ve stínu vál větřík. Ačkoliv ve stanu bylo horko a sucho, Aielům to zřejmě připadalo osvěžující. Rand byl přesvědčený, že se nepotí ani o kapku méně než venku na slunci. Stáhl si šufu a usadil se na kobercích. Bruan a ostatní si sedli naproti němu. Děvy se připojily k Hromovým chodcům kolem stanu a tu a tam se dovnitř doneslo jejich škádlení a následně smích. Tentokrát zřejmě získal navrch Leiran. Alespoň mu Děvy dvakrát zabušily oštěpy o puklíře. Rand skoro ničemu z toho nerozuměl.

Nacpal si fajfku s krátkou troubelí tabákem a podal kozinkový váček kolem, aby si mohli nacpat i náčelníci – našel v Caemlynu soudek dobrého dvouříčského listí – a pak svou usměrněním zapálil, zatímco ostatní si poslali jednoho Hromového chodce pro hořící klacík z ohně na vaření. Když byly všechny fajfky zapálené, muži se usadili a spokojeně bafali.

Hovor trval stejně dlouho jako rozmluva s urozenými pány, ne proto, že bylo třeba probrat tolik věcí, ale proto, že s mokřiňany mluvil Rand sám. Aielové byli velmi hákliví na svou čest, jejich životy ovládalo ji’e’toh, čest a povinnost, s pravidly stejně složitými a podivnými, jako byl jejich humor. Hovořili o Aielech, kteří ještě přicházeli ze severu od Cairhienu, o tom, jestli Mat dorazí, a co, pokud něco, by se mělo udělat se Shaidy. Mluvili o lovu, o ženách, o tom, jestli se žitná vyrovná oosquai, a o humoru. Dokonce i trpělivý Bruan se nakonec vzdal, rozhodil rukama a přestal vysvětlovat aielské vtipy. Co pod Světlem bylo směšného na tom, že nějaká žena probodne náhodou svého manžela, bez ohledu na okolnosti, nebo na tom, že nějaký muž skončí svatbou se sestrou ženy, kterou si chtěl vzít? Han mrzutě zabručel, odfrkl si a odmítal uvěřit, že to Rand nepochopil. On se tomu vtipu o probodnutém manželovi smál tak, že málem přepadl na záda. Jediná věc, o které nemluvili, byla nadcházející válka s Illianem.

Když odešli, Rand vstal a zašilhal do slunce, které bylo v polovině cesty k obzoru. Han zopakoval příběh s bodnutím a odcházející náčelníci se znovu rozchechtali. Rand si o dlaň vyklepal fajfku a rozdrtil zbytky tabáku nohou na prach. Pořád ještě měl čas vrátit se do Caemlynu a zajít za Basherem, ale on zašel zpátky do stanu a díval se, jak slunce zapadá. Když se dotklo obzoru, zrudlo jako krev. Enaila a Somara mu přinesly talíř dušeného skopového, kterého bylo dost pro dva muže, kulatý bochník chleba a džbán mátového čaje, který postavily do vědra s vodou, aby se vychladil.

„Nejíš dost,“ pravila Somara a snažila se uhladit mu vlasy, než uhnul hlavou.

Enaila si ho prohlížela. „Kdyby ses nevyhýbal Aviendze, ona by dohlédla na to, abys jedl.“

„Nejdřív ji zaujme a potom před ní utíká,“ zamumlala Somara. „Musíš ji znovu zaujmout. Proč jí nenabídneš, že jí umeješ vlasy?“

„Tak troufalý by být neměl,“ zavrhla to pevně Enaila. „Nabídnout, že ji učeše, by mělo docela stačit. Nechce, aby si o něm myslela, že je drzý.“

Somara si odfrkla. „Ona si nebude myslet, že je drzý, když před ní utíká. Umíš být příliš cudný, Rande al’Thore.“

„Uvědomujete si, že ani jedna nejste moje matka, že ano?“

Obě ženy v cadin’sorech se na sebe zmateně podívaly. „Myslíš, že je to další mokřinský vtip?“ zeptala se Enaila a Somara pokrčila rameny.

„Já nevím. Nevypadá pobaveně.“ Poplácala Randa po zádech. „Jsem si jistá, že to byl dobrý vtip, ale musíš nám ho vysvětlit.“

Rand trpěl mlčky a skřípal zuby a ony ho pozorovaly, jak jí. Doslova sledovaly každou lžíci. Záležitosti se nijak nezlepšily, když odnesly talíř a přišla za ním Sulin. Sulin mu dávala drzé a velmi neslušné rady, jak má znovu přilákat Aviendžinu pozornost. Mezi Aiely to byla věc, kterou první sestra mohla udělat pro prvního bratra.

„Musíš být v jejích očích slušně cudný,“ vykládala mu bělovlasá Děva, „ale ne tak slušný, aby si myslela, že jsi nudný. Požádej ji, ať ti v potním stanu oškrábe záda, ale nesměle, se sklopenýma očima. Když se svlékáš do postele, zatanči, jako by tě život těšil, a omluv se, když si náhle uvědomíš, že tam je, a hned jdi do pokrývek. Umíš se červenat?“

Hodně trpěl mlčky. Děvy věděly tolik, a přitom tak málo.

Když se vrátili do Caemlynu, slunce už dávno zapadlo, a Rand se s botami v rukou odplížil do svých komnat, potmě se snažil najít cestu předpokojem do ložnice. I kdyby nevěděl, že tam Aviendha bude již ležet na rohožích na podlaze u stěny, byl by vycítil její přítomnost. Pro jednou se mu zřejmě podařilo počkat dost dlouho, aby už usnula. Snažil se to zarazit, ale Aviendha si ho nevšímala a Děvy se smály jeho „nesmělosti“ a „cudnosti". Shodly se na tom, že se to hodí k muži, když je sám, ale nesmí to zacházet příliš daleko.

Lehl si do postele s pocitem úlevy, že Aviendha už spí – a dost rozladěný, že se neodvažuje zapálit lampu, aby se mohl umýt – a ona se obrátila na rohoži. Nejspíš byla celou dobu vzhůru.

Řekla jen: „Spi dobře a probuď se.“

Pomyslel si, jaká je to hloupost, tohle náhlé uspokojení, protože mu žena, které se chtěl vyhnout, popřála dobrou noc, a nacpal si pod hlavu polštář vycpaný husím peřím. Aviendha to nejspíš považovala za skvělý vtip. Utahování si z lidí bylo mezi Aiely povýšeno málem na umění, a čím blíž se dostali k tomu, že tekla krev, tím lépe. Pomalu usínal a poslední jeho myšlenka patřila tomu, jaký obrovský vtip chystá sám, ačkoliv o něm zatím věděl pouze on, Mat a Bashere. Sammael neměl vůbec smysl pro humor, ale to velké kladivo vojska čekajícího v Tearu bylo největším vtipem, jaký kdy svět viděl. S trochou štěstí bude Sammael mrtvý dřív, než si uvědomí, že by se měl smát.

5

Jiný tanec

Hostinec U zlatého jelena ve většině věcech odpovídal svému jménu. Po celém velkém šenku byly rozestavěné leštěné stoly a lavice s vyřezávanými růžičkami na nohách. Jedna šenkýřka v bílé zástěře nedělala nic jiného, než že zametala podlahu z bílého kamene. Omítnuté stěny těsně pod vysokým trámovým stropem zdobil široký pruh s modrozlatým vzorem mořských vln. Krby byly z dobře opracovaného kamene, vnitřek pak krášlily větve jehličnanů a nad každou římsou byl vysekán jelen nesoucí v paroží pohár. Na jedné římse stály vysoké, trochu zlacené hodiny. Na malém pódiu vzadu hrál hlouček muzikantů, dva potící se muži pouze v košilích bez kabátů foukali do kvílejících píšťal, dva drnkali na devítistrunné citary a rudolící žena v modrých pruhovaných šatech honila maličké dřevěné paličky po dulcimeru na tenkých nožkách. Přes tucet služebných pak běhalo sem a tam, pohybovaly se rychle v zástěrách a světle modrých šatech. Většina byla hezká, i když některé měly stejně tolik let jako panímáma Daelvinová, kulatá hostinská s řídkými šedými vlasy staženými na šíji do drdolu. Právě taková místa měl Mat rád. Vyzařovalo z nich pohodlí a peníze. Vybral si tento hostinec, protože byl téměř uprostřed města, ale to ostatní mu taky nevadilo.

Ne všechno bylo v druhém nejlepším hostinci v Maerone v pořádku, samozřejmě. Z kuchyně bylo zase cítit skopové a tuříny a nevyhnutelná kořeněná ječná polívka a do toho se mísil prach a pach koní zvenčí. No, jídlo bylo ve městě nacpaném uprchlíky a vojáky problém, když ještě kolem stály další tábory. Z ulice se sem chvílemi donesly nevázané chlapské hlasy zpívající pochodové písničky, dupot nohou a klapot koňských kopyt a kletby na panující vedro. V šenku bylo horko rovněž, ani průvan nerozvlnil vzduch. Kdyby byla otevřená okna, všechno uvnitř by brzy pokryl prach, a proti horku by to stejně příliš nepomohlo. Maerone bylo jako pekáč.

Pokud Mat viděl, tak usychal celý zatracený svět, a on nechtěl myslet na důvod. Přál si, aby mohl zapomenout na vedro, zapomenout na to, proč je v Maerone, zapomenout na všechno. Slušný zelený kabátec se zlatou výšivkou na límci a manžetách měl rozepnutý, jemnou lněnou košili rozvázanou, a přesto se potil jako kůň. Mohlo by pomoci, kdyby si sundal černý hedvábný šátek, který měl kolem krku, avšak to dělával málokdy, pokud ho u toho mohl někdo vidět. Dopil víno, postavil leštěný korbel na stůl vedle svého lokte, zvedl klobouk se širokou krempou a začal se jím ovívat. Ať vypil cokoliv, nezůstalo to dlouho uvnitř, vzápětí všechno vypotil.

Když se rozhodl zůstat u Zlatého jelena, urození pánové a důstojníci z Bandy Rudé ruky se řídili jeho příkladem, což znamenalo, že se všichni ostatní drželi mimo. To panímámě Daelvinové většinou nevadilo. Mohla každou postel pronajmout i pětkrát jenom urozeným pánům a panáčkům z Bandy, a tahle sorta platila dobře, příliš se nervala a krev obvykle prolévala venku. Dnes v poledne však u stolů sedělo jen asi devět či deset mužů, a paní hostinská občas zamrkala na prázdné lavice, plácla se do levé hýždě a povzdechla si. Do večera moc vína neprodá. Velká část jejích zisků pocházela z vína. Hudebníci však hráli o sto šest. Hrstka urozených pánů, kterou by hudba potěšila – pokud se jich týkalo, každý, kdo měl trochu zlata, si zasloužil oslovení „můj pane" – by mohla být velkorysejší než místnost plná obyčejných vojáků.

Naneštěstí pro měšce muzikantů byl Mat jediný, kdo poslouchal, a trhal sebou při každém třetím tónu. Skutečně to nebyla jejich chyba. Hudba zněla dobře, když jste nevěděli, co posloucháte. Mat to věděl – naučil je to, tleskal do rytmu a broukal si – ale nikdo jiný tuhle melodii neslyšel už víc než dva tisíce let. Nejlepší, co se o jejich produkci dalo říci, bylo, že rytmus pochytili docela správně.

Mat zachytil útržek rozhovoru. Odhodil klobouk a mávl pohárem, aby ukázal, že chce dolít víno, a potom se naklonil přes stůl směrem ke trojici mužů popíjejících u stolu vedle. „Co to bylo?“

„Snažíme se přijít na to, jak od tebe vyhrát zpátky nějaké peníze,“ řekl Talmanes a přes svůj pohár se rozhodně neusmíval. Nezlobil se. Byl jenom o pár let starší než Mat, jemuž bylo dvacet, o hlavu menší a málokdy se usmíval. Matovi neustále připomínal stlačenou pružinu. „V kartách tě nikdo neporazí.“ Velitel poloviny jezdců Bandy byl tady v Cairhienu urozeným pánem, nicméně čelo měl vyholené a napudrované, i když pot něco z pudru smyl. Hodně mladších cairhienských pánů převzalo vojácký styl. Talmanes měl také prostý kabátec bez šlechtických barevných pruhů, ačkoliv měl právo na slušný počet.

„To ne,“ namítal Mat. Pravda, když jeho štěstí fungovalo, bylo bez chybičky, ale běhalo v kruzích, zvláště když se jednalo o věci, které měly řád, jako třeba karty. „Krev a popel! Minulý týden jsi na mně vyhrál padesát korun.“ Padesát korun. Ještě asi před rokem by byl metal kozelce, kdyby byl vyhrál jedinou korunu, a plakal při pomyšlení, že jednu ztratil. Ještě tak před rokem nemohl žádnou ztratit, protože žádnou neměl.

„Kolik stovek už jsi na mně vyhrál?“ zeptal se Talmanes suše. „Chci příležitost vyhrát něco zpátky.“ Kdyby někdy začal proti Matovi vyhrávat důsledněji, začal by si rovněž dělat starosti. Jako většina Bandy, i on bral Matovo štěstí jako talisman.

„Kostky nejsou zatraceně lepší,“ zabručel Daerid. Byl velitelem pěšáků Bandy, pil žíznivě, a úšklebku, který Nalesean zpola zakrýval za naolejovanou bradkou, si nevšímal. Většina šlechticů, jež Mat kdy potkal, považovala kostky za obyčejnou hru, hodící se jenom pro sedláky. „Ještě nikdy jsem tě neviděl končit den u kostek. Musí to být něco, co nemůžeš řídit, nemůžeš do toho zasahovat, jestli mi rozumíš."

Jenom o málo vyšší než druhý Cairhieňan Talmanes, Daerid byl o dobrých patnáct let starší, nejednou mu zlomili nos a tvář mu křižovaly tři bílé jizvy. Jediný z těch tří nebyl urozeného původu, ale také nosil čelo vyholené a napudrované. Daerid byl vojákem celý život.

„Mysleli jsme na koně,“ přisadil si Nalesean a mávl korbelem. Hranatý muž, vyšší než oba Cairhieňané, vedl v Bandě druhou polovinu kavalerie. Vzhledem k panujícímu horku se Mat často divil, proč si nechává svůj lesklý černý vous, ale on si ho každé ráno přistřihoval, aby udržel ostrou špičku. A tam, kde Daerid a Talmanes nosili své prosté šedé kabátce rozepnuté, měl Nalesean svůj – zelené hedvábí s těmi vycpávanými pruhovanými tairenskými rukávy s manžetami ze zlatého saténu – zapnutý až ke krku. Tvář se mu leskla potem, kterého si nevšímal. „Ať shoří moje duše, ale tvoje štěstí drží při boji i v kartách. A v kostkách,“ dodal s úšklebkem mířeným na Daerida. „Ale při dostizích všechno záleží na koni.“

Mat se usmál a opřel se lokty o stůl. „Najdi si dobrýho koně a uvidíme.“ Jeho štěstí nemuselo koňský dostih ovlivnit – kromě kostek a karet, a tak si nikdy nemohl být jistý, čeho se dotkne a čeho ne – ale když vyrůstal, pozoroval svého otce, koňského handlíře, při práci a sám měl oko na koně vždycky dobré.

„Chceš tohle víno nebo ne? Nemůžu ti nalít, když nedosáhnu na pohár.“

Mat se ohlédl přes rameno. Šenkýřka za ním s leštěným cínovým džbánkem byla malá a štíhlá, bledá kráska s tmavýma očima a černými kudraami na ramena. A díky dokonalému, melodickému cairhienskému přízvuku zněl její hlas jako zvonečky. Matovi Betse Silvinová padla do oka hned ten první den, kdy ke Zlatému jelenu vstoupil, ale tohle byla první příležitost, kdy s ní mohl promluvit. Jindy tu bylo vždycky alespoň pět jiných věcí, které bylo třeba okamžitě udělat, a deset, které se měly udělat včera. Ostatní muži už zabořili obličeje do vína a nechali ho s tou ženou o samotě natolik, jak jen bylo možné, aniž by odešli pryč. Měli vychování, dokonce i ti dva šlechtici.

Mat se zazubil, přehodil nohy přes lavici a natáhl pohár, aby mu dolila. „Děkuju ti, Betse,“ pronesl a ona předvedla pukrle. Když ji však požádal, aby si nalila rovněž a připojila se k němu, položila džbán na stůl, zkřížila paže na prsou, naklonila hlavu na stranu a prohlédla si ho od hlavy k patě.

„Nemyslím, že by se to panímámě Daelvinové líbilo. Ach ne, myslím, že by se jí to vůbec nelíbilo. Jsi urozený pán? Tihle všichni zřejmě skáčou, jak ty pískáš, ale nikdo tě neosloví ‚můj pane'. Skoro se ti ani neklaní, jenom obyčejní lidi.“

Mat zvedl obočí. „Ne,“ řekl strozeji, než vlastně chtěl, „já nejsem pán.“ Rand mohl nechat lidi, aby mu říkali pane Draku a tak, ale tohle pro Matrima Cauthona nebylo. To opravdu ne. Zhluboka se nadechl a znovu se zazubil. Některé ženy se snažily muže vyvést z míry, avšak v tomhle tanci byl dobrý. „Prostě mi říkej Mat, Betse. Jsem si jistej, že panímámě Daelvinový nebude vadit, když si ke mně na chvíli přisedneš.“

„Ale ano, bude. Popovídat bychom si však trochu mohli. Musíš být skoro pán. Proč nosíš tohle v takovém horku?“ Předklonila se a prstem odhrnula šátek. Mat nedával pozor a dovolil, aby ho trochu shrnula. „Co je to?“ Přejela prstem po světlé rýze, která mu obkružovala krk. „To se tě někdo snažil oběsit? Proč? Na zatvrzelého zločince jsi příliš mladý.“ Stáhl hlavu mezi ramena a rychle si převázal černý šátek, aby zakryl jizvu, ale Betse se nedala odbýt. Zajela mu rukou do rozvázaného výstřihu košile a vytáhla stříbrný medailonek s liščí hlavou, který nosil na koženém řemínku. „To za krádež tohohle? Vypadá to být drahé. Je to drahé?“ Mat jí medailonek sebral a nacpal ho zpátky, kam patřil. Ta ženská se skoro nenadechovala – rozhodně nemlčela dost dlouho, aby mohl promluvit. Slyšel, jak se za jeho zády Nalesean a Daerid pochechtávají, a tvář mu potemněla. Občas se jeho štěstí v hazardu postavilo na hlavu se ženami, a těm to vždycky připadalo legrační. „Ne, kdybys to ukradl, tak by ti to nenechali, že?“ žvanila Betse dál. „A jsi skoro pán, takže asi můžeš mít takové věci. Třeba to bylo proto, že jsi věděl příliš. Vypadáš jako mladý muž, který toho hodně ví. Nebo si to aspoň myslí.“ Usmála se jedním z těch letmých mazaných úsměvů, které ženy předvádějí, když chtějí zmást nějakého muže. Zřídkakdy to znamenalo, že něco vědí, ale mohly vás přimět si myslet, že ano. „Snažili se tě oběsit, protože si mysleli, že toho moc víš? Nebo proto, že jsi předstíral, že jsi pán? Jsi si jistý, že nejsi pán?"

Daerid a Nalesean se už smáli nahlas a Talmanes se pochechtával, ačkoliv se všichni snažili předstírat, že je to kvůli něčemu jinému. Když Daerid nabral dost dechu, sípavě přidával něco o muži, který spadl z koně, ale v těch útržcích, jež Mat zaslechl, nic veselého nebylo.

Nicméně se pořád usmíval. Nehodlal se nechat zahnat na útěk, i kdyby dokázala mluvit rychleji, než on dokázal utíkat. Byla velice hezká a on strávil posledních pár týdnů hovory s takovými, jako byl Daerid, a horšími, samými upocenými chlapi, kteří se občas zapomínali oholit a příliš často neměli příležitost se vykoupat. Betse se na lících perlil pot, ale šla od ní vůně levandulového mýdla. „Vlastně jsem si ten škrábanec vysloužil za to, že jsem věděl moc málo,“ prohodil povzneseně. Ženám se vždycky líbilo, když muži shazovali své jizvy, Světlo ví, že jich sám začínal mít dost. „Teď už vím až moc, ale taky málo. Mohla bys říct, že mě oběsili kvůli vědomostem.“

Betse potřásla hlavou a našpulila rty. „To zní, jako by to mělo být vtipné, Mate. Panáčci říkají vtipné věci pořád, ale ty tvrdíš, že nejsi urozený pán. Kromě toho, já jsem jenom obyčejná holka, vtipy jdou mimo mě. Myslím, že nejlepší jsou prostá slova. Jelikož ty nejsi pán, měl bys mluvit prostě, jinak by si někdo mohl myslet, že si na urozeného pána hraješ. Žádná žena nemá ráda muže, co si hraje na něco, čím není. Třeba bys mi mohl vysvětlil, co ses snažil říct?“

Udržet úsměv dalo práci. Tahle slovní výměna s ní vůbec nešla tak, jak chtěl. Nepoznal, jestli je úplná husa nebo jestli ho jenom chce přimět, aby se zapletl do vlastních slov, jak se s ní snažil udržet krok. Ať tak nebo tak, pořád byla hezká a pořád voněla levandulí, ne potem. Daerid a Nalesean se zřejmě nebezpečně dusili. Talmanes si pobrukoval „Žábu na ledu". Takže tady bruslil na tenkém ledě, co?

Mat postavil pohár, vstal a uklonil se Betse nad rukou. „Jsem, kdo jsem, a nic víc, ale tvoje tvář mi vyhání slova z hlavy.“ Na tohle zamrkala. Ať už říkaly cokoliv, ženy měly vždycky rády květnaté řeči. „Zatančíme si?“

Nečekaje na odpověď ji vedl k místu, kde se mezi stoly po celé délce šenku táhl volný pruh. S trochou štěstí tanec ten její jazýček trochu přibrzdí, a on, koneckonců, měl štěstí. Kromě toho ještě nikdy neslyšel o ženě, která by se tancem nenechala obměkčit. Zatanči si s ní, a ona ti odpustí hodně, tanči dobře, a ona ti odpustí všechno. Tohle bylo velmi staré rčení. Velice velmi staré.

Betse se držela zpátky, kousala se do rtu a ohlížela se po panímámě Daelvinové, avšak kyprá malá hostinská se jenom usmála a pokynem ruky dala Betse svolení, načež si zbytečně přihladila pramínky, které jí unikaly z drdolu, a znovu začala honit ostatní služebné, jako by bylo v šenku plno. Panímáma Daelvinová by se pěkně zostra pustila do každého muže, který by se podle ní choval nevhodně – přes svůj mírný vzhled nosila v suknicích ukrytý krátký obušek a občas ho používala. Nalesean se po ní ještě teď ostražitě ohlížel, kdykoliv se přiblížila – když si však chtěl zatancovat hojně utrácející muž, tak čemu by to mohlo uškodit? Mat Betse natáhl ruce do stran. Mezi stoly by mělo být místa tak akorát. Hudebníci začali hrát hlasitěji, když už ne lépe.

„Sleduj mě,“ řekl jí. „Kroky jsou pro začátek jednoduchý.“ Začal podle hudby, pokrčit koleno a sklouznout nohou doprava, levou nohou přísun. Pokrčit koleno, skluz a přísun, s roztaženými pažemi.

Betse se rychle chytila a měla lehký krok. Když došli až k hudebníkům, Mat jí plavně zvedl ruce nad hlavu a otočil se k ní zády. Pak pokrčit nohu a úkrok, otočit se tváří v tvář, pokrčit, úkrok, zatočit, znovu a znovu, celou cestu zpátky až k místu, kde začali. Rychle se dostala i do tohohle, a kdykoliv to otočka dovolila, usmála se na něj. Skutečně byla hezká.

„Teď to bude trochu složitější,“ zamumlal a otočil se tak, že stáli bok po boku, čelem k hudebníkům, zápěstí přes sebe a ruce spojené před sebou. Pravé koleno nahoru, mírně vykopnout doleva, pak sklouznout dopředu a doprava. Levé koleno nahoru, mírně vykopnout doprava, pak sklouznout dopředu a doleva. Betse se smála, když se znovu proplétali k hudebníkům. S každým průchodem byly kroky složitější, ale ona vše potřebovala ukázat jenom jednou, aby s ním srovnala krok, v jeho rukou byla při otočkách lehká jako peříčko. Nejlepší ze všeho bylo, že neřekla ani slovo.

Hudba ho polapila, i ty nesprávné tóny, a taneční kroky a vzpomínky mu plynuly hlavou, jak se tak vznášeli sem a tam po šenku. Ve svých vzpomínkách byl o hlavu vyšší a měl dlouhé zlaté kníry a modré oči. Měl na sobě červeně prostřihávaný kabátec z jantarového hedvábí s okružím z nejlepší barsinské krajky a na prsou knoflíky ze žlutých safírů z Aramaelle, a tančil se snědě krásnou vyslankyní Atha’an Miere, Mořského národa. Kroužek v jejím nose spojoval tenký zlatý řetízek s jednou z mnoha náušnic a visely na něm maličké medailonky, což ji označovalo za velitelku plavby klanu Shodin. Nezáleželo mu na tom, jak mocná je. S tím si musel dělat starosti král, ne nějaký druhořadý urozený pán. Byla překrásná a v jeho rukou lehká jako pírko a tančili spolu pod velkou křišťálovou kupolí shaemalského paláce, když Coremandě celý svět záviděl přepych a moc. Kolem koutů poletovaly další vzpomínky, jiskřivé úlomky, které vyvolával tento tanec. Ráno přijdou zprávy o stále silnějších nájezdech trolloků z Velké Morny, a za další měsíc, že zlaté věže Barsine byly vypleněny a vypáleny a že se trollocké hordy hrnou na jih. A tak začne něco, čemu se později bude říkat trollocké války, ačkoliv na začátku tomu nikdo takové jméno nedal. Tři sta let a víc téměř nepřerušených bojů, krve, ohně a ničení, než budou trolloci zahnáni zpátky a hrůzopáni pochytáni a pobiti. To bude počátek pádu Coremandy, s veškerým jejím přepychem a bohatstvím, i Essenie, s jejími filozofy a slavnými vzdělávacími středisky, Manetherenu a Eharonu a všech Deseti států, které, i ve vítězství, byly rozdrceny a z trosek pak měly povstat jiné země, země, které si Deset států připomínaly jen v bájích o lepších časech. To ale leželo před nimi, a on tyhle vzpomínky zahnal v potěšení té jediné. Dnes v noci tančil tanec s...

Zamrkal a na okamžik se polekal slunečních paprsků vnikajících sem okny i světlé tváře se zářivým úsměvem, pokryté lesklou vrstvou potu. Málem zakopl při složitém kroku, kdy měl nohy propletené s Betsinými, jak vířili šenkem, ale vzpamatoval se dřív, než Betse porazil, a instinktivně se dostal zpátky do tance. Tenhle tanec byl jeho stejně jistě jako ty vzpomínky, vypůjčené či ukradené, ale bezchybně vpletené mezi ty, které skutečně prožil, že už rozdíl nepoznal, pokud na to nemyslel. Všechny teď byly jeho, vyplňovaly díry v jeho vlastní paměti. Stejně dobře to všechno mohl prožít.

Byla pravda, co jí vykládal o své jizvě na krku. Pověšený kvůli vědomostem, nebo kvůli jejich nedostatku. Dvakrát prošel ter’angrialem jako puncovaný trouba, venkovský blb, který si myslel, že je to stejně snadné jako projít se po louce. No, skoro tak prosté. Výsledky jenom posílily jeho nedůvěru ke všemu, co mělo něco společného s jedinou silou. Poprvé mu řekli, že je jeho osudem, aby zemřel a znovu žil, mezi jinými věcmi, které nechtěl slyšet. Některé z těch věcí ho vyslaly na cestu k jeho druhé výpravě skrz ter’angrial, a to zase vedlo k tomu, že skončil s provazem uvázaným kolem krku.

Řada kroků, z nichž jeden každý učinil z dobrého důvodu či z čiré nutnosti, každý v dané době zdánlivě rozumný a každý vedl k věcem, o nichž se mu ani nesnilo. Vždy byl zřejmě lapen v tomhle tanci. Určitě byl mrtvý, než ho Rand odřízl a oživil. Posté v duchu znovu složil stejný slib. Už nikdy nebude skákat do něčeho, aniž by si nejdřív promyslel, co by z toho mohlo vzejít.

Pravdou bylo, že toho dne získal víc než jen jizvu. Například také stříbrnou liščí hlavu, jejíž jediné oko bylo vybarveno tak, aby vypadalo jako starobylý symbol Aes Sedai. Občas se nad tím medailonkem smál tak hlasitě, až ho z toho bolela žebra. Aes Sedai nevěřil, takže se s tou věcí kolem krku dokonce koupal a spal s ní. Svět byl legrační místo – obvykle legračně zvláštní.

Dalším ziskem skutečně bylo vědění, byť nechtěné. Teď měl v hlavě nacpané útržky ze životů jiných mužů, byly jich tisíce, občas jen pár hodin, občas i celé roky, byť po kouscích, vzpomínky na bály a bitvy v rozmezí hodně přes tisíc let, z doby dávno před trollockými válkami až k poslední bitvě při nástupu Artuše Jestřábí křídlo. Všechny jako by byly jeho vlastní, anebo docela dobře mohly být.

Nalesean, Daerid a Talmanes tleskali do rytmu a ostatní muži rozesazení kolem stolů se připojili také. Muži z Bandy Rudé ruky pobízeli svého velitele do tance. Světlo, z tohohle jména se Mat v duchu krčil. Patřívalo bájné tlupě hrdinů, kteří zahynuli, když se snažili zachránit Manetheren. Nebylo muže, jenž jel či pochodoval za praporcem Bandy, který by si nemyslel, že také skončí v bájích. Paní Daelvinová tleskala taky a ostatní služebné se zastavily a dívaly se.

Právě kvůli vzpomínkám těch jiných mužů Banda Mata následovala, ačkoliv to její členové nevěděli. Protože on měl v hlavě vzpomínky na víc bitev a vojenských tažení, než kolika by se mohla zúčastnit i stovka mužů. Ať už byl na straně vítězící, či prohrávající, pamatoval si, jak byla ta která bitva vyhrána, či prohrána, a stačila trocha důvtipu, jak to převést ve vítězství pro Bandu. Aspoň zatím tomu tak bylo. Tedy když nepřišel na žádný způsob, jak se boji vyhnout.

Nejednou si přál, aby dostal ty kousky jiných mužů z hlavy. Bez nich by nebyl tam, kde právě byl, ve velení téměř šesti tisíc vojáků, kdy se každý den toužili přihlásit další, které měl již brzy vést k jihu a převzít velení nad krvavým vpádem do země ovládané jedním ze zatracených Zaprodanců. Nebyl žádný hrdina a nechtěl jím ani být. Hrdinové měli ve zvyku nechat se zabít. Když jste byli hrdinou, bylo to jako hoďte psovi kost a strčte ho do rohu, aby byl z cesty, pokud to nebylo slibte psovi kost a pošlete ho znovu na lov. To stejné mimochodem platí o vojácích.

Na druhou stranu bez těchto vzpomínek by kolem sebe neměl šest tisíc vojáků. Stál by sám, ta’veren a připoutaný k Draku Znovuzrozenému, nahý terč, o němž Zaprodanci věděli. Někteří z nich o Matu Cauthonovi už tak zřejmě věděli až moc. Moirain tvrdila, že je důležitý, že Rand možná bude potřebovat jeho i Perrina, aby vyhrál Poslední bitvu. Jestli měla pravdu, tak udělá, co bude muset – udělá, jenom si na tu představu bude muset zvyknout – ale nehodlal se stát žádným zatraceným hrdinou. Kdyby jen dokázal vymyslet, co udělat s tím zatraceným Valerským rohem... V duchu odříkal krátkou modlitbičku za Moiraininu duši, doufal, že se mýlila.

S Betse naposledy dorazili na konec volného prostranství a ona se se smíchem zhroutila na příborník, když se Mat zastavil. „Ach, to byla nádhera! Cítila jsem se, jako kdybych byla někde v královském paláci. Můžeme to udělat znovu? Ach, můžeme? Můžeme?“ Paní Daelvinová malou chvíli tleskala, pak si však uvědomila, že ostatní služebné jen postávají kolem, takže se k nim otočila a důrazným máváním rukama je jako hejno slepic zahnala po jejich práci.

„Znamená pro tebe něco ‚Dcera Devíti měsíců'?“ Ta slova z něj prostě jen tak vyletěla. Způsobilo to právě pomyšlení na ta’veren. Ať už tu dceru Devíti měsíců najde kdekoliv – Prosím, Světlo, ať je to ještě za hodně dlouho! Byla to vášnivá myšlenka – ať už ji najde kdekoliv, určitě nebude posluhovat u stolů v nějakém maloměstském hostinci přecpaném vojáky a uprchlíky. Ale zase, kdo to mohl vědět, když přišlo na proroctví? Jistým způsobem to bylo proroctví. Zemřít a znovu ožít. Oženit se s dcerou Devíti měsíců. Vzdát se poloviny světla světa, aby svět zachránil, ať už to znamenalo cokoliv. Koneckonců, on zemřel, když se houpal na tom provaze. Jestli byla pravda tohle, tak se musel splnit i ten zbytek. Z toho nebylo úniku.

„Dcera Devíti měsíců?“ vydechla Betse. Že nemohla popadnout dech, ji ani trochu nezpomalilo. „To je hostinec? Taverna? Není to tady v Maerone, to vím. Možná přes řeku v Aringillu? Nikdy jsem nebyla v –"

Mat jí položil prst na rty. „Na tom nezáleží. Ještě si zatancujem.“ Tentokrát to byl vesnický tanec, něco ze současnosti a z tohoto místa, bez jiných než vlastních vzpomínek. Jenže on teď vážně musel hodně přemýšlet, aby je poznal od sebe.

Kdosi si odkašlal, což Mata přimělo ohlédnout se přes rameno. Když uviděl, že ve dveřích stojí Edorion s rukavicemi obitými plechem zastrčenými za opasek s mečem a přilbou v podpaždí, povzdechl si. Mladý tairenský urozený pán byl naducaný, růžovolící muž, když s ním Mat hrál karty v Tearském Kameni, ale nyní, co přišel na sever, byl tvrdší a osmahlý sluncem. Na kapalínu již neměl žádné chocholy a kdysi ozdobně zlacený kyrys měl celý zprohýbaný a plný vrypů. Na nabíraných rukávcích kabátu měl modré a černé proužky, ale látka byla odřená.

„Řekl jsi mi, abych ti v tuto hodinu připomněl pochůzku.“ Edorion si odkašlal do pěsti. Okázale se nedíval na Betse. „Ale mohl bych se vrátit později, přeješ-li si.“

„Půjdu hned,“ řekl mu Mat. Bylo důležité konat každý den pochůzky, každý den prohlížet něco jiného. Tohle se dozvěděl ze vzpomínek těch druhých mužů, v podobných věcech se jim naučil důvěřovat. Když už vězel až po uši v téhle práci, tak se ji docela dobře mohl snažit dělat správně. Dělat ji správně by ho mohlo udržet naživu. Kromě toho se od něj Betse odtáhla a snažila se otřít si zástěrou z čela pot a zároveň uhladit vlasy. Nadšení se jí vytrácelo z tváře. Nezáleželo na tom. Bude si to pamatovat. Hezky si se ženou zatanči, pomyslel si lstivě, a je zpolovice tvoje.

„Dej tohle muzikantům,“ řekl a vtiskl jí do ruky tři zlaté marky. Jakkoliv hráli špatně, přece jen ho na chvíli jejich melodie odvedla z Maerone a bezprostřední budoucnosti. A stejně, ženy měly rády velkorysost. Tohle šlo velmi dobře. S úklonou jí políbil ruku a dodal: „Uvidíme se později, Betse. Až se vrátím, znovu si zatančíme.“

K jeho překvapení mu zašermovala prstem pod nosem a varovně potřásla hlavou, jako by mu četla myšlenky. No, nikdy netvrdil, že rozumí ženám.

Upravil si klobouk na hlavě a vedle dveří si vyzvedl svůj oštěp s černým ratištěm. To byl ještě další dar z druhé strany ter’angrialu, zbraň s nápisem na ratišti ve starém jazyce a podivnou hlavicí, připomínající čepel meče, poznačenou dvěma krkavci.

„Dneska projdeme nálevny,“ oznámil Edorionovi a společně vyrazili do poledního žáru a do toho blázince panujícího v Maerone.

Bylo to malé městečko, nemělo ani hradby, i když bylo padesátkrát větší než cokoliv, co viděl, než opustil Dvouříčí. Vlastně to byla spíš taková přerostlá vesnice, jen několik cihlových a kamenných domků mělo i poschodí, a pouze hostince byly tříposchoďové, stejně tolik střech mělo dřevěné šindele či došky jako tašky nebo břidlici. Ulice, většinou jen z udusané hlíny, nyní překypovaly lidmi. Měšťané tu byli každého druhu, většinou však Cairhieňané a Andořané. Ačkoliv leželo Maerone na cairhienském břehu Erinin, teď nepatřilo k žádnému státu, nýbrž balancovalo mezi nimi, a žili tu či tudy jen procházeli lidé tuctu různých národností. Od Matova příjezdu se tu dokonce ukázaly tři čtyři Aes Sedai. On se jim však i se svým medailonkem vyhýbal širokým obloukem – nebylo třeba vyhledávat zbytečné potíže – ale ony odjely stejně rychle, jako se tu objevily. Jeho štěstí skutečně fungovalo, když to bylo důležité. Zatím.

Měšťané spěchali po své práci a spousty otrhanců, mužů, žen i dětí, kteří se bezcílně potloukali ulicemi, si většinou nevšímali. Běženci byli všichni Cairhieňané a obvykle si našli cestu dolů k řece, než se vrátili do uprchlických táborů kolem městečka. Jenom málokterý z nich se však vrátil domů. Občanská válka v Cairhienu možná skončila, ale pořád tam řádili loupežníci, a lidé se také báli Aielů. Pokud Mat věděl, tak se báli, že narazí na Draka Znovuzrozeného. Prostá pravda však byla, že utekli tak daleko, jak jen mohli. Žádnému už nezbývala energie na víc než na výlety k řece, odkud hleděli na Andor.

K davům se připojili i vojáci Bandy, samotní i po dvojicích či trojicích se potulovali mezi krámky a krčmami, objevovaly se i seřazené oddíly, kušištníci a lučištníci v kazajkách pošitých ocelovými kolečky, pikynýři v otlučených kyrysech odhozených bohatšími muži nebo sebraných mrtvým. Všude se projížděli jezdci ve zbroji, tairenští kopiníci v kapalínech i Cairhieňané ve zvonových přilbicích, a dokonce i pár Andořanů v kónických přilbách s mřížovým hledím. Rahvin z královniny gardy vyhodil značný počet mužů příliš věrných Morgase, a někteří z nich se připojili k Bandě. Davem se prodírali pouliční prodavači s podnosy a vychvalovali své jehly a nitě, masti, o nichž prohlašovali, že jsou dobré na každé zranění, lektvary na všechno, od puchýřů přes vodnatý průjem po táborovou horečku, mýdlo, cínové talíře a dýky z nejlepší andorské oceli – slovo prodavače na to – prostě všechno možné, co by mohl voják potřebovat nebo o čem si kupci mysleli, že by se mohl nechat přesvědčit, že to potřebuje. Hluk byl takový, že jakékoliv volání prodavačů nebylo slyšet dál než na tři kroky.

Vojáci Mata samozřejmě okamžitě poznali a mnozí začali jásat, dokonce i tací, kteří byli příliš daleko, aby viděli víc než jeho klobouk se širokou krempou a podivný oštěp. Tohleto ho označovalo stejně jasně jako erb urozeného pána. Mat slyšel všechny možné řeči o tom, proč opovrhuje zbrojí a přilbou. Důvody byly nejrůznější, od šílené odvahy až po tvrzení, že ho může zabít pouze zbraň ukutá samotným Temným. Někteří dokonce tvrdili, že ten klobouk mu daly Aes Sedai, a dokud ho bude nosit, nic ho nemůže zabít. Skutečností bylo, že to byl zcela obyčejný klobouk, a nosil ho proto, že poskytoval slušný stín. A protože mu stále připomínal, aby se držel stranou od míst, kde by mohl potřebovat přilbu a zbroj. O jeho oštěpu, s nápisem, který dokázalo přečíst jen pár urozených pánů, kolovaly ještě fantastičtější příběhy. Žádný se však nemohl vyrovnat pravdě. Tu krkavci poznačenou čepel vyrobily Aes Sedai za války Stínu před Rozbitím světa. Nikdy nepotřebovala brousit, a Mat pochyboval, že by ji dokázal zlomit, i kdyby se o to snažil.

Na volání „Světlo sviť na vznešeného pána Matrima!“ a „vznešený pán Matrim a vítězství!“ a podobné žvásty odpovídal máváním a s Edorionem procházel davem. Aspoň že se nemusel tlačit. Jakmile si ho lidé všimli, uhýbali mu z cesty. Přál si jen, aby tolik uprchlíků necivělo, jako by měl v kapse schované klíče k jejich nadějím. Kromě toho, že zajišťoval, aby dostávali jídlo z vozů přijíždějících z Tearu, nevěděl, co jiného by mohl dělat. Kromě toho, že byli otrhaní, byli většinou i špinaví.

„Copak se z táborů ztratilo mýdlo?“ zamumlal.

Edorion ho zaslechl i přes ten hlomoz. „To ano. Většina jich ho prodává zpátky kupcům za laciné víno. Mýdlo nechtějí, chtějí přes řeku nebo utopit svůj žal.“

Mat kysele zaprskal. Přeprava do Aringillu byla jednou z věcí, které jim poskytnout nemohl.

Dokud Cairhien nerozervala občanská válka a horší hrůzy, Maerone bylo křižovatkou obchodu mezi Cairhienem a Tearem, což znamenalo, že mělo skoro stejný počet zájezdních hostinců a krčem jako obytných domů. Prvních pět šenků, do nichž strčil nos, se lišilo jen málo, od Lišky a husy k Povozníkovu biči, byly to kamenné budovy nacpané stolky a tu a tam došlo ke rvačce, čehož si Mat nevšímal. Nikdo však nebyl opilý.

U říční brány – na druhé straně města – býval nejlepší hostinec v Maerone, ale těžké desky přibité přes dveře s vyřezávaným sluncem sloužily jako připomínka hostinským a výčepním, aby vojáky Bandy nenechali se opít. I střízliví vojáci se prali, Tairen s Cairhieňanem a s Andořanem, pěšák s jezdcem, muži jednoho urozeného pána s muži jiného, veteráni proti novým rekrutům, také vojáci s civilisty. Avšak rvačky bývaly utišeny ještě dříve, než se vymkly z ruky, vojáky s obušky a červenými návleky na předloktích od zápěstí k lokti. Každá jednotka se musela při hlídání střídat, každý den nosil červený návlek někdo jiný, a Rudé paže musely zaplatit za škody způsobené v den, kdy měly službu. Díky tomu se muži z hlídky vždy pilně přičiňovali o udržení klidu.

U Lišky a husy žongloval jakýsi kejklíř s hořícími hůlkami, robustní muž ve středních letech, zatímco jiný, hubený, plešatějící chlapík v hostinci U Erinin měl v ruce harfu a recitoval část z Velkého hledání Valerského rohu. Přes panující horko měli oba své typické pláště se záplatami stovky barev, které se při pohybu vlnily. Kejklíř by se vzdal dřív ruky než svého pláště. Měli docela pozorné obecenstvo – mnoho diváků přicházelo i z vesnic, v nichž návštěvu kejklíře dychtivě vítali – dokonce víc než dívku zpívající na stole v taverně zvané U tří věží. Byla docela hezká, s dlouhými tmavými kudrnami, ale píseň o pravé lásce nevázaně se smějící muže, kteří tam popíjeli, nemohla příliš zaujmout. Ve zbývajících šencích žádní baviči nebyli, jenom nějaký ten muzikant, přesto tu hosté byli ještě hlučnější a u poloviny stolů se hrálo v kostky, z čehož Mata přímo svrběly prsty. Jenže on skutečně téměř vždy vyhrál, přinejmenším v kostkách, a nebylo by správné obírat vlastní vojáky o peníze. Ti totiž tvořili většinu hostů u stolů. Jenom málo uprchlíků mělo peníze na utrácení po šencích.

Se členy Bandy se smísila jenom hrstka ostatních. Tady hubený Kandořan s rozdělenou bradkou, který měl v uchu zasazený měsíční kámen zvíci nehtu na palci a přes prsa červeného kabátce stříbrný řetěz, tam Domanka s měděnou pletí, i když ve slušných modrých šatech, s bystrýma očima a prstenem s drahokamem na každém prstu, jinde Taraboňan v kuželovitém modrém klobouku s plochou střechou a hustým knírem zakrytým průsvitným závojem. Kulaťoučcí muži v tairenských kabátcích, těsných v pase, či kostnatí chlapíci v murandských kabátcích po kolena, bystrozraké ženy v šatech s vysokými límci nebo sukněmi po kotníky, ale vždy z dobře střiženého sukna střízlivých barev. Všechno to byli kupci, připravení skočit, až se obchod mezi Andorem a Cairhienem znovu rozběhne. A v každém šenku seděli stranou ostatních dva tři muži, obvykle byli sami, většinou chlapi s tvrdými pohledy, někteří ve slušných šatech, jiní v hadrech jen o málo lepších, než měli uprchlíci, ale jeden každý vypadal, že umí používat meč, který měl u pasu nebo na zádech. Mat si s touhle tlupou spojil i dvě ženy, přestože žádná neměla viditelně zbraň. Jedna měla o stůl opřenou dlouhou vycházkovou hůl, a Mat soudil, že ta druhá má někde v dlouhých jezdeckých šatech poschovávány nože. On sám měl taky různě po těle ukryté vrhací nože. Byl si jist, že ví, co mají ona i ta druhá za lubem, a byla by hloupá, kdyby chodila neozbrojená.

Když s Edorionem vyšli od Povozníkova biče, Mat se zastavil a díval se, jak se jakási hranatá žena v rozdělených hnědých suknicích proplétá mezi lidmi. Nemrkající oči, kterým na ulici neunikla ani mrť, byly v ostrém protikladu k napohled klidné, kulaté tváři, a stejně tak i bytelný obušek, který měla u pasu, a dýka s těžkou čepelí, která by vyhovovala i Aielovi. Takže třetí žena z té tlupy. Byli to všechno hledači rohu, bájného Valerského rohu, který povolá mrtvé hrdiny z hrobu, aby bojovali v Poslední bitvě. Ten, kdo ho najde, si vyslouží místo v dějepise. Pokud zůstane někdo, kdo by psal nějaké zatracené dějiny, pomyslel si Mat suše.

Někteří lidé věřili, že roh se objeví tam, kde panuje neklid a sváry. Od posledního svolání hledačů k hledání rohu uplynulo čtyři sta let, a tentokrát tam přišlo tolik lidí, že málem padali i ze stromů, aby mohli složit přísahu. Mat viděl spousty hledačů v ulicích Cairhienu a čekal, že mnohé další tlupy uvidí, až dorazí do Tearu. Nepochybně teď budou mířit i do Caemlynu. Přál si, aby tu věc našel některý z nich. Pokud totiž věděl, ten zatracený Valerský roh teď ležel někde hluboko pod Bílou věží, a jestli věděl něco o Aes Sedai, tak by se dost divil, kdyby jich o něm vědělo víc než tak asi tucet.

Mezi ním a tou hranatou ženou propochodoval za důstojníkem ve zprohýbaném kyrysu a cairhienské přilbě, jedoucím na koni, oddíl pěchoty, téměř dvě stovky pikynýřů, a za nimi následovalo asi padesát lučištníků s toulci u pasu a luky na zádech. Sice neměli dvouříčské dlouhé luky, s nimiž Mat vyrůstal, ale i tak to byly docela slušné zbraně. Musel najít dost kušištníků, aby to zvládl, ačkoliv lučištníci měnili zbraně jen velmi neochotně. Za pochodu si zpívali a jejich sborový zpěv byl dost hlasitý, aby prorazil hlukem v ulici.

„Fazole jen budeš žrát, a shnilou slámu,

a na svátek koňskou jen dostaneš hnátu.

Budeš se potit a krvácet až do stáří

a o zlatu se bude ti jedině zdáti,

když se dáš k vojákům.

Když se dáš k vojákům."

Za vojáky se táhl hlouček civilistů, měšťanů i uprchlíků, všechno to byli mladí muži a zvědavě se dívali a poslouchali. Mat se tomu nepřestával divit. Čím píseň vojákování ukazovala v horším světle – a tahle ještě nebyla zdaleka nejhorší – tím větší byl shromážděný dav. Jako že voda je mokrá, někteří z těch, co se teď seběhli, budou docela jistě ještě před setměním hovořit s praporečníky, a z nich většina podepíše nebo načmárá svou značku. Musejí si myslet, že ta píseň je má vyděsit, aby se taky nedostali ke slávě a kořisti. Aspoň že pikynýři nezpívali „Tanec se Stínovým Jakem". Mat tu píseň nenáviděl. Jakmile si mládenci uvědomili, že Stínový Jak značí smrt, vyrazili o překot hledat praporečníka.

„Tvá holka jinýho najde si chlapa.

Blátivej hrob bude tvá jediná půda.

Žrádlo pro červy a žádný, kdo by želel.

Proklínat budeš den, kdys na svět přišel,

když se dáš k vojákům.

Když se dáš k vojákům."

„Muži hodně mluví o tom,“ prohodil Edorion nedbale, když oddíl zahnul do ulice i s přívažkem hlupáků, „kdy už konečně zamíříme k jihu. Jdou řeči.“ Koutkem oka mrkl na Mata, zvažoval, jakou má velitel náladu. „Všiml jsem si, jak podkováři kontrolují spřežení k povozům.“

„Vyrazíme, až vyrazíme,“ prohlásil Mat. „Není třeba dát Sammaelovi vědět, kdy dorazíme.“

Edorion se na něj podíval zpříma. Tenhle Tairen nebyl žádný tupec. Ne že by byl hloupý třeba Nalesean – ten byl občas jenom příliš dychtivý – ale Edorion měl skutečně bystrý mozek.

Nalesean by si podkování nikdy nevšiml. Byla škoda, že rod Aldaiaya převyšoval rod Selornů, jinak by byl Mat na Naleseanovo místo jmenoval Edoriona. Hloupí šlechtici a jejich hloupé zaujetí hodnostmi a pořadím. Ne, Edorion nebyl žádný trouba. Věděl, že jakmile Banda vytáhne k jihu, zpráva o tom poletí před nimi s říční dopravou a možná i na holubích křídlech. Mat by si rozhodně nevsadil na to, že v Maerone nejsou žádní špehové, i kdyby své štěstí cítil dost silně, aby mu z toho pukla hlava.

„Taky se povídá, že včera byl ve městě pán Drak,“ pokračoval Edorion tak tiše, jak jen bylo v pouličním hluku možné.

„Největší událost za celej včerejšek,“ podotkl Mat suše, „byla moje první koupel za týden. No tak. Jak to zatím je, bude nám trvat do odpoledne, než tohle dokončíme.“

Byl by dal hodně, aby zjistil, odkud se ten drb vzal. Nebylo tomu ani půl dne a zcela jistě u toho nebyl nikdo nepovolaný. Nad ránem se v jeho pokoji U zlatého jelena náhle zablesklo. Mat se zoufale vrhl přes postel se čtyřmi sloupky, jednu botu měl obutou, druhou zpola zutou, a vytáhl nůž, který nosil zavěšený mezi lopatkami, než si uvědomil, že je to Rand, přicházející jednou z těch zatracených děr do nicoty, asi z caemlynského paláce, podle sloupů, které byly vidět, než se otvor ztratil. Bylo zvláštní, že přicházel v noci, bez Aielů, a skočil přímo do Matova pokoje, z čehož Matovi ještě teď vstávaly vlasy na hlavě. Ten průchod by ho mohl přeříznout vedví, kdyby zrovna stál na špatném místě. Neměl jedinou sílu rád. Celá ta záležitost byla pěkně podivná.

„Spěchej pomalu, Mate,“ řekl Rand, přecházeje sem a tam. Na Mata se vůbec nepodíval. Tvář se mu leskla potem a zatínal zuby. „Musí tě vidět přicházet. Na tom všechno záleží.“

Mat se posadil na svou postel, sundal si botu a hodil ji na kus rohože, kterou mu věnovala panímáma Daelvinová. „Já vím,“ řekl kysele a zamnul si kotník, který si narazil o sloupek postele. „Pomáhal jsem vymejšlet ten zatracenej plán, pamatuješ?“

„Jak poznáš, že jsi zamilovaný do nějaké ženy, Mate?“ Rand neustále přecházel sem a tam, a tuhle otázku hodil, jako by zapadala do toho, co říkal předtím.

Mat zamrkal. „Jak to, pro Jámu smrti, mám vědět? Do těchhle osidel jsem já ještě nikdy nohu nestrčil. Co je za tím?“

Ale Rand se jenom ošil, jako by něco shazoval z ramen. „Vyřídím Sammaela, Mate. To jsem slíbil. Dlužím to těm mrtvým. Jenže kde jsou ostatní? Musím je vyřídit všechny.“

„Jedno hezky po druhým.“ Jen tak tak se mu podařilo se nezeptat. Nedalo se poznat, co si v těchto dnech Rand vezme do hlavy.

„V Murandy jsou Dračí spřísahanci, Mate. V Altaře taky. Muži, kteří se mi zaslíbili. Jakmile bude Illian můj, Altara a Murandy mi spadnou do klína jako přezrálé slívy. Spojím se s Dračími spřísahanci v Tarabonu – a v Arad Domanu – a jestli mi bělokabátníci budou chtít bránit ve vstupu do Amadicie, tak je rozdrtím. Prorok rozdmychal celý Ghealdan, a jak jsem slyšel, tak Amadicii skoro taky. Umíš si představit Masemu jako proroka? Saldeia půjde za mnou, Bashere si tím je jistý. Všechny Hraniční státy půjdou za mnou. Musejí! Já to dokážu, Mate. Všechny státy budou před Poslední bitvou jednotné. Já to dokážu!“ Randovi se do hlasu vloudil horečnatý tón.

„Jistě, Rande,“ řekl Mat potichu a druhou botu hodil k první. „Ale hezky jedno po druhým, ano?“

„Žádný člověk by neměl mít v hlavě hlas jiného člověka,“ zamumlal Rand a Matovi ztuhly ruce, když si chtěl stáhnout vlněnou punčochu. Zvláštní, přistihl se, jak přemýšlí, jestli už je nemá na nohou druhý den. Rand věděl něco z toho, co se tentokrát přihodilo uvnitř ter’angrialu v Rhuideanu – tedy aspoň věděl, že tam Mat nějak získal znalosti z vojenské strategie a taktiky – ale nevěděl všechno. Mat si aspoň myslel, že neví všechno. Ne to o vzpomínkách jiných mužů. Rand si zřejmě nevšiml ničeho neobvyklého. Jenom si prohrábl vlasy a pokračoval: „Dá se napálit, Mate – Sammael vždycky myslel rovně – existuje tady ale nějaká díra, kudy by mohl proklouznout? Jestli dojde k nějaké chybě, zemřou tisíce lidí. Desítky tisíc. Určitě jich umřou stovky, ale nechci, aby to byly tisíce."

Mat se zašklebil tak zuřivě, že zpocený obchodník, jenž se mu snažil prodat dýku s jílcem posázeným barevnými skleněnými „drahokamy", zboží málem upustil a ztratil se v davu. S Randem to bylo všechno takové, skákal od vpádu do Illianu k Zaprodancům, pak zase k ženám – Světlo, to Rand byl ten, který to se ženami vždycky uměl, on a Perrin – od Poslední bitvy k Děvám oštěpu a pak k věcem, kterým Mat ani pořádně nerozuměl, Matovy odpovědi si většinou ani nevyslechl a občas na ně dokonce ani nepočkal. Poslouchat, jak Rand mluví o Sammaelovi, jako by ho osobně znal, bylo víc než jen znepokojující. Mat věděl, že Rand nakonec zešílí, ale jestli už na něj šílenství leze teď...

A co ostatní, ti hlupáci, které Rand sbíral, co chtěli usměrňovat, a ten chlápek Taim, který to už uměl? Rand to jen tak mimochodem utrousil. Mazrim Taim, zatracený falešný Drak, učící Randovy zatracené žáky, či co vlastně byli. Mat nechtěl být ani v okruhu tisíce mil, až všichni začnou šílet.

Jenomže měl asi takovou možnost volby, jako lístek ve víru. Byl ta’veren, avšak Rand byl silnější. V Dračích proroctvích o Matu Cauthonovi nic nestálo, stejně však byl lapený, hranostaj v noře. Světlo, jak si přál, aby Valerský roh nikdy nespatřil.

Do dalšího tuctu taveren a šenků vpadl se zachmuřenou tváří, míře dál od Zlatého jelena. Žádná nálevna se příliš nelišila od té první, všude bylo plno stolů obsazených popíjejícími muži, kteří házeli kostky a přetlačovali se, a hudebníky bylo přes hluk davu slyšet stejně často, jako se jejich hudba utápěla v řevu. Rudé paže tlumily rvačky málem dřív, než začaly, tady kejklíř recitoval Velké hledání – to bylo oblíbené i bez hledačů – jinde světlovlasá žena zpívala košilatou písničku, která díky jejímu kulatému obličeji a vykuleným, nevinným očím působila ještě nevázaněji.

Ponurá nálada mu vydržela, ještě když odcházel od Stříbrného rohu – pitomé jméno! – a jeho zpěvačky s nevinnou tvářičkou. Snad proto se rozběhl k místu, odkud se na ulici před dalším hostincem náhle ozval křik. Pokud se rozruch týkal vojáků, postarají se o to Rudé paže, ale Mat se stejně protlačil davem. Rand šílel a nechal ho trčet uprostřed bouře. Taim a ti ostatní kreténi ho chtěli ochotně následovat k šílenství. V Illianu čekal Sammael a ostatní Zaprodanci byli Světlo ví kde a všichni nejspíš číhali na příležitost srazit Matu Cauthonovi hlavu. Nepočítaje to, co mu udělají Aes Sedai, jestli ho ještě někdy dostanou do spárů. Ty už tak věděly příliš. A všichni si mysleli, že vytáhne do pole a stane se zatraceným hrdinou! Obvykle se snažil z boje vymluvit, když už se mu nemohl širokým obloukem vyhnout, ale právě teď chtěl důvod praštit někoho do nosu. Nenašel však to, co očekával.

Shluk měšťanů. Menší Cairhieňané v šedých oděvech a tu a tam vyšší Andořan v jasných barvách vytvářeli bezvýrazný kruh kolem dvou vysokých hubených chlapíků se zakroucenými kníry v dlouhých murandských kabátcích z jasného hedvábí a s meči se složitě zlacenými hruškami a záštitami. Muž v červeném kabátci stál a pobaveně se křenil, přičemž pozoroval toho ve žlutém, jenž třásl jakýmsi klukem, který Matovi sahal sotva k pasu, za límec, jako pes, když třepe s krysou.

Mat se ovládl. Připomněl si, že neví, čím to vše začalo. „Pomalu s tím klukem,“ řekl a položil žlutému kabátu ruku na paži. „Co udělal, že si vysloužil –?“

„Sáh na mýho koně!“ odsekl rozzlobeně muž s mindejským přízvukem a setřásl Matovu ruku. Mindeánci se chlubili – chlubili! – že mají tu nejvzteklejší povahu z celého Murandy. „Zlámu mu za to ten jeho hubenej sedláckej krk! Zakroutím mu tím hubeným –!“

Mat bez dalšího slova prudce zvedl oštěp tak, že skončil přesně mezi chlapíkovýma nohama. Muranďan otevřel ústa, ale nevyšel z nich žádný zvuk. Vyvrátil oči, až mu bylo vidět skoro jenom bělmo. Když se mu podlomily nohy, chlapec se mu vytrhl. Muž dopadl na obličej na ulici. „Ne, to neuděláš,“ prohlásil Mat.

Tím to ovšem, samozřejmě, neskončilo. Muž v červeném kabátci sáhl po meči. Podařilo se mu vytáhnout coul oceli, než ho Mat praštil přes zápěstí patkou oštěpu. Muž zachrčel a pustil jílec, místo toho však druhou rukou hmátl po dýce s dlouhou čepelí, kterou měl u pasu. Mat ho spěšně udeřil za ucho. Nijak tvrdě, ale chlapík se složil na druhého muže. Zatracený hlupák! Mat si nebyl jist, jestli to platí pro červený kabát nebo pro něj.

Diváky se protlačilo půl tuctu Rudých paží, dnes to byli tairenští kavaleristé, kteří se v po kolena vysokých botách pohybovali dost neohrabaně, a nabírané černozlaté rukávce měli zmačkané pod návleky. Edorion zatím držel kluka, vyzáblého a mrzutého, asi šestiletého, který vrtěl bosými prsty v prachu a znovu nenápadně vyzkoušel, jak pevně ho Edorion drží. Byl to snad nejošklivější kluk, jakého kdy Mat viděl, s rozpláclým nosem, pusou na svůj obličej až příliš širokou a příliš velkýma, odstávajícíma ušima. Podle děr v kabátě a spodcích patřil k uprchlíkům. Vypadal mnohem špinavější než ostatní.

„Vyřiď to, Harnane,“ nařídil Mat. Harnan byl velitelem oddílu Rudých paží, s dlouhou úzkou bradou, trpitelským výrazem a neuměle vytetovaným jestřábem na levé líci. Tato móda se mezi Bandou rychle šířila, většinou se však tetování omezovalo na ty části těla, které byly obvykle zakryté. „Zjisti, co tohle všechno způsobilo, a pak vyžeň ty dva darebáky z města.“ Zasloužili si to, ať už je vyprovokovalo cokoliv.

Mezi diváky se prodral jakýsi hubeňour v murandském kabátě z tmavého sukna a vedle dvojice na zemi padl na kolena. Žlutý kabát začal vydávat přidušené steny a červený se přitom chytal za hlavu a mumlal něco, co vypadalo jako nadávky. Nově příchozí nadělal více hluku než druzí dva dohromady. „Ajvaj, mí páni! Muj páne Paersi! Muj páne Culene! Nejste zabitý?“ Natáhl třesoucí se ruce k Matovi. „Ajvaj, nezabíjej jich, muj páne! Ne takhle bezmocný. Jsou to hledači rohu, muj páne. Já jsem jejich člověk, Padry. Hrdini to jsou, muj páne.“

„Já nechci nikoho zabít,“ skočil mu do řeči znechuceně Mat. „Ale do západu slunce dostaň tyhle hrdiny na koně a z Maerone. Nemám rád muže, co vyhrožují, že nějakýmu dítěti zlámou krk. Do západu slunce!“

„Ále, muj páne, voni jsou zraněný. Je to jenom rolnickej kluk a sužoval koňa pána Paersa!“

„Já na něm jenom seděl,“ vyhrkl chlapec. „Nedělal jsem – cos říkal.“

Mat zachmuřeně přikývl. „Klukům se vazy nelámou za sezení na koni, Padry. Dokonce ani rolnickým klukům. Dostaneš tyhle dva okamžitě pryč, nebo zlámu vaz jim.“ Pokynul Harnanovi, jenž ostře kývl na ostatní Rudé paže – velitelé oddílů nikdy nic nedělali osobně, stejně jako praporečníci – a vojáci Paerse a Culena hrubě zvedli a hnali je pryč, i když oba pánové cestou sténali, a Padry se táhl za nimi, lomil rukama a namítal, že jeho pánové nejsou schopni jízdy, že jsou to hledači rohu a hrdinové.

Mat si uvědomil, že Edorion stále drží zdroj všech těchto potíží za ruku. Rudé paže byly pryč a měšťané se rozcházeli. Na kluka se nikdo nepodíval podruhé. Museli se starat o vlastní děti a tvrdě dřeli, aby to zvládli. Mat si těžce vydechl. „Nenapadlo tě, že sis mohl ublížit, když si ‚jenom sedneš‘ na cizího koně, chlapče? Takový chlap nejspíš jezdí na hřebci, co by mohl malýho kluka zadupat do svýho stání, a nikdo by ani nepoznal, žes tam někdy byl.“

„Valach.“ Kluk se opět pokusil Edorionovi vyškubnout, a když zjistil, že mužovo sevření nepovolilo, zatvářil se mrzutě. „Byl to valach a nic by mi neudělal. Koně mě maj rádi. Já nejsem malej kluk, je mi devět. A jmenuju se Olver, ne chlapec."

„Tak Olver, jo?“ Devět. Bylo to možné. Mat měl potíže poznat věk, zvlášť u cairhienských dětí. „No, Olvere, kde máš mámu a tátu?“ Rozhlédl se kolem, ale uprchlíci, které viděl, procházeli stejně rychle jako měšťané. „Kde jsou, Olvere? Musím tě jim vrátit.“

Místo odpovědi si Olver skousl ret. Z oka mu sklouzla slza a on ji hněvivě setřel. „Tatínka zabili Aielové. Jeden z těch... Shado. Máma říkala, že půjdeme do Andoru. Říkala, že budem bydlet na statku. S koněma.“

„Kde je teď?“ zeptal se Mat tiše.

„Onemocněla. Já – já jsem ji pohřbil tam, kde jsou nějaký kytky.“ Náhle Olver nakopl Edoriona a začal se v jeho sevření zmítat. Po tvářích se mu hrnuly slzy. „Pusť mě. Postarám se o sebe sám. Pusť mě.“

„Postarej se o něj, dokud někoho nenajdeme,“ nařídil Mat Edorionovi, který na něj civěl s pootevřenými ústy, přičemž se snažil ubránit chlapci a zároveň ho udržet.

„Já? Co mám dělat s tímhle levhartem v těle myši?“

„Například mu dej najíst.“ Mat nakrčil nos. Podle pachu strávil Olver přinejmenším nějakou dobu na podlaze stání toho valacha. „A vykoupej ho. Smrdí.“

„Mluv se mnou,“ ječel Olver a třel si obličej. Slzy mu pomohly znovu rovnoměrně rozmazat špínu. „Mluv se mnou, ne přese mě!“

Mat zamrkal a pak se sklonil. „Promiň, Olvere. Já taky vždycky nesnášel, když mi to lidi dělali. Tak takhle to je. Jseš hrozně cejtit, takže tě tady Edorion vezme ke Zlatýmu jelenovi, kde ti panímáma Daelvinová připraví vanu.“ Olver se tvářil stále mrzutěji. „Jestli bude mít nějaký řeči, tak jí vyřiď, že jsem řekl, že se můžeš vykoupat. Nemůže ti v tom bránit.“ Když na něj chlapec náhle upřel zrak, Mat potlačil úsměv. To by celou věc pokazilo. Olverovi se možná představa lázně nelíbila, ale kdyby se mu někdo snažil ve vykoupání zabránit... „Tak a teď hezky uděláš, co řekne Edorion. To je opravdickej tairenskej pán a on ti najde něco teplýho k jídlu a taky šaty bez děr. A nějaký boty.“ Radši nedodával „a někoho, kdo na tebe dohlídne". O to se postará panímáma Daelvinová. Trocha zlata překoná každé váhání.

„Nemám rád Taireny,“ zamumlal Olver a zamračil se nejdřív na Edoriona, potom na Mata. „Tak on je opravdickej pán? Ty jsi taky pán?“

Než mohl Mat cokoliv říci, přiběhl mezi lidmi Estean, strupatou tvář zarudlou a zpocenou. Na jeho zprohýbaném kyrysu ještě zůstalo několik kousků původní zlaté nádhery a červené aksamitové proužky na žlutých rukávech kabátce měl odřené. Vůbec nevypadal na syna nejbohatšího urozeného pána celého Tearu. Jenže on tak vlastně nevypadal nikdy. „Mate,“ funěl a rukou si shrnul rovné mastné vlasy z čela. „Mate... Dole u řeky...“

„Co?“ přerušil ho Mat podrážděně. Chtěl začít nosit na kabátcích vyšité „já nejsem urozený pán". „Sammael? Shaidové? Královnina garda? Zatracený stříbrný lvy? Co?“

„Loď, Mate,“ funěl Estean a shrnoval si vlasy. „Velká loď. Myslím, že je Mořského národa.“

To nebylo pravděpodobné. Atha’an Miere nikdy nevyplouvali s loďmi z otevřeného moře dál než do nejbližšího přístavu. Přesto... U Erinin na jihu nestálo příliš mnoho vesnic, a zásoby, které bylo možné přepravit na vozech, začnou docházet, než Banda dorazí do Tearu. Už najal říční bárky, aby se jich držely při pochodu, ale větší plavidlo by bylo užitečnější.

„Dohlídni též na Olvera, Edorione,“ řekl nevšímaje si mužova úšklebku. „Esteane, ukaž mi tu loď.“ Estean dychtivě kývl a byl by se znovu rozběhl, kdyby ho Mat nepopadl za rukáv, aby ho zbrzdil. Estean byl vždycky dychtivý a učil se pomalu. Díky této kombinaci měl pět modřin od obušku panímámy Daelvinové.

Jak se Mat blížil k řece, počet uprchlíků narůstal, scházeli jak dolů k řece, tak se otupěle vraceli. K dlouhým molům z nadehtovaných břeven bylo přivázáno půl tuctu přívozů se širokým dnem, vesla však byla odnesena a v dohledu nebyl jediný lodník. Jediné čluny, na nichž se něco dělo, bylo půl tuctu říčních bárek, bytelných jedno a dvoustěžňových plavidel, která se vydávala na krátkou cestu po či proti proudu. Bosí lodníci na bárkách, které Mat najal, se prací rozhodně nepřetrhli. Nákladové prostory byly plně naložené a kapitáni Mata ujišťovali, že můžou vyplout, jakmile vydá příkaz. Po Erinin pluly lodě, kymácivé kocábky se širokými a zkosenými příděmi a čtvercovými plachtami i rychlá štíhlá plavidla s trojúhelníkovými plachtami, ale nic, na čem by bylo možné přeplout mezi Maerone a opevněným Aringillem, nad nímž vlál stříbrný lev Andoru.

Ten praporec původně vlál i nad Maerone a andorští vojáci, kteří město drželi, nechtěli Bandu Rudé ruky pustit dál. Rand možná držel Caemlyn, ale jeho velení se nevztahovalo na místní královninu gardu ani na jednotky, které založil Gaebril, jako byli stříbrní lví. Stříbrní lvi teď byli někde na východě – aspoň tím směrem uprchli, a nejrůznější klepy o banditech mohly být jejich práce – ale ostatní po ostré šarvátce s Bandou překročili řeku. Od té doby se na druhý břeh Erinin nedostal nikdo.

Jediná věc, kterou však Mat vnímal, byla loď zakotvená zrovna uprostřed široké řeky. Skutečně to bylo plavidlo Mořského národa, vyšší a delší než kterékoliv z říčních bárek, přesto však štíhlejší, se dvěma šikmými stěžni. V lanoví šplhali snědí lodníci, někteří do pasu nazí, s nabíranými spodky, které z dálky vypadaly černé, jiní zas měli živůtky jasných barev, což ukazovalo na ženy. Asi tak polovina posádky budou ženy. Velké čtvercové plachty byly skasány k ráhnům, přesto však visely ve volných záhybech, aby bylo možné je okamžitě napnout.

„Najdi mi člun,“ nařídil Mat Esteanovi. „A nějaký veslaře.“ Esteanovi bylo nutné tohle připomenout. „Honem, chlape!“ Estean trhaně přikývl a rozběhl se.

Mat došel až na konec nejbližšího mola, opřel si oštěp o rameno a z kapsy kabátce vylovil dalekohled. Když si přikládal mosazí obitou trubičku k oku, loď jako by skočila blíž. Zdálo se, že lodníci na něco čekají, jenomže na co? Někteří se ohlíželi k Maerone, ale většina hleděla opačným směrem, včetně všech, kteří stálí na vyvýšené zadní palubě. Tam by měla být paní plavby a ostatní lodní důstojníci. Namířil dalekohled na druhý břeh a přelétl dlouhou úzkou šalupu se snědými muži u vesel, kteří se hnali k lodi.

Na jednom z dlouhých mol u Aringillu, skoro jako vejce vejci podobných těm u Maerone, se cosi mlelo. Červené kabátce s bílými límci a leštěné kyrysy označovaly královniny gardisty, kteří se očividně setkali s hloučkem přišedším z lodi. Mat však tiše hvízdl nad párkem červených slunečníků se střapci mezi nově příchozími, přičemž jeden byl dvouvrstvý. Ty staré vzpomínky se občas hodily. Dvouvrstvý slunečník značil klan velitelky plavby, ten druhý zas jejího mistra meče.

„Mám člun, Mate,“ hlásil bez dechu Estean u Matova ramene. „A nějaké veslaře.“

Mat otočil dalekohled zpátky k lodi. Podle činnosti na palubě vytahovali malou šalupu nahoru, ale muži u kotevního vrátku již vytahovali kotvu a další spouštěli plachty. „Vypadá to, že ho nebudu potřebovat,“ zamumlal.

Delegace Atha’an Miere na druhém břehu zmizela z mola v doprovodu gardistů. Celá ta věc nedávala smysl. Mořský národ devět set mil od moře. Pouze velitelka lodí měla vyšší hodnost než velitelka plavby. Pouze mistr šermíř měl vyšší hodnost než mistr meče. Vůbec to nedávalo smysl, ne podle vzpomínek těch druhých mužů. Jenže ty byly staré. „Pamatoval“ si, že méně než o Atha’an Miere bylo známo jenom o Aielech. O Aielech toho věděl víc ze svých vlastních zkušeností než z těch cizích vzpomínek, a ani toho nebylo moc. Možná někdo, kdo znal dnešní Mořský národ, by z toho poznal hlavu a patu.

Plachty se už nadouvaly, i když kotvu, z níž kapala voda, teprve vytahovali na přední palubu. Ať už je pohánělo cokoliv, očividně je to nezavede zpátky na moře. Plavidlo pomalu nabíralo rychlost a odplouvalo proti proudu, kde zahnulo do mokřinami lemovaného ústí Alguenyi pár mil severně od Maerone.

No, s ním to nemělo nic společného. S posledním lítostivým pohledem za lodí – ta by uvezla tolik nákladu jako všechna menší plavidla, která najal, dohromady – Mat vrátil dalekohled do kapsy a obrátil se zády k řece. Estean tam stále postával a zíral na něj.

„Řekni veslařům, že můžou zase jít, Esteane,“ povzdechl si Mat a Tairen oddusal pryč, něco si mumlal a prohraboval si vlasy.

Kolem vody bylo vidět víc bahna, než když k řece přišel před několika dny. Jen mazlavý pruh široký jako dlaň mezi vodou a půl sáhu širokým pásem popraskaného bláta nahoře, ale i tak to byl důkaz, že dokonce i řeka jako Erinin pomalu vysychá. S ním to nemělo nic společného. Stejně s tím sám nemohl nic udělat. Obrátil se a vrátil zpátky ke své obchůzce taveren a šenků. Bylo důležité, aby dneska všechno vypadalo jako obvykle.

Když slunce zapadlo, byl Mat zpátky u Zlatého jelena a tancoval s Betse, která teď jen neměla svou zástěru, a hudebníci hráli, jak nejhlasitěji to šlo. Tentokrát to byly venkovské tanečky, a stoly byly odsunuty stranou, aby tu bylo místo pro šest až osm dvojic. Tma přinesla menší ochlazení, ale pouze ve srovnání s denním světlem. Všichni se pořád potili. Muži se tlačili na lavicích, smáli se a popíjeli a šenkýřky pobíhaly po šenku a roznášely skopové, tuříny a ječnou kaši a dolévaly korbele pivem a poháry vínem.

Kupodivu ženy považovaly tanec za přestávku v roznášení podnosů. Aspoň se každá dychtivě usmívala, když na ni přišla řada, aby si otřela z čela pot a na taneček shodila zástěru, ačkoliv jakmile se dala do tance, začala se potit stejně. Panímáma Daelvinová asi zřídila nějaký taneční pořádek. Pokud ano, tak byla Betse výjimkou. Ta štíhlá mladá žínka nenosila víno jinému než Matovi, netančila než s Matem, a hostinská se na ně usmívala jako matka na dceřině svatbě, až z toho byl Mat celý pryč. Vlastně Betse s ním tančila, až ho rozbolela lýtka, a přesto se ani na chvíli nepřestala usmívat a oči jí zářily čirým potěšením. Tedy pokud se zrovna nezastavili, aby popadli dech. Aby Mat chytil dech, ona to rozhodně nepotřebovala. Jakmile se zastavili, rozcválal se Betsin jazýček. Vlastně to samé se stalo, kdykoliv se ji Mat pokoušel políbit, a ona vždy odvrátila hlavu a začala jásat nad tím či oním, takže ji místo na rty líbal na ucho nebo do vlasů. To ji zřejmě pokaždé také překvapilo. Mat si pořád nedokázal srovnat v hlavě, jestli je úplně pitomá nebo velmi vychytralá.

Podle hodin byly již spíš dvě hodiny z půlnoci než jedna, když jí Mat konečně sdělil, že už má na jednu noc dost. Betse přelétlo po tváři zklamání a našpulila rty. Zdálo se, že hodlá tančit až do svítání. Nebyla sama. Jedna ze starších služebných se rukou opírala o stěnu a druhou si masírovala nohu, ale většina ostatních měla stejně jasné oči a rozjařený výraz jako Betse. Většina mužů ale vypadala hodně unaveně, ti, kteří se nechali zvednout z lavice, měli na tváři nalepený úsměv a hodně jich ženy prostě odhánělo. Mat to nechápal. Usoudil, že to musí být proto, že muž při tanci dělal většinu práce, všechno to zvedání a otáčení. A ženy byly lehčí. Vyskočit pro ně znamenalo menší námahu. Zamrkal na jednu rozložitou dívku, která roztáčela po parketu Esteana, místo aby to bylo naopak – ten muž uměl tancovat, měl k tomu nadání – a vtiskl Betse do dlaně zlatou minci, tlustou andorskou korunu, aby si koupila něco hezkého.

Betse peníz chvíli studovala, pak se zvedla na špičky a zlehka ho políbila na ústa, jako by se o něj otřelo pírko. „Já bych tě nikdy nepověsila, ať už bys udělal cokoliv. Zatančíš si se mnou zítra?“ Než mohl odpovědět, zahihňala se a odběhla, jen se po něm ohlédla přes rameno, i když se snažila vytáhnout z lavice k tanci Edoriona. Dvojici se postavila do cesty panímáma Daelvinová, strčila Betse do rukou zástěru a ukázala palcem ke kuchyni.

Mat mírně kulhal, když se vracel ke stolu vzadu u stěny, kam se uchýlili Talmanes, Daerid a Nalesean. Talmanes zíral do svého vína, jako by tam hledal hlubokomyslné odpovědi. Křenící se Daerid přihlížel, když se Nalesean snažil odehnat kyprou šenkýřku se šedýma očima a světle hnědými vlasy, aniž by přiznal, že ho bolí nohy. Mat se opřel pěstmi o stůl. „Banda vyrazí k jihu s prvním světlem. Měli byste začít s přípravama.“ Tři muži na něho zírali s otevřenými ústy.

„To je jenom pár hodin,“ namítl Talmanes a Nalesean zároveň vyhrkl: „Potrvá nejméně tak dlouho, než je dostaneme z náleven.“

Daerid sebou trhl a zakroutil hlavou. „Dneska v noci se nikdo z nás nevyspí.“

„Já ano,“ prohlásil Mat. „Jeden z vás mě za dvě hodiny vzbudí. Začne svítat a pochodujem.“

A takhle se taky, v šeru před úsvitem, ocitl na Okovi, na svém podsaditém hnědém valachovi, s oštěpem přes kolena a s nenapjatým dlouhým lukem zasunutým pod podpinkou. Nevyspalý a s bolestí za očima se jen díval, jak Banda Rudé ruky opouští Maerone. Šest tisíc mužů. Polovina na koních, polovina pěšky, a všichni dohromady dělali hodně velký hluk, že by to probudilo mrtvé. Přes časnou hodinu stáli lidé v ulicích a vykláněli se ze všech horních oken.

V čele se nesla čtvercová korouhev s červenými třásněmi, rudá ruka na stříbrném poli, pod kterou bylo vyšito heslo Bandy. Dovie’andi se tovya sagain. Je čas vrhnout kostky. Nalesean, Daerid a Talmanes jeli s korouhví. Deset mužů na koních tlouklo do mosazných bubínků zavěšených na červených popruzích a stejně tolik trubačů přidávalo ozdůbky. Za nimi jeli Naleseanovi jezdci – směs tairenských ozbrojenců a obránců Kamene, cairhienští panáčci s cony na zádech a svými družiníky za patami, a hrstka Andořanů. Každá švadrona i oddíl měly vlastní prapor – plamen s červenou rukou, mečem a číslem. Mat je o čísla nechal tahat slámky.

Mísení různých národností vyvolalo nějaké bručení, vlastně ne jen tak nějaké. Na začátku celá cairhienská jízda následovala Talmanese a Tairenové Naleseana. Pěchotu tvořila hned od počátku směska. Rovněž se ozývaly námitky proti tomu, že jsou všechny oddíly stejně velké, a kvůli číslům na plamenech. Urození pánové a hejtmani vždy sebrali tolik mužů, kolik jich za nimi bylo ochotno jít, a ti byli známí jako Edorionovi muži nebo Meresinovi či Alhandrinovi. Někteří to pořád dělali – například Edorionových pět set mužů si říkalo Edorionovi Drtiči, ne první švadrona – ale Mat jim natloukl do hlav, že každý muž patří k Bandě, ne k té které zemi, v níž se narodil, a každý, komu se to nelíbí, může klidně odejít. Pozoruhodné bylo, že nikdo neodešel.

Proč zůstali, to bylo těžké pochopit. Rozhodně vyhrávali, když je vedl, ale někteří přesto umřeli. Měl těžkosti, aby je všechny nakrmil a dohlédl na to, že dostanou zaplaceno více méně včas, a docela dobře mohli zapomenout na bohatství, o němž se chvástali, že naloupí. Zatím nikdo neviděl jedinou minci z kořisti, a Mat si nemyslel, že by měli větší šanci se někdy k nějaké dostat. Bylo to šílenství.

První švadrona začala provolávat a volání rychle převzala čtvrtá a pátá. Carlominovi Pantheři a Reimonovi Orli – tak si říkali. „Pán Matrim a vítězství! Pán Matrim a vítězství!“

Kdyby byl měl Mat po ruce kámen, byl by jej po nich hodil.

Následovala pěchota, vlnící se had, každá kumpanie za bubeníkem udávajícím krok, a také za dlouhým plamenem, místo mečů však měli přes ruce píky, dvacet řad ježících se píkami, následovaných pěti řadami lučištníků či mužů s kušemi. Každá kumpanie měla také píšťalu či dvě, a muži zpívali s sebou.

„Popíjíme celou noc a tancujem celý den

a holky z krčem zahrnujem svým mizerným žoldem,

a když s tímhle skončíme, tak vyrážíme ven,

zatančit si se Stínovým Jakem."

Mat poslouchal píseň, dokud se neobjevili první Talmanesovi kavaleristi, potom pobodl Oka do rychlého běhu. Nebylo třeba dávat pozor na zásobovací vozy na konci zástupu ani na remundu. Několik koní cestou do Tearu zchromne nebo zemře na něco, na co nebudou mít podkováři lék, a kavalerista bez koně za nic nestojí. Na řece mířilo po proudu sedm malých lodí pod trojúhelníkovými plachtami, byly o trochu rychlejší než proud. Na všech visela malá bílá vlaječka s rudou rukou. Na vodu se vydávala i další plavidla, některá se hnala k jihu pod každým kouskem plátna, jež udržela.

Když se dostal do čela zástupu, slunce konečně vykouklo nad obzor a vysílalo první paprsky na zvlněné pahorky a roztroušené hájky. Mat si stáhl klobouk hluboko do čela proti velmi jasné záři vycházejícího kotouče. Nalesean si tiskl ruku v plechové rukavici k ústům a potlačoval zívnutí, Daerid seděl zhrouceně v sedle a víčka mu padala, jako by měl každou chvíli usnout rovnou tady. Jedině Talmanes jel zpříma, oči měl otevřené a pozorné. Mat víc soucítil s Daeridem.

Přesto zvedl hlas, aby ho bylo slyšet i přes bubínky a trubky. „Jakmile budeme z dohledu města, vyšlete zvědy.“ Dál na jihu byly jak lesy, tak otevřené pláně, ale přes obojí se táhla dobře udržovaná silnice. Doprava většinou probíhala po vodě, ale za ta léta tudy prošlo hodně nohou i projelo hodně vozů, aby zanechaly dostatečnou stopu. „A utište ten zatracenej kravál.“

„Zvědy?“ divil se Nalesean. „Ať shoří moje duše, na deset mil od nás není ani jediný oštěp, leda by sis myslel, že stříbrní lvi už přestali utíkat, a i kdyby, nepřiblížili by se k nám ani na padesát mil, kdyby jen tušili, že jsme poblíž.“

Mat si ho nevšímal. „Chci dneska urazit pětatřicet mil. Když uděláme pětatřicet mil každej den, uvidíme, jak daleko se dostaneme.“ Samozřejmě na něj zírali. Koně tohle tempo dlouho neudrží, a každý kromě Aielů považoval pětadvacet mil za den za skvělou vzdálenost pro pěšáka. Musel to ale hrát tak, jak to bylo určeno. „Comadrin napsal: ‚Zaútoč na půdě, kde si nepřítel myslí, že to neuděláš, z nečekaného směru v nečekanou dobu. Braň se, když si nepřítel myslí, že to neuděláš, a když si myslí, že utečeš. Překvapení je klíčem k vítězství a rychlost je klíčem k překvapení. Pro vojáka rychlost znamená život.'“

„Kdo je Comadrin?“ zeptal se po chvíli Talmanes a Mat se musel sebrat, aby odpověděl.

„Generál. Umřel už dávno. Jednou jsem četl jeho knížku.“ Rozhodně si vzpomínal, jak ji četl, a nejednou. Pochyboval, že by dnes někde byla k nalezení nějaká kopie. Vlastně si vzpomínal na setkání se samotným Comadrinem poté, co s ním prohrál bitvu asi šest set let před příchodem Artuše Jestřábí křídlo. Ty vzpomínky se opravdu vynořovaly znenadání. Aspoň že ten malý proslov nepronesl ve starém jazyce. Obvykle se mu teď již dařilo tomuhle vyhnout.

Díval se, jak se zvědové na koních vepředu rozjíždějí do stran přes zvlněné nivy, a uvolnil se. Jeho úkol začal podle plánu. Spěšný odchod, kdy to oznámil skoro těsně před tím, než vyrazili, jako by se snažil proklouznout na jih, ale předvést dost, aby si toho lidé jistě všimli. Díky tomu bude vypadat jako hlupák, a to bylo taky dobře. Naučit Bandu pohybovat se rychle, byl docela dobrý nápad – když jste se pohybovali rychle, mohli jste se tak i vyhnout boji – ale jejich postupu by si určitě všimli na řece, když už ne jinde. Vzhlédl k obloze. Žádní krkavci ani vrány, ale to nic moc neznamenalo. Taky žádní holubi, a přesto, jestli dnes ráno žádný neopustil Maerone, tak by Mat snědl vlastní sedlo.

Přinejhorším za pár dnů Sammael zjistí, že Banda spěšně přichází, a zpráva, kterou Rand rozšířil na jihu v Tearu, objasní, že Matův příchod bude znamenat okamžitý vpád do Illianu. I s tím nejlepším, co Banda zvládne, jim to do Tearu stále potrvá déle než měsíc. S trochou štěstí bude Sammael nalousknutý jako veš mezi dvěma kameny, než se k němu Mat dostane blíž než na sto mil. Sammael mohl vidět, jak se to všechno blíží – skoro všechno – ale bude to jiný tanec, než čekal. Jiný, než čekali všichni kromě Randa, Mata a Bashereho. To byl skutečný plán. Mat se přistihl, že si pohvizduje. Pro jednou šlo všechno tak, jak čekal.

6

Vlákna vetkaná Stínem

Sammael velice opatrně stoupl na hedvábné koberce s květinovým vzorem a nechal průchod otevřený pro případ ústupu, rovněž pevně držel saidín. Obvykle odmítal setkání jinde než na neutrální či na vlastní půdě, ale tohle bylo podruhé, co sem přišel. Otázka nezbytí. Nikdy nebyl důvěřivý, a od chvíle, co zaslechl útržky hovoru, jenž proběhl mezi Demandredem a trojicí žen, a Graendal mu pak řekla jenom tolik, aby podpořila nějaký svůj záměr, jim důvěřoval ještě méně. Docela je chápal, on měl taky vlastní plány, o nichž ostatní Vyvolení nic netušili. Bude jenom jeden Nae’blis, a to byla cena stejná jako samotná nesmrtelnost.

Vystoupil na dlouhé pódium s mramorovým zábradlím po straně, kde byly rozestaveny pozlacené stoly a židle z vyřezávané slonoviny, z nichž některé na sobě měly dosti nechutné podrobnosti, tak, že vévodily zbytku dlouhého sálu se sloupy o tři sáhy níž. Dolů nevedly žádné schody. Byla to obrovská přemrštěná jáma, v níž se měla odehrávat zábava. Vysokými okny sem dopadalo jiskřivé sluneční světlo a barevná skla v nich vytvářela složité vzory. Dovnitř však neproniklo nic ze spalujícího slunečního žáru. Vzduch tu byl chladný, i když to Sammael cítil jenom vzdáleně. Graendal neměla pro takovou dřinu větší důvod než on, ale samozřejmě to udělala. Div byl, že svou síť neroztáhla na celý palác.

Dole v komnatě se od jeho poslední návštěvy cosi změnilo, jenže on nepoznal co. Středem sálu se táhly tři dlouhé mělké bazény, v každé nádržce pak byla kašna – štíhlé postavy, pohyb zamrzlý v kameni – a voda stříkala skoro až k vyřezávaným mramorovým žebrům klenutého stropu. V nádržkách dováděli mnozí lidé jenom v kouscích hedvábí, i méně odění, zatímco další, poněkud oblečenější, vystupovali u vody; akrobati a žongléři, tanečníci nejrůznějších stylů, a hudebníci hráli na flétny a horny, bubny a všechny možné strunné nástroje. Byli tu lidé všech velikostí, všech barev pleti, vlasů a očí, a každý byl tělesně dokonalejší než ten předchozí. To všechno mělo bavit toho, kdo stál na pódiu. Byla to pitomost. Plýtvám časem a energií. Typická Graendal.

Pódium bylo až na Sammaela prázdné, když vstoupil, avšak jak jej plnil saidín, ucítil Graendalinu sladkou voňavku, jako vzduch z květinové zahrady, a její střevíčky, šustící na kobercích, uslyšel dávno předtím, než za ním promluvila: „Nejsou moji mazlíčci rozkošní?“

Připojila se k němu u zábradlí a usmívala se na představení dole. Tenké modré domanské šaty jí lnuly k tělu a víc než jen naznačovaly. Jako obvykle měla na každém prstu prsten s odlišným kamenem, čtyři nebo pět drahokamy vykládaných náramků na obou zápěstích a široký nákrčník s obrovskými safíry jí obepínal vysoký límec šatů. Nic o takových věcech sice nevěděl, tušil však, že k úpravě těch sluncově zlatých kudrn, které jí spadaly k ramenům, a drahých opálů, zdánlivě nedbale roztroušených ve vlasech, bylo třeba několika hodin práce. Na té nedbalosti bylo cosi, co naznačovalo přesnost.

Sammael o ní občas uvažoval. Nesetkal se s ní, dokud se nerozhodl opustit ztracenou věc a následovat Velikého pána, ale všichni o ní věděli, byla slavná a ctěná, oddaná asketka, ošetřující pokřivené mysli, kterých se nemohlo dotknout léčení. Při jejich prvním setkání, když přijala jeho úvodní závazky k Velikému pánu, byly všechny stopy po střídmém dobrodinci pryč, jako kdyby se schválně stala pravým opakem toho, čím bývala předtím. Na povrchu byla beze zbytku upjatá na své vlastní potěšení, což téměř zakrývalo touhu stáhnout ke dnu každého, kdo měl i nepatrnou jiskřičku moci. A to zase téměř dokonale zakrývalo její vlastní žízeň po moci, kterou jenom zřídkakdy dávala otevřeně najevo. Graendal byla vždycky velmi dobrá v zakrývání věcí, které byly jasně na očích. Myslel si, že ji zná lépe než všichni ostatní Vyvolení – doprovodila ho do Shayol Ghulu, aby tam složil hold – ale dokonce ani on neznal všechny její hlubiny. Měla tolik odstínů, jako jegal šupin, přecházela z jednoho do druhého rychle jako blesk. Tehdy byla ona paní a on akolytou, přes všechno to, co dokázal jako generál. To se změnilo.

Nikdo z těch ve vodě ani žádný z účinkujících na břehu nevzhlédl, ale když se objevila, jako by ožili, byli půvabnější, pokud to ještě bylo možné, snažili se předvést v co nejlepším světle. Existovali, jen aby ji potěšili. O to se Graendal postarala.

Ukázala na čtyři akrobaty – tmavovlasého muže podpírajícího štíhlé ženy s naolejovanou a lesklou měděnou pletí. „Tohle jsou, myslím, moji oblíbenci. Ramsid je bratr domanského krále. Ta žena, co mu stojí na ramenou, je Ramsidova žena. Druhé dvě ženy jsou králova nejmladší sestra a nejstarší dcera. Nepřipadá ti úžasné, co se lidi dokážou naučit, když je správně povzbudíš? Vezmi si všechen ten promarněný talent.“ Tohle byla jedna z jejích oblíbených představ. Místo pro všechny a všichni na svém místě, vybraném podle jejich nadání a potřeb společnosti. Kteréžto potřeby se zřejmě vždy soustředily na její vlastní přání. Celá záležitost Sammaela nudila. Kdyby se její zásady použily na něj, on by stál pořád na stejném místě.

Akrobat se pomalu obracel, aby na něj co nejlépe viděli. V natažených pažích držel ženy, které se ho jednou rukou držely za rameno a visely dolů. Graendal už přešla dál, k muži a ženě s tmavou pletí a kudrnatými vlasy, oba oplývali nevšední krásou. „Můj nejnovější přírůstek ze zemí za Aielskou pustinou. Měli by mi děkovat, že jsem je zachránila. Chiape byla sh’boan, něco jako císařovna, čerstvě ovdovělá, a Shaofan si ji měl vzít a stát se sh’botayem. Sedm let by vládla bez omezení, pak by zemřela. Kdežto on by si vybral novou sh’boan a vládl bez omezení do své smrti za sedm let. Tenhle cyklus dodržují bez přerušení už málem tři tisíce let.“ Lehce se zasmála a potřásla udiveně hlavou. „Shaofan a Chiape trvají na tom, že ty smrti jsou přirozené. Vůle vzoru, tak to nazývají. Pro ně je všechno vůle vzoru.“

Sammael upíral oči na lidi dole. Graendal žvanila jako pěkná hlupačka, jenom skutečný hlupák by ji však za hloupou pokládal. To, co jí při tom klábosení na pohled uniklo, tam bylo často umístěno stejně pečlivě jako jehla conje. Klíčem bylo zjistit proč a čeho tím chtěla dosáhnout. Proč by si náhle brala své mazlíčky z takové dálky? Málokdy se nějak zvlášť namáhala. Snažila se ho nasměrovat k zemím za Pustinou tím, že předstírá, že tam má nějaké zájmy? Válečné pole bylo tady. První místo, jehož se Veliký pán, až se osvobodí, dotkne, bude tady. Zbytek světa prostě poničí okraje bouří, možná ho dokonce smetou, ale ty bouře budou mít počátek tady.

„Jelikož tak velká část domanské královské rodiny došla v tvých očích uznání,“ poznamenal suše, „překvapuje mě, žes skončila jen u toho.“ Jestli ho chce někam nasměrovat, přijde za způsob, jak se k tomu zase vrátit. Nikdy ji nenapadlo, že někdo zná její triky natolik dobře, aby je prohlédl.

Vedle něj se objevila jakási mrštná tmavovlasá žena, ne mladá, ale s oním druhem bledé krásy a půvabu, které jí vydrží celý život, a v obou rukou držela číši z křišťálového skla plnou tmavého vína. Sammael si víno vzal, ačkoliv pít nehodlal. Začátečníci dávali pozor na velký útok, až je z toho pálily oči, a nechali osamoceného vraha, aby se jim dostal za záda. Spojenci, jakkoliv dočasní, byli v pořádku, ale čím méně Vyvolených zůstane do Dne návratu, tím větší budou mít přeživší šanci na to, aby se z nich stal Nae’blis. Veliký pán takovou... soutěživost vždycky podporoval. Jenom ti nejlepší byli hodni sloužit. Sammael jistou dobu věřil, že ten, kdo bude vyvolený vládnout navěky světu, bude poslední z Vyvolených, který zůstane na nohou.

Žena se obrátila zpátky ke svalnatému mladému muži, jenž držel zlatý podnos s další číší a ladící vysokou karafou. Oba na sobě měli průhledná bílá roucha a žádný ani nemrkl směrem k průchodu do jeho komnat v Illianu. Když žena obsluhovala Graendal, byla její tvář zobrazením zbožňování. Mluvit před jejími služebníky a mazlíčky nikdy nebyl problém, přestože mezi nimi nebyl jediný přítel Temnoty. Graendal přátelům Temnoty nedůvěřovala, tvrdila, že je snadné je svést z cesty, ale úroveň nátlaku použitá na ty, kteří jí sloužili osobně, ponechávala jen málo místa na cokoliv kromě horoucí lásky.

„Skoro jsem čekal, že uvidím, jak ti víno podává sám král,“ pokračoval.

„Víš, že si vybírám jenom ty nejúžasnější. Alsalam neodpovídá mým požadavkům.“ Graendal si od ženy vzala víno, aniž se na ni pořádně podívala, a Sammaela nikoliv poprvé napadlo, jestli jsou mazlíčci další zástěrka, jako to žvatlání. Trocha pobízení by měla něco vykutat.

„Dřív nebo později uklouzneš, Graendal. Jeden z tvých návštěvníků pozná toho, kdo mu podá víno nebo se mu objeví v posteli, a bude mít dost rozumu, aby držel jazyk za zuby, dokud neodejde. Co uděláš, jestli se někdo na tenhle palác vrhne s vojskem, aby zachránil manžela nebo sestru? Šíp možná není kopí, avšak pořád tě může zabít.“

Graendal zvrátila hlavu dozadu a zasmála se – trylek veselého pobavení – očividně až příliš hloupá, aby zahlédla zakrytou urážku. Bylo to jasné, pokud jste ji neznali. „Ach, Sammaeli, proč bych jim měla dovolit, aby viděli něco, co já nechci? Rozhodně neposílám své mazlíčky, aby jim posluhovali. Alsalamovi stoupenci i jeho protivníci, dokonce i Dračí spřísahanci, odsud odcházejí s přesvědčením, že podporuji je a jenom je. A nechtějí rušit mrzáka.“ Kůže ho lehce zabrněla, když usměrnila, a její obraz se na okamžik změnil. Pleť měla měděnou, ale matnou, vlasy a oči tmavé, ale bez lesku. Vypadala vyzáble a křehce, kdysi překrásná Domanka, pomalu prohrávající boj s vleklou nemocí. Sammael jen tak tak že nezkřivil rty. Jediný dotek by prokázal, že hranaté rysy tváře nejsou její – tou zkouškou mohlo projít pouze to nejjemnější použití iluze – ale Graendal byla zjevně sezdána s hýřením. Vzápětí už byla opět sama sebou a suše se usmívala. „Nevěřil bys, jak mi všichni věří a naslouchají mi.“

Sammaela ovšem nikdy nepřestávalo udivovat, že se rozhodla zůstat v paláci dobře známém po celém Arad Domanu, když všude kolem zuřila občanská válka a anarchie. Jistě, nemyslel si, že by dovolila ostatním Vyvoleným zjistit, kde se usadila. To, že jemu se s tím svěřila, ho přimělo mít se na pozoru. Měla ráda své pohodlí a nikdy nechtěla na jeho udržování vynakládat příliš mnoho sil, a přesto byl tento palác co by kamenem dohodil od pohoří Oparů a bylo nutné vynaložit hodně práce na to, aby se sem zmatky nedostaly a aby se nikdo neptal, kam se poděl původní majitel spolu s celou rodinou a služebnictvem. Sammaela by nijak nepřekvapilo, kdyby každý Domani, který zámek navštívil, odcházel s přesvědčením, že tahle půda patří její rodině od Rozbití světa. Používala nátlak tak často jako kladivo, až člověk mohl zapomenout, že dokáže použít jeho slabší formy velmi jemně, pokřivit myšlení tak nepatrně, že dokonce i při nejpodrobnějším zkoumání mohly člověku uniknout všechny stopy po jejím zásahu. Vlastně v tom nejspíš byla nejlepší na světě.

Sammael nechal průchod zmizet, ale saidín si podržel. Její triky nefungovaly na nikoho, kdo pracoval s pravým zdrojem. Popravdě řečeno měl rád ten boj o přežití, ačkoliv to teď dělal mimoděk. Jen ti nejsilnější si zasloužili přežít, a on si v tom boji každý den dokazoval, že sám zajisté hoden je. Neexistoval žádný způsob, jak by mohla vědět, že stále drží saidín, ale ona se krátce usmála do vína, jako by to věděla. Sammael měl lidi, kteří předstírali, že něco vědí, rád skoro stejně málo jako ty, co věděli věci, které on neznal. „Co mi musíš říct?“ zeptal se drsněji, než zamýšlel.

„O Luisi Therinovi? Tebe zřejmě nikdy nic jiného nezajímalo. Takže, bude z něj mazlíček. Udělám z něj středobod každé podívané. Ne že by byl dost hezký, ale to, čím je, nedostatky vynahradí.“ Znovu se usmála do vína a dodala tak tiše, že bez saidínu by ji neuslyšel: „A mám je ráda vysoké.“

Dalo to práci, nevytahovat se, jak nejvíc dokázal. Nebyl malý, ale žralo ho, že jeho výška neodpovídá jeho schopnostem. Luis Therin byl o hlavu vyšší než on. Al’Thor taky. Vždycky panovalo přesvědčení, že čím je muž vyšší, tím lépe. Další práci mu dalo, aby se nedotkl jizvy šikmo přes tvář, od vlasů k hranatě zastřižené bradce. Udělal mu ji Luis Therin. Ponechal si ji jako připomínku. Tušil, že jeho otázku pochopila špatně schválně, aby ho chytila na udičku. „Luis Therin je dávno mrtvý,“ odsekl hrubě. „Rand al’Thor je jenom povýšenecký vesnický kluk, vozka choss, co měl štěstí.“

Graendal na něj překvapeně zamrkala. „To si opravdu myslíš? Je za ním víc než jenom štěstí. Štěstí by ho tak daleko nedostalo, ne tak rychle.“

Sammael se sem nepřišel vybavovat o al’Thorovi, ale přesto ho zamrazilo na páteři. Myšlenky, jež zatlačil do podvědomí, prosakovaly na povrch. Al’Thor nebyl Luis Therin, ale al’Thor byl znovuzrozená Therinova duše, jako byl sám Luis Therin znovuzrozením té duše. Sammael nebyl ani filozof, ani theolog, Izmael však byl obojí, a on tvrdil, že odhalil tajemství, jež tuto skutečnost halí. Izmael zemřel šílený, pravda, ale ještě když byl v pořádku, tenkrát, když to vypadalo, že Luise Therina Telamona určitě porazí, prohlašoval, že tento zápas trvá od počátku stvoření, nekonečná válka mezi Velikým pánem a Stvořitelem za pomoci lidských zástupců. Víc, přísahal, že Veliký pán by skoro stejně rád obrátil Luise Therina na stranu Stínu, jako se osvobodil. Možná byl Izmael trochu šílený už tenkrát, ale snahy obrátit Luise Therina se vskutku objevovaly. A Izmael tvrdil, že to samé se stalo už v minulosti, kdy se šampion Stvořitele stal stvořením Stínu a byl pozvednut jako šampion Stínu.

V těch tvrzeních byly znepokojivé náznaky, důsledky, o nichž Sammael nechtěl ani uvažovat, ale do popředí se mu neustále drala myšlenka, že Veliký pán může opravdu chtít ustanovit al’Thora Nae’blisem. Ve vakuu se to stát nemohlo. Al’Thor bude potřebovat pomoc. Pomoc – to mohlo vysvětlit jeho prozatímní štěstí. „Zjistilas, kde al’Thor ukrývá Asmodeana? Nebo něco o tom, kde je Lanfear? A Moghedien?“ Ovšem, Moghedien se vždycky skrývala, Pavoučice se pokaždé objevovala ve chvíli, když už jste si mysleli, že je konečně mrtvá.

„Víš tolik, co já,“ odtušila Graendal bezstarostně a odmlčela se, aby se mohla napít vína. „Já si myslím, že je Luis Therin zabil. Ále, nemrač se na mě. Tak al’Thor, když na tom trváš.“ To pomyšlení jí zřejmě příliš nevadilo, ale ona by se s al’Thorem nikdy nedostala do otevřeného střetu. Tohle nebyl její způsob. Kdyby ji al’Thor objevil, prostě by všechno opustila a znovu se zařídila někde jinde – nebo by se mu vzdala, než by mohl zasadit ránu, a pak ho začala přesvědčovat, že je nenahraditelná. „Z Cairhienu dorazily zprávy, že Lanfear zemřela rukou Luise Therina ve stejný den, kdy zabil Rahvina.“

„Drby! Lanfear al’Thorovi od začátku pomáhala, jestliže chceš slyšet můj názor. Byl bych dostal jeho hlavu v Tearském Kameni, jenomže někdo poslal myrddraaly a trolloky, aby ho zachránili! Byla to Lanfear, jsem si tím jistý. Skončil jsem s ní. Až ji příště uvidím, zabiju ji! A proč by zabíjel Asmodeana? Já bych to udělal, kdybych ho našel, ale on přešel k al’Thorovi. Učí ho!“

„Vždycky máš nějakou omluvu pro svůj neúspěch,“ zašeptala do punče, opět příliš tiše, aby ji uslyšel bez saidínu. Hlasitěji dodala: „Vybírej si vlastní vysvětlení, jestli chceš. Můžeš mít dokonce i pravdu. Já jenom vím, že Luis Therin nás zřejmě jednoho po druhém vyřazuje ze hry.“

Sammaelovi se ruka třásla hněvem a málem vyšplíchl punč na koberec, než se vzpamatoval. Rand al’Thor nebyl ovšem Luis Therin. On sám velkého Luise Therina Telamona přežil, štědře rozděloval chválu za vítězství, která sám nemohl vybojovat, a očekával, že to ostatní spolknou. Litoval jedině toho, že ten muž za sebou nezanechal hrob, na který by mohl plivnout.

Graendal do útržku hudby zdola zamávala prsty plnými prstenů a nepřítomně, jako by se skutečně soustředila na hudbu, pronesla: „Tolik z nás zemřelo při střetu s ním. Aginor a Balthamel. Izmael, Be’lal a Rahvin. A Lanfear a Asmodean, ať už si věříš čemukoliv. Možná Moghedien. Mohla by se plížit ve stínech a čekat, až padneme my ostatní – je na to dost hloupá. Já doufám, že máš někde připravené místo, kam utečeš. Zřejmě není pochyb, že příště půjde po tobě. Brzy, řekla bych. Já tu žádnému vojsku čelit nebudu, ale Luis Therin sbírá jedno docela velké, aby ho proti tobě vrhl. Cena, kterou zaplatíš, když se musíš nechat vidět, jak vládneš mocí, když už jí vládneš.“

Sammael měl únikové cesty připravené, čistě pro případ – bylo to jenom předvídavé – ale když v jejím hlase uslyšel jistotu, že je bude potřebovat, rozzuřil se. „A když zničím al’Thora pak, tak neporuším žádný z rozkazů Velikého pána.“ Nechápal je, ale chápat Velikého pána nebylo nutné, jen ho poslouchat. „Tedy ty, cos mi sdělila. Jestli sis něco nechala pro sebe...“

Graendal ztvrdly oči do modrého ledu. Mohla se vyhýbat střetům, ale hrozby neměla ráda. Vzápětí už zase byla samý přihlouplý úsměv. Byla proměnlivá jako počasí v M’jinn. „Co mi pověděl Demandred, že mu pravil Veliký pán, to jsem ti řekla vše, Sammaeli. Každé slovo. Pochybuji, že by se opovážil lhát jménem Velikého pána.“

„Řeklas mi ale jenom málo z toho, co má v plánu,“ poznamenal Sammael docela mírně, „on, Semirhage nebo Mesaana. Vlastně téměř nic.“

„Řekla jsem ti, co vím.“ Podrážděně si povzdechla. Možná říkala pravdu. Zřejmě litovala, že to sama neví. Možná. U ní bylo možné, že všechno jen hraje. „A zbytek... Vzpomeň si, Sammaeli. Kdysi jsme kuli pikle jeden proti druhému skoro stejně, jako jsme bojovali proti Luisi Therinovi, a přesto jsme vyhrávali, než nás pochytal a strčil do Shayol Ghulu.“ Otřásla se a na chvíli vypadala její tvář strhaně. Sammael na ten den taky nechtěl vzpomínat, ani na to, co přišlo potom – bezesný spánek, zatímco se svět měnil k nepoznání a všechno, co vytvořil, zmizelo. „Teď jsme se probudili do světa, kde bychom měli stát tak vysoko nad obyčejnými smrtelníky, jako kdybychom byli jiný druh – a umíráme. Jen na okamžik zapomeň, kdo se stane Nae’blisem. Al’Thor – jestli už mu tak musíš říkat – al’Thor byl, když jsme se probudili, bezmocný jako batole.“

„Izmaelovi tak nepřipadal,“ pronesl – ovšem, Izmael už byl v té chvíli šílený – ona však pokračovala, jako by nepromluvil.

„Chováme se, jako kdyby tohle byl svět, který jsme znali, když vlastně nevíme nic. Umíráme jeden po druhém a al’Thor sílí. Přidávají se k němu státy i lidé. A my umíráme. Nesmrtelnost je moje. Já nechci zemřít.“

„Jestli tě děsí, tak ho zabij.“ Ještě než ta slova vyslovil, už si přál, aby je mohl raději spolknout.

Graendal nevěřícně a opovržlivě zkřivila tvář. „Já sloužím Velikému pánu a poslouchám, Sammaeli.“

„Já taky. Stejně jako každý.“

„Je dobře, že ses uráčil pokleknout před naším pánem.“ Hlas měla stejně mrazivý jako úsměv a jemu potemněla tvář. „Já jenom říkám, že Luis Therin je teď stejně nebezpečný, jako byl za našich časů. Vyděšená? Ano, jsem vyděšená. Já chci žít věčně, ne aby mě potkal Rahvinův osud!“

„Tsag!“ Při té nadávce aspoň zamrkala a opravdu se na něj podívala. „Al’Thor – al’Thor, Graendal! Nevědomý kluk, i když se Asmodeanovi možná podařilo naučit ho pár věcem! Nevzdělaný klacek, co nejspíš pořád věří, že devět desetin toho, co ty a já bereme za samozřejmost, je nemožné! Al’Thor donutil několik urozených pánů, aby se mu klaněli, a myslí si, že dobyl stát. Nemá vůli sevřít pěst a skutečně ho dobýt. Jenom Aielové – Bajad drovja! Kdo by si pomyslel, že se takhle změní?" – musel se sebrat, nikdy takhle neklel, byla to slabost – „Jenom oni za ním skutečně jdou, a to ještě ne všichni. Visí na vlásku a padne, tak nebo tak.“

„Opravdu? A co jestli je...?“ Zarazila se a zvedla číši tak rychle, že jí punč vyšplíchl na zápěstí. Pila, až byla číše skoro prázdná. Půvabná služebná přiběhla s karafou z křišťálového skla. Graendal natáhla číši, aby jí dolila, a bez dechu pokračovala: „Kolik z nás zemře, než to skončí? Musíme držet při sobě jako ještě nikdy předtím.“

Tohle ale původně říci nechtěla. Nevšímal si toho, jak ho znovu zamrazilo v zádech. Al’Thor nebude vyvoleným Nae’blisem. Nebude! Takže Graendal chtěla, aby stáli při sobě, co? „Tak se se mnou propoj. Nám dvěma v propojení se al’Thor nedokáže postavit. Ať je to začátek našeho nového spojenectví.“ Jizva se mu napjala, když se usmál nad tím, jak jí náhle ztuhl výraz. – Propojení muselo vzejít od ní, ale kdyby byli propojení jenom oni dva, musela by mu předat kontrolu a věřit mu, kdy se rozhodne propojení ukončit. „Aha. Zdá se, že budeme pokračovat jako dosud.“ O tom vlastně nikdy nebylo pochyb. Důvěřovat neuměl ani jeden z nich. „Co mi ještě chceš říct?“ Tohle byl důvod, proč sem přišel, ne aby poslouchal, jak žvaní o Randu al’Thorovi. S al’Thorem se to vyřídí. Přímo nebo nepřímo.

Graendal na něj hleděla a sbírala se, oči se jí nepřátelsky třpytily. Nakonec řekla: „Moc toho není.“ Nezapomene, že viděl, jak se přestala ovládat. Do hlasu jí však hněv nepronikl. Mluvila příliš lhostejně, skoro nedbale. „Semirhage nepřišla na poslední schůzku. Nevím proč a nemyslím, že by to věděla Mesaana nebo Demandred. Mesaana byla obzvlášť rozčilená, i když se to snažila zakrýt. Myslí si, že brzy budeme mít Luise Therina v rukou, ale to ona vykládá pokaždé. Byla si jistá, že ho Be’lal zabije nebo chytí v Tearu. Na tu past byla hrozně pyšná. Demandred tě varuje, abys byl opatrný.“

„Takže Demandred ví, že se my dva scházíme,“ poznamenal hluše. Proč vůbec čekal, že z ní dostane víc než jenom kapky.

„Ovšemže to ví. Ne kolik ti říkám, ale že ti něco říkám. Snažím se, abychom se sešli všichni, Sammaeli, než bude příliš –“

Prudce ji uťal. „Předáš ode mě zprávu Demandredovi. Vyřiď mu, že vím, co má v plánu.“ Události na jihu nesly jasné znamení Demandreda. Demandred vždy moc rád používal prostředníky. „Vyřiď jemu, ať si dává pozor. Nedovolím, aby se on nebo jeho přátelé pletli do mých plánů.“ Třeba by mohl nasměrovat al’Thorovu pozornost tam. Tím by se to s ním docela jistě vyřídilo. Pokud by nezabralo to ostatní. „Dokud se ode mne bude držet dál, jeho lokajové můžou urvat, co bude chtít, ale půjdou mi z cesty, nebo si to zodpoví.“ Poté, co byl otevřen Vrt do věznice Velikéhopána, došlo k dlouhému zápasu, mnoho let trvalo, než sebrali dost sil, aby mohli vystoupit veřejně. Tentokrát, až bude rozbit poslední zámek, předstoupí před Velikého pána a státy budou připraveny jej následovat. Co záleželo na tom, že nebudou vědět, za kým vlastně jdou? Neprohraje jako Be’lal a Rahvin. Veliký pán pozná, kdo mu sloužil nejlépe. „Vyřiď mu to!“

„Jak si přeješ,“ ucedila a váhavě se zamračila. O chvíli později se jí na rtech znovu rozhostil líný úsměv. Byla úplně jako chameleón. „Všechny tyhle hrozby mě unavují. Pojď. Poslechni si hudbu a uklidni se.“ Chtěl jí říci, že ho hudba nezajímá, jak velmi dobře věděla, ale ona se obrátila k mramorovému zábradlí. „Tady jsou. Poslouchej.“

K pódiu došli velmi tmavý muž a žena se zvláštními harfami. Sammael usoudil, že k jejich hře přidává cosi zvonkohra, co, to však nepoznal. Oddaně se podívali nahoru na Graendal, a když si všimli, že se dívá, úplně zářili.

Přes vlastní rady Graendal neposlouchala, nýbrž mluvila dál. „Pocházejí ze zvláštního místa. Ženy, které umějí usměrňovat, se musejí vdát za syny žen, které umějí usměrňovat. Všichni z těchto pokrevních linií jsou při narození označení tetováním na obličeji. Nikdo s touto značkou si nesmí vzít někoho, kdo ji nemá. Každé dítě z takového spojení je zabito. Tetované muže v každém případě zabijí o jejich jedenadvacátých narozeninách, a předtím jsou odděleni od ostatních, dokonce ani neumějí číst.“

Takže se k tomu nakonec přece jenom vrátila. Určitě si musela myslet, že je dost prostoduchý. Rozhodl se nahodit vlastní udičku. „Svazují se jako zločinci?“

Přes tvář jí přelétl zmatený výraz, který spěšně potlačila. Očividně na to nepřišla. Nebyl důvod, proč by měla. Jen málokdo v jejich časech kdy spáchal jeden násilný zločin, natož víc. Alespoň před Vrtem. Svoji neznalost samozřejmě nepřipustila. Existují jisté chvíle, kdy je nejlepší nevědomost zakrýt, ale Graendal tuto praxi často přeháněla ke svému neprospěchu. Proto se o tom zmínil. Věděl, že ji to bude hryzat, a dobře jí tak, za ty neužitečné drobky, co mu přidělovala.

„Ne,“ řekla, jako by pochopila. „Ayyadové, jak si říkají, žijí ve vlastních malých městech a všem ostatním se vyhýbají, prý nikdy neusměrňují bez povolení nebo rozkazu sh’botaye nebo sh’boan. Vlastně oni jsou skutečnou mocí a také důvodem, proč sh’botay a sh’boan vládnou jenom sedm let.“ Chvíli se ryčně smála. Ona vždycky věřila na moc za mocí. „Ano, nádherná země. Samozřejmě je příliš daleko od středu dění, aby byla k něčemu ještě spoustu let.“ Lehce, zamítavě mávla rukou a zatřepotala oprstenovanými prsty. „Po Dni návratu ale bude spousta času zjistit, co se s ní dá provést.“

Ano, rozhodně chtěla, aby si myslel, že tam má nějaké zájmy. Pokud by je tam skutečně měla, nikdy by se o tom místě nezmínila. Sammael postavil nedotčenou číši na podnos, který mu svalnatý muž přidržel, ještě než dokončil pohyb. Graendal své sluhy cvičila velmi dobře. „Jejich hudba je určitě úžasná...“ pokud vás něco takového zajímalo, „ale já musím dohlédnout na jisté přípravy.“

Graendal mu položila ruku na paži. „Opatrné přípravy, zajisté? Velikého pána nepotěší, jestli mu překazíš plány.“

Sammael stiskl rty. „Udělal jsem snad všechno kromě kapitulace, abych al’Thora přesvědčil, že pro něj neznamenám hrozbu, ale ten chlap je mnou zřejmě posedlý.“

„Mohl bys opustit Illian a začít někde jinde.“

„Ne!“ Nikdy před Luisem Therinem neutíkal a nehodlal utíkat ani před tím venkovským balíkem. Veliký pán nemohl myslet vážně, že někoho takového postaví nad Vyvolené. Nad něj! „Řeklas mi všechno, co Veliký pán přikazuje?“

„Nerada se opakuji, Sammaeli.“ Hlas měla jen maličko rozčilený a v očích stopy hněvu. „Jestli jsi mi nevěřil napoprvé, tak mi neuvěříš ani teď.“

Ještě chvíli na ni hleděl a potom stroze kývl. Nejspíš mu teď říkala pravdu. Lež dotýkající se Velikého pána se mohla vrátit se smrtící silou. „Nevidím důvod, proč se znovu scházet, dokud mi nebudeš mít co říct kromě toho, jestli Semirhage přišla nebo ne.“ Krátce se zamračil na harfeníky, což by ji asi mělo přesvědčit, že uspěla a svedla ho z pravé cesty. Pak znechuceně přelétl pohledem lidi ráchající se v nádržkách, akrobaty a ostatní, takže to nebylo tak nápadné. Všechna tahle promarněná námaha, tohle předvádění těl mu bylo skutečně odporné. „Příště můžeš přijít do Illianu.“

Pokrčila rameny, jako by na tom nezáleželo, ale lehce pohnula rty, a on díky saidínem posílenému sluchu zachytil: „Jestli tam ještě budeš.“

Sammael ledově prošel průchodem zpátky do Illianu. Svalnatý mladík se nestačil pohnout dostatečně rychle. Neměl ani čas zaječet, když ho to uprostřed rozřízlo, jeho, podnos i karafu z křišťálového skla. Vedle okraje průchodu vypadala břitva tupě. Graendal nad ztrátou jednoho ze svých mazlíčků mrzutě našpulila rty.

„Jestli nám chceš pomoct zůstat naživu,“ řekl jí Sammael, „zjisti, jak Demandred a ostatní chtějí provést příkazy Velikého pána.“ Prošel průchodem, aniž odtrhl zrak od její tváře.

Graendal si zachovala nazlobený výraz, dokud se průchod za Sammaelem nezavřel, pak si dovolila zaťukat nehty na mramorové zábradlí. Se svými zlatými vlasy by byl Sammael dost pohledný, aby se mohl stát jedním z jejích mazlíčků, jen kdyby dovolil Semirhage odstranit tu ožehlou rýhu, která se mu táhla přes obličej. Zůstala jen ona, kdo stále ještě ovládal něco, co kdysi bývalo zcela prosté. Byla to jen letmá myšlenka. Skutečnou otázkou bylo, jestli se jí ta námaha vyplatí.

Shaofan a Chiape hráli svou zvláštní atonální hudbu, plnou složité harmonie a podivných disonancí, velmi umně. Tváře jim zářily radostí, že ji mohou potěšit. Graendal kývla a téměř cítila jejich nadšení. Byli mnohem šťastnější, teď, když budou ponecháni sami sobě. Tolik práce si je opatřit, a to všechno pouze pro těch pár minut se Sammaelem. Ovšem, mohla podstoupit méně potíží – kdokoliv z jejich země by posloužil stejně – ale ona měla svá měřítka, dokonce i když připravovala jen okamžitý úskok. Kdysi dávno se rozhodla vyhledat každé potěšení, neodepřít si nic, pokud to neohrozí její věrnost Velikému pánu.

Zrak jí padl na mršinu špinící jí koberec a podrážděně nakrčila nos. Tkaninu bylo možné zachránit, rozzlobilo ji však, že bude muset krev odstranit sama. Vydala rychle rozkazy a Osana se rozběhla, aby zařídila, že odnesou koberec. A odklidí Rashanovy pozůstatky.

Sammael byl průhledný hlupák. Ne, hlupák ne. Byl dost nebezpečný, když měl něco, s čím mohl bojovat přímo, něco, co jasně viděl, ale když došlo na jemnůstky, jako by byl slepý. Nejspíš věří, že její lest má zamaskovat to, co má ona a ostatní za luhem. Jedna věc ho nikdy nenapadne, totiž že zná všechna hnutí jeho mysli, každý zákrut jeho myšlenek. Koneckonců, strávila téměř čtyři sta roků studiem fungování myslí mnohem spletitějších, než byla ta jeho. Byl průhledný. Jakkoliv se to snažil zakrýt, byl posedlý. Byl lapený v schránce vlastních výmyslů, schránce, kterou bude bránit i za cenu života, než by ji opustil, schránce, v níž nejspíš zemře.

Usrkla vína a lehce zvrásnila čelo. Možná už s ním skutečně dosáhla konečného stadia, ačkoliv čekala, že to bude chtít ještě čtyři pět návštěv. Bude muset najít nějaký důvod, proč se hlásit u něj v Illianu. Pacienta bylo lepší sledovat i poté, co se zdálo, že se vydal po zamýšlené stezce.

Ať už ten kluk byl pouhý vesnický mládenec nebo se skutečně vrátil sám Luis Therin – v tomhle bodě se nemohla rozhodnout – ukázal, že je příliš nebezpečný. Sloužila Velikému pánu Temnoty, nehodlala však zemřít, dokonce ani pro Velikého pána ne. Bude žít věčně. Samozřejmě nemohla jít ani proti tomu nejnepatrnějšímu přání Velikého pána, pokud by nehodlala tu věčnost strávit umíráním a další věčnost toužením po menší bolesti té dlouhé smrti. Přesto bylo nutné Randa al’Thora odstranit, ale vina padne na Sammaela. Graendal by byla velmi překvapená, kdyby si uvědomil, že byl na Randa al’Thora nasměrován jako dornat na kořist. Ne, to nebyl muž, který by poznal jemnůstky.

Zdaleka však nebyl hloupý. Bylo by zajímavé zjistit, jak přišel na to svazování. Ona sama by o tom neměla ani tušení, kdyby si to Mesaana nenechala uklouznout, což se jí stávalo jenom zřídka, zatímco dávala průchod svému hněvu na chybějící Semirhage. Byla natolik rozzuřená, že si vůbec neuvědomila, kolik toho odhalila. Jak dlouho byla Mesaana schovaná v Bílé věži? Pouhá skutečnost, že tam byla, otevírala zajímavé cesty. Pokud existoval nějaký způsob, jak zjistit, kam se schovali Demandred a Semirhage, mohlo by být možné i vypátrat, co hodlají dělat. S tím se jí nesvěřili. Ach ne. Ti tři pracovali spolu od války síly. Alespoň na povrchu. Graendal si byla jistá, že jeden proti druhému intrikovali stejně neúnavně jako ostatní Vyvolení, ale i pokud Mesaana někdy podrazila Semirhage nebo Semirhage Demandreda, Graendal mezi nimi ještě nikdy nenašla puklinku, do níž by bylo možné zarazit klín.

Ozvaly se šouravé kroky, ohlašující příchod, nikoliv však mužů, kteří by vyměnili koberec a odstranili Rashana. Ebram byl vysoký, dobře stavěný Domani v těsných červených spodcích a rozevláté bílé košili. Kdyby byl víc než syn kupce, mohl zapadnout do její sbírky mazlíčků. Oči jí upíral na kolena – tmavé a zářící. „Přišel urozený pán Ituralde, veliká paní.“

Graendal postavila číši na stolek, jehož intarzie na první pohled tvořili slonovinoví tanečníci. „Tak to si promluví s urozenou paní Basene.“

Ebram se ladně zvedl a nabídl paži křehké domanské ženě, kterou viděl nyní. Věděl, kdo je paní za tkanivem iluze, ale úcta v jeho tváři se téměř nezměnila. Věděla, že uctívá Graendal, ne Basene. V této chvíli jí na tom nezáleželo. Sammael byl přinejmenším nasměrovaný na Randa al’Thora a možná už i vyrazil. Co se Demandreda, Semirhage a Mesaany týkalo... Jen ona věděla, že se sama vydala do Shayol Ghulu až dolů k jezeru ohně. Jen ona věděla, že Veliký pán skoro slíbil, že Nae’blisem jmenuje ji, slib, který jistě splní, když bude al’Thor z cesty. Bude nejposlušnější služebnicí Velikého pána. Bude sít chaos, až se z té úrody rozskočí Demandredovi plíce.

Semirhage za sebou zavřela železem pobité dveře. Jedna ze žárobaněk, zachráněná Veliký pán ví kde, poblikávala, ale stále vydávala lepší světlo než svíce a olejové lampy, s nimiž se musela v tomto věku spokojit. Kromě světla mělo místo dost zastrašující vzhled šatlavy, drsné kamenné zdi a holá podlaha s malým hrubým stolkem v rohu. Nebyl to její nápad, ona by vše měla bílé bez poskvrnky a z lesklého cueranu, hladké a sterilní. Tohle místo bylo připraveno dřív, než tušila, že ho bude potřebovat. Uprostřed místnosti visela ve vzduchu světlovlasá žena v hedvábí, s roztaženýma rukama a nohama, a vzdorně na ni hleděla. Aes Sedai. Semirhage nenáviděla Aes Sedai.

„Kdo jsi?“ chtěla vědět pacientka. „Temná družka? Černá sestra?“

Nevšímajíc si jí Semirhage rychle zkontrolovala nárazník mezi ženou a saidarem. I kdyby selhal, dokázala by tu holku bez obtíží zvládnout – bylo ukázkou ženiny slabosti, že mohla odejít a nechat zavázaný nárazník bez dozoru – ale pozornost byla její druhou přirozeností, každý krok dělala přesně včas. Teď k ženině oděvu. Člověk se v šatech cítil bezpečněji než bez nich. Jemně setkala oheň a vítr a odřízla šaty i spodničku, každý kousek látky až k pacientčiným botám. Stáhla vše před ženou do jednoho stěsnaného rance, opět usměrnila, oheň a zemi, a na kamennou podlahu se snesl jemný prach.

Ženě vylézaly modré oči z důlků. Semirhage pochybovala, že by něco tak jednoduchého dokázala zopakovat, i kdyby to uměla sledovat.

„Kdo jsi?“ Tentokrát bylo v tom požadavku ostří. Možná strach. Vždycky bylo dobře, když to začalo brzy.

Semirhage přesně našla centra v ženině mozku, která přijímala zprávy o bolesti z těla, a stejně důkladně je začala stimulovat duchem a ohněm. Zprvu jen trochu a pomalu přidávala. Příliš najednou mohlo člověka ve chvilce zabít, a přesto bylo úžasné, jak dalece je možné systém dovést, když se tlak zvyšuje velice opatrně. Pracovat na něčem, co nevidíte, byl složitý úkol i z tak malé vzdálenosti, ale ona toho o lidském těle věděla víc než kdokoliv jiný.

Roztažená pacientka potřásala hlavou, jako kdyby mohla bolest setřást, ale pak si uvědomila, že to nejde, a upřela pohled na Semirhage. Semirhage se jenom dívala a udržovala síť. I s něčím tak uspěchaným jako tohle si mohla dovolit trochu trpělivosti.

Jak nenáviděla všechny, které si říkaly Aes Sedai. Kdysi jí bývala sama, skutečnou Aes Sedai, ne nějakou nevědomou hlupačkou, jako byla tahle prostá dušička, která tu visela před ní. Bývala známá, slavná, kvůli její schopnosti napravit každé zranění, přivést člověka zpátky z bodu, kdy už všichni ostatní říkali, že se nic nedá dělat, ji volali do všech koutů světa. A delegace ze síně služebníků jí nabídla možnost volby, jež však žádnou volbou nebyla: Být svázána, aby už nikdy nepoznala své potěšení. Nebo být odříznuta, vyvržena jako Aes Sedai. Očekávali, že přijme svázání. To bylo rozumné, správné, a oni byli rozumní, správní muži a ženy. Ani jim na mysl nepřišlo, že uteče. Byla jednou z prvních, kdo se vydal do Shayol Ghulu.

Pacientce se na obličeji perlily velké kapky potu. Zatínala zuby a chřípí měla rozšířené, jak nasávala vzduch. Občas tiše zachrčela. Trpělivost. Už brzy.

Byla to žárlivost, žárlivost těch, kteří nedokázali to, co ona. Copak někdy někdo z těch, které vyrvala ze spárů smrti, řekl, že by raději zemřel, než vytrpěl tu trošku navíc, již si brala? A ostatní? To byli vždycky ti, kteří si zasloužili trpět. Co záleželo na tom, že ji těšilo dávat jim jejich zákusky? Síň a to její pokrytecké kňučení o zákonech a právech. Byla pro svět důležitější než všichni ti, kteří ji pobavili svým křikem, dohromady. A ze žárlivosti a nevraživosti se síň pokusila stáhnout dolů ji!

No, někteří z nich jí během války padli do rukou. Měla-li dostatek času, dokázala zlomit i toho nejsilnějšího muže, nejpyšnější ženu, vytvarovat je tak, jak je chtěla mít. Tento postup byl možná pomalejší než nátlak, ale byl nekonečně příjemnější, a Semirhage si nemyslela, že by třeba i Graendal dokázala zvrátit, co jednou udělala. Nátlak bylo možné rozplést. Ale pacienty... Na kolenou žebronili, aby mohli dát své duše Stínu, a sloužili poslušně až do smrti. Demandred se pokaždé vychloubal, jaký to byl skvělý tah, když další konšel síně veřejně vyhlásil své spojení s Velikým pánem, ale pro ni bylo nejlepší, když viděla, jak blednou ve tváři, třebas o celé roky později, když ji uviděli, když ji spěšně ujišťovali, že zůstali věrní tomu, co z nich udělala.

První vzlyk, který vyrazila žena, visící ve vzduchu, byl zdušený. Semirhage klidně čekala. Spěch tu byl možná nutný, ale přílišný spěch mohl všechno zkazit. Ozvaly se další vzlyky, pacientka už je dál nedokázala potlačovat. Vzlyky byly stále hlasitější, až zesílily ve vytí. Semirhage čekala. Žena se mastně leskla potem. Hlavou házela ze strany na stranu, až jí vlály vlasy, a bezmocně sebou trhala v neviditelných poutech, křečovitě se zmítala. Žena křičela z plna hrdla, pronikavě, dokud jí vydržel dech, a začala hned, jak nabrala vzduch do plic. Vyvalovala nevidoucí modré oči. Jako by jí skelnatěly. Teď to začalo.

Semirhage prudce uťala proudy saidaru, ale minula delší doba, než žena přestala ječet a jenom lapala po dechu. „Jak se jmenuješ?“ zeptala se Semirhage laskavě. Na otázce nezáleželo, pokud na ni žena odpoví. Mohla znít: „Ještě pořád mi chceš vzdorovat?" – často bylo příjemné pokračovat s touhle, dokud dotyčný nežadonil, aby mohl dokázat, že už nevzdoruje – ale tentokrát potřebovala, aby každá otázka měla význam.

Visící žena se mimoděk otřásala. Vrhla po Semirhage ostražitý pohled, přimhouřila oči, olízla si rty, odkašlala si a konečně chraptivě zamumlala: „Cabriana Mecandes.“

Semirhage se usmála. „Dobře, že mi říkáš pravdu.“ V mozku byla centra bolesti a centra rozkoše. Povzbudila jedno z těch druhých, jen na okamžik, ale tvrdě, a přistoupila blíž. Cabrianě se při tom nárazu rozšířily oči, jak jen to bylo možné, zalapala po dechu a otřásla se. Semirhage vytáhla z rukávu šátek, zvedla udiveně se tvářící ženě hlavu a zlehka jí otřela pot. „Vím, že je to pro tebe velmi tvrdé, Cabriano,“ řekla mile. „Musíš se snažit, aby to nebylo ještě těžší.“ Jemně jí shrnula propocené vlasy z čela. „Chceš něco k pití?“ Nečekajíc na odpověď usměrnila. Z malého stolku v rohu jí do ruky vplula otlučená kovová lahvice. Aes Sedai od Semirhage ani na chvíli neodtrhla oči, ale žíznivě pila. Když si několikrát lokla, Semirhage lahvici odnesla zpátky na stůl. „Ano, to je lepší, viď? Pamatuj, snaž se si to neztěžovat.“ Když se otočila, žena znovu promluvila, hlas měla ochraptělý.

„Pliju do mléka tvé matky, temná družko! Slyšíš mě? Já...“

Semirhage přestala poslouchat. Kdykoliv jindy by cítila hřejivou radost, že pacientčin vzdor ještě nebyl zlomen. Nejčistší vzrušení pocházelo z toho, když odřezávala vzdor a důstojnost po maličkých kouscích a dívala se, jak si pacient konečně uvědomuje, oč přichází, a marně se snaží podržet aspoň to, co zbývalo. Teď na to nebyl čas. Pečlivě znovu nastavila síť do center bolesti v Cabrianině mozku a zavázala ji. Za běžných okolností to ráda ovládala osobně, ale bylo třeba si pospíšit. Spustila síť, usměrněním zhasila světla, odešla a zavřela za sebou dveře. Temnota rovněž vykoná svůj díl. Samota v temnotě s bolestí.

Proti své vůli Semirhage podrážděně zasyčela. V tomhle nebyl žádný um. Nerada spěchala. A neměla ráda, když ji něco odvolalo od jejího úkolu. Ta holka byla tvrdohlavá a urputná, okolnosti složité.

Chodba se komnatě podobala svou drsností, široká šerá štola vedoucí do skály s křižovatkami, které nijak netoužila zkoumat, téměř ztracenými v temnotě. V dohledu byly jen dvoje dveře, jedny vedly do jejích současných komnat. Byly to pohodlné pokoje, pokud už v nich musela přebývat, ale ona zamířila jinam. Před těmito dveřmi stál Shaidar Haran, černě oděný a zahalený temnotou jako kouřem, tak nehybný, že se skoro lekla, když promluvil, znělo to, jako když se drtí kosti.

„Co jsi zjistila?"

Povolání do Shayol Ghulu mělo za následek varování od Velikého pána.

KDYŽ POSLECHNEŠ SHAIDARA HARANA, POSLECHNEŠ MNE. KDYŽ NEPOSLECHNEŠ SHAIDARA HARANA...

Jakkoliv ji to varování popíchlo, nebylo třeba víc. „Její jméno. Cabriana Mecandes. Tak rychle jsem těžko mohla zjistit víc.“

Myrddraal přeplul chodbou tím odporným způsobem a ebenový plášť na něm visel jako vzdor všemu pohybu. Jednu chvíli to byla socha o deset kroků dál, vzápětí se tyčil nad ní, takže buď mohla couvnout, nebo zaklonit hlavu, aby mu viděla do mrtvolně bledé, bezoké tváře. Couvnout nepřicházelo v úvahu. „Vysaješ ji do dna, Semirhage. Vymačkáš ji dosucha, bez odkladu, a povíš mí všecko, co se dozvíš."

„Slíbila jsem Velikému pánu, že to udělám,“ sdělila mu chladně.

Bezkrevné rty se zvlnily v úsměvu. To byla jeho jediná odpověď. Prudce se otočil a odcházel skvrnami stínu – a najednou byl pryč.

Semirhage by moc ráda věděla, jak to myrddraalové dělají. Nemělo to nic společného s jedinou silou, ale na okrajích stínu, kde se světlo mění ve tmu, se myrddraal dokázal náhle ocitnout jinde, v jiném stínu někde daleko. Kdysi dávno jich Aginor vyzkoušel přes stovku, až je úplně zničil, v marné snaze zjistit, jak se to dělá. Myrddraalové sami to nevěděli, ona sama to prokázala.

Najednou si uvědomila, že si tiskne dlaně na břicho a žaludek má jako ledovou kouli – bylo tomu již mnoho let, co cítila strach jindy než tváří v tvář Velikému pánu v Jámě smrti. Zamrzlá hrouda začínala tát, když vyrazila ke dveřím vězení. Později svoje pocity klidně zanalyzuje. Shaidar Haran byl možná jiný než všichni ostatní myrddraalové, které kdy viděla, ale pořád to byl myrddraal.

Její druhý pacient, visící stejně jako první ve vzduchu, byl mohutný muž s hranatým obličejem v zeleném kabátci a spodcích, které splývaly s lesem. Celá polovina žárobaněk poblikávala, jako by měla každou chvíli selhat – zázrak byl už jen to, že až doteď vůbec nějaké zůstaly – ale Cabrianin strážce nebyl skutečně důležitý. To potřebné, ať už k jakémukoliv účelu, spočívalo v mysli Aes Sedai, jenomže myrddraalové zjevně dostali rozkaz chytit Aes Sedai, a v jejich mysli byli z nějakého důvodu Aes Sedai a strážci neoddělitelní. Ještěže tak, pomyslela si. Ještě nikdy neměla příležitost zlomit jednoho z těch vyhlášených bojovníků.

Tmavýma očima se jí snažil provrtat díru do hlavy, když mu snímala šaty a boty a ničila je stejně, jako to udělala u Cabriany. Byl chlupatý, samý velký tvrdý sval a jizva. Ani se nezachvěl. Neřekl nic. Jeho vzdor byl jiný než u ženy. Ona byla odvážná, plivala vám do tváře, on se prostě mlčky odmítal ohnout. Asi bude těžší zlomit jeho než jeho paní. Normálně by byl mnohem zajímavější.

Semirhage se před něj postavila a prohlížela ho. Něco tu bylo... Napětí kolem rtů a očí. Jako by už bojoval s bolestí. No ovšem. To zvláštní pouto mezi Aes Sedai a strážcem. Zvláštní, že tihle primitivové dokázali přijít s něčím, čemu žádný z Vyvolených nerozuměl, nicméně tomu tak bylo. Podle toho mála, co věděla, bylo docela dobře možné, že tenhle chlapík cítí alespoň část z toho, čím procházel druhý pacient. Pro příště to bude znamenat docela zajímavé možnosti. Teď to jenom znamenalo, že si myslel, že ví, proti čemu stojí.

„Tvoje majitelka se o tebe nestará nijak moc dobře,“ poznamenala Semirhage. „Kdyby byla něco víc než ubohá divoška, nebylo by třeba, aby tě hyzdily všechny tyhle jizvy.“ Jeho výraz se změnil jen málo. Záchvěv opovržení. „Takže.“

Tentokrát nasadila síť na centra rozkoše, začala je pomalu stimulovat a neustále přidávala. Byl inteligentní. Zamračil se, potřásl hlavou, pak přimhouřil oči a upřel je na ni, jako dva kousky tmavého ledu. Věděl, že by neměl cítit tu stále silnější blaženost, a ačkoliv její síť neviděl, věděl, že to musí být její práce, takže proti tomu začal bojovat. Semirhage se málem usmála. Nepochybně si myslel, že proti rozkoši se bojuje snáze než proti bolesti. Při vzácných příležitostech pacienta zlomila jenom s tímhle. Poskytovalo jí to jen málo radosti a oni už poté nedokázali myslet jasně, prostě chtěli další vzrušení, které se jim rodilo v hlavě, ale bylo to rychlé, a oni byli ochotní udělat naprosto cokoliv pro víc. Právě pro vznikající problémy s myšlením nepoužila na pacientku tenhle způsob, potřebovala odpovědi. Muž ale brzy zjistí rozdíl.

Rozdíl. Zamyšleně si položila prst na rty. Proč se Shaidar Haran lišil od všech ostatních myrddraalů? Nelíbilo se jí, že objevila cosi zvláštního, právě jim šlo všechno na ruku, a myrddraal, postavený nad Vyvolené, byť jen příležitostně, byl víc než jenom zvláštní. Al’Thor byl zaslepený, veškerou pozornost soustředil na Sammaela, a Graendal říkala Sammaelovi jen tolik, aby mu zabránila všechno zničit svou pýchou. Ovšem, Graendal a Sammael určitě plánovali, jak získat výhodu, spolu, či každý zvlášť. Sammael byl horký sofar s pokřivenými plány na velení, a co udělá Graendal, nebylo o moc snazší předvídat. Nikdy nepřišli na to, že moc přichází jedině od Velikého pána, kterou poskytuje, jak se on sám rozhodne, ze svých vlastních důvodů. Ze svých rozmarů. V bezpečí své hlavy si to pomyslet mohla.

Víc ji znepokojovali Vyvolení, kteří zmizeli. Demandred trval na tom, že musejí být mrtví, ale ona a Mesaana si tak jisté nebyly. Lanfear. Pokud existovala nějaká spravedlnost, čas by ji poskytl Lanfear. Ta ženská se vždycky objevila tam, kde ji čekali nejméně, vždycky se chovala, jako by měla právo strkat prsty do plánů jiných, vždycky se utekla do bezpečí, když její vměšování způsobilo katastrofu. Moghedien. Ta číhala někde mimo dohled, ale nikdy neodešla na tak dlouho, aniž by se nějak projevila, jenom aby ostatním připomněla, že je rovněž Vyvolená. Asmodean. Zrádce, a tudíž odsouzený k záhubě, on však skutečně zmizel, a existence Shaidara Harana a její rozkazy se tu spojily, aby jí připomněly, že Veliký pán pracuje vlastními cestami směřujícími k jeho vlastním cílům.

Vyvolení nebyli víc než figurkami ve hře. Mohli být rádci nebo – baštami, ale pořád byli jen figurkami. Jestli ji sem Veliký pán dopravil v tajnosti, nemohl stejně tak přepravit Moghedien, či Lanfear, či dokonce Asmodeana? Nemohl poslat Shaidara Harana, aby předal tajné rozkazy Graendal, nebo Sammaelovi? Nebo, v tomto případě, Demandredovi, nebo Mesaaně? Jejich znepokojivé spojenectví – pokud se na to vůbec dalo použít tak silné slovo – trvalo dlouho, ale nikdo z nich jí neřekl, jestli od Velikého pána dostává v tajnosti rozkazy, stejně jako ona by jim nikdy neprozradila své rozkazy, které ji přivedly sem, či ty, které ji přiměly poslat myrddraaly a trolloky do Tearského Kamene do boje s těmi, jež poslal Sammael.

Jestli chtěl Veliký pán učinit al’Thora Nae’blisem, tak ona před ním poklekne – a počká, až uklouzne a padne jí tak do drápů. Nesmrtelnost znamenala nekonečný čas k čekání. Mezitím tu vždycky budou jiní pacienti, aby ji pobavili. Starosti jí dělal Shaidar Haran. Tcheran hrávala celkem bez zájmu, ale Shaidar Haran byl nová figurka na desce, s neznámou silou a cílem. A jedním odvážným způsobem, jak zajmout protivníkova prvního rádce a dostat ho na svou stranu, bylo obětovat bašty v předstíraném útoku. Poklekne, bude-li to třeba, a bude klečet, jak dlouho to bude třeba, ale nenechá se obětovat.

Zvláštní pocit ze sítě ji vytrhl z myšlenek. Podívala se na pacienta a rozčileně mlaskla. Hlava mu visela na stranu a bradu měl ztmavlou krví, jak si překousl jazyk. Oči měl vytřeštěné a již potažené mázdrou. Chvilka nepozornosti, a stimulovala ho příliš rychle, příliš silně. S podrážděním, které se jí však neobjevilo v obličeji, přestala usměrňovat. Nemělo smysl stimulovat mozek mršiny.

Náhle ji cosi napadlo. Jestli strážce cítil, co cítila Aes Sedai, platí to i naopak? Když se podívala na jizvy, zdobící mužovo tělo, byla si jistá, že to není možné. Dokonce i tihle prostoduší hlupáci by pozměnili pouto, kdyby to znamenalo cítit tohle. – Přesto nechala mrtvolu mrtvolou a poněkud rychleji vyšla do chodby.

Ještě než otevřela železem obité dveře do temnoty, slyšela vřískot. Zhluboka si vydechla úlevou. Zabít tu ženu dřív, než z ní dostane všechno, co věděla, by nejspíš znamenalo, že by zde musela zůstat, dokud by nebyla lapena další Aes Sedai. Přinejmenším.

Mezi chrčivým vytím se ozývala téměř nesrozumitelná slova, slova, která jako by za sebou měla všechnu sílu pacientčiny duše. „Prosíííííím! Och, Světlo, PROOOOOSÍÍÍÍÍÍÍÍM!"

Semirhage se pousmála. Nakonec to nebude tak velká zábava.

7

Otázka zamyšlení

Elain seděla na své žíněnce a dokončovala sto tahů levou rukou, pak odložila kartáč do koženého cestovního kufříku a ten zasunula pod úzkou postel. Za očima jí přetrvávala tupá bolest, jak celý den usměrňovala, vyráběla ter’angrial. Příliš často se snažila vyrobit ter’angrial. Nyneiva balancovala na stoličce s povolenými čepy, svoje po pás dlouhé vlasy si dokartáčovala už dávno a právě si doplétala volný cop na noc. Tvář se jí leskla potem.

Dokonce i když byla okna otevřená, v pokojíku bylo k zadušení. Měsíc v úplňku visel na hvězdnatém nebi. Jejich pahýl svíčky vydával jen ubohé světlo. Svíček a oleje do lamp byl v Salidaru nedostatek. Nikdo nedostal na noc více světla, pokud nepracoval s brkem a inkoustem. Pokojík byl vskutku přecpaný, kolem dvou krátkých lůžek bylo právě tak dost místa, aby se tam dalo projít. Většina toho, co jim teď patřilo, byla nacpána ve dvou otlučených truhlicích s mosaznými závěsy. Šaty přijatých a pláště, které teď rozhodně nepotřebovaly, visely na kolíčcích na stěně, kde zubatými děrami v odřené zažloutlé omítce byly vidět laťky vespod. Maličký stoleček s jednou nohou kratší byl zasunutý mezi lůžka a na rozvrzaném stojanu v rohu byl bílý džbán a umyvadlo s úžasným množstvím vrypů. Dokonce ani přijaté, které Aes Sedai na každém kroku poplácávaly po hlavě, nikdo nerozmazloval.

Ve žluté váze s rozbitým hrdlem mezi dvěma kameninovými pohárky na stolku vězela hrstka povadlých modrých a bílých kvítků – oklamaných počasím, takže vykvetly pozdě a ne moc dobře.

Jediná barevná skvrna byl zpívající kanárek se zelenými proužky v proutěné klícce. Elain mu ošetřovala zlomené křidélko. Zkusila své nepatrné umění léčit na jiném ptáčkovi, ale přinejmenším zpěváčci byli příliš malí, aby šok přežili.

Žádné stěžování, řekla si Elain pevně. Aes Sedai žily jen o málo lépe, mladší novicky a sluhové o trochu hůř, a vojáci Garetha Brynea spali nejčastěji na zemi. Co nelze změnit, je třeba vydržet. Lini to říkávala pořád. No, v Salidaru bylo jen málo pohodlí a žádný přepych. A ani žádný chládek.

Odtáhla si od těla košili a foukala do výstřihu. „Musíme tam být před nimi, Nyneivo. Víš, jak se chovají, když musejí čekat.“

Ani vánek nerozvlnil vzduch, který byl tak vyprahlý, až se zdálo, že vytahuje pot z každého póru. Muselo existovat něco, co by se s počasím dalo udělat. Ovšem, pokud ano, hledačky větru Mořského národa už to nejspíš udělaly, ale ona by přesto mohla na něco přijít, kdyby jí jen Aes Sedai daly na chvíli pokoj s ter’angrialem. Jako přijatá mohla údajně studovat, co chtěla, ale... Kdyby si myslely, že dokážu jíst a zároveň jim ukazovat, jak vyrobit ter’angrial, neměla bych pro sebe ani minutku. Aspoň zítra bude mít přestávku.

Nyneiva si přesedla na postel, zamračila se a pohrávala si s náramkem a’damu, jejž měla na ruce. Vždycky trvala na tom, že ho bude mít, i ve spánku, přestože vyvolával dost zvláštní, nepříjemné sny. Nebylo to potřeba. A’dam Moghedien udrží stejně dobře, i když bude viset na kolíčku na stěně, a navrch ještě sdílela skutečně mrňavý kumbálek s Birgitte. Birgitte byla ta nejlepší možná stráž a kromě toho Moghedien skoro brečela pokaždé, když se na ni Birgitte jenom zamračila. Měla ze všech nejmenší důvod si přát, aby Moghedien zůstala naživu, a to ji většina lidí chtěla mít mrtvou, což ona velmi dobře věděla. Dnes v noci bude náramek k ještě menšímu užitku než obvykle.

„Nyneivo, ony budou čekat.“

Nyneiva si hlasitě odfrkla – nesvědčilo jí, když měla být někomu k službám na zavolání – ale ze stolku mezi postelemi vzala jeden ze dvou plochých kamenných prstenů. Oba byly na prst příliš velké, jeden měl proužky a skvrnky modré a hnědé, druhý modré a červené, a každý byl zkroucený tak, že měl vlastně jenom jednu hranu. Nyneiva si rozvázala koženou šňůrku, kterou měla pověšenou kolem krku, a navlékla modrohnědý prsten k dalšímu, těžkému a zlatému. Lanovu pečetnímu prstenu. Nesměle se dotkla silného zlatého kroužku, než si oba zastrčila za košili.

Elain si vzala modročervený prsten a zamračila se na něj.

Prsteny byly ter’angrialy, které vyrobila jako kopie toho, co teď měla Siuan, a přestože na pohled byly prosté, ve skutečnosti byly neuvěřitelně složité. Pokud člověk spal a takový ter’angrial se dotýkal jeho kůže, dostal se díky němu do Tel’aran’rhiodu, světa snů, odrazu skutečného světa. Možná i všech světů. Některé Aes Sedai tvrdily, že existuje mnoho světů, jako kdyby musely existovat všechny možné varianty vzoru, a že všechny tyhle světy dohromady tvoří jeden ještě větší vzor. Důležité bylo, že Tel’aran’rhiod odrážel tento svět a měl určité nesmírně důležité vlastnosti. Zvlášť proto, že, pokud zatím zjistily, Věž nevěděla nic o tom, jak se do světa snů dostat.

Žádný z těchto prstenů však nefungoval tak dobře jako originál, i když fungovaly. Elain se v tom začínala zlepšovat. Ze čtyř pokusů o výrobu kopie nefungoval jenom jediný. Mnohem lepší průměr, než když vyráběla něco od samého začátku. Ale co kdyby jeden z těch, co se nepovedly, prováděl horší věci, než že jen prostě nefungoval, nebo nefungoval moc dobře? Aes Sedai se při studiu ter’angrialů utišily. Spálily v sobě schopnost usměrňovat – tak se tomu říkalo, když se to stalo náhodou, přesto to však bylo stejně nevratné. Nyneiva si to samozřejmě nemyslela, ale Nyneiva nebude spokojená, dokud nevyléčí někoho, kdo je už tři dny mrtvý.

Elain obracela prsten v prstech. Co to dělalo, bylo docela snadné pochopit, ale pořád jí unikalo „jak". „Jak“ a „proč“ bylo klíčem. U prstenů si myslela, že barevný vzor má s funkcí společného tolik, co tvar – cokoliv jiného než pokroucený prsten prostě nefungovalo, a ten, který se vybarvil jednolitě modře, vyvolával jenom děsivé noční můry – nebyla si však jistá, jak zopakovat původní červenou, modrou a hnědou. A přesto byla jemná struktura jejích kopií stejná, způsob, jakým byly uspořádány i ty nejmenší kousíčky, které nebyly vidět, dokonce je bez jediné síly nebylo možné zachytit. Proč by mělo záležet na barvách? Vypadalo to, že ve všech maličkých strukturách ter’angrialů je jedno společné vlákno, které bylo potřebné, aby fungovalo usměrňování, a další pro ty, které prostě jenom využívaly jedinou sílu – to, že zakopla o tohle, jí dovolilo vůbec se pokusit vyrobit originální ter’angrial – ale bylo toho tolik, co nevěděla, tolik, co jenom hádala.

„To tady hodláš prosedět celou noc?“ zeptala se Nyneiva suše a Elain sebou trhla. Nyneiva postavila kameninový pohárek zpátky na stolek a uložila se do postele s rukama složenýma na břiše. „To tys mluvila o tom, že je nemáme nechat čekat. Já osobně teda nehodlám poskytnout těm ženskejm důvod, aby mi umyly hlavu.“

Elain spěšně nasunula tečkovaný prsten – už to nebyl kámen, i když tak původně začínal – na šňůrku, kterou si také uvázala kolem krku. I v druhém kameninovém pohárku byl odvar z bylinek, který připravila Nyneiva, trochu oslazený medem, aby se zmírnila jeho hořká chuť. Elain vypila asi půlku, z předchozích zkušeností věděla, že jí to pomůže usnout i s bolením hlavy. Dnešní noc patřila k těm, kdy si nemohla dovolit otálet.

Natáhla se na těsnou postel a krátce usměrnila, aby zhasila svíčku, a pak mávala košilí, aby se alespoň trochu ochladila. No, aby alespoň trochu rozhýbala vzduch. „Kéž by se už Egwain dařilo lépe. Jsem tak unavená z těch útržků, co nám předhazuje Sheriam a ostatní. Chci vědět, co se děje!“

Uvědomila si, že načala nebezpečné téma. Egwain byla před měsícem a půl v Cairhienu zraněná, v den, kdy Moirain a Lanfear zemřely. V den, kdy zmizel Lan.

„Moudré říkají, že se uzdravuje,“ zamumlala ze tmy ospale Nyneiva. Pro jednou nemluvila, jako by to celé domyslela až k Lanovi. „To říká Sheriam a ten její kroužek, a ony nemají důvod nám lhát, i kdyby mohly.“

„No, ráda bych se zítra v noci koukala Sheriam přes rameno.“

„To si klidně můžeš přát –“ Nyneiva se odmlčela, aby si mohla zívnout. „To si klidně můžeš přát, aby tě sněmovna zvolila amyrlin, když už jsi v tom. Tohle by se ti aspoň mohlo splnit. Než někoho zvolí, obě budem mít na to místo dost šedin.“

Elain otevřela pusu, aby odpověděla, avšak podle příkladu druhé ženy si zívla. Nyneiva začala chrápat, ne moc hlasitě, ale s umíněnou vytrvalostí. Elain také zavřela oči, ale v myšlenkách se snažila proti své vůli soustředit.

Sněmovna byla rozhodně liknavá, přísedící se někdy sešly na necelou hodinu a jindy vůbec ne. Když s nějakou promluvila, Aes Sedai působila dojmem, že nevidí důvod ke spěchu, ačkoliv přísedící za šest adžah – v Salidaru samozřejmě nebyly žádné červené – nikomu neprozradily, o čem se při sezení bavily, natož aby to vyzradily nějaké přijaté. Rozhodně měly důvod ke spěchu. Pokud snad zůstaly jejich záměry utajené, jejich shromáždění už jistě tajemstvím nebylo. Elaida a Věž je nemohly ignorovat věčně. Kromě toho byli bělokabátníci stále jenom o pár mil dál v Amadicii a začínalo se povídat o Dračích spřísahancích přímo tady v Altaře. Světlo samo vědělo, co mohou mít Dračí spřísahanci za lubem, když je neovládá Rand. Prorok byl dobrým příkladem – nebo spíš děsivým. Nepokoje, vypálené domy a statky, lidé zavraždění pro to, že nedávali najevo dostatečný zápal při podpoře Draka Znovuzrozeného.

Nyneivino chrápání znělo, jako když se trhá látka, ale v dálce. Při dalším zívnutí Elain zapraskalo v kloubech. Otočila se na druhý bok a uhnízdila se na tenkém polštáři. Důvody ke spěchu. Sammael seděl v Illianu a na illianskou hranici bylo jen pár set mil, což bylo příliš blízko k jednomu ze Zaprodanců. Světlo samo ví, kde jsou ostatní Zaprodanci nebo co mají v plánu. A Rand. Museli se soustředit na Randa. Samozřejmě nebyl nebezpečný. Nikdy nemohl být nebezpečný. Ale byl klíčem ke všemu. Svět se teď skutečně ohýbal podle něj. A ona se s ním spojí, nějak. Min. Ona a poselstvo už musely být za polovinou cesty do Caemlynu. Nezpomaloval je žádný sníh. Ještě měsíc potrvá, než dorazí na místo. Ne že by si dělala starosti kvůli tomu, že Min jede za Randem. Nač to ta sněmovna myslela? Min. Přemohl ji spánek a ona vklouzla do Tel’aran’rhiodu...

...a zjistila, že stojí na hlavní ulici tichou nocí zahaleného Salidaru, s dorůstajícím měsícem nad hlavou. Viděla docela jasně, víc, než by dovolil pouze měsíční svit. Svět snů vždycky působil světlým dojmem, světlo jako by vycházelo odevšad a odnikud, jako by tma sama měla nějakou tmavou záři. Ale takové byly i sny, a tohle byl sen, byť ne obyčejný.

Vesnice tady odrážela skutečný Salidar, ale jako zvláštní faksimile, tišší, než by ho kdy učinila noc. Za všemi okny byla tma a všude se těžce vznášela prázdnota, jako by byly všechny domy neobydlené. Tady samozřejmě byly neobydlené. Na slabé volání lelka kozodoje odpověděl další pták, a pak ještě třetí, a něco tiše šustilo v trávě, jak se to plazilo pryč v tom zvláštním polosvětle, ale stáje budou prázdné a provazové ohrady za vesnicí také, stejně jako mýtiny, kam byly sehnány ovce a dobytek. Divokých zvířat tu bude plno, ale žádné zdomácnělé. Podrobnosti se měnily mrknutím oka. Domy s doškovými střechami zůstávaly stejné, nicméně sud s dešťovkou se ocitl o kousek dál či zmizel, dveře, které byly otevřené, se zavřely. Čím pomíjivější byla ta která věc ve skutečném světě, tím víc se její umístění či stav mohly změnit a tím slabší tu byl její odraz.

Občas se v tmavé ulici něco pohnulo, někdo se objevil a po pár krocích zmizel, či se dokonce vznášel nad zemí, jako by létal. Sny mnoha lidí se mohly Tel’aran’rhiodu dotknout, ale jenom nakrátko. Což pro ně znamenalo štěstí. Další vlastností světa snů bylo, že to, co se vám stalo zde, přetrvalo i ve skutečném světě po probuzení. Když jste zde zemřeli, už jste se ze svého sna nevzbudili. Zvláštní odraz. Jenom horko tu bylo stejné.

Nyneiva tam stála v bílých šatech přijaté s pruhy na lemu vedle Siuan a Leany, celá netrpělivá. Stříbrný náramek měla i tady, ačkoliv odsud by ve skutečném světě nefungoval. Pořád Moghedien držel, ale Nyneiva, mimo své tělo, skrze něj nemohla nic cítit. Leana byla královsky štíhlá, ačkoliv podle Elainina názoru jí na půvabu trochu ubíraly její poloprůsvitné domanské šaty z tenoučkého hedvábí. Barva se navíc neustále měnila. To se tu stávalo, dokud jste se nenaučili, co dělat. Siuan na tom byla lépe. Měla na sobě prosté šaty z modrého hedvábí s nabíraným límcem a výstřihem právě dost velkým, aby byl vidět pokroucený prsten, zavěšený na náhrdelníku. Na druhou stranu se jí na šatech chvilkami objevoval krajkový lem a náhrdelník se měnil z prostého stříbrného řetízku na složité články s rubíny či ohnivými opály nebo smaragdy zasazenými do zlata, s ladícími náušnicemi, a pak tu opět bylo prosté stříbro.

Siuan kolem krku visel původní prsten. Vypadala být pevná jako okolní budovy. Elain sama sobě připadala stejně pevná, ale věděla, že ostatním připadá trochu jako z mlhy, stejně jako podle ní vypadaly Nyneiva a Leana. Málem jste si mohli myslet, že skrze ně vidíte měsíční světlo. Tohle způsobovaly kopie. Elain cítila pravý zdroj, ale saidar jí připadal slabší. Kdyby se pokusila usměrňovat, bylo by to také slabší. S prstenem, který měla Siuan, by to tak nebylo, ale to byla cena za to, že měla tajemství, které znal i někdo jiný a které se neopovažovala prozradit. Siuan věřila originálu víc než Elaininým kopiím, a tak ho nosila – nebo občas Leana – zatímco Elain a Nyneiva, jež mohly používat saidar, se musely spokojit s kopiemi.

„Kde jsou?“ chtěla vědět Siuan. Výstřih jí vyletěl nahoru a zase dolů. Teď měla šaty zelené a náhrdelník tvořila šňůra těžkých měsíčních kamenů. „Už tak je dost špatné, že mi chtějí strkat veslo do práce a veslovat, jak se jim zlíbí. A teď mě ještě nechávají čekat.“

„Já nechápu, proč ti vadí, že se k nám připojí,“ ozvala se Leana. „Ráda se díváš, jak dělají chyby. Nevědí toho ani zpolovice tolik, kolik si myslí.“ Na chvíli se látka jejích šatů nebezpečně chvěla na hranici průhlednosti. Kolem krku se jí objevil nákrčník z velkých perel a pak zmizel. Nevšimla si toho. Měla tady ještě méně zkušeností než Siuan.

„Potřebuju se pořádně vyspat,“ zamumlala Siuan. „Bryne se mě snaží uštvat. Ale já musím čekat, až se uráčí přijít ženským, co tráví půl noci tím, že se snaží rozpomenout, jak se chodí. Nemluvě o tom, jak se tu potácí tyhle dvě.“ Zamračila se na Elain a Nyneivu a zvedla oči k obloze.

Nyneiva si pevně stiskla cop, což byl jistý důkaz, že se začíná vztekat. Elain s ní pro jednou z celého srdce souhlasila. Bylo velmi těžké učit žačky, které si myslí, že vědí mnohem víc, a bylo též mnohem pravděpodobnější, že seřvou učitelku, než že je učitelka dokáže zvládnout. Jistě, ty druhé byly ještě horší než Siuan nebo Leana. Kde vůbec jsou ostatní?

Na ulici se cosi pohnulo. Byla to šestice žen obklopená září saidaru, která nezmizela. Jako obvykle se Sheriam a ostatní členky její rady prosnily do svých ložnic a vyšly ven. Elain si nebyla jistá, jak dalece zatím chápou vlastnosti Tel’aran’rhiodu. V každém případě často trvaly na tom, že věci budou dělat po svém, i když existoval lepší způsob. Kdo mohl vědět něco víc než Aes Sedai?

Těch šest Aes Sedai bylo v Tel’aran’rhiodu skutečnými začátečnicemi a jejich šaty se změnily pokaždé, když se na ně Elain podívala. Nejdřív měla vyšívaný šátek Aes Sedai s třásněmi v barvě svého adžah a s bílým plamenem Tar Valonu, odvážnou kapkou na zádech, jenom jedna, pak čtyři, pak žádná. Občas to byl lehký cestovní plášť, jako by měl zadržet prach, s plamenem na zádech a nad levým prsem. Na jejich bezvěkých tvářích samozřejmě nebyly vidět žádné účinky horka – a taky žádná stopa po tom, že by si uvědomovaly, jak se jim mění šaty.

Byly stejně mlžné jako Nyneiva nebo Leana. Sheriam a ostatní ve snech více důvěřovaly ter’angrialům, které vyžadovaly usměrňování, než prstenům – zřejmě prostě nebyly ochotné uvěřit, že Tel’aran’rhiod nemá s jedinou silou nic společného. Elain alespoň nepoznala, které používají její kopie. Někde byly tři malé kotoučky z toho, co původně bylo železem, s těsnou spirálou vyrytou po obou stranách a poháněné pramínkem ducha, pouze jedinou z pěti sil, kterou bylo možné usměrnit i ve spánku. Alespoň jinde než zde. Ostatní tři budou mít malé destičky, původně jantarové, se spící ženou nějak vypracovanou uvnitř. I kdyby měla Elain všech šest ter’angrialů před sebou, nepoznala by oba originály. Tyhle kopie se jí velmi vydařily. Jenomže to pořád byly kopie.

Když se Aes Sedai sešly na prašné ulici, zaslechla konec jejich hovoru, ačkoliv z něj nepochopila ani hlavu, ani patu.

„...opovrhnou naší volbou, Carlinyo,“ říkala Sheriam s ohnivými vlasy, „ale ony opovrhnou každou, kterou vybereme. Stejně dobře se můžeme držet svého rozhodnutí. Nepotřebuješ, abych ti znovu vypočítávala všechny důvody.“

Morvrin, rozložitá hnědá sestra s prošedivělými vlasy, si odfrkla. „Po vší té práci se sněmovnou teď budeme mít potíže změnit jejich názor.“

„Dokud se tomu nevysměje nějaký vladař, proč by nám na tom mělo záležet?“ vybuchla Myrelle rozohněně. Nejmladší ze šesti, nebyla Aes Sedai příliš dlouho, a nyní mluvila rozhodně podrážděně.

„Který vladař by se opovážil?“ zeptala se Anaiya, docela jako když se žena ptá, které dítě by se opovážilo zašlapat jí blátem koberce. „V každém případě žádný král ani královna neví dost o tom, co se děje mezi Aes Sedai, aby to pochopil. Nás musejí zajímat jedině názory sester, ne jejich.“

„Co mně dělá starosti,“ odtušila chladně Carlinya, „je, že jestli se dá snadno vést námi, nechá se vést kýmkoliv.“ Bledá bílá s téměř černýma očima byla vždycky chladná, někteří by řekli skoro ledová.

Ať už probíraly cokoliv, nechtěly to rozebírat před Elain a ostatními. Ještě než k nim došly, odmlčely se.

Siuan a Leana na nově příchozí zareagovaly tak, že se k sobě prudce otočily zády, jako by příchod Aes Sedai přerušil jejich hádku. Elain si zas rychle překontrolovala šaty. Byly správně bílé s lemem. Nevěděla, jak to dělá, že se tu objeví rovnou ve vhodných šatech. Byla by se vsadila, že Nyneiva musí ty svoje změnit poté, co se sem dostane. Ale ona byla Nyneiva zase mnohem neohroženější, neboť musela zápolit s omezeními, která si sama ustanovila. Jak se jí vůbec podaří vládnout Andoru? Pokud je máti mrtvá. Pokud.

Sheriam – se sklony k tloustnutí a vysedlými lícními kostmi –upřela šikmé zelené oči na Siuan a Leanu. Na chvíli se jí na ramenou objevil šátek s modrými třásněmi. „Jestli se vy dvě nenaučíte spolu vycházet, tak přísahám, že vás pošlu k Tianě.“ Znělo to jako něco, co říkala často a už to ani nemyslí vážně.

„Pracovaly jste spolu dost dlouho,“ řekla Beonin svým těžkým tarabonským přízvukem. Hezká šedá s medovými vlasy spletenými do spousty copánků, měla šedomodré oči, které neustále vypadaly překvapeně. Beonin však nic nepřekvapilo. Neuvěřila by, že ráno vyjde slunce, dokud by ho neuviděla na vlastní oči, nicméně kdyby jednou ráno skutečně nevyšlo, Elain pochybovala, že by Beonin hnula brvou. Jenom by to potvrdilo, že měla pravdu, když požadovala důkaz. „Můžete a musíte znovu spolupracovat.“

Beonin mluvila, jako by to říkala tak často, že už na to ani nemyslí. Všechny Aes Sedai si už na Siuan a Leanu dávno přivykly. Začaly s nimi zacházet, jako by to byly dvě holky, které nedokážou přestat s hašteřením. Aes Sedai měly sklon pohlížet na každého, kdo Aes Sedai nebyl, jako na dítě. Dokonce i na tyhle dvě, které kdysi byly sestrami.

„Buď je za Tianou pošli, nebo to nedělej,“ vyštěkla Myrelle, „ale nemluv o tom.“ Elain si nemyslela, že snědá kráska se hněvá na Siuan nebo Leanu. Zřejmě se nezlobila na nikoho nebo na nic konkrétního. Měla vznětlivou povahu, dokonce i na zelenou. Její zlatožluté hedvábné šaty získaly vysoký límec, ale s prostřihem, v němž jí byla vidět ňadra. Měla také zvláštní náhrdelník, jako široký stříbrný obojek se třemi malými dýkami, jejichž hroty spočívaly v důlky mezi jejími prsy. Čtvrtá dýka se objevila a zmizela tak rychle, že to mohla být jen Elainina představa. Prohlédla si Nyneivu od hlavy k patě, jako by hledala nějakou vadu. „Tak jdeme do Věže, nebo ne? Jestli to máme udělat, tak bychom mohly vykonat něco užitečného, když už jsme v tom.“

Elain už pochopila, proč se Myrelle zlobí teď. Když s Nyneivou přišly do Salidaru, setkávaly se s Egwain v Tel’aran’rhiodu každých sedm dní, aby se s ní podělily o to, co zjistily. Což však nebylo vždycky snadné, poněvadž Egwain pokaždé doprovázela přinejmenším jedna z Aielanek chodících ve snu, u nichž studovala. Setkání bez moudrých bylo vždycky obtížné. V každém případě to všechno skončilo, když dorazily do Salidaru. Těch šest Aes Sedai ze Sheriaminy rady převzalo velení nad schůzkami, když měly jen tři původní ter’angrialy a o Tel’aran’rhiodu věděly jen o málo víc, než jak se do něj dostat. Právě v té době se Egwain zranila, takže Aes Sedai skončily tváří v tvář moudrým, dvě skupiny pyšných, umíněných žen, kdy jedny podezíraly druhé, a ani jedna skupinka nehodlala ustoupit byť o coul či o maličko sklonit hlavu.

Jistě, Elain nevěděla, co se na těch schůzkách odehrává, avšak z vlastní zkušenosti a z útržků, které tu a tam Sheriam a ostatní utrousily, si to dokázala domyslet.

Aes Sedai byly přesvědčené, že se dokážou naučit cokoliv, jakmile jednou zjistily, že tu je něco k učení, obvykle vyžadovaly úctu hodnou královen a vždy očekávaly, že jim bude sděleno, co chtějí vědět, bez otálení a bez vytáček. Očividně se dožadovaly odpovědí na všechno, od toho, co plánuje Rand, přes to, kdy bude Egwain dost zdravá, aby se mohla vrátit do světa snů, po to, jestli je možné špehovat v Tel’aran’rhiodu sny jiných lidí, nebo zda je možné vstoupit do světa snů tělesně nebo sem někoho přivést ve snu proti jeho vůli. Dokonce se nejednou tázaly, jestli je možné ovlivnit skutečný svět tím, co se odehraje ve snu, což sice bylo naprosto nemožné, ale ony o tom očividně pochybovaly. Morvrin si o Tel’aran’rhiodu něco přečetla, dost na to, aby přišla se spoustou otázek, ačkoliv Elain měla podezření, že svůj díl jí dodala Siuan. Napadlo ji, že se Siuan snaží zařídit to tak, aby se na schůzky dostala i ona, ale Aes Sedai si zřejmě myslely, že je to příliš velký ústupek, takže jí dovolily jen používat prsten, aby jí pomohl v její práci se špehy. A právě vměšování Aes Sedai do téhle práce ji rozčilovalo.

Co se Aielanek týkalo... Moudré – přinejmenším ty, které chodily ve snu, jak Elain věděla z vlastní zkušenosti – nejenže věděly skoro všechno, co se o světě snů vědět dalo, ale dívaly se na něj téměř jako na své soukromé hájemství. Nelíbilo se jim, pokud sem někdo lezl a neznal příslušné zákony, navíc se drsně vypořádaly se vším, co považovaly za hloupost. Kromě toho to byla banda, která neprozradila ani ň, zvlášť věrné byly zřejmě Randovi a nehodlaly prozradit víc než to, že je naživu, nebo že se Egwain vrátí do Tel’aran’rhiodu, jakmile bude v pořádku, a ještě méně ochotné byly odpovídat na otázky, které považovaly za nevhodné. To poslední mohlo znamenat, že podle nich tazatel ještě neví dost, aby si zasloužil odpověď, nebo že otázka nebo odpověď nebo obojí nějak narušuje jejich podivnou filozofii cti a povinnosti. Elain ale věděla v podstatě pouze to, že ji’e’toh existuje a že stojí za vskutku podivným a velmi urážlivým chováním.

V celku to byl recept na katastrofu, a Elain považovala za velmi pravděpodobné, že tento lék je nově podáván každých sedm dní, aspoň z pohledu Aes Sedai.

Sheriam a ostatních pět zpočátku vyžadovaly lekce každý den, ale došlo k tomu pouze dvakrát. Noc před schůzkou s moudrými, jako by si chtěly naposledy před soubojem vyladit své schopnosti. A noc poté, kdy byly obvykle uzavřené, jako by chtěly zjistit, co se zvrtlo a jak tomu čelit. Myrelle nejspíš už teď pěnila kvůli očekávané pohromě zítřejší noci. K něčemu takovému určitě dojde.

Morvrin se obrátila k Myrelle a otevřela ústa, ale náhle se mezi nimi objevila další žena. Elain chvíli trvalo, než v té bezvěké tváři poznala Geru, jednu z kuchařek. Měla na ramenou šátek se zelenými třásněmi s plamenem Tar Valonu na zádech a nevážila víc než polovinu toho, co ve skutečnosti. Gera varovně zahrozila prstem na Aes Sedai – a byla pryč.

„Takže tohle se jí zdává, ano?“ řekla Carlinya chladně. Na sněhobílých šatech se jí vyrazily rukávy, jejichž cípy jí spadaly přes ruce, a pod bradou sejí objevil vysoký těsný límec. „Někdo by s ní měl promluvil.“

„Nech to plavat, Carlinyo,“ zahihňala se Anaiya. „Gera je dobrá kuchařka. Ať si má svoje sny. Chápu, co ji na tom přitahuje.“ Náhle byla štíhlejší a vyšší. Její rysy se skutečně nezměnily, měla tu stejnou mateřskou tvář jako vždycky. Se smíchem se proměnila zpátky. „Copak v něčem pro změnu nemůžeš vidět legraci, Carlinyo?“ Dokonce i Carlinyino odfrknutí znělo chladně.

„Je jasné,“ ozvala se Morvrin, „že nás Gera viděla, bude si to však pamatovat?“ V tmavých ocelově tvrdých očích měla zamyšlený výraz. Její šaty, z prostého tmavého sukna, byly mezi šesticí z nejpevnějších. Měnily se podrobnosti, ale tak jemné, že Elain doopravdy nepoznala, co se změnilo.

„Ovšemže bude,“ ucedila Nyneiva hodně kysele. Už jim to vysvětlovala několikrát. Šest Aes Sedai se na ni podívalo se zdviženým obočím a ona zmírnila tón hlasu. Trošičku. Taky nerada drhla hrnce. „Jestli si ten sen zapamatuje, bude si ho pamatovat. Ale jenom jako sen.“

Morvrin se zamračila. Pokud se jednalo o vyžadování důkazů, byla v těsném závěsu za Beonin. Nyneivě její trpitelský výraz přinese potíže, ať už mluvila jakkoliv. Než však mohla Elain něco říci, aby odpoutala pozornost Aes Sedai od Nyneivy, promluvila Leana s výrazem blížícím se culení.

„Nemyslíte, že bychom už měly jít?"

Siuan si opovržlivě odfrkla nad její pokorou a Leana po ní ostře hodila pohledem. „Ano, budete chtít mít ve Věži co nejvíc času,“ řekla Siuan, pro změnu klidně, a odfrkla si Leana.

Skutečně se jim to dařilo moc dobře. Sheriam a ostatní nikdy ani nenapadlo, že Siuan a Leana nejsou prostě jen dvě utišené ženy, které se zuby nehty drží cíle, jenž by je udržel naživu, drží se ždibíčku toho, čím bývaly. Ty dvě ženy si neustále šly zcela dětinsky po krku. Aes Sedai by si už měly pamatovat, že Siuan měla pověst prohnané manipulátorky s neobyčejně silnou vůli a Leana, v jen o málo menší míře, taky. Kdyby předstoupily v jednotné frontě nebo ukázaly skutečnou tvář, těch šest by si na to vzpomnělo a pozorně by zkoumalo všechno, co by obě řekly. Ale rozdělené, plivající jedy jedna druhé do tváře a málem se plazící před Aes Sedai, aniž by si to zřejmě uvědomovaly... Když byla jedna váhavě přinucena souhlasit s něčím, co řekla druhá, propůjčovalo to jejímu slovu větší váhu. Když jedna namítala z očividně povrchních důvodů, mělo to také větší váhu. Elain věděla, že používají tuhle hru, aby donutily Sheriam a ostatní podpořit Randa. Jenom si přála, aby věděla, k čemu ještě ji používají.

„Mají pravdu,“ řekla Nyneiva a vrhla po Siuan a Leaně znechucený pohled. Jejich předstírání Nyneivu neustále dráždilo. Nyneiva by se za nic na světě neplazila. „Už byste měly vědět, že čím delší dobu strávíte tady, tím míň si odpočinete. Když spíte v Tel’aran’rhiodu, neprospěje vám to tolik jako normální spánek. Takže, pamatujte, že jestli uvidíte něco neobvyklýho, musíte se mít na pozoru.“ Skutečně se nerada opakovala – což se jí jasně odráželo v hlase – ale Elain musela připustit, že s těmito ženami je to často nezbytné. Kdyby jen Nyneiva nemluvila, jako by hovořila s přiblblými dětmi. „Když se někdo prosní do Tel’aran’rhiodu, jako Gera, tak má noční můru, a noční můry občas přežívají a jsou poté hrozně nebezpečný. Vyhýbejte se všemu, co vypadá neobvykle. A snažte se tentokrát ovládat svý myšlenky. Co si tady pomyslíte, může se stát skutečný. Ten myrddraal, co se posledně tak z ničeho nic vynořil, mohl být pozůstatek po nějaký noční můře, ale já myslím, že se jedna z vás zamyslela. Mluvily jste o černých adžah, jestli si vzpomenete, a probíraly jste, jestli pouštějí zplozence Stínu do Věže.“ A jako by už tohle nebylo dost špatné, dodala: „Na moudré zítra neuděláte žádný dojem, když mezi ně hodíte nějakýho myrddraala.“ Elain sebou trhla.

„Dítě,“ pravila Anaiya mírně a upravila si šátek s modrými třásněmi, který se jí náhle objevil na ramenou, „odvádíš velmi dobrou práci, ale to neomlouvá nevrlou mluvu.“

„Dostalo se vám mnoha výsad,“ dodávala Myrelle, a vůbec to neznělo mírně, „ale zřejmě zapomínáš, že to jsou výsady.“ Její zamračení mělo stačit k tomu, aby se Nyneiva roztřásla. Myrelle byla v posledních týdnech na Nyneivu stále tvrdší. Měla teď taky šátek. Měly ho všechny, což bylo špatné znamení.

Morvrin si drze odfrkla. „Když jsem já byla přijatá, každá holka, která takhle promluvila k Aes Sedai, by strávila měsíc drhnutím podlah, i kdyby měla být hned druhý den povýšena mezi Aes Sedai.“

Spěšně promluvila Elain v naději, že zabrání pohromě. Nyneiva nasadila výraz, který zřejmě považovala za smířlivý, ale vypadala mrzutě a umíněně. „Jsem si jistá, že tím nic nemyslela, Aes Sedai. Pracovaly jsme tvrdě. Prosím, odpusťte nám.“ Přidat sebe mohlo pomoci, poněvadž sama nic neprovedla. Taky ale mohly u drhnutí podlah skončit obě. Nyneivu to aspoň přimělo, aby se po ní podívala. A zřejmě se nad sebou zamyslela, protože vyhladila obličej do něčeho, co působilo celkem přívětivě, udělala pukrle a zadívala se do země, jako by se styděla. Možná se opravdu styděla. Možná. Elain spěchala dál, jako by Nyneiva pronesla formální omluvu, jež byla přijata. „Vím, že všechny chcete ve Věži strávit co nejvíce času, takže bychom neměly déle otálet. Kdybyste si všechny představily Elaidinu pracovnu, jak jste ji viděly posledně.“ Elaidu v Salidaru nikdy nikdo nenazval amyrlin a stejně se změnilo jméno amyrlininy pracovny v Bílé věži. „Všechny se nyní soustřeďte, ať tam dorazíme zároveň.“

Anaiya kývla první, ale dokonce i Carlinya a Beonin se nechaly odlákat.

Nebylo jasné, jestli se pohnulo jich deset, nebo se pohnul Tel’aran’rhiod kolem nich. Z toho mála, co Elain pochopila, to mohlo být obojí. Svět snů bylo možné téměř nekonečně tvarovat. Jednu chvíli stály na ulici Salidaru a vzápětí byly v obrovské zdobené komnatě. Aes Sedai spokojeně kývly, pořád nebyly dost zkušené, aby je nepotěšilo cokoliv, co fungovalo tak, jak si myslely, že by to fungovat mělo.

Stejně jako Tel’aran’rhiod odrážel skutečný svět, tato pracovna odrážela moc žen, které ji zabíraly poslední tři tisíce let. Zlacené kandelábry nebyly zapálené, nicméně tu bylo světlo, jak už to tak v Tel’aran’rhiodu a snech zvláštně fungovalo. Vysoký krb byl ze zlatého kandorského mramoru, podlaha z leštěné krevele z pohoří Oparů. Stěny byly obložené poměrně nedávno – před pouhým tisícem let – světlým dřevem, zvláštně pruhovaným, s vyřezávanými úžasnými zvířaty a podivnými ptáky, o nichž si Elain byla jistá, že mají svůj původ přímo v řemeslníkově představivosti. Vysoká oblouková okna byla obložena perleťově lesklým kamenem a vedla na balkon, shlížející na soukromou zahradu amyrlin. Ten kámen byl vyloven z bezejmenného města, potopeného již během Rozbití světa do Bouřlivého moře, a nikde nikdo jemu podobný již nenašel.

Každá žena, která tuto místnost používala, jí vtiskla svůj osobitý ráz, byť jen po dobu své působnosti zde, a Elaida se v tomhle od ostatních nikterak nelišila. Těžké, trůnu podobné křeslo se slonovinou vyloženým plamenem Tar Valonu na vysokém opěradle stálo za masivním psacím stolem, ozdobeným vyřezávanými trojitě propojenými kroužky. Deska stolu byla prázdná, ležely na ní jen tři kazety z altarského laku, umístěné v přesně stejných vzdálenostech od sebe. Na strohém bílém soklu u stěny stála prostá bílá váza. Ve váze byly růže, jejichž počet i barva se při každém pohledu měnily, avšak vždycky byly naaranžované s drsnou zkostnatělostí. Růže, v téhle roční době, v tomhle počasí! Na jejich růst byla jediná síla plýtvání. Elaida to stejné dělala, když byla rádkyní Elaininy matky.

Nad krbem visel obraz v novém stylu, na napjatém plátně. Byli na něm vyobrazeni dva muži, bojující mezi mraky a vrhající blesky. Jeden měl ohnivou tvář a ten druhý byl Rand. Elain byla ve Falme, věděla, že obraz se od pravdy až tolik neodchyluje. Přes Randovu tvář se táhla trhlina, jako kdyby po obraze kdosi hodil cosi těžkého, která však byla vyspravena tak, že téměř nebyla vidět. Elaida očividně chtěla, aby jí něco stále připomínalo Draka Znovuzrozeného, a stejně jasně nebyla zrovna nejšťastnější, že se na obraz musí dívat.

„Jestli mě omluvíte,“ řekla Leana dřív, než všechny Aes Sedai stačily spokojeně kývnout, „musím zjistit, jestli moji lidé dostali moje zprávy.“ Každé adžah kromě bílého mělo po státech rozhozenou síť špehů a zvědů, a stejně tak mnoho Aes Sedai mělo soukromé špehy, ale Leana byla výjimečná, možná jedinečná, v tom, že jako kronikářka vytvořila síť i v samotném Tar Valonu. Ještě nedomluvila, a už byla pryč.

„Neměla by se tu potulovat sama,“ zavrčela rozčileně Sheriam. „Nyneivo, jdi za ní. Zůstaň s ní.“

Nyneiva se zatahala za cop. „Nemyslím –"

„To neděláš dost často,“ uťala ji Myrelle. „Pro jednou udělej, co se ti řekne, kdy se ti to řekne, přijatá.“

Nyneiva si vyměnila znechucený pohled s Elain, kývla, viditelně potlačila vzdech a zmizela. Elain s ní příliš nesoucítila. Kdyby se Nyneiva ještě v Salidaru ovládla, snad by se jí podařilo jim vysvětlit, že Leana může být kdekoliv ve městě, takže je téměř zhola nemožné ji najít, a že se po Tel’aran’rhiodu potuluje sama už celé týdny.

„Teď se podíváme, co se tu dá zjistit,“ řekla Morvrin, ale než se některá stačila pohnout, seděla za psacím stolem Elaida a zlobně se mračila.

Žena s docela vážnou, nepoddajnou tváří, spíš hezká než krásná, s tmavými vlasy a očima, Elaida na sobě měla krvavě červené šaty s pruhovanou štólou amyrlin na ramenou. „Jak jsem věštila,“ začala odříkávat, „Bílá věž bude sjednocena pode mnou. Jen pode mnou!“ Drsně ukázala na podlahu. „Klekněte a žádejte o odpuštění svých hříchů!“ S tím byla pryč.

Elain si dlouze vydechla a s povděkem si uvědomila, že to neudělala sama.

„Věštila?“ Beonin zamyšleně nakrčila čelo. Nemluvila ustaraně, ale měla by. Elaida měla věštecký dar, byť nefungoval řádně. Když se ženy zmocnilo věštění a ona věděla, že se něco stane, tak se to určitě stalo.

„Sen,“ řekla Elain a překvapilo ji, jak pevný má hlas. „Spí a něco se jí zdá. Není divu, jestli se ve snech všechno děje podle ní.“ Prosím, Světlo, ať je to jenom tohle.

„Všimly jste si té štóly?“ Amyrlinina štóla měla mít jeden pruh za každé adžah.

„Sen,“ prohlásila hluše Sheriam. Nemluvila bojácně, ale znovu měla na ramenou šátek s modrými třásněmi a pevně si ho tiskla k tělu. Stejně tak Anaiya.

„Ať je to sen nebo ne,“ podotkla mírně Morvrin, „měly bychom raději udělat to, pro co jsme sem přišly.“ Morvrin hned tak něco nevyděsilo.

Náhlý záchvat činorodosti, který následoval po slovech hnědé sestry, jasně ukázal, jak předtím všechny znehybněly. Ona, Carlinya a Anaiya rychle proklouzly do předpokoje, kde bude stůl kronikářky. Tou nyní pod Elaidou byla Alviarin Freidhen. Kupodivu byla bílá, ačkoliv kronikářka vždy pocházela z amyrlinina vlastního adžah.

Siuan se za nimi rozdurděně dívala. Tvrdila, že z Alviarininých papírů se často dá zjistit víc než z Elaidiných, protože Alviarin občas zřejmě věděla víc než žena, jíž údajně sloužila, a Siuan dvakrát našla důkazy, že Alviarin zrušila Elaidiny rozkazy, očividně bez jakýchkoliv následků. Ne že by Elain nebo Nyneivě prozradila, co to bylo za rozkazy. Siuan se s nimi v žádném případě nedělila o všechno.

Sheriam, Beonin a Myrelle obstoupily Elaidin stůl, pak otevřely jednu lakovanou skříňku a začaly se probírat papíry uvnitř. Elaida tam uchovávala novou korespondenci a hlášení. Kazeta, na níž bojovali zlatí jestřábi mezi bílými mraky na modré obloze, se z ničeho nic zavřela pokaždé, když některá z žen pustila víko, dokudsi nevzpomněly, že ho mají držet otevřené, a samy papíry se měnily i během čtení. Papír byl skutečně velmi pomíjivý. Za rozzlobeného usykávání a podrážděného vzdychání Aes Sedai vytrvaly.

„Tady je hlášení od Danelle,“ ozvala se Myrelle a velice spěšně přelétla stránku. Siuan se k nim pokusila připojit – Danelle, mladá hnědá, patřila ke klice, která ji svrhla – ale Beonin se na ni hodně ostře zamračila, což ji zahnalo zpátky do rohu, kde si pro sebe vrčela. Beonin se začala věnovat kazetě a jejím dokumentům dřív, než Siuan stačila udělat tři kroky. Ostatní ženy si toho ani nevšimly. Myrelle rovnou mluvila dál. „Píše, že Mattin Stepaneos ochotně přijímá, Roedran se pořád snaží zavděčit všem, kdežto Alliandra a Tylin chtějí víc času na zvážení odpovědí. Je tu poznámka Elaidinou rukou. ‚Zmáčkni je!'“ Mlaskla jazykem, jak se jí hlášení v ruce rozpustilo. „Nestálo tam, kvůli čemu, ale aby do toho byli zapletení tihle čtyři, jsou jen dvě možnosti.“ Mattin Stepaneos byl králem Illianu a Roedran králem Murandy, zatímco Alliandra byla královnou Ghealdanu a Tylin Altary. Předmětem tedy musel být Rand či Aes Sedai stojící proti Elaidě.

„Aspoň víme, že naši vyslanci pořád mají stejně velkou šanci jako Elaidini,“ poznamenala Sheriam. Ovšem, Salidar neposlal nikoho k Mattinu Stepaneosovi. V Illianu vládl skutečnou mocí urozený pán Brend z rady devíti, Sammael. Elain by dala hodně, aby věděla, co Elaida nabídla, že ji byl Sammael ochoten podpořit, nebo aspoň proč Mattin Stepaneos říká, že ji podpoří. Byla si jistá, že tři Aes Sedai by daly stejně tolik, ale ony jenom dál vytahovaly dokumenty z lakované skříňky.

„Ten zatykač na Moirain pořád ještě platí,“ ozvala se Beonin potřásajíc hlavou nad listem, který se jí v ruce náhle změnil v tlustý svazek. „Ještě neví, že je Moirain mrtvá.“ Zamračila se na stránky a nechala je spadnout. Rozletěly se jako listí, a než dopadly na stůl, rozpustily se ve vzduchu. „Elaida si taky pořád ještě chce postavit palác."

„To zase ona ano,“ ucedila Sheriam suše. Trhla poněkud rukou, když zvedla něco, co vypadalo jako krátká zprávička. „Shemerin utekla. Přijatá Shemerin.“

Všechny tři se ohlédly po Elain, než se vrátily zpátky ke kazetě, kterou musely znovu otevřít. Žádná z nich k tomu, co Sheriam řekla, nic nedodala.

Elain málem skřípala zuby. Ona a Nyneiva jim prozradily, že Elaida degradovala Shemerin, žlutou sestru, na přijatou, ale tyhle ženské jim samozřejmě nevěřily. Aes Sedai je možné přinutit k pokání, je možné ji vyhnat, ale není možné ji degradovat, tedy pokud ji neutiší. Jenže to vypadalo, že Elaida udělala přesně tohle, ať už zákony Věže říkaly cokoliv. Možná přepisovala zákony Věže.

Tyhle ženy nevěřily spoustě věcí, které jim s Nyneivou řekly. Takové mladé ženské, přijaté, nemohly znát svět tak dobře, aby věděly, co je možné a co ne. Všechny mladé ženy byly podle jejich názoru moc důvěřivé, snadno naletěly. Docela dobře mohly vidět a uvěřit v něco, co tam vůbec nebylo. Musela se ovládnout, aby si nedupla. Přijatá přijímala, co se Aes Sedai uráčilo jí předat, a nežádala to, co se Aes Sedai rozhodly nechat si pro sebe. Například omluvy. Dál se tvářila vyrovnaně, i když v duchu soptila.

Siuan žádné takové zábrany neměla. Většinou je neměla. Když se na ni Aes Sedai nedívaly, vrhala na ně mnohé zlobné pohledy. Jistě, když se po ní některá z nich podívala, vmžiku nasadila výraz pokory. Jak jednou řekla Elain, lev přežije, když se chová jako lev, a myš, když se chová jako myš. Nicméně ze Siuan byla velmi špatná a neochotná myš.

Elain měla dojem, že v Siuanině výraze zahlédla starosti. Tento úkol vykonávala Siuan od chvíle, kdy kroužku Aes Sedai prokázala, že dokáže prsten bezpečně používat – pravda, po tajných lekcích, které jí a Leaně udělovaly Elain a Nyneiva – a byl hlavním zdrojem jejích informací. Znovu navázat spojení se špehy roztroušenými po státech a převést jejich zprávy z Věže do Salidaru chvíli trvalo. Pokud to Sheriam a ostatní hodlají převzít, Siuan jim už nebude k ničemu. V dějinách Věže nikdy žádnou síť agentů nevedl nikdo jiný než hotová sestra, dokud do Salidaru nedorazila Siuan se znalostmi o špezích amyrlin a modrého adžah, jež vedla předtím, než se stala amyrlin. Beonin a Carlinya otevřeně váhaly spolehnout se na ženu, která již není jednou z nich, a ostatním do toho taky moc nechybělo. Pravdu díc, žádná z nich se ve společnosti utišené ženy necítila dobře.

Elain taky neměla nic na práci. Aes Sedai tomu mohly říkat lekce, dokonce to tak mohly i brát, ale ona z předchozích zkušeností věděla, že kdyby se je pokusila něčemu přiučit bez požádání, krátce a prostě by dostala za ucho. Byla zde, aby zodpověděla otázky, které by mohly mít, a k ničemu jinému. Pomyslela na stoličku – ta se objevila, s nohama ovinutýma vyřezávanými liánami – posadila se a čekala. Židle by byla pohodlnější, ale mohla by vyvolat poznámky. Přijatá sedící příliš pohodlně byla často považována za přijatou, která nemá nic na práci. Siuan si po chvíli udělala téměř stejnou sesličku. Stísněně se na Elain usmála – a na záda Aes Sedai se zamračila.

Když Elain tuto místnost v Tel’aran’rhiodu navštívila poprvé, stál tu půlkruh právě takových seslí, tucet či víc, před bohatě vyřezávaným stolem. Při každé návštěvě jich viděla méně, a teď tu nebyla žádná. Byla si jistá, že to něco znamená, ačkoliv si neuměla představit co. Byla si též jistá, že si to Siuan myslí taky, a nejspíš důvod rozlouskla, ale pokud ano, Elain ani Nyneivě se o tom nezmínila.

„Boje v Shienaru a Arafelu utichají,“ zamumlala Sheriam zpola k sobě, „ale pořád tu nic neukazuje na to, proč vlastně začaly. Jsou to jenom šarvátky, ale Hraničáři spolu nebojují. Mají Mornu.“ Narodila se v Saldeii a Saldeia byla jedním z Hraničních států.

„Aspoň že je v Morně pořád klid,“ dodávala Myrelle. „Skoro až moc velký. To nemůže vydržet. Dobré je, že Elaida má v Hraničních státech přehršel špehů.“ Siuan se podařilo sebou trochu škubnout a zároveň se na Aes Sedai zamračit. Elain si nemyslela, že se jí již podařilo spojit s některým ze svých agentů v Hraničních státech. Od Salidaru to bylo dost daleko.

„Cítila bych se asi líp, kdyby se to samé dalo říct o Tarabonu.“ Stránka v Beoninině ruce se prodloužila a rozšířila. Aes Sedai se na ni podívala, odfrkla si a odhodila ji. „Špehové v Tarabonu pořád mlčí. Všichni. Má o Tarabonu jenom jedinou zprávu, totiž ty klepy z Amadicie, že jsou do války zapletené Aes Sedai.“ Potřásla hlavou nad tím, jak nesmyslné je svěřit takové řeči papíru. Aes Sedai se do občanských válek nepletly. Aspoň ne natolik otevřeně, aby se to dalo odhalit. „A vypadá to, že z Arad Domanu tu je jenom hrstka zmatených papírů.“

„O Tarabonu se dozvíme brzy samy,“ uklidňovala ji Sheriam. „Za pár týdnů.“

Pátrání pokračovalo celé hodiny. Dokumentů nikdy nebyl nedostatek. Lakovaná skříňka nikdy nebyla prázdná. Vlastně štos papírů v ní jako by občas s vyndaným listem zesílil. Samozřejmě jen ty nejkratší vydržely dost dlouho, aby je bylo možné přečíst celé, ale nějaký dopis či hlášení, které již někdo prohlédl, se v kazetě občas objevily znovu. Míjely chvíle dlouhého mlčení, i když občas některý dokument vyvolal poznámku. Aes Sedai však rozebíraly jen máloco. Siuan začala přebírat kolébku a navenek tomu nevěnovala nejmenší pozornost. Elain si přála, aby dokázala to samé, nebo, ještě lépe, aby si mohla číst – na podlaze u nohou se jí objevila knížka, Putování Jaina Dlouhokrokého, než ji zase zahnala – ale ženy, které nebyly Aes Sedai, měly víc volnosti než ty, které se na Aes Sedai cvičily. Přesto posloucháním přece jen několik věcí zjistila.

Vměšování Aes Sedai v Tarabonu nebylo jediným klepem, jenž si našel cestu na Elaidin psací stůl. To, jak Pedron Niall svolával bělokabátníky, mohlo mít za cíl cokoliv, od uchvácení amadijského trůnu – což tedy rozhodně nepotřeboval – přes ukončení válek a anarchie v Arad Domanu a Tarabonu po podporu Randa. Elain by tomuhle klidně uvěřila, pokud by slunce vyšlo na západě. Byla tu hlášení o zvláštních jevech v Illianu a Cairhienu – mohly tam být i další, ale Aes Sedai zahlédly jenom tyto – vesnice zachvácené šílenstvím, noční můry kráčející za denního světla, dvouhlavá mluvící telata, zplozenci Stínu zjevující se z ničeho nic. Sheriam a druhé dvě se o tyhle informace dělily klidně. Stejné příběhy se dostávaly do Salidaru z částí Altary a Murandy a přes řeku z Amadicie. Aes Sedai je nebraly vážně, jen jako hysterické výlevy lidí, dozvěděvších se o Draku Znovuzrozeném. Elain si tím nebyla tak jistá. Viděla věci, které ony neviděly, i přes vyšší věk a větší zkušenosti. O její máti se povídalo, že sbírá vojsko v západním Andoru – pod starobylou zástavou Manetherenu, no tedy! – zároveň prý ji vězní Rand nebo prý snad uprchla do všech představitelných států včetně Hraničních a Amadicie, přičemž to poslední bylo čistě nepředstavitelné. Věž očividně ničemu z toho nepřikládala váhu. Elain by byla moc ráda věděla, čemu věřit.

Přestala dumat o tom, kde vlastně její matka je, když zaslechla, jak Sheriam zmiňuje její jméno. Nemluvila s ní. Spěšně četla z čtvercového listu papíru, který se změnil v dlouhý pergamen se třemi pečetěmi dole. Elain z rodu Trakandů bylo nezbytně nutné najít a vrátit do Věže, ať to stojí co to stojí. Pokud to ještě někdo nějak zpacká, bude „závidět té ženské Macurové". Při tom se Elain zachvěla. Cestou do Salidaru jen o vlásek unikly tomu, aby je žena jménem Ronda Macurová neposlala s Nyneivou zpátky do Věže, svázané jako rance prádla do prádelny. Vládnoucí rod Andora, četla dál Sheriam, je „klíčem", což dávalo stejně malý smysl. Klíčem k čemu?

Žádná ze tří Aes Sedai se ani neohlédla jejím směrem. Jenom si vyměnily pohledy a dál pokračovaly v tom, co dělaly. Možná na ni zapomněly, ale zase taky možná ne. Aes Sedai dělaly to, co dělaly. Pokud měla být uchráněna před Elaidou, bylo to rozhodnutí Aes Sedai, a kdyby se z nějakého důvodu rozhodly, že ji Elaidě předají spoutanou na rukou a na nohou, tak to byla také jejich volba. „Piloun před večeří taky nežádá žábu o svolení,“ vzpomněla si na Liniino rčení.

Elaidina reakce na Randovu amnestii byla zřejmá ze stavu, v jakém hlášení bylo. Elain skoro viděla, jak ten kousek papíru mačká v pěsti, začíná ho trhat, pak ho chladně uhlazuje a přikládá do kazety. Elaidiny záchvaty vzteku byly téměř vždycky chladné. Na tento dokument nic nepřipsala, ale na jiný naškrábala kousavá slova, kde vypočítávala Aes Sedai ve Věži, přičemž dávala jasně najevo, že je téměř připravená veřejně vyhlásit, že každá sestra, která neposlechne rozkaz k návratu, je zrádkyně. Sheriam a druhé dvě tuto možnost klidně probíraly. Ať už hodlalo uposlechnout kolik chtělo sester, některé musely cestovat daleko, některé dokonce ještě povolání ani nemusely dostat. V každém případě by takový výnos světu potvrdil všechny řeči o rozdělené Věži. Elaida musela být blízka panice, když o něčem takovém vůbec uvažovala, nebo úplně zešílela.

Elain přejel po zádech mráz, a nemělo to nic společného s tím, jestli je Elaida vyděšená nebo rozzuřená. Dvě stě devadesát čtyři Aes Sedai ve Věži, podporující Elaidu. Téměř jedna třetina všech Aes Sedai, téměř tolik, kolik se jich sešlo v Salidaru. Bylo docela dobře možné, že nejlepší, več mohly doufat, by bylo, kdyby se zbytek také rozdělil na poloviny. Vlastně to by bylo ještě lepší, než co se dalo čekat. Po velkém přílivu na začátku se počty, přicházející do Salidaru, snížily na pouhý pramínek. Snad se příliv do Věže také zeslabil. Bylo to možné.

Nějakou dobu zase pátraly mlčky, pak vyjekla Beonin: „Elaida vyslala poselstvo k Randu al’Thorovi.“ Elain vyskočila a jen tak tak stačila zavřít pusu, když na ni Siuan velitelsky kývla, což zkazila jen maličko tím, že nejdřív nedokázala nechat zmizet spletenou kolíbku.

Sheriam po papíru sáhla, ale než se ho dotkla, změnil se ve tři listy. „Kam je poslala?“ zeptala se ve chvíli, kdy Myrelle dodala: „Kdy opustily Tar Valon?“ Vážnost tu visela jen za konečky prstů.

„Do Cairhienu,“ odpovídala Beonin. „A neviděla jsem kdy, pokud to tam stálo. Ale určitě pojedou do Caemlynu, jakmile zjistí, že tam je.“

I tak to bylo docela dobré. Z Cairhienu do Caemlynu jim to mohlo trvat měsíc i víc. Salidarské poselstvo se k němu určitě dostane první. Elain měla pod žíněnkou v Salidaru nacpanou potrhanou mapu a každý den si na ní značila, jak daleko si myslela, že mohlo poselstvo urazit z cesty do Caemlynu.

Šedá sestra však ještě nedomluvila. „Zdá se, že Elaida mu chce nabídnout svou podporu. A doprovod do Věže.“ Sheriam zvedla obočí.

„To je nesmysl.“ Myrelle potemněly olivové líce. „Elaida byla červená.“ Amyrlin patřila všem adžah a žádnému, nicméně žádná nedokázala prostě zapomenout, odkud vzešla.

„Ta ženská udělá cokoliv,“ bručela Sheriam. „Podpora Bílé věže by mu mohla připadat přitažlivá.“

„Třeba bychom mohly poslat zprávu Egwain přes ty aielské ženy?“ navrhla pochybovačným tónem Myrelle.

Siuan si hlasitě a velmi zvučně odkašlala, ale Elain už toho měla až po krk. Varovat Egwain bylo samozřejmě životně důležité – Elaidini lidé by ji určitě odvlekli zpátky do Věže, kdyby ji v Cairhienu objevili, a přijetí, jehož by se jí dostalo, by jistě nebylo příjemné – ale ten zbytek...! „Jak si můžete myslet, že by Rand vůbec poslouchal něco, co řekne Elaida? Copak si myslíte, že neví, že je z červeného adžah a co to znamená? Ony mu nechtějí nabídnout podporu, a vy to víte. Musíme jej varovat!“ V tom, co říkala, byl rozpor a ona to věděla, ale jejího jazyka se zmocnil strach. Kdyby se Randovi něco stalo, zemřela by.

„A jak tedy navrhuješ, že to my máme udělat, přijatá?“ otázala se chladně Sheriam.

Elain se obávala, že musí vypadat jako právě leklá ryba, s pusou takhle otevřenou. Neměla ani tušení, jak odpovědět. Zachránilo ji náhlé zavřísknutí v dálce, následované řevem z předpokoje. Byla sice u dveří nejblíž, ale probíhala jimi s ostatními těsně za patami.

Místnost byla, až na kronikářčin psací stůl s úhlednými hromádkami papírů a srovnanými hraničkami svitků a dokumentů a řadu křesel u stěny, kde čekávaly Aes Sedai na rozhovor s Elaidou, úplně prázdná. Anaiya, Morvrin a Carlinya byly pryč, ale křídlo vysokých dveří do chodby se ještě dovíralo. Zužující se mezerou sem doléhal zoufalý jekot nějaké ženy. Sheriam, Myrelle a Beonin málem srazily Elain, jak spěchaly do chodby. Sice vypadaly dost mlžně, ale na dotek byly pevné až dost.

„Buďte opatrné,“ křičela Elain, ale stejně se nedalo dělat nic jiného než sebrat suknice a co nejrychleji je následovat společně se Siuan. Vstoupily do scény z noční můry. Doslova.

Asi třicet kroků napravo se nástěnnými koberci ověšená chodba rozšiřovala do kamenné jeskyně, která se táhla jakoby bez konce. Rudá záře roztroušených ohňů a ohřívadel místy vytvářela světlejší skvrny. Všude byli jen trolloci, velcí, s lidskou postavou, až příliš lidské tváře však měli pokřivené zvířecími tlamami a čenichy a zobáky, a na hlavách měli rohy, kly či péřové hřebeny. Ti v dálce vypadali nehmotněji než ti blízko, jenom jakoby zpola zformovaní, kdežto ti nejbližší byli obři dvakrát vyšší než dospělý muž, dokonce větší než skuteční trolloci, všichni odění v kůži a černých osnířích s hroty, tančili kolem ohňů na vaření a kotlů, skřipců a podivných hrotnatých rámů a kovových tvarů.

Skutečně to byla noční můra, ačkoliv větší, než o jaké kdy Elain slyšela od Egwain či moudrých. Jak se jednou osvobodily z mysli, která je stvořila, takové věci občas proplouvaly světem snů a někdy se uhnízdily na nějakém místě. Aielské chodící ve snu je ze zásady ničily, kdykoliv na ně narazily, ale ony – i Egwain – jí říkaly, že nejlepší je se jim vyhnout, pokud už na nějakou narazí. Naneštěstí Carlinya očividně neposlouchala, když jim to s Nyneivou tlumočily.

Bílá sestra byla spoutaná a visela za kotníky na řetěze, který mizel v temnotě nahoře. Elain viděla, že ji stále obklopuje záře saidaru, ale Carlinya se zoufale zmítala a ječela, zatímco ji pomalu, po hlavě spouštěli do velkého černého kotle, v němž bublal vřelý olej.

Když Elain vybíhala do chodby, Anaiya a Morvrin se zastavily na hranici, kde se chodba měnila v jeskyni. Chviličku tam stály, potom se jejich nejasné postavy náhle jako by protáhly směrem k hranici, jako kouř vtahovaný komínem. V okamžení byly uvnitř a Morvrin ječela, jak dva trolloci otáčeli velkými železnými koly, která ji natahovala stále víc, a Anaiya visela za zápěstí a trolloci kolem ní tančili a švihali ji kovovými pruty, které jí trhaly šaty na kusy.

„Musíme se propojit,“ řekla Sheriam a záře, jež ji obklopovala, se spojila s tou kolem Myrelle a Beonin. Ani tak se zdaleka neblížila jasu obklopujícímu jedinou ženu v bdělém světě, ženu, která nebyla rozmlženým snem.

„Ne!“ křičela naléhavě Elain. „Nesmíte to brát jako skutečnost. Musíte s tím zacházet jako s –“ Popadla Sheriam za paži, ale pramen ohně, který ty tři spletly, slabý, i když byly propojené, již dosáhl hranice mezi snem a noční můrou. Tkanivo tam zmizelo, jako by je noční můra pohltila, a tři Aes Sedai to zároveň vtáhlo, jako když mlhu zachytí vítr. Měly čas jen na vyděšené zavřísknutí, než se dotkly hranice a zmizely. Sheriam se znovu objevila uvnitř, hlava jí vyčnívala z tmavého kovového zvonu. Trolloci otočili držadly a trhly zvenčí za páky a Sheriaminy rudé vlasy prudce zavlály, jak stále hlasitěji vřeštěla. Po druhých dvou nebylo ani vidu, ani slechu, ale Elain měla dojem, že z dálky slyší další jekot a někdo kvílel: „Ne!“ pořád dokola, další křik o pomoc.

„Vzpomínáš si, co jsme vám říkaly o rozhánění nočních můr?“ zeptala se Elain.

Siuan, s očima upřenýma na scénu, odehrávající se před ní, kývla. „Nesmíš to brát jako skutečnost. Snaž se v duchu upřesnit, jak by to vypadalo bez ní.“

To byla Sheriamina chyba, nejspíš též chyba všech Aes Sedai. Když se snažily usměrňovat proti noční můře, tak ji braly jako skutečnou, a když ji takto přijaly, vtáhla je do sebe stejně jistě, jako by do ní vstoupily dobrovolně, a ony zůstaly bezmocné, pokud by si nevzpomněly na to, co zapomněly. Což žádná zřejmě nedělala. Sílící vřískot se Elain zavrtával do uší.

„Chodba,“ mumlala a snažila se v hlavě vytvořit chodbu, jak vypadala, když ji viděla naposledy. „Mysli na chodbu, tak jak si ji pamatuješ."

„Snažím se, holka,“ zavrčela Siuan. „Nefunguje to.“

Elain si povzdechla. Siuan měla pravdu. Ani jedna čárka na scéně před nimi se nezachvěla. Sheriam se hlava nad kovovým obalem, který ji jinak zcela obklopoval, málem viditelně třásla. Morvrin svoje vytí vyrážela s bolestným funěním. Elain měla dojem, že skoro slyší, jak se jí trhají klouby. Carlinyiny vlasy, které jí nyní visely dolů, se už skoro dotýkaly vlnící se hladiny horkého oleje. Dvě ženy nestačily. Noční můra byla příliš velká.

„Potřebujeme ostatní,“ řekla.

„Leanu a Nyneivu? Holka, i kdybychom věděly, kde je hledat, Sheriam a ostatní budou mrtvé dřív...“ Odmlčela se a zahleděla se na Elain. „Ty nemyslíš Leanu a Nyneivu, viď? Ty myslíš Sheriam a...“ Elain jenom kývla. Bála se i promluvit. „Nemyslím, že nás odsud uslyší nebo uvidí. Ti trolloci se po nás ani neohlédli. To znamená, že to musíme zkusit zevnitř.“ Elain znovu kývla. „Holka,“ prohodila Siuan hluše, „máš lví kuráž, a možná tolik rozumu, co rybařík.“ S těžkým povzdechem dodala: „Ale já taky nevidím jinou cestu.“

Elain s ní souhlasila ve všem, snad kromě kuráže. Kdyby neměla tak ztuhlá kolena, byla by se složila na hromádku na podlahu, jejíž dlaždice vytvářely vzor v barvách všech adžah. Uvědomila si, že má v ruce meč, velký lesklý kus oceli, naprosto k ničemu, i kdyby věděla, jak s ním zacházet. Pustila meč z ruky a on zmizel dřív, než dopadl na podlahu. „Čekání ničemu nepomůže,“ zamumlala. Ještě chvíli, a všechna kuráž, kterou se jí podařilo vyškrábat, se určitě vypaří.

Společně se Siuan vykročily k hranici. Elain došlápla na dělicí čáru a náhle cítila, jak ji to vtahuje, jako vodu vodovodem.

Jednu chvíli stála v chodbě a zírala na ty hrůzy, vzápětí už ležela na břiše na šedém kameni, zápěstí a kotníky měla pevně svázané za zády a ty hrůzy byly všude kolem ní. Jeskyně se táhla bez konce všemi směry. Chodba Věže již zřejmě neexistovala. Vzduchem se nesl jekot, odrážející se od skalních stěn a stropu, odkud visely stalaktity, z nichž kapala voda. Pár kroků od ní stál nad zuřící výhní velký černý kotel, z něhož stoupala pára. Trollok s kančím rypákem i s kelci dovnitř házel něco, co vypadalo jako neidentifikovatelné kořínky. Kotel na polívku. Trolloci jedli asi všechno. Včetně lidí. Myslela na to, jak má ruce i nohy volné, ale drsný provaz se jí dál zařezával do masa. Dokonce i bledá záře saidaru zmizela. Pravý zdroj pro ni již neexistoval, tady ne. Skutečná noční můra, a ona v ní byla docela lapená.

Přes křik se k ní donesl Siuanin hlas, zněl jako bolestné sténání. „Sheriam, poslouchej mne!“ Světlo samo vědělo, co jí dělají. Elain ostatní neviděla. Jenom je slyšela. „Tohle je sen! Ááh.....áááááááh! M-mysli na to, jak by to mělo být!“

Elain se přidala. „Sheriam, Anaiyo, všechny, poslouchejte mě! Musíte myslet na chodbu, jaká byla! Jaká skutečně je! Toto je skutečné jenom tak dlouho, dokud tomu věříte!“ Pevně si představila chodbu, barevné dlaždice v uspořádaných řadách a zlacené kandelábry a tkané goblény jasných barev. Nic se nezměnilo. Řev se zde stále rozléhal. „Musíte myslet na tu chodbu! Podržte v duchu její obraz a ona pak bude skutečná! Můžete to porazit, když to zkusíte!“ Trollok se na ni podíval. Teď držel velký nůž s ostrou špičkou. „Sheriam, Anaiyo, musíte se pořádně soustředit! Myrelle, Beonin, soustřeďte se na chodbu!“ Trollok ji převrátil na bok. Snažila se odplazit, ale mohutné koleno ji bez námahy udrželo na místě, zatímco jí prořezával šaty jako lovec stahující mrtvého jelena. Zoufale se držela obrazu chodby. „Carlinyo, Morvrin, pro všechnu lásku Světla, soustřeďte se! Myslete na chodbu! Chodba! Všechny! Myslete!“ Trollok cosi zavrčel drsným jazykem, který nikdy nebyl určen pro lidská mluvidla, hodil ji na břicho, klekl si na ni a silnými koleny jí drtil paže proti zádům. „Chodba!“ vyvřískla. Trollok jí zapletl silné prsty do vlasů a zvrátil jí hlavu dozadu. „Chodba! Myslete na chodbu!“ Trollok jí položil nůž na napjatý krk pod levým uchem. „Chodba! Chodba!“ Čepel prořízla kůži.

Náhle zírala na barevné dlaždice pod nosem. Přitiskla si ruce na hrdlo, radovala se, že je má volné, ucítila vlhkost a dala si ruku před oči. Krev, ale jenom lehká šmouha. Otřásla se. Kdyby se tomu trollokovi podařilo jí podříznout hrdlo... To už by žádné léčení nepomohlo. Znovu se otřásla a pomalu se zvedla. Byla v chodbě Věže před amyrlininou pracovnou a po trollocích nebo jeskyni nebylo nikde ani stopy.

Byla tu i Siuan a prohlížela si přes rozervané šaty řádné modřiny, i Aes Sedai, mlžné postavy, téměř trosky. Carlinya byla v nejlepším stavu, jak tu tak stála s vytřeštěnýma očima a třásla se, sahala si na vlasy, které jí teď končily ožehnutými konečky jen dlaň od hlavy. Sheriam a Anaiya vypadaly jako brečící hromádky v zakrvácených hadrech. Myrelle se choulila do sebe, tvář měla popelavou a byla nahá a pokrytá dlouhými rudými škrábanci a podlitinami. Morvrin zasténala pokaždé, když se pohnula, a pohybovala se nepřirozeně, jako by jí už klouby pořádně nefungovaly. Beonin měla šaty rozervané na cáry, klečela, lapala po dechu a třeštila oči víc než obvykle, přičemž se opírala o stěnu, aby nepřepadla na nos. Elain si náhle uvědomila, že jí šaty i spodnička visí na ramenou, vepředu hladce rozříznuté. Lovec stahující mrtvého jelena. Otřásla se tak, že málem upadla. Spravit šaty byla prostě otázka myšlenky, ale nebyla si jistá, jak dlouho potrvá náprava vzpomínek.

„Musíme se vrátit,“ pronesla Morvrin, klečící neohrabaně mezi Sheriam a Anaiyou. Přes ztuhlé klouby a steny mluvila stejně pevně jako obvykle. „Je třeba provést léčení a žádná z nás to nedokáže ve stavu, v jakém jsme.“

„Ano.“ Carlinya se znovu dotkla krátkých vlasů. „Ano, nejlepší bude, když se vrátíme do Salidaru.“ Hlas měla rozhodně rozechvělejší než normálně.

„Já tady ještě chvíli zůstanu, jestli nikdo nemá nic proti tomu,“ oznámila jim Siuan. Nebo to spíš navrhla, tím pokorným hlasem, který se k ní vůbec nehodil. Šaty měla zase celé, ale modřiny zůstaly. „Mohla bych zjistit ještě něco, co by se hodilo. Mám jenom pár boulí a už jsem dopadla hůř, když jsem vypadla ze člunu.“

„Vypadáš spíš jako někdo, na koho člun spadl,“ poznamenala Morvrin, „ale rozhodnutí je na tobě.“

„Já taky zůstanu,“ řekla Elain. „Můžu Siuan pomoct a zraněná nejsem ani trošku.“ Pokaždé, když polkla, uvědomila si ten škrábanec na hrdle.

„Já pomoc nepotřebuju,“ řekla Siuan ve chvíli, kdy ještě důraznějším tónem vyjela Morvrin: „Dneska v noci sis zachovala chladnou hlavu. Tak to teď nepokaz. Půjdeš s námi.“

Elain nevrle kývla. Hádáním by se nikam nedostala, jen do horké vody s mydlinkami. Mohli jste si myslet, že tady učí hnědá sestra a Elain je žačka. Aes Sedai si nejspíš myslely, že do té noční můry spadla stejně jako ony. „Pamatujte si, ze sna můžete vstoupit přímo do vlastního těla. Nemusíte se nejdřív vracet do Salidaru.“ Nedalo se poznat, jestli ji slyšely. Morvrin se otočila, jakmile přikývla.

„Jen klid, Sheriam,“ říkala rozložitá žena uklidňujícím tónem. „Za chviličku budeme zpátky v Salidaru. Jen klid, Anaiyo.“ Sheriam aspoň přestala brečet, i když stále sténala bolestí. „Carlinyo, pomohla bys Myrelle? Jsi připravená, Beonin? Beonin?“ Šedá sestra zvedla hlavu a chvíli na Morvrin zírala, než kývla.

Šest Aes Sedai zmizelo.

Elain se ještě naposled ohlédla na Siuan a následovala je – ale nešla do Salidaru. Někdo jí nejspíš přijde vyléčit ten škrábanec na krku, pokud si toho všimly, ale ještě nějakou dobu se budou starat o šest Aes Sedai, které budou po probuzení vypadat, jako kdyby je protáhli obludným mechanickým strojkem. Elain měla těch několik minut a v duchu další cíl.

Velký sál v paláci její matky v Caemlynu se kolem ní nezjevil zrovna snadno. Než se ocitla na červenobílých dlaždicích na podlaze pod hodně vysokým klenutým stropem mezi řadami mohutných bílých sloupů, cítila jakýsi odpor. Světlo opět přicházelo odevšad a odnikud. Obrovská okna pod stropem, na nichž byl střídavě vypodobněn stříbrný lev Andoru, nejstarší královny říše a výjevy z velkých andorských vítězství, nebyla díky tmě venku téměř vidět.

Elain okamžitě poznala změny a pochopila, že díky nim se sem dostávala s takovými obtížemi. Na pódiu na konci sálu, kde by měl stát Lví trůn, byla místo něj jakási velkolepá obludnost zdobená draky, jiskřícími zlatem a rudým smaltem, se slunečními kameny místo očí. Trůn její matky však nebyl z místnosti odstraněn, stál na jakémsi podstavci za a nad tou hroznou věcí.

Elain prošla sálem a vylezla po bílých mramorových stupních, aby se podívala na pozlacený trůn andorských královen. Stříbrný lev Andoru, zasazený v měsíčních kamenech v rubínovém poli na opěradle, by byl vidět nad matčinou hlavou.

„Co to děláš, Rande, al’Thore?“ zašeptala drsně. „Co si myslíš, že děláš?“

Velice se bála, že když tu není, aby ho vedla mezi propastmi, všechno zhudlaří. Pravda, Taireny zvládal docela dobře a Cairhieňany očividně taky, ale její lidé byli jiní, drsně otevření a přímočaří, neměli moc rádi, když s nimi někdo manipuloval nebo je zastrašoval. Co fungovalo v Tearu nebo Cairhienu, to mu tady mohlo vybuchnout do obličeje jako ohňostrůjcovy rachejtle.

Kdyby tak jen mohla být s ním. Kdyby ho tak jen mohla varovat před poselstvem z Věže. Elaida musela mít schovaný nějaký trik, který spustí, až to bude nejméně čekat. Bude mít dost rozumu, aby to poznal? Vlastně neměla ani ponětí, jaké rozkazy mělo poselstvo ze Salidaru. Přes Siuanino úsilí většina Aes Sedai v Salidaru zřejmě měla na Randa al’Thora dva názory. Byl Drakem Znovuzrozeným, předpovězeným spasitelem lidstva, ale taky to byl muž, který mohl usměrňovat, odsouzený k šílenství, smrti a zkáze.

Postarej se o něj, Min, říkala si v duchu. Dostaň se k němu rychle a postarej se o něj.

Žárlivě ji píchlo, že Min bude tam, kde chtěla být ona. Mohla se o něj dělit, ale bude mít jednu část z něj jenom pro sebe. Spojí se s ním jako se strážcem, ať to stojí co to stojí.

„Udělám to.“ Natáhla ruku ke Lvímu trůnu, aby přísahala, jako královny přísahaly od samého vzniku Andoru. Podstavec byl pro ni příliš vysoký, aby dosáhla, ale snaha by se měla počítat. „Udělám to."

Čas běžel dál. Některá Aes Sedai za ní v Salidaru přijde, aby ji vzbudila a vyléčila ten mrňavý škrábanec na krku. S povzdechem vystoupila ze sna.

Zpoza sloupů velkého sálu vystoupil Demandred a podíval se ke dvěma trůnům, kde zmizela ta holka. Elain Trakandovna, pokud se skutečně nemýlil, a podle toho, jak vypadala průhledně, používala nějaký menší ter’angrial, vyrobený pro cvičení studentů začátečníků. Hodně by dal za to, co měla v hlavě, avšak její slova a výraz byly jasné až dost. Nelíbilo se jí, co tu al’Thor prováděl, ani trochu, a hodlala s tím již něco udělat. Odhodlaná mladá žena, usoudil. V každém případě další vlákno ve spleti sebou škublo, jakkoliv chabý jeho tah nakonec mohl být.

„Ať vládne Pán chaosu,“ řekl trůnům – ačkoliv by pořád moc rád věděl, proč to tak musí být – a otevřel průchod, jímž opustil Tel’aran’rhiod.

8

Sbírá se bouře

Nyneiva se probudila ráno s prvním světlem a cítila se celá rozlámaná. Měla pocit, že se blíží špatné počasí, a přesto letmý pohled z okna neodhalil jediný mráček, kazící ještě šedou oblohu. Den již sliboval další výheň. Košili měla propocenou a pokroucenou, jak se neustála obracela a házela sebou na posteli. Kdysi se dokázala spolehnout na svou schopnost naslouchat větru, ale od chvíle, co opustila Dvouříčí, se to zřejmě nějak zvrtlo, aniž ji však schopnost zcela opustila.

Čekání, až na ni bude řada u umyvadla, taky nepomohlo, ani to, když musela poslouchat Elainin recitál, když jí druhá žena vyprávěla, co se stalo poté, kdy je opustila v Elaidině pracovně. Ona noc strávila dlouhým marným pátráním v ulicích Tar Valonu, které byly až na ni, holuby, potkany a hromady odpadků, prázdné. To byl šok. Tar Valon byl vždy udržován beze smítka. Elaida musela město hrozně zanedbávat, když se odpadky ukázaly i v Tel’aran’rhiodu. Jednou oknem taverny poblíž Jižního přístavu, ze všech míst, zahlédla Leanu, ale když vběhla dovnitř, šenk byl prázdný až na čerstvě namodro natřené stoly a lavice. Měla to jednoduše vzdát, ale Myrelle ji v poslední době pořád sužovala, takže Nyneiva chtěla mít čisté svědomí, až té ženské řekne, že se snažila. Myrelle dokázala poznat vytáčky rychleji než kdo jiný, koho kdy Nyneiva viděla či slyšela. Když skončila, vystoupila z Tel’aran’rhiodu a našla Elainin prsten již ležet zase na stole. Elain spala hlubokým spánkem. Pokud by existovala cena za zbytečnou námahu, byla by jiurčitě získala. A nyní zjistila, že Sheriam a ostatní se málem nechaly zabít... Dokonce i kanárek, zpívající v proutěné klícce, si vysloužil kyselý pohled.

„Ony si myslí, že všechno znají,“ bručela Nyneiva znechuceně. „Vykládala jsem jim o nočních můrách. Varovala jsem je, a včera v noci to nebylo poprvý.“ Rozdíl neznamenalo, že všech šest sester bylo vyléčeno dřív, než se vůbec vrátila z Tel’aran’rhiodu. Příliš snadno to mohlo skončit mnohem hůř – neboť si ony myslely, že všechno znají. Při přeplétání copu na denní nošení ji zdržovalo, že se za něj pořád podrážděně tahala. Ve vlasech se jí občas zachytil i náramek a’damu, ale ona ho nehodlala sundat. Dneska byla řada na Elain, aby ho nosila, ale ta by ho docela klidně nechala pověšený na kolíčku na zdi. Náramkem k ní proudily starosti a nevyhnutelný strach, ale silnější než to bylo rozčilení. „Marigan“ už nepochybně pomáhala s přípravou snídaně. Pracovat jí zřejmě žralo mnohem víc než to, že je vězeň. „Tos vymyslela dobře, Elain. Neřeklas, jak ses do toho dostala sama potý, co ses snažila ostatní varovat.“

Elain si pořád ještě otírala obličej ručníkem. „Nebylo příliš těžké to vymyslet. Na takhle velkou noční můru bylo potřeba všech, abychom ji zvládly. Třeba se naučily troše pokory. Třeba nebude schůzka s moudrými dneska v noci tak špatná.“

Nyneiva kývla. Tohle si myslela taky. Ne to o Sheriam a ostatních. Aes Sedai se naučí pokoře, až budou mít kozy křídla, a navíc den před schůzkou s moudrými. To o Elain. Nejspíš se nechala v té noční můře chytit taky, i když to ta holka nikdy nepřizná. Nyneiva si nebyla jistá, jestli si Elain myslí, že přijímat uznání za odvahu je vychloubání, nebo jestli si prostě neuvědomuje, jak je odvážná. Tak nebo tak, Nyneiva byla rozpolcená mezi obdivem k chrabrosti druhé ženy a přáním, aby to Elain aspoň jednou přiznala. „Měla jsem dojem, že vidím Randa.“ Ručník letěl na stůl.

„On tam byl osobně?“ To bylo podle moudrých dost nebezpečné. Člověk riskoval, že ztratí část toho, co je v něm lidského. „Varovala jsi ho před tím.“

„Kdy on začal poslouchat rozumný důvody? Jenom jsem ho zahlídla. Možná se jen ve snu dotkl Tel’aran’rhiodu.“ To nebylo moc pravděpodobné. Očividně obstavoval své sny ochranami tak silnými, že světa snů nemohl podle Nyneivy dosáhnout jinak než osobně v těle, dokonce i kdyby byl snílek a měl jeden z prstenů. „Možná to byl jenom někdo, kdo se mu trochu podobal. Jak jsem říkala, byla to jenom chvilička, na náměstí před Věží.“

„Měla bych tam být s ním,“ zamumlala Elain. Vyprázdnila umyvadlo do nočníku a ustoupila stranou, aby se ke stojanu dostala i Nyneiva. „On mě potřebuje.“

„On potřebuje to, co vždycky.“ Nyneiva se zlobně mračila, když nalévala do umyvadla vodu ze džbánu. Velice nerada se umývala ve vodě, která celou noc stála. Aspoň však nebyla studená. Něco takového, jako studená voda, už neexistovalo. „Aby mu někdo ze zásady dal jednou týdně za uši a udržoval ho na tý správný cestě.“

„To není spravedlivé.“ Jak si Elain přetahovala přes hlavu čistou spodničku, zněl její hlas tlumeně. „Já si kvůli němu dělám pořád starosti.“ Ve výstřihu se jí objevila hlava, tvářila se však spíš ustaraně než vzdorně, i přes tón hlasu. Pak si z kolíku vzala bílé šaty s pruhy na lemu. „Dokonce si o něj dělám starosti i ve svých snech! Myslíš si, že on tráví všechen svůj čas starostmi o mne? Já tedy ne.“

Nyneiva kývla, i když si v duchu řekla, že to není to samé. Randovi řekli, že Elain je v bezpečí s Aes Sedai, i když ne kde. Jak mohl být Rand někdy v bezpečí? Sklonila se nad umyvadlo a z košile jí vyklouzl Lanův těžký prsten, pověšený na kožené šňůrce. Ne, Elain měla pravdu. Ať už Lan prováděl cokoliv, Nyneiva pochybovala, že na ni myslí byť z poloviny tak často jako ona na něj. Světlo, ať je naživu, i kdyby na mě vůbec nemyslel. Ta možnost ji rozzlobila natolik, že si málem vyrvala cop i s kořínky, kdyby neměla ruce plné mýdla a ručníku. „Nesmíš si kvůli tomu chlapovi dělat pořád starosti,“ řekla kysele, „i když se chceš stát zelenou. Co včera v noci zjistily?“

Byl to dlouhý příběh, i když v něm bylo málo šťávy, a po chvíli se Nyneiva posadila na Elaininu postel, poslouchala a ptala se. Ne že by jí odpovědi příliš pomohly. Jenom to nebylo stejné, když ty dokumenty neviděla sama. Bylo velice dobře, že Elaida se konečně dozvěděla o Randově amnestii, ale co tím myslela? Potvrzení, že Věž oslovuje vladaře, mohla být nakonec dobrá zpráva. Mohlo by to pod sněmovnou zapálit oheň. Něco muselo. Že Elaida vysílá k Randovi poselstvo, rozhodně znamenalo nepříjemnosti, ale on nemohl být tak hloupý, aby poslouchal někoho, kdo přicházel od Elaidy. Nebo mohl? V tom, co Elain vyslechla, prostě nebylo dost informací. A co to Rand udělal, postavit Lví trůn na podstavec? Mohl být Drak Znovuzrozený a tenhle aielský car něco, ale ona se nemohla přenést přes skutečnost, že se o něj starala, když byl malý, a naplácala mu, když to potřeboval.

Elain se dál oblékala a skončila s tím dřív, než dovykládala celý příběh. „Zbytek ti povím později,“ vyhrkla a zmizela ze dveří.

Nyneiva zavrčela a beze spěchu se dál oblékala. Elain dneska učila svou první třídu novicek, něco, co Nyneivě zatím nedovolily. Ale ačkoliv jí nesvěřily výuku novicek, byla tu pořád ještě Moghedien. Brzy skončí s přípravou snídaně.

Když Nyneiva ženu našla, jediná potíž byla, že Moghedien byla až po lokty ponořená v mydlinkové vodě a stříbrný obojek a’damu na ní vypadal zvlášť nemístně. Nebyla sama. Tucet dalších žen usilovně drhlo šaty na valchách na oploceném dvorku mezi kotly s vřelou vodou, z nichž stoupala pára. Další ženy věšely první várku prádla na dlouhé šňůry natažené mezi tyčemi, avšak na řadu na valchách čekaly hromady lůžkovin, spodního prádla a všech možných hábků. Pohled, který Moghedien po Nyneivě vrhla, měl stačit, aby ji usmažil ve vlastní šťávě. A’damem projela nenávist, stud a vztek, které málem stačily, aby překryly všudypřítomný strach.

Žena, řídící velké prádlo, jako hůlka hubená šedivá stařena jménem Nildra, přišustila blíž s plácačkou, kterou držela jako žezlo, a tmavé vlněné sukně měla podvázané pod koleny, aby si je neušpinila na zemi, rozblácené šplíchající vodou. „Dobré ráno, přijatá. Asi chceš Marigan, co?“ Hlas měla suchý, mísila se v něm úcta s vědomím, že zítra může kterákoliv přijatá skončit na den i měsíc u ní jako pračka, kterou bude dřít a sekýrovat stejně tvrdě jako ostatní, pokud ne víc. „No, ještě ji nemůžu nechat jít. Zatím mám málo lidí. Jedno z mých děvčat se dneska vdává, další utekla a dvě jsou jen na lehkou práci, protože jsou těhotné. Myrelle Sedai mi řekla, že si ji můžu vzít. Za pár hodin se bez ní možná obejdu. Uvidím.“

Moghedien se narovnala a otevřela ústa, ale Nyneiva ji umlčela důrazným pohledem – a nenápadně sáhla na náramek a’damu na svém zápěstí – takže se starší žena znovu dala do práce. Stačilo pár nevhodných slov, stížnost, kterou by nikdy nemohla vznést selka, za niž se vydávala, a už by byla na cestě k utišení a popravčímu lešení, a Nyneiva a Elain by na tom nebyly o mnoho líp. Nyneiva proti své vůli polkla úlevou, když se Moghedien znovu skonila k valše a pohybovala rty, jako by tiše nadávala. A’damem proletěla ohromná hanba a zuřivý vztek.

Nyneivě se podařilo usmát na Nildru, něco zamumlala, nebyla si jistá co, a pak odešla do společné kuchyně na snídani. Zase Myrelle. Napadlo ji, jestli je proti ní zelená zaujatá z nějakého důvodu osobně. Napadlo ji, jestli bude mít z Moghedien věčné bolení břicha. Od chvíle, kdy tu ženskou dostala na a’dam, jedla šantu prakticky jako cukrátka.

Dostat hrnek čaje s medem a housku, ještě horkou z pece, bylo snadné, ale pak jedla při chůzi. Po tváři se jí řinul pot. Dokonce i takhle časně již sílilo horko a vzduch byl suchý. Vycházející slunce vytvářelo nad lesem kopuli z roztaveného zlata.

Ulice z udusané hlíny byly plné jako obvykle, když bylo dost světla, aby bylo vidět. Kolem rozvážně proplouvaly Aes Sedai, horka a prachu si nevšímaly, tvářily se záhadně, jak se vydávaly za záhadnými posílkami, často měly za patami strážce, vlky s chladnýma očima, kteří předstírali, že jsou ochočení. Všude byli vojáci, obvykle pochodovali či jeli ve čtvercích, ačkoliv Nyneiva nechápala, proč je jim dovoleno tlačit se v ulicích, když měli tábory v lesích. Kolem pobíhaly děti, opičily se po vojácích s hůlkami místo mečů a pík. Novicky v bílém v davu klusaly po své práci. Sloužící se pohybovali poněkud pomaleji, ženy s náručemi prostěradel pro postele Aes Sedai či ošatkami chleba z kuchyní, muži vodili voly, kteří tahali žebřiňáky plné dříví na topení, vláčeli truhlice či nosili na ramenou celé mrtvé ovce do kuchyní. Salidar nebyl vystavěn, aby obsáhl tolik lidí. Vesnice málem praskala ve švech.

Nyneiva šla dál. Den měl většinou patřit přijaté, pokud neučila mladší novicky, aby ho využila ke studiu, které si vybere, sama nebo s Aes Sedai, ale přijatá, jež vypadala, že nic nedělá, měla velkou šanci, že si ji nějaká Aes Sedai zabere pro sebe. Nyneiva nehodlala strávit den pomáháním některé hnědé sestře s katalogizací knih ani opisováním poznámek pro šedou. Opisování nenáviděla, se vším tím mlaskáním, když udělala kaňku, a všemi těmi vzdechy, neboť nepsala úhledně jako písař. A tak se propétala davem a prachem a hledala Siuan a Leanu. Byla dost rozzlobená, aby dokázala usměrňovat i bez Moghedien.

Pokaždé, když si uvědomila těžký zlatý prsten, který jí spočíval mezi prsy, pomyslela si: Musí být naživu. I kdyby na mě zapomněl. Světlo, ať zůstane naživu. A to poslední ji samozřejmě rozzlobilo ještě víc. Kdyby al’Lana Mandragorana byť jen napadlo, že na ni zapomene, srovnala by ho do latě. Musel být naživu. Strážci často zemřeli, když mstili svou Aes Sedai – bylo jisté, jako že vyjde slunce, že žádný strážce nedovolí, aby se mu v odplatě stavělo něco do cesty – ale Lan Moirain nemohl pomstít o nic víc, než kdyby prostě spadla z koně a srazila si vaz. S Lanfear se zabily navzájem. Musel být naživu. A proč by se měla cítit provinile kvůli tomu, že je Moirain mrtvá? Pravda, Lan teď byl konečně volný pro ni, ale ona s tím neměla nic společného. A přesto, když zjistila, že je Moirain mrtvá, na chviličku cítila jen radost, že je Lan volný, a ne smutek za Moirain. Nemohla se kvůli tomu zbavit studu, a to ji zlobilo víc než co jiného.

Náhle zahlédla ulicí kráčet rázným krokem Myrelle, mířila jejím směrem, se žlutovlasým Croi Makinem, jedním ze svých tří strážců, po boku. Makin byl mladý, ale tvrdý jako skála. Aes Sedai se tvářila rozhodně a žádné následky předchozí noci na ní nebyly vidět. Nic neprozrazovalo, že ji Myrelle hledá, ale Nyneiva se rychle vrhla do velké kamenné budovy, která kdysi sloužila jako jeden ze tří salidarských zájezdních hostinců.

Rozlehlý šenk byl nyní vybaven jako přijímací místnost. Omítnuté stěny a vysoký strop byly opraveny, viselo tu pár koberců jasných barev a na podlaze, která sice nevypadala jako plná třísek, ale nechtěla držet vosk, leželo několik barevných rohoží. Uvnitř to skutečně působilo dojmem, že je tu chládek. Aspoň tu bylo chladněji než na ulici. Také se tu pracovalo.

Před širokým vyhaslým krbem domýšlivě stál Logain, šosy zlatem vyšívaného červeného kabátce měl hozené za záda, a pozorně na něho dohlížela Lelaine Akashi, jejíž šátek s modrými třásněmi ukazoval, že se jedná o formální příležitost. Štíhlá žena, důstojná, která se občas hřejivě usmála, byla jednou ze tří přísedících modrého adžah ve věžové sněmovně v Salidaru. Dneska byly nejzřejmější její pronikavé oči, jak sledovala Logainovu audienci.

Dva muži a žena, oslniví v krumplovaném hedvábí a se zlatými šperky, všichni tři již prošedivělí a jeden z mužů téměř holohlavý, s hranatě zastřiženou bradkou a dlouhými kníry, aby tento nedostatek vyrovnaly. Mocní altarští šlechtici, dorazili předchozího dne se silným doprovodem, sebe navzájem podezírali stejně jako Aes Sedai, shromažďující v Altaře vojsko. Altařané uzavírali spojenectví s tím kterým urozeným pánem či paní nebo městem a ke státu zvanému Altara jim už moc věrnosti nezbývalo. Jen pár šlechticů platilo daně či věnovalo pozornost tomu, co říkala královna v Ebú Daru, ale vojsku ve svém středu pozornost věnovali. Světlo samo vědělo, jaký účinek na ně měly zprávy o Dračích spřísahancích. Pro tuto chvíli však zapomněli povýšeně koukat na sebe či vzdorně na Lelaine. Oči upírali na Logaina, jako kdyby to byla obrovská zmije jasných barev.

Aby byl kruh úplný, Burin Shaeren, s měděnou pletí, jakoby vyřezaný z vyvráceného pařezu, sledoval jak Logaina, tak návštěvníky. Muž připravený se v okamžení rychle a nebezpečně pohnout. Lelainin strážce tu byl částečně proto, aby strážil Logaina – Logain byl, koneckonců, v Salidaru údajně o své vlastní vůli – a hlavně proto, aby toho muže chránil před návštěvníky a případně nožem v srdci.

Logain zase jako by pod všemi těmi pohledy kvetl. Byl to vysoký muž s kudrnatými vlasy po široká ramena, se snědým a sličným, i když tvrdým obličejem. Vypadal pyšně a sebevědomě jako orel. Ale světlo mu do očí vrátil slib pomsty. Když už nemohl splatit všem, kterým chtěl, splatí aspoň některým. „Šest červených sester mě našlo v Cosamelle asi rok předtím, než jsem se prohlásil,“ říkal v okamžiku, kdy Nyneiva vstoupila. „Javindhra, tak se jejich vůdkyně jmenovala, i když ženská jménem Barasine toho rovněž hodně namluvila. A slyšel jsem i zmínku o Elaidě, jako by věděla, co mají tyhle za lubem. Našly mě ve spánku a já myslel, že jsem vyřízený, když mě odstínily.“

„Aes Sedai,“ přerušila ho drsně poslouchající žena. Rozložitá, s tvrdým pohledem, měla na tváři tenoučkou jizvu, která Nyneivě u ženy připadala nevhodná. Altarské ženy byly samozřejmě vyhlášené svou divokostí, ačkoliv jejich pověst byla nejspíš nafouknutá. „Aes Sedai, jak může být pravda to, co tvrdí?“

„To já nevím, urozená paní Sareno,“ odpověděla Lelaine klidně, „ale potvrdila mi to žena, která nemůže lhát. Mluví pravdu.“

Sarenin výraz se nezměnil, ale ruce za zády zaťala v pěst. Jeden z jejích společníků, vysoký muž s propadlými tvářemi a vlasy víc šedými než černými, měl palce zasunuté za opasek s mečem a snažil se vypadat klidně, ale zatínal ruce, až mu zbělely klouby.

„Jak jsem říkal,“ pokračoval Logain s klidným úsměvem, „našly mě a nechaly mě, abych si vybral, buď mě okamžitě zabijí, nebo přijmu, co mi nabízely. Zvláštní volba, něco takového jsem vůbec nečekal, ale nemusel jsem ji příliš dlouho promýšlet. Nepřišly a netvrdily, že už to udělaly předtím, ale byl v tom cítit cvik. Žádné důvody neuváděly, ale při pohledu zpátky se to zdá jasné. Přivést muže, který dokáže usměrňovat, nepřinese moc velkou slávu. Ale svrhnout falešného Draka...“

Nyneiva se zamračila. Mluvil o tom tak ledabyle, muž probírající proběhlý lov, a přesto tu hovořil o svém vlastním pádu, a každé jeho slovo bylo jen dalším hřebíkem do Elaidiny rakve. Možná i do rakve pro celé červené adžah. Jestli červené dotlačily Logaina k tomu, aby se prohlásil za Draka Znovuzrozeného, nemohly udělat to samé s Gorinem Rogadem či Mazrimem Taimem? Možná že se všemi falešnými Draky v celých dějinách? Málem viděla, jak se Altařanům v hlavách otáčejí myšlenky jako mlýnská kola, zprvu váhavě, ale pak stále rychleji.

„Celý rok mi pomáhaly vyhnout se ostatním Aes Sedai,“ vykládal Logain, „posílaly zprávy, když byla poblíž některá další, ačkoliv jich nebylo moc. Poté, co jsem se prohlásil a začal shromažďovat přívržence, posílaly zprávy, kde jsou králova vojska a o jaké síle. Jak jinak si myslíte, že jsem vždy věděl, kde udeřit a kdy?“ Posluchači začali nervózně přešlapovat stejně tak kvůli jeho divokému úsměvu, jako kvůli jeho slovům.

Logain Aes Sedai nenáviděl. Nyneiva si tím byla jistá po těch několika případech, kdy se dokázala přimět ho studovat. Ne že by to dělala po Minině odjezdu, ani přitom nic zajímavého nezjistila. Kdysi si myslela, že studovat ho bude jako dívat se na problém z jiného úhlu – to, jak byli muži odlišní, nikdy nebylo zřejmější než při používání jediné síly – ale bylo to horší než koukat do černé díry. Nebylo tam nic, dokonce ani ta díra ne. Celkově ji Logainova přítomnost vyváděla z míry. Sledoval každý její pohyb se žhavým napětím, z něhož se třásla, i když věděla, že kdyby jenom špatně zvedl prst, mohla by ho zabalit do jediné síly. Nebyl to ten zápal, s nímž se mužské oči často na ženu upírají, ale čiré opovržení, jež se mu nikdy neobjevilo ve tváři, díky čemuž to všechno bylo ještě horší. Aes Sedai ho navěky odřízly od jediné síly. Nyneiva si uměla představit, co by cítila, kdyby někdo udělal něco takového jí. On se však nemohl pomstít všem Aes Sedai. Mohl zničit jen červené adžah, a na začátku si vedl velmi dobře.

Tohle bylo poprvé, kdy zároveň přišly tři návštěvy, ale každý týden si ten či onen urozený pán nebo paní přišli poslechnout jeho příběh, přicházeli z celé Altary a občas až z Murandy, a každý odcházel celý zničený z toho, co jim Logain řekl. Nebylo divu, jediná děsivější zpráva by byla, kdyby Aes Sedai přiznaly, že skutečně existuje černé adžah. No, to ony rozhodně udělat nehodlaly, aspoň ne veřejně, a ze stejného důvodu držely zprávy o Logainovi v co největší tajnosti. Bylo docela dobře možné, že to udělaly červené adžah, ale ty pořád byly Aes Sedai, a příliš mnoho lidí nepoznalo jedno adžah od druhého. Celkově jenom pár pánů a paní bylo přivedeno, aby si Logaina poslechlo, nicméně každý z té hrstky byl vybrán kvůli moci rodu, který vedl. Ty rody teď podpoří Aes Sedai v Salidaru, byť často ne otevřeně, nebo, přinejhorším, nebudou podporovat Elaidu.

„Javindhra mi poslala zprávu, když přicházelo víc Aes Sedai,“ povídal Logain, „ty, které mě honily, a kde jsou, takže jsem po nich mohl skočit dřív, než jim to došlo.“ Lelainina vážná, bezvěká tvář na okamžik ztvrdla a Burin sáhl po jílci meče. Než byl Logain chycen, sestry umíraly. Logain si jejich reakcí zřejmě nevšiml. „Červené adžah mě nikdy nepodvedly, až nakonec mě zradily.“

Vousatý muž na Logaina zíral tak upřeně, až bylo zřejmé, že se k tomu musí nutit. „Aes Sedai, co jeho stoupenci? Možná byl ve Věži v bezpečí, ale chytili ho o hodně leguí blíž k místu, kde stojíme.“

„Všechny nezabili ani nechytili,“ přisadil si vyzáblý pán. „Většina unikla, vytratila se. Znám dějiny, Aes Sedai. Stoupenci Raolina Zhoubce Temného se odvážili napadnout samotnou Bílou věž poté, co byl chycen, a lidé Guaira Amalasana taky. Až moc dobře si pamatujeme, jak Logainovo vojsko pochodovalo přes naše země, než abychom to chtěli prožít znovu, když by ho šli zachránit.“

„Toho se bát nemusíte.“ Lelaine se na Logaina krátce usmála, jako žena na divokého psa, o němž věděla, že je zkrocen pro její vodítko. „On už po slávě netouží, jenom chce trochu napravit škody, které napáchal. Kromě toho pochybuji, že by na jeho zavolání přišlo víc jeho dřívějších stoupenců, ne poté, co ho odvezly do Tar Valonu v kleci a zkrotily ho.“ Altařané se připojili k jejímu lehkému smíchu, ale až po chvíli a chabě. Logainova tvář připomínala železnou masku.

Lelaine si náhle všimla Nyneivy u dveří a zvedla obočí. Nejednou si s Nyneivou příjemně popovídala a chválila ji i Elain za jejich údajné objevy, ale uměla stejně rychle jako každá Aes Sedai sepsout přijatou, která udělala krok špatným směrem.

Nyneiva předvedla pukrle a mávla hliněným hrnkem, nyní již prázdným. „Omluv mě, Lelaine Sedai. Musím to vzít zpět do kuchyně.“ Vyrazila zpátky na rozpálenou ulici dřív, než se Aes Sedai vzmohla na slovo.

Naštěstí už Myrelle nebyla nikde v dohledu. Nyneiva neměla náladu na další lekci o tom, jak správně projevovat zodpovědnost či se ovládat anebo o dalším tuctu hloupostí. Ještě větším štěstím bylo, že ani ne třicet kroků daleko stála uprostřed ulice Siuan s Garethem Brynem a dav se kolem nich rozděloval. Jako na Myrelle, ani na Siuan nebyly vidět žádné stopy bití, jež Elain hlásila. Možná by měly k Tel’aran’rhiodu větší úctu, kdyby prostě nemohly jenom tak vystoupit a nechat si boule vyléčit. Nyneiva přistoupila blíž.

„Co se to s tebou děje, ženská?“ vrčel na Siuan Bryne. Šedou hlavu nakláněl k její, zdánlivě mladé. Byl pevně rozkročený, ruce v bok, takže vypadal nepohnutelný jako balvan. Pot, který se mu řinul po obličeji, mohl obtěžovat někoho jiného podle toho, kolik mu věnoval pozornosti. „Já ti složím poklonu za to, jak mám měkké košile, a ty mi za to div neutrhneš hlavu. A já řekl, že vypadáš vesele, což podle mě rozhodně není zahájení bitvy. Byla to poklona, ženská, i když v ní nebyly růže.“

„Poklona?“ zavrčela Siuan v odpověď a v modrých očích jí hořelo. „Já nechci tvoje poklony! Tebe prostě těší, že ti musím žehlit košile. Jsi menší muž, než jsem si kdy myslela, Garethe Bryne. Čekáš, že za tebou budu chodit jako markytánka, když je vojsko na pochodu, a doufat v nějakou další z tvých poklon? A nebudeš mě oslovovat ženská! Zní to jako ‚Ke mně, pse!'“

Bryneovi začala na spánku pulsovat žíla. „Těší mě, že držíš slovo, Siuan. A jestli moje vojsko vyrazí na pochod, čekám, že ho budeš držet dál. Tu přísahu jsem od tebe nikdy nežádal. Byla to tvoje vlastní volba, když ses snažila vykroutit ze zodpovědnosti za to, cos udělala. Nikdy tě nenapadlo, že ji budeš muset dodržet, viď že ne? Když už mluvíme o vojsku na pochodu, cos slyšela, když ses plazila před Aes Sedai a líbala jim nohy?“

Siuan v jediném okamžiku přešla z ohnivého vzteku do ledového klidu. „Tohle není součást mé přísahy.“ Mohli jste si myslet, že je mladá Aes Sedai, jak tu tak stála s rovnými zády a tím chladným, nadutým vzdorem, Aes Sedai, která ještě nepracuje s jedinou silou dost dlouho, aby získala typické bezvěké rysy. „Nebudu pro tebe špehovat. Ty sloužíš věžové sněmovně, Garethe Bryne, na základě své přísahy. Tvoje vojsko vyrazí, až sněmovna rozhodne. Naslouchej jejich slovům a poslouchej, když je uslyšíš.“

Změna v Bryneově výraze byla stejně bleskově rychlá. „Byla bys nepřítel, se kterým by stálo za to zkřížit meče,“ uchechtl se obdivně. „Byla bys lepší...“ Úsměv se změnil v zamračení. „Tak sněmovna, co? Pche! Vyřiď Sheriam, že se mi stejně dobře může přestat vyhýbat. Co se dalo udělat tady – už je hotovo. Vyřiď jí, že vlkodav držený v kleci může být stejně dobře vepř, když přijdou vlci. Já tyhle muže neshromáždil, abych je prodal na trhu.“ S krátkým kývnutím vyrazil pryč mezi lidmi. Siuan se za ním mračila.

„Co to mělo znamenat?“ zeptala se Nyneiva a Siuan sebou trhla.

„Do toho ti nic není,“ odsekla a uhladila si šaty. Mohli jste si myslet, že se k ní Nyneiva připlížila schválně. Ta ženská brala vše osobně.

„Nech to plavat,“ řekla Nyneiva vyrovnaně. Nehodlala se nechat svést ze stezky. „Co nenechám plavat je, že tě chci studovat.“ Hodlala dneska udělat něco hodně užitečného, i kdyby ji to mělo zabít. Siuan otevřela ústa a rozhlédla se kolem. „Ne, nemám Marigan, a zrovna teď ji nepotřebuju. Pustilas mě k sobě dvakrát – dvakrát! – od chvíle, co jsem našla klíč, že něco v tobě by se mohlo dát vyléčit. Chci tě dneska studovat, a jestli ne, tak povím Sheriam, že neposloucháš její rozkazy, abys vypadala užitečná. Přísahám, že to udělám!“

Chvíli si myslela, že ji druhá žena vyzve, ať se opováží udělat to nejhorší, na co se vzmůže, avšak nakonec Siuan nabručeně řekla: „Dnes odpoledne. Dopoledne mám nějakou práci. Pokud si nemyslíš, že to, co chceš, je důležitější než pomoc tvému dvouříčskému příteli?"

Nyneiva přistoupila blíž. Nikdo na ulici jim nevěnoval větší pozornost, ale ona stejně ztišila hlas. „Co s ním mají v plánu? Pořád říkáš, že se ještě nerozhodly, co udělat, ale nyní už musely dojít k nějakýmu závěru.“ Pokud došly, Siuan o tom bude vědět, ať už by měla či nikoliv.

Náhle tu stála Leana a Nyneiva jako by neotevřela pusu. Siuan a Leana se na sebe mračily jako dvě naprosto cizí kočky v malé místnosti.

„No?“ zamumlala Siuan přes zaťaté zuby.

Leana si odfrkla a kudrny jí zavlály, jak pohodila hlavou. Rty se jí zkřivily v opovržlivém úšklebku, ale slova výrazu tváře ani tónu hlasu neodpovídala. „Snažila jsem se jim to rozmluvit,“ vyplivla, ale tiše. „Jenomže ony tě neposlouchaly dost, aby o tom vůbec uvažovaly. Dneska v noci se s moudrými nesejdeš.“

„Rybí střeva!“ zavrčela Siuan, otočila se na patě a vyrazila pryč. Leana učinila totéž na opačnou stranu.

Nyneiva málem zoufale rozhodila rukama. Mluvit, jako by tam nebyla – jako by přesně nevěděla, o čem se baví. Nevšímat si jí. Siuan by se měla odpoledne radši objevit, jak slíbila, jinak Nyneiva přijde za způsob, jak ji vymačkat a pověsit, aby uschla! Když za ní kdosi promluvil, nadskočila.

„Ty dvě by měly poslat k Tianě pro pořádný výprask.“ Za Nyneivou stála Lelaine a dívala se nejdřív za Siuan, pak za Leanou. Plížit se za lidmi! Po Logainovi, Burinovi nebo altarských šlechticích nebylo ani vidu, ani slechu. Modrá sestra si upravila šátek. „Samozřejmě už nejsou, co bývaly, ale myslela by sis, že dokážou zachovat trochu slušné způsoby. Jestli si začnou na ulici skutečně rvát vlasy, tak to tak dál nepůjde.“

„Lidi si holt jsou občas solí v očích,“ utrousila Nyneiva. Siuan a Leana tak dřely na tom, aby udržely svou hru, že je aspoň mohla podpořit. Jak nesnášela, když se k ní někdo připlížil.

Lelaine se podívala, jak si Nyneiva cuká za cop, a ona ho rychle pustila. Příliš mnoho lidí o tom zlozvyku vědělo. Zlozvyku, který se tvrdě snažila zlomit. Ale Aes Sedai řekla jenom: „Ne, když se to dotýká důstojnosti Aes Sedai, dítě. Ženy, které slouží Aes Sedai, by se měly na veřejnosti trochu ovládat, jakkoliv hloupé jsou v soukromí.“ Na tohle se rozhodně nedalo nic říci. Tedy nic bezpečného. „Proč jsi přišla, když jsem ukazovala Logaina?“

„Myslela jsem, že je ta místnost prázdná, Aes Sedai,“ odpověděla chvatně Nyneiva. „Mrzí mě to. Doufám, že jsem tě nevyrušila.“ To nebyla žádná odpověď – těžko mohla říci, že se schovávala před Myrelle – ale štíhlá modrá si ji jenom chvíli prohlížela.

„Co myslíš, že Rand al’Thor udělá, dítě?“

Nyneiva zmateně zamrkala. „Aes Sedai, já ho už půl roku neviděla. Vím jenom, co jsem slyšela tady. Je sněmovna...? Aes Sedai, co se s ním rozhodla sněmovna udělat?“

Lelaine upírala zrak Nyneivě do tváře a našpulila rty. Ty tmavé oči jako by jí viděly až do hlavy, bylo to znepokojivé. „Zvláštní shoda náhod. Pocházíš ze stejné vesnice jako Drak Znovuzrozený a to druhé děvče, Egwain z al’Vereů, rovněž. Když se stala mladší novickou, vkládaly jsme do ní hodně nadějí. Máš tušení, kde je?“ Na odpověď nečekala. „A ti druzí dva mladí muži, Perrin Aybara a Mat Cauthon. Oba také ta’veren, jak jsem pochopila. Zvláštní, opravdu. Pak tu jsi ty, se svými neobyčejnými objevy, i přes svoje omezení. Ať je Egwain kdekoliv, taky se vydává tam, kam žádná z nás nechodí? Vy všichni vyvoláváte mezi sestrami hodně řečí, jak si jistě umíš představit.“

„Doufám, že říkají jenom dobré,“ podotkla Nyneiva pomalu. Od chvíle, kdy dorazila do Salidaru, Aes Sedai se na Randa hodně vyptávaly, zvlášť poté, co do Caemlynu vyrazilo poselstvo – některé Aes Sedai se s ní zřejmě nedokázaly bavit téměř o ničem jiném – ale tady se zjevně jednalo o něco jiného. To byla potíž, když s ní mluvily Aes Sedai. Půlku času si nebyla jistá, co vlastně chtějí nebo co mají na mysli.

„Pořád ještě doufáš, že Siuan a Leanu vyléčíš, dítě?“ Kývla, jako kdyby Nyneiva odpověděla, a povzdechla si. „Občas si myslím, že Myrelle má pravdu. Příliš ti dovolujeme. Ať už jsi objevila cokoliv, asi bychom tě měly svěřit do péče Theodrin, dokud nebude zrušen tvůj blok proti volnému usměrňování. Jen si pomysli, vzhledem k tomu, co jsi za poslední dva měsíce udělala, co bys dokázala pak.“ Nyneiva mimoděk stiskla cop a snažila se přijít s opatrným, pečlivě zformulovaným protestem, jenže Lelaine si jejího pokusu nevšímala. Což bylo zřejmě nejlepší. „Siuan a Leaně nijak neprospíváš, dítě. Nechej je zapomenout kým a čím byly, ať jsou spokojené s tím, čím a kým jsou teď. Podle toho, jak se chovají, jediné, co jim brání zapomenout, jsi ty a ty tvoje hloupé pokusy vyléčit, co vyléčit nelze. Už nejsou Aes Sedai. Proč udržovat falešné naděje?“

V jejím hlase se ozýval náznak soucitu a taky opovržení. Ti, kdo nebyli Aes Sedai, byli koneckonců něco míň, a jejich lest Siuan a Leanu rozhodně řadila mezi ty druhé. Navíc, samozřejmě, nebylo tady v Salidaru málo těch, co dávaly všechny potíže ve Věži za vinu Siuan, jejím intrikám jako amyrlin. Nejspíš věřily, že si zasloužila všechno, co se jí stalo, i víc.

Ale to, co bylo vykonáno, celou věc stěžovalo. Utišení bylo jen vzácným jevem. Před Siuan a Leanou nebyla odsouzena a utišena žádná žena sto čtyřicet let, a za poslední tucet se ani žádná nespálila. Utišená žena se obvykle snažila dostat od Aes Sedai, jak nejdál mohla. Nebylo pochyb, že kdyby byla utišena Lelaine, chtěla by na to, že kdy byla Aes Sedai, pokud možno zapomenout. Nepochybně by ráda zapomněla i na to, že jimi byly Siuan a Leana, že jim to všechno bylo sebráno. Kdyby je bylo možné považovat za dvě ženy, jež nikdy usměrňovat nedokázaly, nikdy nebyly Aes Sedai, hodně Aes Sedai by se cítilo lépe.

„Sheriam Sedai mi dala svolení to zkusit,“ prohlásila Nyneiva, jak nejodhodlaněji se odvážila před hotovou sestrou. Lelaine se jí dívala do očí, dokud Nyneiva nesklopila zrak. Klouby ruky, jíž si tiskla cop, jí zbělely, než ho pustila, ale tvář udržovala hladkou. Snažit se dívat Aes Sedai do očí byla pro přijatou pěkná hloupost.

„Všechny se občas chováme hloupě, dítě, ale moudrá žena se naučí to omezit. Jelikož jsi zřejmě dojedla snídani, radím ti, zbav se toho hrnku a najdi si něco užitečného, než místo toho skončíš u horké vody. Nenapadlo tě někdy ostříhat si vlasy? To je jedno. Zmiz.“

Nyneiva předvedla pukrle, ale Aes Sedai se k ní otočila zády dřív, než je dokončila. V bezpečí před jejím pohledem se Nyneiva na ženu zamračila. Ostříhat si vlasy! Zvedla cop a zatřásla jím za odcházející Aes Sedai. Že počkala, než to bylo bezpečné, ji rozzuřilo, i když kdyby nepočkala, zcela jistě už by byla na cestě za Moghedien do prádelny se zastávkou u Tian. Měsíce sezení tady v Salidaru a nicnedělání – přes všechny praktické důvody jí to tak připadalo, bez ohledu na to, co se jim s Elain podařilo vytáhnout z Moghedien – mezi Aes Sedai, které nedělaly nic, jenom seděly a žvanily, zatímco svět kolem nich se řítil do záhuby, a Lelaine si myslí, že by si měla ostříhat vlasy! Pronásledovala černé adžah, byla chycena a utekla, na oplátku chytila jednu ze Zaprodanců – no, o tom žádná z nich nevěděla – pomohla panarše Tarabonu znovu získat trůn, jakkoliv nakrátko, a teď tu jenom sedí a nechává se chválit za to, co se jí podaří vytřepat z Moghedien. Ostříhat si vlasy? Stejně dobře by si mohla oholit hlavu, jak by jí to prospělo!

Zahlédla ulicí kráčet Dagdaru Finchey, rozložitou jako chlap a vyšší než většina mužů v davu, a žlutá s kulatou tváří ji taky rozčílila. Jeden z důvodů, proč se rozhodla zůstat v Salidaru, bylo studium u žlutých sester, protože ty věděly o léčení víc než kdo jiný. Všichni to říkali. Ale jestli některá z nich věděla víc, než Nyneiva už znala teď, tak se o to s přijatou nepodělila. Žluté měly její přání léčit cokoliv, dokonce i utišení, vítat, ale opak byl pravdou. Dagdara by ji nechala drhnout podlahy od slunce východu do západu, dokud by se nevzdala svých „hloupých nápadů a plýtvání časem", kdyby se do toho nevložila Sheriam, kdežto Nisao Dachen, maličká žlutá, která mohla očima zarážet hřebíky, s Nyneivou odmítala byť jen promluvit, dokud trvala na tom, že se pokusí „změnit, co bylo vetkáno do vzoru".

Vrcholem všeho bylo, že jí její cit pro počasí pořád říkal, že se blíží bouře, zatímco bezmračná obloha a pálící slunce se jí vysmívaly.

Mumlajíc si pro sebe strčila hrnek na projíždějící káru a vyrazila pryč, proplétajíc se davem v ulici. Nemohla dělat nic, dokud nebude Moghedien volná, jen unikat, a Světlo vědělo, jak dlouho to potrvá. Celé dopoledne promarněné, přídavek k řádce promarněných dnů.

Mnoho Aes Sedai na ni cestou kolem kývlo a usmálo se, ale ona se prostě jen na oplátku taky usmála a zrychlila na chvíli krok, jako by někam spěchala, čímž se vyhnula nevyhnutelným otázkám ohledně toho, co dalšího od ní mohou čekat. V současné náladě by jim mohla docela dobře říci, co přesně si myslí, což by byla pěkná hloupost. Nic nedělat. Ptát se jí, co udělá Rand. Říkat jí, aby si ostříhala vlasy. Pche!

Ovšem, všechny se neusmívaly. Nejenže se Nisao dívala přímo skrz Nyneivu, Nyneiva jí musela hbitě uhnout z cesty, jinak by ženuška přešla rovnou přes ni. A nadutá světlovlasá Aes Sedai s vystouplou bradou a modrýma očima, vedoucí davem vysokého grošáka, se na ni zamračila, když projížděla kolem. Nyneiva ji nepoznala. Ta ženská byla dokonale upravená v jezdeckých šatech ze světle šedého hedvábí, ale lehký lněný plášť proti prachu, složený přes sedlo, prozrazoval, že přijela po delším cestování. K tomu, že tu byla nejspíš nová, vypadal hubený strážce v zeleném kabátě za ní na vysokém bílém válečném koni znepokojený. Strážci nikdy nevypadali znepokojení, Nyneiva však usoudila, že připojit se ke vzpouře proti Věži by mohlo způsobit výjimku. Světlo! Dokonce i nově přišedší byli připravení ji zpucovat!

A potom tu byl zjizvený Uno s hlavou až na uzel na temeni vyholenou, s chybějícím okem zakrytým klapkou, na níž byla namalovaná odporná zamračená červená náhrada. Uno se zarazil, když právě z plných plic spílal jakémusi zahanbenému mladíkovi v plátové a kroužkové zbroji, jenž tu stál a držel otěže koně, který měl na sedle přivázané kopí, a hodil po Nyneivě hřejivým úsměvem. No, nebýt toho klipce, byl by hřejivý. Nyneivin škleb ho přiměl zamrkat a rychle se dál věnovat hubování mladého vojáka.

Žaludek se jí však neobrátil z Una a jeho klapky. Ne tak úplně. Uno ji a Elain doprovázel do Salidaru, a jednou dokonce slíbil, že ukradne koně – „vypůjčí si je,“ tak to nazval – kdyby chtěly odjet. Teď to nebylo možné. Uno měl nyní na manžetách odřeného kabátce zlaté prýmky. Byl z něho důstojník, cvičící těžkou kavalerii pro Garetha Brynea, a až příliš zabraný do práce, aby se zdržoval s Nyneivou. Ne, to nebyla pravda. Kdyby chtěla odejít, koně by sehnal za pár hodin a ona by odjela s doprovodem vyholených Shienarců s copy, kteří se zavázali poslušností Randovi a byli v Salidaru jen proto, že je sem s Elain přivedly. Jenomže ona by musela přiznat, že byla chyba, když se rozhodla zůstat, přiznat, že po celou tu dobu, kdy jim vykládala, jak je šťastná tam, kde právě je, lhala. A tohle by ona přiznat nedokázala. Uno zůstával hlavně proto, že si myslel, že by měl na ni a na Elain dávat pozor. Od ní žádné přiznání tedy neuslyší!

Celý ten nápad s odjezdem ze Salidaru byl nový, zažehl ho Uno, a ona se zuřivě zadumala. Kdyby si jenom Tom a Juilin nevyjeli na výlet do Amadicie. Ne že by tu cestu konali jen pro zábavu. Chtěli proniknout až do samotného Amadoru, byli pryč už dobře přes měsíc a ještě hezkých pár dní se nevrátí. Nebyli samozřejmě jediní zvědové. Dokonce byly vyslány i Aes Sedai se strážci, ačkoliv většina z nich mířila spíš na západ do Tarabonu. Předstírání nějaké činnosti a zdržení, než se někdo vrátí se zprávou, bylo dobrým důvodem k čekání. Nyneiva si přála, aby oba muže nepustila. Ani jeden by nešel, kdyby byla řekla ne.

Tom byl starý kejklíř, ačkoliv kdysi býval něčím mnohem víc, a Juilin lovec zlodějů z Tearu, oba byli schopní, uměli se o sebe postarat na podivných místech a hodili se k nejedné věci. Také oni ji a Elain doprovázeli do Salidaru, a ani jeden by se na nic neptal, kdyby chtěla odejít. Nepochybně by toho hodně namluvili za jejími zády, ale ne před ní, jako by to udělal Uno.

Žralo ji, když musela připustit, že je skutečně potřebuje, jenomže nevěděla jistě, jestli by uměla ukrást koně sama. V každém případě by přijatá, ochomýtající víc se okolo koní ve stájích i venku kolem vojenských koní u provazů, byla podezřelá, a kdyby se převlékla z bílých šatů s pruhy, určitě by si toho někdo všiml a podal hlášení dřív, než by se k nějakému koni dostala. I kdyby se jí to podařilo, pronásledovali by ji. Uprchlé přijaté, jako uprchlé novicky, byly téměř vždycky přivedeny zpět, aby čelily trestu, který zničil veškeré pomyšlení na další pokus. Když jste se začaly učit na Aes Sedai, Aes Sedai s vámi neskončily, dokud ony neřekly, že můžete jít.

Ji však samozřejmě nezadržel strach z trestu. Co byl jeden dva výprasky ve srovnání s šancí, že ji zabijí černé adžah nebo že se bude muset postavit někomu ze Zaprodanců? Byla to jen otázka toho, jestli chce opravdu odejít. Například, kam by šla? Za Randem do Caemlynu? Za Egwain do Cairhienu? Šla by Elain s sebou? Určitě, kdyby zamířily do Caemlynu. Byla to touha něco dělat, nebo strach, že bude odhalena Moghedien? Trest za útěk by proti tomu nebyl nic! Ani když zahýbala za roh a uviděla Elaininu třídu mladších novicek na otevřeném prostranství mezi dvěma kamennými domy s doškovými střechami, kde byly vyčištěny trosky třetího domu, k žádnému rozhodnutí nedošla.

Na lavicích v půlkruhu sedělo víc než dvacet bíle oděných žen a dívalo se, jak Elain vede dvě z nich při cvičení. Všechny tři ženy obklopovala záře saidaru. Tabiya, zelenooká, pihovatá dívka, asi šestnáctiletá, a Nicola, štíhlá, černovlasá žena v Nyneivině věku, si dost nejistě předávaly malý plamínek. Ten se trochu chvěl a občas na chvíli zmizel, když byla některá příliš pomalá a nezachytila ho včas, aby ho udržela. V současné náladě Nyneiva jasně viděla prameny, které splétaly.

Když Sheriam a ostatní utíkaly, dostaly z Věže osmnáct novicek – Tabiya byla jednou z nich – ale většina této skupinky byla jako Nicola, nově naverbovaná poté, co se Aes Sedai usadily v Salidaru. Nicola zde nebyla jediná žena starší, než bylo na novicku obvyklé. Takových byla dobrá polovina. Když Nyneiva a Elain přišly do Věže, Aes Sedai málokdy zkoušely ženy starší než Tabiya – Nyneiva byla výjimečná věkem stejně jako tím, že byla divoženka – ale snad ze zoufalství Aes Sedai tady rozšířily zkoušky i na ženy o rok dva starší než Nyneiva. Výsledkem bylo, že v Salidaru nyní bylo víc mladších novicek než v Bílé věži za celá léta. Díky tomuto úspěchu Aes Sedai vyslaly sestry po celé Altaře, aby pátraly v každé vesnici.

„Chtěla bys taky učit třídu?"

Z hlasu u jejího ramene se Nyneivě obrátil žaludek. Dvakrát za dopoledne. Přála si, aby měla ve váčku u pasu nějakou šantu. Jestli se nechá takhle přepadat, tak ještě skončí tříděním papírů pro nějakou hnědou.

Jistě, Domanka s tvářemi jako jablíčka nebyla Aes Sedai. Ve Věži by již byla Theodrin pozvednuta k šátku, ale tady byla povýšena na něco víc než přijatá a méně než hotová sestra. Měla svůj prsten s Velkým hadem nasazený na pravé ruce, ne na levé, a na sobě zelené šaty, které hezky ladily s její bronzovou pletí, ale nemohla si vybrat adžah ani nosit šátek.

„Mám na práci lepší věci než učit bandu zabedněnejch novicek."

Theodrin se jenom pousmála nad zatrpklostí v Nyneivině hlase. Byla vlastně docela milá. „Zabedněná přijatá učící zabedněné novicky?“ Obvykle bývala milá. „No, jakmile tě dostaneme tam, kde budeš moct usměrňovat, aniž bys je byla připravená tlouct po hlavách, tak budeš brzy povýšená taky, díky tomu, co všechno jsi objevila. Víš, nikdy jsi mi neřekla, co to máš za triky.“ Divoženky skoro vždycky měly nějaké triky, které se naučily, když poprvé odhalily svou schopnost usměrňovat. Další věc, kterou měly divoženky většinou společnou, byl blok, něco, co si v duchu vybudovaly, aby dokonce i samy před sebou svoje usměrňování úspěšně zakryly.

Nyneiva s námahou udržela nehybnou tvář. Být schopná usměrňovat, kdykoliv by chtěla. Být povýšena na Aes Sedai. Ani jedno by nevyřešilo problém s Moghedien, ale mohla by chodit, kam by chtěla, studovat, co by potřebovala, aniž by jí někdo říkal, že tohle nebo tamto se vyléčit nedá. „Lidi se uzdravovali, když neměli. Tak jsem se navztekala, že měl někdo umřít, že všechno, co jsem věděla o bylinkách, nestačí...“ Pokrčila rameny. „A oni se uzdravili.“

„Mnohem lepší než můj.“ Štíhlá žínka si povzdechla. „Dokázala jsem přimět chlapce, aby mě políbil, nebo nepolíbil. Můj blok byli muži, ne hněv.“ Nyneiva se na ni nevěřícně podívala a Theodrin se zasmála. „No, byl to rovněž pocit. Když byl poblíž nějaký mužský a mně se hodně líbil, nebo nelíbil, dokázala jsem usměrňovat. Když jsem nic necítila nebo tam žádný muž nebyl, stejně dobře jsem mohla být strom, pokud se jednalo o saidar.“

„Jak se ti vůbec podařilo to zlomit?“ zeptala se Nyneiva zvědavě. Elain už měla novicky rozdělené do dvojic a ony tápavě hledaly cestu, jak si předávat plamínek tam a zpátky.

Theodrin se usmála ještě víc, ale na lících jí naskočil ruměnec. „Jeden mladý muž, jmenoval se Charel, štolba ve věžových stájích, na mě začal dělat oči. Mně bylo tehdy patnáct a on měl ten nejúžasnější úsměv. Aes Sedai ho nechaly sedat při mých lekcích – tiše, v koutku, abych vůbec mohla usměrňovat. Jenom jsem nevěděla, že to Sheriam vlastně zařídila, abychom se potkali.“ Tváře jí zahořely víc. „Taky jsem nevěděla, že má sestru dvojče, ani to, že po pár dnech sezení Charel, sedící v koutku, je ve skutečnosti Marel. Když si jednou uprostřed mé hodiny sundal kabátec a košili, byla jsem tak zděšená, že jsem omdlela. Ale potom jsem mohla usměrňovat, kdykoliv jsem chtěla.“

Nyneiva vyprskla smíchy – nemohla si pomoci – a Theodrin, i přes ruměnec, se k ní volně přidala. „Kéž by to pro mě bylo stejně snadný, Theodrin.“

„Ať tak nebo tak,“ řekla Theodrin a přestala se smát, „my tvůj blok zlomíme. Dnes odpoledne –“

„Odpoledne studuju Siuan,“ pospíšila si rychle Nyneiva a Theodrin stiskla rty.

„Vyhýbala ses mi, Nyneivo. Poslední měsíc se ti podařilo vykroutit, až na tři, ze všech schůzek. Dokážu přijmout, že se snažíš a nedaří se ti to, ale nepřijmu, když se budeš bát to zkusit."

„Já se nebojím,“ začala Nyneiva vzdorně, jenže tichý hlásek se jí zeptal, jestli se snaží pravdu zakrýt i sama před sebou. Bylo tak skličující zkoušet to a zkoušet pořád dokola – a nedokázat to.

Theodrin ji nenechala mluvit dál. „Připusťme, že máš dnes povinnosti,“ řekla klidně. „Uvidíme se zítra a pak každý den, nebo budu muset podniknout jiné kroky. Nechci to udělat, a ty taky nechceš, abych to udělala, ale já ten tvůj blok hodlám zlomit. Myrelle mě požádala, abych si to vzala k srdci, a já ti slibuji, že to udělám.“

Téměř ozvěna toho, co sama řekla Siuan, způsobila, že Nyneivě spadla brada. Tohle bylo poprvé, co druhá žena použila větší autoritu svého postavení. Podle toho, jaké dnes měla Nyneiva štěstí, mohla docela dobře skončit u Tiany se Siuan po boku.

Theodrin nepočkala na odpověď. Jenom kývla, jako kdyby Nyneiva souhlasila, a pak odplula na ulici. Nyneiva na ní málem viděla šátek s třásněmi. A zase ta Myrelle! Chtělo se jí ječet.

Elain se na ni mezi novickami pyšně usmála, Nyneiva však jen potřásla hlavou a otočila se. Vrátí se do pokoje. Ukázkou toho, jak den pokračoval, bylo to, že v půli cesty do ní vrazila běžící Dagdara Finchey a srazila ji na zem. Běžící! Aes Sedaí! Velká žena se ani nezastavila, ani přes rameno nezavolala omluvu, jak se drala dál davem.

Nyneiva se sesbírala, oprášila se a oddusala zbytek cesty do svého pokoje, kde za sebou práskla dveřmi. Bylo tu horko a zatuchlo, postele nebyly ustlané, dokud se k nim nedostane Moghedien, a nejhorší ze všeho bylo, že Nyneivě cit pro počasí říkal, že by právě v této chvíli mělo nad Salidarem začít zuřit krupobití. Ona se tím však nenechá překvapit ani potlouct.

Hodila sebou na pomačkané pokrývky, ležela tam, neustále točila se stříbrným náramkem a v duchu probírala, co by se jí dnes mohlo podařit vykutat z Moghedien, jestli se Siuan odpoledne objeví, Lana a svůj blok i to, jestli by měla v Salidaru zůstat. Byl by to útěk. Nejspíš by šla do Caemlynu za Randem. Potřebovala někoho, aby se příliš nenafoukl, a Elain by se to líbilo. Jenom si přála, aby odchod – ne útěk! – nezačal vypadat ještě přitažlivěji poté, co jí Theodrin sdělila své záměry.

Čekala, že jí asi nějaké city přes a’dam prozradí, že Moghedien skončila s prací a že ji bude muset jít hledat – často se schovávala, když trucovala – ale stud a vztek ani na chvíli nepolevily, takže když se rozlétly dveře, bylo to překvapení.

„Tak tady jsi,“ vrčela Moghedien. „Podívej!“ Zvedla ruce. „Zničené!“ Nyneivě připadaly úplně stejně jako každé jiné ruce po velkém prádle. Pravda, byly bílé a svraštělé, ale to se ztratí. „Nestačí, že musím žít ve špíně, běhat a nosit jako služka, ale teď mám i pracovat jako nějaká ubohá –!“

Nyneiva ji prudce zarazila. Pomyslela na jedno švihnutí proutkem, jaké to bylo, a pak ten pocit přenesla do té části mysli, kde byly Moghedieniny přijaté pocity. Druhá žena vykulila tmavé oči, zavřela pusu a stiskla rty. Nebyla to tvrdá rána, jen připomínka.

„Zavři dveře a posaď se,“ vyzvala ji Nyneiva. „Ustlat můžeš později. Budeme mít lekci.“

„Jsem zvyklá na lepší,“ vztekala se Moghedien, když poslouchala. „Noční dělnice v Tojaru byla zvyklá na lepší.“

„Pokud se nemýlím,“ řekla jí Nyneiva ostře, „noční dělnici kdekoliv nevisel nad hlavou rozsudek smrti. Kdykoliv jen budeš chtít, můžem říct Sheriam, kdo přesně jsi.“ Byl to čistý klam – Nyneivě se při pouhém tom pomyšlení stáhl žaludek do žhavé koule – ale z Moghedien se vyhrnula odporná záplava strachu. Nyneiva musela skoro obdivovat, jak vyrovnaný výraz se té ženě podařilo udržet. Kdyby se ona cítila takhle, ječela by a cenila na podlaze zuby.

„Co chceš, abych ti ukázala?“ zeptala se Moghedien zcela klidně. Vždy jí musely říkat, co od ní chtějí. V podstatě nikdy nic nenabídla sama, pokud nepoužily nátlak, který Nyneiva považovala téměř za začátek mučení.

„Zkusíme něco, co se ti tak moc nedařilo učit. Zachytit mužský usměrňování.“ Zatím to byla jediná věc, kterou s Elain nedokázaly rychle zachytit. Jestli se rozhodne jít do Caemlynu, mohlo by to být užitečné.

„To není snadné, zvlášť když tu není muž, na kterém by se to dalo cvičit. Škoda že jsi nedokázala vyléčit Logaina.“ V Moghedienině hlase ani ve výraze nebyla ani stopa výsměchu, ale podívala se na Nyneivu a honem pokračovala. „Přesto můžeme znovu zkusit figury."

Lekce skutečně nebyla lehká. Nikdy nebyla, i když šlo o něco, co se Nyneiva dokázala naučit okamžitě, jak jí začalo být jasné tkanivo. Moghedien nedokázala usměrňovat, pokud jí to Nyneiva nedovolila, vlastně pokud ji nevedla, avšak při nové lekci jí musela Moghedien ukázat, jak se mají prameny splétat. Byl z toho hezký spletenec, hlavní důvod, proč se od ní nedokázaly naučit každý den tucet věcí. V tomto případě měla již Nyneiva jistou představu, jak se prameny splétají, ale byla to složitá krajka všech pěti sil, vedle níž vypadalo léčení jednoduše, a vzor se měnil s bleskovou rychlostí. Moghedien tvrdila, že právě obtížnost pletení je důvodem, proč to nikdy nebylo používáno příliš často. Pokud se tkanivo drželo příliš dlouho, způsobovalo drtivou bolest hlavy.

Nyneiva však ležela na zádech na posteli a pracovala, jak nejpilněji dokázala. Jestli půjde za Randem, bude to možná potřebovat, a nedalo se poznat, jak rychle. Taky vlákna usměrňovala zcela sama. Stačilo si občas vzpomenout na Lana nebo Theodrin, aby svůj hněv hezky přikrmila. Dřív nebo později Moghedien zavolají, aby se zpovídala ze svých zločinů, a kde bude Nyneiva pak, jak teď byla zvyklá tahat sílu z druhé ženy, kdykoliv potřebovala? Musela žít a pracovat s vlastními omezeními. Dokáže Theodrin najít způsob, jak zlomit její blok? Lan musel být naživu, aby ho mohla najít. Tupá bolest se změnila až v pronikavé bodáni ve spáncích. Moghedien se kolem očí objevilo napětí a občas si třela hlavu, ale pod strachem se skrze náramek nesl proud, jenž téměř připomínal spokojenost. Nyneiva soudila, že i když nechcete učit, musí vám to přinášet jisté uspokojení. Nebyla si jistá, jestli se jí líbí, že Moghedien reaguje tak lidsky.

Nebyla si jistá, jak dlouho lekce pokračovala, přičemž Moghedien občas zamumlala: „skoro“ nebo „ne tak docela", jenže když se rozletěly dveře, málem se vymrštila ze žíněnky. Náhlý záchvěv strachu u Moghedien by u jiné ženy byl doprovázen ustrašeným vytím.

„Slyšela jsi to, Nyneivo?“ zeptala se Elain a zavřela dveře. „Je tu poselstvo z Věže, od Elaidy.“

Nyneiva zapomněla slova, která by byla zaječela, kdyby neměla srdce až v krku. Dokonce zapomněla i na bolení hlavy. „Poselstvo? Určitě?“

„Ovšemže ano, Nyneivo. Snad si nemyslíš, že bych sem běžela kvůli drbu? Mluví se o tom po celé vesnici.“

„Nechápu proč,“ ucedila Nyneiva kysele. Píchání v lebce se vrátilo. A všechna šanta, kterou měla v tlumoku pod postelí, nemohla utišit pálení v žaludku. Copak se ta holka nikdy nenaučí klepat? Moghedien si tiskla ruce na břicho, jako by se jí nějaká šanta taky hodila. „Říkaly jsme jim, že Elaida o Salidaru ví.“

„Možná nám věřily,“ podotkla Elain a posadila se do nohou Nyneiviny postele, „a možná ne, tohle jim však dojde. Elaida ví, kde jsme, a nejspíš i to, co máme v plánu. Kterýkoliv ze sluhů může být jejím špehem. Možná také některé ze sester. Zahlédla jsem tu vyslankyni, Nyneivo. Světle žluté vlasy a modré oči, které by dokázaly zmrazit i slunce. Červená, jmenuje se Tarna Feir, jak tvrdila Faolain. Jeden ze strážců, co byl na hlídce, ji doprovázel. Když se na tebe podívala, jako by se dívala na kámen.“

Nyneiva pohlédla na Moghedien. „Prozatím jsme s tímhle skončily. Vrať se za hodinu a můžeš pak ustlat.“ Počkala, dokud nebyla Moghedien pryč, se stisknutými rty a rukama zaťatýma do sukní, než se obrátila k Elain. „Jakou... zprávu přinesla?“

„Mně to tedy určitě neřekly, Nyneivo. Každá Aes Sedai, kterou jsem potkala, uvažovala o tom stejném. Slyšela jsem, že když Tarně řekly, že ji přijme věžová sněmovna, zasmála se. A neznělo to pobaveně. Nemyslíš si...“ Elain si chvíli hryzala spodní ret. „Nemyslíš si, že by se mohly opravdu rozhodnout...“

„Vrátit se?“ vydechla nevěřícně Nyneiva. „Elaida bude chtít, aby se aspoň deset mil plazily po kolenou a poslední míli lezly po břiše! A i kdyby ne, i když tahle červená řekne: ‚Vraťte se domů. Vše je odpuštěno, večeře čeká,‘ copak si myslíš, že by tak snadno zapomněly na Logaina?“

„Nyneivo, Aes Sedai dokážou zapomenout na cokoliv, aby znovu sjednotily Bílou věž. Na cokoliv. Ty jim nerozumíš tak jako já. V paláci ode dne, kdy jsem se narodila, byly Aes Sedai. Otázkou teď je, co Tarna řekne sněmovně? A co ony řeknou jí?“

Nyneiva si podrážděně třela paže. Neměla odpovědi, jenom naděje, a její smysl pro počasí jí říkal, že to krupobití, které nebylo, buší do střech Salidaru jako paličky do bubnu. Ten pocit přetrvával celé dny.

9

Plány

„Tys nechal všechny tyhle ohňostrůjce přivést do Amadoru?“ Mnozí lidé, když by uslyšeli Pedrona Nialla mluvit tak studeně, by sebou trhli, ne však muž, stojící na zlatem vyloženém slunečním kotouči před Niallovým prostým křeslem s vysokým opěradlem. Z něj vyzařovala sebedůvěra a schopnosti. Niall pokračoval: „Existuje důvod, proč nechávám dva tisíce dětí strážit hranici s Tarabonem, Omerno. Tarabon je v karanténě. Nikdo nesmí přes hranici. Kdyby bylo po mém, ani vrabec by nepřeletěl.“

Omerna byl ztělesněním toho, jak by měl vypadat důstojník dětí Světla, vysoký a velitelský, s odvážnou, neohroženou tváří, silnou bradou a zvlněnými vlasy, na spáncích bílými. Jeho tmavé oči byly zřejmě víc než schopné přehlížet nejdrsnější bitevní pole bez pohnutí, což také byla pravda. V této chvíli se zdálo, že jsou hluboce zamyšlené. Bílozlatý tabard kapitána, pomazaného Světlem, mu slušel. „Můj pane velící kapitáne, oni si tu chtějí zbudovat kapitulu.“ Dokonce i jeho hlas, hluboký a medový, zapadal do obrazu. „Ohňostrůjci putují všude. Mělo by být snadné dostat mezi ně agenty. Agenty, které by vítali s otevřenou náručí v každém městě, na každém šlechtickém sídle a v každém královském paláci.“ Abdel Omerna byl údajně poměrně bezvýznamný člen rady pomazaných. Ve skutečnosti byl velitel vyzvědačů dětí Světla. Jistým způsobem. „Představ si to!“

Niall myslel na to, že členové cechu ohňostrůjců jsou do posledního muže a ženy Taraboňané, a Tarabon byl nakažen chaosem a šílenstvím, které on nehodlá do Amadicie vpustit. Když už muselo vypálení této nákazy počkat, mohl ji aspoň oddělit od zbytku světa. „Bude s nimi zacházeno jako s každým, kdo se sem proplíží, Omerno. Budou drženi pod stráží, nesmějí s nikým mluvit a bez meškání budou vyprovozeni z Amadicie.“

„Smím-li naléhat, můj pane velící kapitáne, jejich užitečnost stojí za tu trochu klepů, které by mohli rozšířit. Drží spolu. A kromě toho, že je budou moci použít moji špehové, věhlas toho, že v Amadoru bude kapitula ohňostrůjců, bude jistě značná. Bude to ovšem jediná kapitula. Tu v Cairhienu opustili a tu v Tanchiku zajisté taky.“

Věhlas! Niall si zamnul levé oko, jak mu v něm mimoděk zacukalo. Zlobit se na Omernu nemělo smysl, ale ovládání vyžadovalo námahu. Dopolední horko smažilo jeho vztek na pomalém ohni. „Oni opravdu drží spolu, Omerno. Žijí spolu, cestují spolu a s nikým jiným skoro nepromluví kloudného slova. To chceš, aby tvoji špehové s ohňostrůjci uzavírali sňatky? Oni se mimo svůj cech žení a vdávají zřídkakdy, a neexistuje způsob, jak se stát ohňostrůjcem, pokud se jím nenarodíš.“

„Aha. No. Jsem si jistý, že se nějaká cesta najde.“ Tu fasádu sebedůvěry a schopnosti nemohlo nic nahlodat.

„Stane se, jak říkám, Omerno.“ Ten chlap skutečně znovu otevřel pusu, ale Niall ho podrážděně předešel. „Jak říkám, Omerno! Už o tom nechci slyšet! Teď, jaké informace máš dnes? Jaké užitečné informace? To je tvoje poslání. Ne obstarávat Ailronovi rachejtle.“

Omerna zaváhal, očividně chtěl za své drahocenné ohňostrůjce znovu prosit, ale nakonec nabubřele prohlásil: „Hlášení o Dračích spřísahancích v Altaře jsou, zdá se, víc než jenom klepy. A možná i v Murandy. Nákaza je malá, ale bude se šířit. Důrazný tah nyní by mohl vyřídit je i Aes Sedai v Salidaru jedním –“

„Ty teď dětem určuješ strategii? Sbírej informace a jejich využití nechej na mně. Co jiného pro mě máš?“

Omerna na přerušení zareagoval klidnou úklonou, kdy se podvolil. Omerna uměl velmi dobře zůstávat klidný. To nejspíš uměl ze všeho nejlépe. „Mám dobré zprávy. Mattin Stepaneos je připraven se k tobě připojit. Váhá to vyhlásit veřejně, ale moji lidé v Illianu hlásí, že to brzy udělá. Prý je dychtivý."

„To by bylo pozoruhodně dobré,“ prohodil Niall suše. Skutečně pozoruhodné. Mezi praporci a korouhvemi lemujícími lišty zdobící komnatu viseli tři gepardi Mattina Stepaneose, stříbrní na černém poli, vedle illiánské královské standarty se zlatými třásněmi, devíti včel vyšitých zlatou nití na zeleném hedvábí. Illiánský král se v pohraničních nepokojích konečně dostal nahoru, přinejmenším do bodu, kdy bylo možné vynutit smlouvu, která potvrzovala hranici mezi Amadicií a Altarou tak, jak byla původně určena, ale Niall pochyboval, že ten muž někdy zapomene, že měl u Soremaine výhodu terénu i přesily, a přesto byl poražen a zajat. Kdyby illiánští rytíři nekryli bitevní pole, aby mohl zbytek vojska uniknout z Niallovy pasti, Altara by teď byla lénem dětí, a nejspíš i Murandy a možná dokonce i Illian. Horší bylo, že Mattin Stepaneos měl jako rádkyni tarvalonskou čarodějnici, i když tuto skutečnost i ji tajil. Niall vyslal posly, protože se neodvažoval tuhle cestu nezkusit, ale ano, pokud by se k němu Mattin Stepaneos připojil dobrovolně, bylo by to vskutku pozoruhodné. „Pokračuj. A buď stručný. Mám dneska hodně práce a tvoje napsaná hlášení si můžu přečíst později.“

Přes dané příkazy byl Omernův výčet dlouhý, Omerna ho odříkával zvučným, sebejistým hlasem. Al’Thor z Andoru ovládá tak tak okolí Caemlynu. Jeho bleskový postup byl konečně jasně zastaven – Omerna opatrně naznačil, že toto předvídal. Byla jen malá šance, že by se někdy v dohledné době Hraniční státy připojily k dětem proti falešnému Drakovi. Urození pánové Shienaru, Arafelu a Kandoru využívali klidu v Morně ke vzpourám a královna Saldeie se stáhla do ústraní venkova ze strachu, podle Omerny ze strachu, že k tomu stejnému dojde i tam. Jeho vyzvědači však pilně pracovali a vládcové Hraničních států budou přivedeni k poslušnosti, jakmile budou udušena ta malá povstání. Na druhou stranu, vládcové Murandy, Altary a Ghealdanu byli již připravení se podvolit, ačkoliv v současnosti vydávali rozporuplná prohlášení, aby uklidnili tarvalonské čarodějnice. Alliandra Ghealdanská věděla, že se její trůn kymácí, věděla, že potřebuje děti, aby nespadla stejně prudce jako její předchůdci, kdežto jak Tylin Altarská, tak Roedran Murandský doufali, že díky vážnosti dětí za sebou budou konečně něčím víc než jen figurkami. Omerna očividně měl za to, že tyto země jako by už měl Niall v kapse.

V Amadicii byl obrázek podle Omernova výčtu ještě lepší. Rekruti se sbíhali pod prapory dětí ve větších počtech než za celá léta. Přesně řečeno, to nebyla Omernova starost, ale on svoje hlášení vždycky prošpikoval všemi dobrými zprávami, které vyškrábal. Prorok zemi nebude sužovat již příliš dlouho. V současnosti se jeho sběř věnovala rabování vesnic a venkovských zámečků na severu, a docela dobře by se mohla rozprchnout po Ghealdanu, kdyby je Ailronovi vojáci ještě trošičku postrčili. V šatlavách nebylo moc místa, protože temní druzi a tarvalonští špehové byli zatýkáni rychleji, než je bylo možné věšet. Při pátrání byly zatím nalezeny jenom dvě tarvalonské čarodějnice, ale k výslechu byla předvedena asi stovka žen, ukázka toho, jak bdělé jsou hlídky. A bylo lapeno méně uprchlíků z Tarabonu, důkaz, že karanténa začíná být účinnější. Ty, které chytili, hodili zpět do Tarabonu, jak nejrychleji je bylo možné dostat na hranici. To poslední přešel Omerna dost rychle, což nebylo překvapivé, vzhledem k tomu, jak hloupě se zachoval s ohňostrůjci.

Niall poslouchal jen natolik pozorně, aby věděl, kdy kývnout. Omerna byl dobrý polní velitel, pokud mu někdo říkal, co má dělat, ale v jeho současném postavení byla jeho důvěřivá hloupost únavná. Hlásil, že Morgasa je mrtvá, že její mrtvolu viděli a beze všech pochyb identifikovali, až do dne, kdy ho Niall přivedl přímo před ni. Vysmíval se „řečem", že Tearský Kámen padl, a neustále jen popíral, že nejmocnější pevnost světa by mohla padnout před vnějším nepřítelem. Trval na tom, že došlo ke zradě, nějaký vznešený pán zradil Kámen al’Thorovi a Tar Valonu. Trval bez ustání na tom, že pohroma u Falme a potíže v Tarabonu a Arad Domanu jsou práce vojsk Artuše, která se vrátila přes Arythský oceán. Byl přesvědčen, že Siuan Sanche nebyla sesazena, že al’Thor je šílený a umírá, že Tar Valon zavraždil krále Galldriana, aby tak schválně vyvolal občanskou válku v Cairhienu, a že tyto tři „skutečnosti“ jsou nějak spojené s těmi směšnými povídačkami, vždycky odněkud příhodně zdaleka, o lidech, kteří se náhle vzňali plamenem, nebo o nočních můrách, které se zjevily z ničeho nic a vyvraždily celé vesnice. Nebyl si zatím jistý, jak přesně, ale pracoval na velkolepé teorii, kterou slíbil každým dnem přednést, teorii, jež údajně odhalí všechny plány čarodějnic a předá Tar Valon Niallovi do rukou.

Takhle to s Omernou prostě chodilo. Buď si vymyslel pokřivené důvody k tomu, co se stalo, nebo se chytil ničím nepodložených klepů z ulice a spolkl je i s chlupy. Hodně času trávil nasloucháním klepům v zámcích i na ulici. Nejenže ho viděli popíjet v tavernách s hledači rohu, bylo také špatně udržovaným tajemstvím, že vydal ohromné sumy peněz za neméně než tři údajné Valerské rohy. Pokaždé tu věc odvezl někam na venkov a celé dny do ní dul, do chvíle, kdy i on sám musel uznat, že se k němu nesjíždějí žádní bájní hrdinové vstanuvší z hrobů. Ani tak mu neúspěchy nejspíš nezabrání v dalších koupích v temných uličkách či zadních komůrkách hostinců. Prostým faktem bylo, že tam, kde by velitel vyzvědačů měl pochybovat i o vlastní tváři v zrcadle, Omerna uvěřil všemu.

Nakonec se odmlčel a Niall řekl: „Tvoje hlášení zvážím, Omerno. Vedl sis dobře.“ Jak se ten chlapík naparoval, uhlazoval si tabard. „Teď odejdi. Až půjdeš ven, pošli sem Balwera. Musím nadiktovat nějaké dopisy.“

„Ovšem, můj pane velící kapitáne. Ach.“ Uprostřed úklony se Omerna zamračil a hrabal se v kapse bílé vesty, načež vytáhl malý kostěný váleček a podal jej Niallovi. „Tohle dnes ráno dorazilo do holubníku.“ Po délce válečku se táhly tři tenké červené proužky, což znamenalo, že se má donést Niallovi s nepoškozenou pečetí. A ten chlap na to málem zapomněl.

Omerna čekal, nepochybně doufal, že zjistí aspoň náznak toho, co váleček obsahuje, ale Niall mu ukázal dveře. „Nezapomeň na Balwera. Jestli je naděje, že se ke mně Martin Stepaneos připojí, musím psát, abych zjistil, jestli nedokážu přidat trochu váhy k tomu, aby učinil to správné rozhodnutí.“ Omerna neměl jinou možnost, než se znovu uklonit a odejít.

I když se za ním dveře již zavřely, Niall váleček jenom hladil. Tyhle vzácné speciální zprávy byly málokdy dobré. Pomalu vstal – v poslední době občas cítil v kostech svůj věk – nalil si do prostého stříbrného poháru punč, avšak pohár jenom postavil na stůl a otevřel kožené pouzdro zdobené spirálami a podšité plátnem. Byl v něm jediný list silného papíru, pomačkaný a natržený, malůvka pouličního umělce, barevnými křídami vyobrazující dva muže bojující v mracích, jeden měl ohnivou tvář a druhý tmavě rusé vlasy. Al’Thor.

Všechny jeho plány, jak zbrzdit falešného Draka, se jaksi zvrtly, všechny jeho naděje, jak zpomalit jeho dobývání, jak odvést jeho pozornost. Čekal snad příliš dlouho, dovolil al’Thorovi příliš zesílit? Pokud ano, tak existoval jenom jediný způsob, jak to s ním rychle vyřídit, nůž ve tmě, šíp ze střechy. Jak dlouho se odváží čekat? Odváží se riskovat, nečekat? Přílišný spěch mohl vyvolat pohromu stejně jistě jako přílišné odklady.

„Můj pán pro mě poslal?"

Niall se podíval na muže, jenž tak tiše vstoupil. Podle jeho tváře se zdálo téměř nemožné, že se Balwer dokáže pohybovat, aniž by jeho přítomnost neohlašovalo tiché šustění. Všechno na něm bylo úzké a špičaté. Hnědý kabát mu visel z kloubnatých ramen a nohy jako by se mu měly každou chvíli zlomit pod tíhou vyschlého těla. Pohyboval se jako ptáček přeskakující z větve na větev. „Věříš, že Valerský roh povolá mrtvé hrdiny zpátky, aby nás zachránili, Balwere?“

„Možná, můj pane,“ odvětil Balwer a založil si nervózní ruce. „Možná ne. Já sám bych na to nespoléhal.“

Niall kývl. „A myslíš, že se ke mně Mattin Stepaneos připojí?“

„Znovu, možná. Nebude chtít skončit mrtvý či jako loutka. Jeho první a jedinou starostí je udržet si Vavřínovou korunu, a z vojska sbírajícího se v Tearu se musí pěkně potit.“ Balwer se pousmál, jen maličko stiskl rty. „Otevřeně mluvil o tom, že nabídku mého pána přijme, ale na druhou stranu jsem právě zjistil, že komunikuje s Bílou věží. Očividně souhlasil, že něco udělá, i když zatím nevím co.“

Svět věděl, že Abdel Omerna je velitel vyzvědačů dětí Světla. Takové postavení by, samozřejmě, mělo být zachováno v tajnosti, ale na ulicích si na něj ukazovali pacholci a žebráci, opatrně, aby si jich nejnebezpečnější muž v Amadicii nevšiml. Pravdou bylo, že ten hlupák Omerna byl jen vějička, hlupák, který ani sám nevěděl, že jenom zakrývá skutečného velitele vyzvědačů v pevnosti Světla. Sebbana Balwera, Niallova upjatého vyschlého maličkého sekretáře s opovržlivými rty. Muže, jehož by žádný ani nepodezíral, žádný by tomu neuvěřil, kdyby ho snad někdo za velitele vyzvědačů označil.

Kde Omerna uvěřil všemu, Balwer nevěřil ničemu, možná dokonce nevěřil ani na temné druhy nebo na Temného. Pokud Balwer na něco přece jen věřil, tak to bylo nahlížení lidem přes rameno, naslouchání tomu, co si šeptají, vyhrabávání jejich tajemství. Ovšem, každému pánovi by sloužil stejně dobře jako Niallovi, ale to bylo v naprostém pořádku. Balwer se nikdy nenechal odvádět od toho, co zjistil, tím, co s určitostí věděl nebo o čem si přál, aby to byla pravda. Jelikož ničemu nevěřil, vždycky se mu podařilo odhalit pravdu.

„Od Illiánce bych ani nic jiného nečekal, Balwere, ale dokonce i jeho lze přivést k poslušnosti.“ Bude to nutné. Nemohlo být ještě pozdě. „Jsou nějaké čerstvé zprávy z Hraničních států?“

„Zatím ne, můj pane. Ale Davram Bashere je v Caemlynu. Moji informátoři tvrdí, že tam má třicet tisíc mužů lehkého jezdectva, ale já myslím, že to nebude ani polovina. Tak dalece by Saldeiu neoslabil, ať už je v Morně jaký chce klid, dokonce i kdyby mu to Tenobie nařídila.“

Niall zavrčel, koutek levého oka se mu chvěl. Přejel pomalu prstem po kresbě ležící na pouzdře. Údajně to měl být al’Thorův docela slušný portrét. Bashere v Caemlynu. Dobrý důvod, proč se Tenobie skrývá na venkově před jeho vyslanci.

Z Hraničních států žádné dobré zprávy nepřišly, ať už si o tom Omerna myslel cokoliv. „Menší povstání", které Omerna hlásil, byla menší, ale ne taková povstání, jak si myslel. Podél Mornské hranice se lidé dohadovali, jestli je al’Thor další falešný Drak nebo Drak Znovuzrozený. Poněvadž byli Hraničáři takoví, jací byli, občas tyhle hádky přerostly v bitvu menších rozměrů. Boje začaly v Shienaru asi v době, kdy padl Tearský Kámen, potvrzení, že do toho byly zapleteny čarodějnice, tedy pokud by nějaké potřeboval. Jak se to všechno nakonec rozhodne, bylo, podle Balwera, zatím pochybné.

Že je al’Thor uzavřen v Caemlynu, byla jedna z věcí, v nichž měl Omerna naprostou pravdu. A přesto, proč s Basherem a Aiely a čarodějnicemi? Odpověď na tohle neznal dokonce ani Balwer. Ať už byl důvod jakýkoliv, Světlo za něj budiž pochváleno! Prorokova chátra se jala loupit v severní Amadicii, pravda, avšak tam si upevňovala své postavení a zabíjela či vyháněla každého, kdo odmítl přijmout Drakova proroka. Ailronovi vojáci přestali ustupovat jen proto, že ten prokletý prorok přestal postupovat. Alliandra a ostatní, o nichž si byl Omerna jist, že se k němu připojí, se ve skutečnosti cukali a vysílali vyslance s vytáčkami a odklady. Niall tušil, že sami nevědí o nic víc, kam vlastně nakonec skočí, než on.

Na povrchu v této chvíli všechno zdánlivě hrálo al’Thorovi do ruky, až na to, co ho drželo v Caemlynu, ale Niall byl vždycky nejnebezpečnější, když stál proti přesile zády ke zdi.

Pokud se dalo věřit řečem, tak Carridin si v Altaře a Murandy vedl docela dobře, ačkoliv ne tak rychle, jak by se Niallovi líbilo. Čas byl stejně tak nepřítelem jako al’Thor nebo Věž. A přesto, dokonce i kdyby si Carridin vedl jenom tak dobře, jak se povídalo, mělo by to stačit. Možná nastal čas vypustit „Dračí spřísahance“ do Andoru. Možná že také do Illianu, ačkoliv jestli vojsko sbírající se v Tearu nestačilo, aby ukázalo Mattinu Stepaneosovi stezku, tak několik přepadených statků a vesnic bude těžko znamenat rozdíl. Ta velikost vojska Nialla děsila. Nic takového tu nebylo od časů Artuše Jestřábí křídlo. Spíš než by děsilo muže a hnalo je do Niallovy náruče, takovéhle vojsko je mohlo zastrašit, aby se připojili k Dračí zástavě. Kdyby získal rok, nebo alespoň půl roku, vyrovnalo by to podle něj celé to al’Thorovo vojsko hlupáků a zločinců a aielských divochů.

Všechno samozřejmě ještě nebylo ztraceno. Dokud jste byli naživu, nikdy nebylo všechno ztraceno. Tarabon a Arad Doman, dvě jámy plné štírů, nebyly al’Thorovi a těm čarodějnicím k ničemu. Jenom hlupák by tam strkal ruku do doby, než se víc štírů pozabíjí navzájem. I kdyby byla ztracena Saldeia, o čemž se pořád nemohl rozhodnout, Shienar, Arafel a Kandor stále visely na vlásku, a ten bylo možné rozhoupat. Jestli chtěl Mattin Stepaneos jet na dvou koních zároveň – a on to vždycky rád zkoušel – ještě ho bylo možné přinutit, aby si vybral toho správného. Altara a Murandy budou postrčeny na správnou stranu a Andor bude stát proti němu, ať už se rozhodne, jestli tam potřebují okusit Carridinova biče. Balwerovi agenti v Tearu přesvědčili Tedosiana a Estandu, aby se připojili k Darlinovi, a na odiv stavěný vzdor se změnil v otevřenou vzpouru. Balwer si byl celkem jist, že to stejné je možné provést v Cairhienu i v Andoru. Ještě měsíc dva venku, a od Tar Valonu dorazí Eamon Valda. Niall by se bez Valdy obešel, jenže pak bude na jednom místě většina vojáků dětí, připravených k použití tam, kde to nejvíc prospěje.

Ano, měl ještě hodně věcí na své straně. Nic nebylo pevně dáno, ale všechno se vyvíjelo dobře. Teď skutečně potřeboval jenom čas.

Uvědomil si, že stále drží kostěný váleček, a tak palcem zlomil voskovou pečeť a opatrně vytáhl ven stočený tenoučký papírek.

Balwer neříkal nic, ale znovu stiskl rty, byť tentokrát ne v úsměvu. S Omernou se srovnal, věděl, že je to hlupák, a raději zůstával v skrytu, ale nelíbilo se mu, když Niall dostával zprávy, které šly mimo něj od lidí, které neznal.

Papírek pokrývalo tenoučké pavoučí písmo v šifře, kterou kromě samotného Nialla znal málokdo, a nikdo v samotném Amadoru. On ji četl tak snadno, jako kdyby to sám napsal. Když uviděl znak dole, zamrkal, a potom zamrkal i nad obsahem. Varadin byl, nebo býval, jedním z jeho nejlepších osobních špehů, prodavač koberců, který mu během pohraničních nepokojů dobře posloužil, když se zbožím jezdil mezi Altarou, Murandy a Illianem. Z toho, co si tam vydělal, se mohl usadit jako bohatý kupec v Tanchiku, kde pravidelně dodával jemné koberce a víno do paláce krále i panarchy, stejně jako většině šlechticů jejich dvorů, a vždycky měl oči i uši otevřené. Niall ho považoval za mrtvého od pouličních bouří, k nimž ve městě došlo. Tohle od něj byla po roce první zpráva. Z toho, co Varadin psal, by bylo lepší, kdyby byl ten rok opravdu mrtvý. Křečovitou rukou člověka na pokraji šílenství tady bylo zapsáno zmatené, nesouvislé blábolení o mužích jezdících na podivných zvířatech a létajících tvorech, o Aes Sedai na vodítcích a Hailene. To ve starém jazyce znamenalo Předběžníci, ale Varadin se ani nesnažil vysvětlit, proč se jich tak bojí nebo kdo to má být. Ten muž očividně dostal mozkovou horečku, když se díval, jak se kolem něj jeho země rozpadá.

Niall papírek podrážděně zmačkal a zahodil. „Nejdřív musím poslouchat Omernovy blbosti a nyní tohle. Co pro mě ještě máš, Balwere?“ Bashere. Záležitosti se mohly pěkně zamotat, když al’Thorovým vojskům velel Bashere. Ten chlap si vysloužil slušnou pověst. Dýka ve stínu pro něj?

Balwer ani na okamžik nespustil oči z Niallovy tváře, ale Niall věděl, že kulička papíru na podlaze skončí v jeho rukou, pokud ji nespálí. „Zajímavé můžou být čtyři věci, můj pane. To nejméně důležité nejdřív. Povídačky o setkáních mezi ogierskými državami jsou pravdivé. Na ogiery zřejmě byly hodně uspěchané.“ Neřekl samozřejmě, o čem se na těch schůzkách pojednávalo. Dostat člověka na ogierský sněm bylo stejně nemožné jako získat ogierského špeha. Mnohem snazší by asi bylo nechat slunce vyjít v noci. „Taky je v jižních přístavech nezvyklé množství lodí Mořského národa, nepřevážejí náklady, vůbec nevyplouvají.“

„Na co čekají?“

Balwer na okamžik stiskl rty, jako by někdo zatáhl za provázky. „To ještě nevím, můj pane.“ Balwer vždycky nerad přiznával, že existují lidská tajemství, která nedokáže vypátrat. Snažit se zjistit víc, než co bylo na povrchu, o tom, co se dělo mezi Atha’an Miere, bylo jako snažit se zjistit, jak cech ohňostrůjců vyrábí rachejtle, prostě cvičení ve zbytečné námaze. Ogierové aspoň mohli svá rozhodnutí, učiněná na schůzkách, ohlásit.

„Pokračuj.“

„Středně důležitá zpráva je... podivná, můj pane. Al’Thor byl spolehlivě hlášen v Caemlynu, v Tearu a v Cairhienu, občas i ten samý den.“

„Spolehlivě? Spolehlivé šílenství. Čarodějnice nejspíš mají dva tři muže, co vypadají jako al’Thor, dost, aby oblbli každého, kdo ho nezná. To by hodně vysvětlovalo.“

„Možná, můj pane. Moji informátoři jsou spolehliví.“

Niall prudce zavřel kožené desky a zakryl tak al’Thorovu tvář. „A nejdůležitější zpráva?“

„Mám ze dvou zdrojů v Altaře – spolehlivých zdrojů, můj pane – že čarodějnice v Salidaru tvrdí, že červené adžah vyzvaly Logaina, aby se prohlásil falešným Drakem. Vlastně ho skoro vytvořily. Mají Logaina v Salidaru – nebo muže, o němž tvrdí, že je Logain – a ukazují ho šlechticům, které tam přivádějí. Nemám důkaz, ale soudím, že tu samou povídačku opakují každému vladaři, k němuž se dostanou.“

Niall se zamračil a studoval praporce na stěně. Ty představovaly nepřátele téměř z každé země. Nikdo ho ještě nikdy neporazil dvakrát a jen málokdo jednou. Praporce už byly všechny vybledlé věkem. Jako on. A přesto stále nebyl natolik starý, aby neviděl konec toho, co začal. Každý prapor byl uchvácen v krvavé bitvě, kde jste nevěděli, co se skutečně děje, snad kromě toho, co jste viděli na vlastní oči, kde jisté vítězství i jistá porážka mohly být stejně pochybné. Nejhorší bitva, v níž kdy bojoval, kdy do sebe vojska vrazila v noci poblíž Moisenu během pohraničních nepokojů, byla jasná jako čistý letní den ve srovnání s tou, v níž bojoval nyní.

Mohl jsem se zmýlit? Mohla být Věž skutečně rozdělená? Nějaký zápas mezi adžah? Kvůli čemu? Al’Thorovi? Jestli se čarodějnice perou mezi sebou, tak mnoho dětí bude připraveno obhajovat Carridinovo řešení, útok a zničení Salidaru a tolika čarodějnic, kolik bude možné. Muži, kteří věřili, že myslet na zítřek je myslet dopředu, ale nikdy nebrali v úvahu příští týden či měsíc, natož rok. Třeba Valda. Další byl Rhadam Asunawa, hlavní Inkvizitor tazatelů. Valda vždy chtěl použít sekeru, i když se pro daný úkol mnohem víc hodila dýka. Asunawa prostě chtěl každou ženu, jež strávila noc ve Věži, pověsit, pokud možno už včera, každou knihu, v níž byla zmínka o Věži či jediné síle, spálit a samotná ta slova zakázat. Asunawa nikdy nemyslel dál a nestaral se o cenu. Niall pracoval příliš tvrdě, riskoval příliš mnoho, aby dovolil, aby se to v očích světa zvrhlo v zápas mezi dětmi a Věží.

Popravdě řečeno nezáleželo na tom, jestli se mýlí. Pokud ano, pořád bude mít velkou výhodu. Možná větší, než kdyby měl pravdu. S trochou štěstí rozbije Bílou věž tak, že už nepůjde nikdy dát dohromady, rozdrtí čarodějnice na třísky, které půjdou snadno rozemlít na prach. Al’Thor pak určitě selže, přičemž však zůstane dost velkou hrozbou, aby se dal použít jako ostruha. A on se může v podstatě držet pravdy. Téměř.

Aniž by odtrhl oči od praporců, řekl: „Rozkol ve Věži je skutečný. Černé adžah povstaly, vítězky drží Věž a poražené vyhnaly, aby si lízaly rány v Salidaru.“ Podíval se na Balwera a málem se usmál. Některé z dětí by již namítalo, že žádné černé adžah nejsou, nebo spíš že všechny čarodějnice jsou temné družky. I ten nejčerstvější rekrut by to udělal. Balwer se na Nialla jenom podíval, vůbec ne, jako kdyby se právě rouhal proti všemu, za čím děti stály. „Musíme rozhodnout jedině to, jestli černé adžah vyhrály, nebo prohrály. Myslím, že vyhrály. Většina lidí si bude myslet, že ty, kdo drží Věž, jsou skutečné Aes Sedai. Ať si spojí skutečné Aes Sedai s černými adžah. Al’Thor je výtvor Věže – vazal černých adžah.“ Zvedl ze stolu pohár s vínem a usrkl. Proti horku punč nepomáhal. „Třeba to dokážu spojit s tím, proč jsem ještě nevytáhl proti Salidaru.“ Skrze své vyslance využíval to, že se mu nepodařilo proti nim vytáhnout, jako důkaz, jak velkou hrozbu vidí v al’Thorovi. Byl dokonce ochoten nechat čarodějnice scházet se na prahu Amadicie, místo aby se nechal odvést od nebezpečí, hrozícího od falešného Draka. „Ty ženské tam se po všech těch letech zděsily, jak vlezlé černé adžah je, konečně je začalo odpuzovat zlo, do něhož zabředly...“ Výplody mu došly – všechny jsou služebnice Temného, jaké zlo by je mohlo odpuzovat? – ale po chvíli se chytil Balwer.

„Třeba se rozhodly vydat mému pánu na milost, dokonce ho požádat o ochranu. Poražené v povstání, slabší než jejich nepřátelé, bály se, že budou rozdrceny. Muž padající z útesu vstříc jisté smrti natáhne ruku i k nejhoršímu nepříteli. Třeba...“ Balwer si zamyšleně poklepal kostnatým prstem na rty. „Třeba jsou připravené litovat svých hříchů a odvrhnout to, že byly Aes Sedai?“

Niall na něj zíral. Tušil, že hříchy tarvalonských čarodějnic patří mezi věci, v něž Balwer nevěří. „To je nesmysl,“ prohlásil hluše. „Takovouhle věc bych mohl čekat od Omerny.“

Jeho sekretář se tvářil stejně vážně jako vždy, ale začal si mnout ruce, jako to dělal, když se cítil uražen. „Můj pán by to od něj mohl čekat, ale je to také přesně to, co budou lidé opakovat tam, kde se nejčastěji poslouchá, na ulicích a tam, kde šlechtici klepou nad vínem. Tam se nesmyslům nikdo nesměje, jen je poslouchá. Co je příliš velký nesmysl, tomu uvěří, neboť je to příliš velký nesmysl, aby to byla lež."

„Jak bys to předložil? Já nebudu zdrojem žádných řečí o dětech jednajících s čarodějnicemi.“

„Byly by to jenom řeči, můj pane.“ Niallův pohled ztvrdl a Balwer rozhodil rukama. „Jak si můj pán přeje. Při každém opakování se přidají další ozdoby, takže prostý příběh má největší šanci na to, že jádro přežije. Navrhuji čtyři povídačky, můj pane, ne jenom jednu. První, že rozkol ve Věži způsobilo povstání černých adžah. Druhou, že černé adžah vyhrály a ovládají teď Věž. Třetí, že Aes Sedai v Salidaru, zděšené a cítící odpor, popírají, že jsou Aes Sedai. A čtvrtou, že přišly za tebou, hledajíce slitování a ochranu. Pro většinu lidí bude každá potvrzovat ty ostatní.“ Zatahal se za klopy a sevřeně, spokojeně se usmál.

„Velmi dobře, Balwere. Ať se tak stane.“ Niall si zhluboka přihnul. Z toho horka cítil svůj věk. Kosti jako by mu křehly. Ale vydrží dost dlouho, aby viděl, jak bude falešný Drak svržen a svět sjednocen před Tarmon Gai’donem. Dokonce i kdyby se nedožil velení v Poslední bitvě, tolik mu Světlo jistě zaručí. „A chci, aby našli Elain Trakandovnu a jejího bratra Gawyna, Balwere, a přivedli je do Amadoru. Dohlédni na to. Teď smíš odejít.“

Místo aby Balwer odešel, zaváhal. „Můj pán ví, že jsem nikdy žádnou akci nenavrhoval.“

„Ale teď ji navrhnout chceš, ano? Oč jde?“

„Tlač na Morgasu, můj pane. Uběhl už víc než měsíc a ona pořád zvažuje návrh mého pána. Ona –“

„Dost, Balwere.“ Niall si povzdechl. Občas si přál, aby Balwer nebyl Amadičan, ale Cairhieňan, jenž by sál hru rodů s mateřským mlékem. „Morgasa je mi každým den víc a víc zavázána, ať už si myslí cokoliv. Víc by se mi líbilo, kdyby přijala okamžitě – mohl bych Andor pozvednout proti al’Thorovi už dnes, se silnou podporou dětí – ale každý den, kdy zůstává mým hostem, je ke mně připoutána o to pevněji. Nakonec zjistí, že je mým spojencem, protože tomu věří svět, je zapletená tak těsně, že už nikdy neunikne. A nikdo nikdy nebude moct říct, že jsem ji přinutil, Balwere. To je velice důležité. Vždycky je těžší rozvázat spojenectví, o němž si svět myslí, že bylo uzavřeno z vlastní vůle, než to, o němž můžeš dokázat, že ti bylo vnuceno. Zbrklý spěch vede k pohromě, Balwere.“

„Jak můj pán praví.“

Niall ho pokynem ruky propustil a sekretář se odpoklonkoval pryč. Balwer nepochopil. Morgasa byla tvrdý protivník. Kdyby na ni příliš tlačil, obrátila by se a bojovala bez ohledu na šanci na vítězství. A přesto, když na ni bude tlačit hodně tvrdě, bude bojovat s nepřítelem, o němž si bude myslet, že ho vidí, a nezahlédne past, jež se kolem ní sevře, dokud nebude příliš pozdě. Tlačil ho čas, celá ta léta, která prožil, všechny ty měsíce, které zoufale potřeboval, ale nedovolí, aby mu spěch zhatil plány.

Útočící sokol zachytil velkou kachnu a kolem létalo peří. Ptáci se oddělili, kachna padala k zemi. Sokol se prudce otočil proti bezmračné obloze a snášel se za padající kořistí, kterou sevřel do pařátů. Váha kachny ho tížila, ale on se přesto dral k lidem čekajícím dole.

Morgasu napadlo, jestli je jako sokol, příliš hrdá a příliš odhodlaná, aby si uvědomila, že se chytila kořisti, která je příliš těžká, aby ji její křídla zvládla. Snažila se pustit rukama v rukavičkách otěže, které svírala až příliš pevně. Bílý klobouk se širokou krempou a dlouhými bílými pery před nelítostným sluncem sice trochu chránil, jí se však přesto řinul po tvářích pot. V jezdeckých šatech ze zeleného, zlatem krumplovaného hedvábí nevypadala jako vězeň.

Dlouhá louka porostlá již uschlou hnědou trávou byla plná lidí na koních i opěšalých, ačkoliv se tu nijak netlačili. Hlouček hudebníků v bíle vyšívaných modrých tabardech s flétnami, citarami a tamburínami hrál docela lehounkou melodii, vhodnou pro odpoledne s ledem chlazeným vínem. Asi tucet sokolníků v dlouhých, složitě vypracovaných kožených vestách přes nabírané bílé košile hladilo dravce s čepičkami, kteří jim seděli na rukavicích, nebo bafalo z krátkých fajfek a vyfukovalo na nedočkavé ptáky proužky modrého kouře. Dvakrát tolik sloužících v livrejích jasných barev roznášelo po louce zlaté podnosy s ovocem a víno ve zlatých číších a na okraji louky, těsně před stromy s většinou holými větvemi, stála skupina mužů v lesklé kroužkové zbroji. Všechno na pomoc Morgase a jejímu doprovodu, aby jejich sokolničení proběhlo v bezpečí.

No, tohle byl aspoň oficiální důvod, ačkoliv prorokovi lidé byli dobrých dvě stě mil na sever, a že by se objevili banditi takhle blízko Amadoru, nebylo pravděpodobné. A i přes to, že se kolem ní tlačily ženy na klisnách a valaších, v zářivých hedvábných jezdeckých šatech a kloboucích se širokými krempami, bohatě zdobenými barevným peřím, s vlasy stočenými do dlouhých loken, které byly u amadicijského dvora právě v módě, Morgasin doprovod vpravdě tvořil Basel Gill, o kus dál stranou neohrabaně sedící na koni v kazajce pošité kovovými kolečky, napínající se mu přes břicho, přes červený hedvábný kabátec, který mu opatřila, aby ho nepřekonali sloužící, a Paitr Conel, ještě více neohrabanější v pážecím červenobílém kabátci a tvářící se velmi nervózně od chvíle, kdy ho přibrala ke své družině. Ženy pak byly šlechtičny od Ailronova dvora, „dobrovolně“ se přihlásily za Morgasiny dvorní dámy. Ubohý mistr Gill hladil meč a nešťastně sledoval bělokabátnické stráže. Tito muži totiž ve skutečnosti bělokabátníci byli, ačkoliv, jako obvykle, když ji vyprovázeli z pevnosti Světla, neměli své bílé kabátce. A byly to stráže. Kdyby se pokusila odjet příliš daleko nebo zůstat příliš dlouho, jejich velitel, mladý muž s tvrdým pohledem, jménem Norowhin, jenž hrozně nerad předstíral, že je něco jiného než bělokabátník, by „navrhl", aby se vrátili do Amadoru, protože začíná být příliš velké horko nebo proto, že se náhle vynořily řeči o tom, že jsou v oblasti loupežníci. S padesáti ozbrojenci se hádat nedalo, ne, pokud si chtěla zachovat alespoň zdání důstojnosti. Norowhin jí poprvé málem sebral otěže z rukou. To byl důvod, proč nikdy nedovolila, aby ji na těchto vyjížďkách doprovázel Tallanvor. Ten mladý hlupák by mohl trvat na její cti a právech, i kdyby proti němu stálo snad sto mužů. Volné hodiny trávil neustálým cvičením šermu, jako by čekal, že jí proseká cestu na svobodu.

O tvář se jí překvapivě otřel větřík a ona si uvědomila, že se k ní ze sedla naklonila Laurain a ovívá ji svým bílým krajkovým vějířem. Štíhlá mladá žena s tmavýma očima maličko příliš u sebe, Laurain se neustále tvářila mrzutě. „Musí to být pro Tvoji Milost takové zadostiučinění, zjistit, že její syn se připojil k dětem Světla. A tak rychle získal hodnost.“

„To by nemělo být překvapením,“ ozvala se Altarin, ovívající si baculatou tvář. „Syn Její Milosti by měl samozřejmě rychle stoupat jako slunce ve své nádheře.“ Hřála se v tom, jak některé další ženy tiše oceňovaly její ubohé přirovnání.

Morgasa měla práci udržet nehybnou tvář. Niallova zpráva přišla včera během jedné z jeho nečekaných návštěv jako šok. Galad a bělokabátník! Aspoň byl v bezpečí, Niall to tvrdil. Ale nemůže ji navštívit. Povinnosti dítěte Světla ho drží mimo město. Určitě ale bude součástí jejího doprovodu, až se vrátí do Andoru v čele vojska dětí.

Ne, Galad nebyl v o nic větším bezpečí než Elain nebo Gawyn. Možná dokonce v menším. Světlo dej, ať je Elain v bezpečí v Bílé věži. Světlo dej, ať je Gawyn naživu. Niall tvrdil, že neví, kde Gawyn je, jenom že není v Bílé věži. Galad byl nožem na jejím hrdle. Niall by nebyl tak krutý, aby to byť jen naznačil, ale jeden jeho prostý rozkaz mohl poslat Galada na jistou smrt. Jedinou jeho ochranou snad bylo to, že si Niall snad myslel, že jí na něm nezáleží tolik jako na Elain a Gawynovi.

„Jsem ráda za něj, pokud je tohle to, po čem touží,“ sdělila jim nevzrušeně. „Ale je to Taringailův syn, ne můj. Taringail byl sezdaný se státem, víte. Zvláštní, ale je mrtvý už tak dlouho, že si ani nevzpomínám na jeho tvář. Galad si může dělat, co bude chtít. Gawyn bude prvním knížetem mečů, až po mně Elain nastoupí na Lví trůn.“ Mávla na sluhu s pohárem na podnose. „Niall mohl alespoň opatřit slušné víno.“ Odpovědí jí byla vlna znepokojeného hihňání. Menším úspěchem pro ni bylo, že se jí podařilo je k sobě trochu přitáhnout, avšak žádná nebyla klidná, když pronesla nějakou nevhodnou narážku na Pedrona Nialla, ne tam, kde se o tom mohl doslechnout. Přesvědčilo je to o její odvaze, což bylo důležité, pokud má získat aspoň částečnou podporu. Možná důležitější, aspoň pro klid její vlastní duše, bylo, že jí to pomáhalo udržovat dojem, že není Niallovým vězněm.

„Slyšela jsem, že Rand al’Thor vystavuje Lví trůn jako loveckou trofej.“ To byla Maranda, hezká žena se srdčitým obličejem, o něco starší než ostatní. Sestra hlavy rodu Algoranů, byla hodně mocná sama o sobě, možná dost mocná, aby se postavila Ailronovi, ale ne Niallovi. Ostatní navedly koně stranou, aby mohla svého ryzáka přiblížit k Morgase. Od Marandy se však žádné spojenectví či přátelství čekat nedalo.

„To jsem taky slyšela,“ odpověděla bezstarostně Morgasa. „Lev je nebezpečná kořist a Lví trůn ještě víc. Zvlášť pro muže. Vždycky zabíjí muže, kteří po něm prahnou.“

Maranda se usmála. „Taky jsem slyšela, že svěřuje vysoké postavení mužům, co dokážou usměrňovat.“

Teď se ostatní ženy tvářily hodně znepokojeně a ustaraně bzučely. Jedna z mladších, Marewin – štíhlá, teprve nedávno odrostlá dívčím střevíčkům – se v sedle s vysokými rozsochami zakymácela, jako by měla omdlít. Zprávy o al’Thorově amnestii daly zrod děsivým příběhům. Morgasa velice doufala, že to jsou jenom řeči. Světlo dej, aby to byly jen řeči, že se muži, kteří dokážou usměrňovat, shromažďují v Caemlynu, hýří v královském paláci a terorizují město.

„Doslechneš se hodně věcí,“ poznamenala Morgasa. „To trávíš všechen svůj čas posloucháním za pootevřenými dveřmi?"

Maranda se usmála ještě víc. Nedokázala odolat nátlaku a stala se jednou z Morgasiných společnic, ale byla dost mocná, aby mohla svou nelibost dát beze strachu najevo. Byla jako trn zaražený hluboko do nohy, jenž nejde vytáhnout a při každém kroku ostře zabolí. „Při službě Tvojí Milosti mi zbývá velice málo času, abych poslouchala kdekoliv, ale snažím se zachytit všechny zprávy z Andoru, jak jen to jde. Abych mohla rozmlouvat s Tvojí Milostí. Slyšela jsem, že falešný Drak každý den obcuje s andorskými šlechtici. S urozenou paní Arymillou a urozenou paní Naean, s urozeným pánem Jarinem a urozeným pánem Lirem. A ještě s dalšími, jejich přáteli.“

Jeden ze sokolníků podal Morgase štíhlého šedého ptáka s černými křídly, opět s nasazenou čepičkou. Když si ho přendávala na sokolnickou rukavici, stříbrné zvonečky na jeho řemíncích zacinkaly.

„Děkuji, ale už mám dneska sokolničení dost,“ řekla mu Morgasa a pak zvedla hlas. „Mistře Gille, svolej doprovod. Vracím se do města.“

Gill sebou trhl. Dobře věděl, že je tu jen proto, aby jezdil za ní, ale teď začal na bělokabátníky mávat a křičet rozkazy, jako by věřil, že ho poslechnou. Morgasa pak okamžitě otočila vranou klisnu. Samozřejmě ji nenechala jít rychleji než krokem. Norowhin by u ní byl jako blesk, kdyby viděl možnost, že zvažuje útěk.

Zatím bělokabátníci bez plášťů nacválali, a než klisna udělala deset kroků, vytvořili eskortu, a než Morgasa dojela na okraj palouku, byl po jejím boku Norowhin, tucet mužů vepředu a zbytek těsně za nimi. Sloužící, hudebníky a sokolníky i ostatní nechali vzadu, aby se připravili a co nejrychleji je následovali.

Gill a Paitr zaujali svá místa za ní, pak jely dvorní dámy. Maranda teď nesla svůj úsměv jako odznak vítězství, ačkoliv některé další se nespokojeně mračily. Ne příliš otevřeně – i když se Niallovi musela podvolit, ta žena byla v Amadicii silou, s níž bylo třeba počítat – ale většina z dam dělala, co mohla, při plnění úkolu, který nechtěly. Z větší části by se k Morgase nejspíš přidaly dobrovolně, co se jim ale rozhodně nelíbilo, bylo to, že musely sídlit v pevnosti Světla.

Morgasa by se byla usmívala, kdyby si mohla být jistá, že si toho Maranda nevšimne. Jediný důvod, proč už před několika týdny netrvala na tom, aby tu ženu poslali pryč, byl ten, že si nedávala pozor na jazyk. Maranda ji ráda popichovala tím, jak dalece jí Andor vypadl z ruky, ale jména, která vybírala, byla pro Morgasu balzámem. Všichni muži a ženy, kteří proti ní stáli při boji o nástupnictví, všichni Gaebrilovi patolízalové. Nic míň, ani víc, od nich ostatně nečekala. Kdyby byla Maranda jmenovala jiné, výsledek by byl jistě odlišný. Urození pánové Pelivar, Abelle či Luan, urozené paní Arathelle, Ellorien či Aemlyn. Další. Ti se do Marandiných šťouchů nikdy nedostali, ačkoliv ona by se o nich jistě zmínila, kdyby se o nich mimo Andor byť jen šeptlo. Dokud se o nich Maranda nešířila, existovala aspoň naděje, že před al’Thorem nepoklekli. Podporovali Morgasin první nárok na trůn a mohli by to, bude-li to vůle Světla, udělat znovu.

Téměř bezlistý les ustoupil udusané hlíně silnice a oni zamířili na jih k Amadoru. Kusy divokého hvozdu se tam střídaly s prosekaným mlázím a ladem ležícími políčky ohraničenými jen nízkými kamennými zídkami, kamennými domy s doškovými střechami a stodolami, stojícími daleko od silnice. V cestě se jim tlačilo poměrně dost lidí, již zvedali prach, až si musela Morgasa přes obličej uvázat hedvábný šátek, i když se škrábali na krajnici okamžitě, jakmile zahlédli tak velký oddíl ozbrojených mužů. Někteří se dokonce vrhali mezi stromy či přeskakovali zídky a prchali přes pole. Bělokabátníci si jich nevšímali a neobjevil se žádný sedlák, aby jim zahrozil pěstí či na ně zakřičel. Několik statků vypadalo opuštěně, v dohledu nebyly slepice ani hospodářská zvířata.

Mezi lidmi na silnici se tady štrachal žebřiňák tažený voly, s poháněčem o pár kroků za nimi, jinde mladá žena poháněla hejno husí. Očividně to všechno byli místní lidé. Někteří měli ranec přes rameno či objemný tlumok, ale většina měla ruce prázdné, šli, jako by neměli ponětí, kam vlastně jdou. Počet těchto lidí byl pokaždé, když Morgase bylo dovoleno opustit Amador, vyšší, bez ohledu na to, kterým směrem se vydala.

Upravila si šátek na nose a úkosem se zadívala na Norowhina. Měl zhruba Tallanvorův věk a výšku, ale tady veškerá podobnost končila. Rudolící pod leštěným hrncovým helmem, s kůží spálenou sluncem, až se mu loupala, nikdy nebyl pohledný. Byl hubené postavy, s vyčnívajícím nosem, Morgase připomínal krumpáč. Pokaždé, když opouštěla pevnost Světla, vedl Norowhin její „doprovod", a ona se ho vždy snažila zatáhnout do hovoru. Bělokabátník nebělokabátník, každý coul, o nějž byl méně jejím žalářníkem, byl jejím vítězstvím. „Tihle lidé prchají před prorokem, Norowhine?“ Nemohli prchat všichni. Stejně tolik jich mířilo na sever jako na jih.

„Ne,“ ucedil stroze, aniž se na ni podíval jen koutkem oka. Prohlížel krajnice, jako by čekal, že se ji každou chvíli někdo pokusí zachránit.

To, naneštěstí, byla jediná odpověď, kterou zatím dostala, jenže ona byla vytrvalá. „Tak kdo to je? Určitě to nejsou Taraboňané. S jejich vracením odvádíte příliš dobrou práci.“ Viděla jednou oddíl Taraboňanů. Snad padesát mužů, žen a dětí, špinavých, padajících únavou, hnali bělokabátníci na koních na západ jako dobytek. Jedině díky trpkému vědomí, že sama nemůže udělat naprosto nic, držela jazyk za zuby. „Amadicie je bohatá země. Dokonce ani tohle sucho nemohlo vyhnat tolik lidí z jejich statků teprve za těch pár měsíců.“

Norowhin zkřivil tvář. „Ne,“ řekl nakonec. „Ti prchají před falešným Drakem.“

„Ale proč? Ten je stovky leguí od Amadicie.“

Na jeho sluncem spáleném obličeji se opět jasně značil vnitřní svár, buď kvůli výběru slov, či vůbec kvůli tomu, že by měl promluvit. „Oni věří, že je to pravý Drak Znovuzrozený,“ zavrčel nakonec znechuceně. „Říkají, že zlomil všechna pouta, podle proroctví. Muži se zříkají svých pánů, tovaryši opouštějí své mistry. Manželé odcházejí od rodin a ženy od svých manželů. Tenhle mor roznáší vítr, který vane od falešného Draka.“

Morgase padl zrak na jakéhosi mladého muže a ženu, choulící se jeden druhému v náručí, jak se dívali na projíždějící ozbrojený oddíl. V umazaných tvářích jim pot vytvářel nepravidelné cestičky a prosté šaty měli pokryté prachem. Vypadali hladoví, tváře měli propadlé a oči příliš velké. Může se tohle dít i v Andoru? Udělal Rand al’Thor tohle i Andoru? Jestli ano – zaplatí za to. Potíž byla v tom zajistit, aby lék nebyl horší než choroba. Osvobodit Andor dokonce i z něčeho takového a předat ho do rukou bělokabátníků...

Snažila se dál udržet hovor, ale Norowhin se vydal z víc slov, než k ní kdy předtím najednou pronesl, a teď ze sebe vyrážel jen jednoslabičné odpovědi. Nezáleželo na tom. Když dokázala jeho upjatost narušit jednou, dokáže to znovu.

Otočila se v sedle a snažila se zahlédnout toho mladíka se ženou, ale byli schovaní za bělokabátnickými vojáky. Ani na tom nezáleželo. Ty tváře si uchová v paměti, spolu se svým slibem.

10

Rčení v Hraničních státech

Rand na chvíli zatoužil po dnech, kdy se mohl procházet chodbami paláce sám. Dnes ráno ho doprovázela Sulin a dvacet Děv, Bael, kmenový náčelník Goshien Aielů, s půl tuctem Sovin Nai, Nožů v ruce, z Jhirad Goshienů na Baelovu poctu, a Bashere se stejně tolika Saldejci s orlími nosy. Široká, nástěnnými koberci ověšená chodba jich byla plná, Far Dareis Mai a Sovin Nai v cadin’sorech, hledících skrz sluhy, kteří se spěšně klaněli a uhýbali z cesty, a mladších Saldejců, kteří se naparovali v krátkých kabátcích a baňatých spodcích zastrkaných do holínek. Dokonce i tady v zastíněné chodbě bylo horko a ve vzduchu tančila zrnka prachu. Někteří sloužící měli červenobílé livreje, jež nosili i za Morgasiny vlády, ale většina byla nová, oblečená prostě v tom, v čem se přišli hlásit do služby, nesourodá sbírka selských a kupeckých soukenných kabátů, většinou tmavých a prostých, ale v různých barvách, tu a tam se záplavou výšivek či kouskem krajky.

Rand si v duchu poznamenal, aby dal vědět paní Harforové, první komorné, že má najít dost livrejí, aby se nově příchozí nemuseli cítit zavázáni pracovat ve svých nejlepších šatech. Palácová livrej byla jistě lepší než cokoliv, co venkované měli, možná kromě oblečení na svátky. Služebnictva tady teď bylo méně než za Morgasiných časů a hodně mužů a žen oděných v červenobílé bylo šedivých a ohnutých, patřících do obydlí penzistů. Místo toho, aby utekli, jako to udělalo tolik dalších, šli zase do práce, než aby se dívali, jak je palác zničen. Další poznámka v duchu. Ať paní Harforová – první komorná byl nevhodný titul, ale Reene Harforová řídila každodenní záležitosti paláce – najde dost sloužících, aby si tihle stařešinové mohli užívat vejminku. Dostávají pořád ještě důchod, když je Morgasa mrtvá? Měl si na to vzpomenout dřív. Halwin Norry, vrchní správce, to bude asi vědět. Jako by byl utloukán k smrti peřím. Vždycky se mu připomnělo něco jiného, co je zapotřebí udělat. Cesty, například, to nebylo peříčko. Nechal bránu tady v Gaemlynu hlídat, i ty poblíž Tearu a Cairhienu, ale nevěděl jistě, kolik dalších jich tu ještě je.

Ano, vyměnil by všechny ty úklony a pukrlata, všechny ty čestné stráže, všechny otázky a břemena, všechny ty lidi, o jejichž potřeby se bylo třeba starat, za dny, kdy si musel dělat starosti jen s tím, aby si sám obstaral kabát. Jistě, za těch dní by mu vůbec nedovolili courat se po těchto chodbách, určitě ne bez stráže jiného druhu, aby zajistila, že nesebere stříbrný a zlatý kalich z výklenku ve zdi či slonovinovou sošku z lapisem intarzovaného stolu.

Aspoň že na něj dnes ráno nehučel hlas Luise Therina. Alespoň že zjevně začínal zvládat ten mentální trik, který mu ukázal Taim. Basheremu se po tvářích řinul pot, ale Randa se horko téměř nedotýkalo. Měl svůj stříbrem krumplovaný kabátec ze šedého hedvábí zapnutý až ke krku, a i když mu bylo trochu teplo, nevypotil ani krůpěj potu. Taim ho ujistil, že časem nebude cítit horko ani zimu dost silné, aby jiného muže zcela zneškodnily. Byla to otázka soustředění na své nitro, trochu jako když se chystal uchopit saidín. Zvláštní, že to bylo tak blízko jediné síle, a přitom s ní nemělo vůbec nic společného. Dělaly Aes Sedai to stejné? Nikdy neviděl žádnou, že by se potila. Nebo ano?

Náhle se rozesmál nahlas. Uvažovat o tom, jestli se Aes Sedai někdy potí! Možná ještě nebyl šílený, ale klidně by prošel jako zabedněný trouba.

„Řekl jsem snad něco směšného?“ zeptal se jaksi suše Bashere a klouby ruky si přejel kníry. Některé Děvy se na něj vyčkávavě zadívaly. Skutečně si dávaly práci a snažily se pochopit mokřiňanský humor.

Jak si Bashere dokázal zachovat duševní rovnováhu – to Rand netušil. Právě dnes ráno dorazila do paláce zpráva o bojích v Hraničních státech mezi Hraničáři. Povídačky poutníků vyrůstaly jako houby po dešti, ale tohle přišlo ze severu, zřejmě s kupci, kteří byli přinejmenším až v Tar Valonu. Neříkalo se nic o tom, kde či kdo přesně. Saldeia byla stejně pravděpodobná jako kterýkoliv jiný stát a Bashere odtamtud nedostal zprávu od té doby, co před několika měsíci odešel, nicméně účinek to na něj mělo asi takový, jako kdyby třeba stoupla cena řípy.

Rand samozřejmě taky nevěděl nic o tom, co se děje ve Dvouříčí – leda by se nejasné šuškání o povstání kdesi na západě dotýkalo i jeho domova, protože v těchto dnech to mohlo něco znamenat i nemuselo – ale pro něj to nebylo stejné. On Dvouříčí opustil. Aes Sedai měly špehy všude, a on by nevsadil ani měďák na to, že Zaprodanci je nemají. Drak Znovuzrozený se nezajímal o nějakou zapadlou díru, kde vyrostl Rand al’Thor, ten byl už mnohem dál. Kdyby tomu tak nebylo, byla by Emondova Role rukojmím, které by bylo možné použít proti němu. Přesto nehodlal hledat hnidy sám na sobě. Opuštění prostě bylo opuštění.

Kdybych dokázal najít cestu, jak uniknout svému osudu, zasloužím si to? To byla jeho myšlenka, ne Luise Therina.

Ošil se, jak ho tupě zabolelo v ramenou, a promluvil lehounkým tónem. „Odpusť mi, Bashere. Jenom mě napadlo něco zvláštního, ale poslouchal jsem. Říkal jsi, že se Caemlyn zaplňuje. Na každého člověka, který utekl, protože se bál falešného Draka, přišli dva, protože jím nejsem. Vidíš?“

Bashere zabručel, což mohlo znamenat cokoliv.

„Kolik jich přišlo z jiných důvodů, Rande al’Thore?“ Bael byl ten nejvyšší muž, jakého kdy Rand viděl, o dobrou dlaň vyšší než Rand sám. Tvořil zvláštní protiklad k Basheremu, jenž byl menší než všechny Děvy kromě Enaily. Baelovi tmavě rusými vlasy hustě prorážela bílá, ale obličej měl hubený a tvrdý a oči pronikavé. „Máš nepřátel dost na stovku mužů. Dej na mě, oni se na tebe pokusí zaútočit znovu. Mohli by mezi nimi být i zplozenci Stínu.“

„I kdyby to nebyli žádní temní druzi,“ přisadil si Bashere, „ve městě vřou potíže jako čaj nechaný na plotně. Hodně lidí ošklivě zbili očividně jen proto, že zapochybovali o tom, že jsi Drak Znovuzrozený, a jednoho chudáka vytáhli z taverny do stodoly a oběsili na trámech, protože se vysmíval tvým zázrakům.“

„Mým zázrakům?“ opáčil Rand nevěřícně.

Jakýsi vrásčitý bělovlasý sluha v příliš velkém kabátku livreje, s velikou vázou v rukou, se snažil zároveň uklonit i uhnout z cesty, zakopl a upadl na záda. Světle zelená váza z jako papír tenkého porcelánu Mořského národa mu přeletěla přes hlavu a kutálela se po tmavě červených dlaždicích, otáčela se a odrážela, až se nakonec zastavila hrdlem nahoru. Stařík se s překvapivou čerstvostí vyškrábal na nohy, rozběhl se k váze, přejel ji rukama a nevěřícně a zároveň s úlevou zajásal, když zjistil, že není nikde puklá ani naštípnutá. Ostatní sloužící hleděli stejně ohromeně, než se vzpamatovali a spěchali pak za svými úkoly. Pohledu na Randa se vyhýbali tak důsledně, že se někteří dokonce zapomněli uklonit či udělat pukrle.

Bashere si vyměnil pohled s Baelem a pak si foukl do hustých knírů.

„Tak zvláštní příhody,“ řekl. „Každý den se objeví další příběh o tom, jak dítě spadlo po hlavě na dláždění z okna osm patnáct sáhů vysoko, aniž by si udělalo třeba jenom bouli. Nebo se nějaká babka dostane do cesty dvěma tuctům splašených koní, ale oni se o ni jaksi ani neotřou, natož aby ji srazili a udupali. Nějaký chlapík tuhle v kostkách hodil pět korun dvaadvacetkrát po sobě, a to všechno přičetli tobě. Naštěstí pro něj.“

„Povídá se,“ přisadil si Bael, „že včera spadl ze střechy košík se střešními taškami, tašky přistály v pořádku na ulici ve tvaru starobylého symbolu Aes Sedai.“ Pohlédl na sluhu, jenž si s otevřenou pusou tiskl vázu k hrudi, když kolem něj procházeli. „Nepochybuji, že tomu tak bylo.“

Rand pomalu vydechl. Samozřejmě se nezmínili o těch druhých příhodách. O muži, který zakopl na schodě a oběsil se, když se mu šátek nečekaně zachytil o kliku na dveřích. Rovněž tak o uvolněném kusu břidlice, který vítr strhl ze střechy a vhodil ho oknem do místnosti, kde kámen zabil ženu sedící s rodinou u stolu. Takové věci se sice stávaly, ale zřídka. Jenomže kolem něj to nebylo jen zřídka. Ať už k dobrému nebo k zlému, stejně často k zlému jako k dobrému, Rand měnil šance už jen tím, že byl v dosahu několika mil. Ne, i kdyby mu z paží zmizeli draci a z dlaní vypálené volavky, pořád by byl poznamenán. V Hraničních státech měli rčení: „Povinnost je těžší než hora, smrt je lehčí než peříčko.“ Jak jste jednou měli tu horu pevně na ramenou, nedala se sundat. Stejně tu nebyl nikdo jiný, kdo by ji nesl, a nemělo smysl si kvůli tomu naříkat.

Promluvil rázně. „Našli jste ty, co ho pověsili?“ Bashere zavrtěl hlavou. „Tak je najděte a zatkněte je pro vraždu. Chci, aby tohle přestalo. Hned. Pochybovat o mně není zločin.“ Povídalo se, že prorok to za zločin prohlásil, jenže s tím zatím nic udělat nemohl. Dokonce ani nevěděl, kde Masema je, jen že někde v Ghealdanu nebo snad v Amadicii. Pokud se mezitím nepřesunul někam jinam. Další poznámka v duchu. Musí zjistit, kde ten člověk je, a nějak ho zarazit.

„Bez ohledu na to, jak dalece to zajde?“ optal se Bashere. „Šeptá se, že jsi falešný Drak, který s pomocí Aes Sedai zabil Morgasu. Lid proti tobě má povstat a pomstít svou královnu. Může to být víc než jeden člověk. Není to jasné.“

Randovi ztuhl výraz. S první částí žít mohl – musel, existovalo příliš mnoho variací, aby je udusil, ať by to popíral jakkoliv důsledně – ale nehodlal snášet vybízení ke vzpouře. Andor bude zemí, kterou nerozdělí válkou. Předá ho Elain tak nepoškozený, jak k němu přišel. Jestli ji někdy najde, udělá to. „Zjistěte, kde to začalo,“ řekl drsně, „a hoďte je do žaláře.“ Světlo, jak najít někoho, kdo to první zašeptal? „Jestli budou chtít milost, můžou o ni požádat Elain.“ Jakási mladá služebná v hrubých hnědých šatech, oprašující modrou skleněnou mísu, zahlédla jeho tvář a mísa jí vypadla z náhle roztřesených rukou a rozbila se. Ne vždy měnil šance. „Jsou i nějaké dobré zprávy? Pár by se mi jich hodilo.“

Mladá služka se nejistě sehnula, aby posbírala střepy, ale Sulin se na ni podívala, jenom se na ni podívala, a žena odskočila a s vytřeštěnýma očima se zády přitiskla ke goblénu s levhartím lovem. Rand to nechápal, avšak některé ženy se zřejmě víc bály Děv než aielských mužů. Mladá žena se podívala na Baela, jako by doufala, že ji ochrání. Ten se tvářil, jako by si jí vůbec nevšiml.

„To záleží prostě jenom na tom, jak definuješ dobrou zprávu.“ Bashere pokrčil rameny. „Zjistil jsem, že před třemi dny přibyli do města Ellorien z rodu Traemane a Pelivar z rodu Coelanů. Proklouzli sem, dalo by se říct, a ani jeden se, pokud jsem slyšel, nepřiblížil k Vnitřnímu Městu. Po ulicích se však také hodně povídá, že nedaleko na venkově přebývá i Dyelin z rodu Taravinů. Žádný z nich neodpověděl na tvé pozvání. Neslyšel jsem žádnou šeptandu, která by je spojovala.“ Pohlédl na Baela, který lehce zavrtěl hlavou.

„My slyšíme méně než ty, Davrame Bashere. Tihle lidé hovoří otevřeněji ve společnosti mokřiňanů.“

V každém případě to byla dobrá zpráva. Právě takové lidi Rand potřeboval. Jestli věřili, že je falešný Drak, to by jim mohl nějak vysvětlit. Jestli věřili, že zabil Morgasu... No, tím lépe, že zůstávají věrní její památce a její krvi. „Pošli jim nové pozvání, aby mě přišli navštívit. Včetně Dyelin, mohli by vědět, kde je.“

„Když pošlu takové pozvání,“ namítl Bashere dost pochybovačně, „tak jim to může jenom připomenout, že v Andoru je saldejské vojsko.“

Rand zaváhal, pak kývl a náhle se zakřenil. „Požádej urozenou paní Arymillu, ať ho doručí. Nepochybuji o tom, že skočí po příležitosti ukázat, jak je mi blízko. Napiš to ale ty.“ Moiraininy lekce, jak se hraje hra rodů, přicházely znovu k užitku.

„Nevím, jestli je to dobrá zpráva, nebo špatná,“ ozval se Bael, „avšak Rudé štíty mi řekly, že v jednom hostinci v Novém Městě se ubytovaly Aes Sedai.“ Rudé štíty pomáhaly Bashereho mužům hlídkovat v Caemlynu a teď hlídkování převzaly celé samy. Bael se lehce zazubil nad Bashereho mrzutým výrazem. „My slyšíme méně, Davrame Bashere, ale občas vidíme víc.“

„Není jedna z nich naše přítelkyně, co má ráda kočky?“ zeptal se Rand. Příběhy o Aes Sedai ve městě přetrvávaly. Občas byly dvě či tři nebo celý oddíl. Bashere i Bael se však nejblíž dostali k pár povídačkám o Aes Sedai, která léčila kočky a psy, ale vždycky v další ulici, a povídal to někdo, kdo to slyšel od kohosi jiného, který to slyšel v taverně nebo na tržišti.

Bael zavrtěl hlavou. „To nemyslím. Rudé štíty povídaly, že tyhle dvě zřejmě dorazily v noci.“ Bashere se zatvářil zaujatě – zřídkakdy si nechal ujít příležitost říci Randovi, že Aes Sedai potřebuje – ale Bael se lehce zamračil, tak lehce, že kromě Aiela by si toho nikdo nevšiml. Aielové se při jednání s Aes Sedai měli napozoru, dokonce se od nich drželi dál.

Těch pár slov Randovi poskytlo hodně látky k přemýšlení a pokaždé se vrátil sám k sobě. Dvě Aes Sedai musely mít důvod přijet do Caemlynu, když se jejich sestry městu od jeho příchodu vyhýbaly. Nejpravděpodobnější důvod byl jistě ten, že to mělo něco společného s ním. I v nejlepších časech cestovalo v noci jen pár lidí, a tohle rozhodně nejlepší časy nebyly. Aes Sedai přišedší potmě se možná snažily vyhnout pozornosti, a nejpravděpodobnější pozornost, které se chtěly vyhnout, byla jeho. Na druhou stranu možná jenom někam spěchaly. Což mohlo znamenat misi pro Věž. Pravdou bylo, že ho nenapadalo nic, co by právě teď bylo pro Věž důležitější než on. Nebo možná byly na cestě k těm Aes Sedai, o nichž Egwain tvrdila, že ho podpoří.

Ať to bylo cokoliv, chtěl to vědět. Světlo samo vědělo, co mají Aes Sedai za lubem – Věž nebo ta Elainina ukrytá banda – ale on na to musel přijít. Bylo jich příliš mnoho a mohly být nebezpečné, aby to neudělal. Jak Věž zareaguje, až se Elaida dozví o jeho amnestii? Jak zareaguje kterákoliv Aes Sedai? Už se to doslechly?

Když se skupinka přiblížila ke dveřím na konci chodby, Rand otevřel ústa, aby Baelovi řekl, že má požádat jednu Aes Sedai, aby přišla do paláce. Kdyby na to přišlo, zvládl by i dvě Aes Sedai – pokud by ho nepřekvapily – ale nemělo smysl riskovat, dokud nevěděl, co jsou zač a co mají za lubem.

Plní mě pýcha. Jsem nemocen pýchou, která mě zničí!

Rand klopýtl. Tohle bylo dnes poprvé, kdy se mu v hlavě ozval hlas Luise Therina – a příliš se to podobalo poznámce, komentující jeho úvahy o Aes Sedai, aby to bylo příjemné – ale kvůli tomu nespolkl to, co chtěl říci, a nezastavil se na místě.

Kvůli vedru byly dveře otevřené, takže bylo vidět do jedné z palácových zahrad. Květiny byly pryč a některé růžové keře a tavolníky vypadaly povadle, stromy však stále vrhaly jistý stín, i když měly jen pár lístků, na kašnu z bílého mramoru, která šplouchala v srdci zahrady. U kašny stála žena v bachraté hnědé vlněné suknici a volné bílé jupce z algode, se šedou loktuší volně přes lokty, a hleděla v údivu, jako to dělala často, do vody, která neměla jiný užitek kromě toho, aby se na ni lidé dívali. Rand se očima vpil do Aviendžina obličeje, hleděl na vlny narudlých vlasů, které jí spadaly na ramena zpod složeného šedého šátku, který měla uvázaný kolem spánků. Světlo, ale že byla krásná. Studovala vodní spršku a ještě si ho nevšimla.

Miloval ji? Nevěděl. V jeho hlavě i v jeho snech se mu pletla s Elain a dokonce i s Min. Věděl, že je nebezpečný, neměl co nabídnout žádné ženě, jenom bolest.

Iliena. Nyní Luis Therin plakal. Zabil jsem ji! Světlo mě navěky pohlť!

„Když se takhle objeví párek Aes Sedai, tak by to mohlo být důležité,“ řekl Rand tiše. „Myslím, že bych měl ten hostinec navštívit a zjistit, proč jsou tady.“ Skoro všichni se zastavili zároveň s ním, ale Enaila a Jalani si vyměnily pohledy a pokračovaly kolem něj do zahrady. Rand maličko zvedl hlas a promluvil značně tvrdším tónem. „Děvy tady půjdou se mnou. Každá, která si chce oblíknout šaty a povídat o dohazování sňatků, může zůstat tu.“

Enaila a Jalani ztuhly a prudce se k němu otočily, oči jim hořely rozhořčením. Ještě dobře, že v dnešní hlídce nebyla Somara. Ta by mohla jít i přesto dál. Sulin se zamíhaly prsty v posunkové řeči Děv, a ať už řekla cokoliv, udusilo to rozhořčení a oběma Děvám místo toho zahořely tváře rozpaky. Aielové měli pro případ, že bylo lepší ticho, nejrůznější signály. Každý kmen měl tajné znaky a každé společenstvo také, kromě těch, které znali všichni Aielové, ale jenom Děvy si z nich vytvořily skutečný jazyk.

Rand nečekal, než Sulin skončí, a otočil se k zahradě zády. Ty Aes Sedai by mohly z Caemlynu odjet stejně rychle, jako přijely. Ohlédl se přes rameno. Aviendha stále hleděla do vody. Nevšimla si ho. Zrychlil krok. „Bashere, poslal bys jednoho muže, aby připravil koně? U brány za Jižní stájí.“ Hlavní brána paláce se otevírala na Královnino náměstí, které bude plné lidí, doufajících, že ho alespoň zahlédnou. Trvalo by mu půl hodiny, než by se mezi nimi prodral, kdyby měl štěstí.

Bashere kývl a jeden z mladších Saldejců odklusal dopředu tím kolébavým krokem muže, uvyklejšího spíš sedlu. „Muž musí vědět, kdy se před ženou stáhnout,“ promluvil Bashere do vzduchu, „ale moudrý muž ví, že občas musí zůstat stát a postavit se jí.“

„Mladí muži,“ prohodil nedbale Bael. „Mladí muži jen honí stíny a utíkají před měsíčním světlem, a nakonec se bodnou do nohy vlastní oštěpem.“ Někteří Aielové se zahihňali, Děvy i Nože v ruce. Ti starší z nich.

Rand se podrážděně znovu ohlédl. „Nikomu z vás by to v šatech neslušelo.“ Děvy i Nože v rukou se kupodivu zasmály znovu, hlasitěji. Možná začínal chápat aielský humor.

Když vyjel z brány za Jižní stájí do křivolakých ulic Vnitřního Města, bylo to tak, jak očekával. Jeade’enovy podkovy zvonily na dláždění, jak hřebec jankovatěl. Grošák se v poslední době ze stájí moc nedostal. V ulicích byla spousta lidí, ale ani zdaleka ne tolik, kolik jich čekal na druhé straně paláce, a všichni si šli po svém. Přesto si na něj ukazovali, nakláněli se k sobě a šeptali si. Někteří možná dokonce poznali Bashereho – na rozdíl od Randa se po městě pohyboval často – ale každý, kdo vyjížděl z paláce, zvlášť s doprovodem klusajících Aielů, musel být důležitý. Šeptání a ukazování je následovalo.

Přes upřené pohledy se Rand snažil vychutnat krásy ogiery zbudovaného Vnitřního Města. Našel si jen pár příležitostí, kdy mohl jenom vychutnávat krásu, a i ty byly vzácné. Ulice se stáčely směrem od zářivě bílého královského paláce a sledovaly křivky kopců, jako by byly součástí krajiny. Všude stály štíhlé věžičky pokryté barevnými kachlemi nebo zlaté, purpurové nebo bílé kupole, jiskřící ve slunečním světle. Tady byl ponechán výhled na stromy porostlý park, támhle mu z vyvýšeniny padl zrak přes celé město na zvlněné pláně a hvozdy za vysokými bílými hradbami, protkanými stříbrnými žilkami, které se táhly kolem celého Caemlynu. Vnitřní Město bylo postaveno pro radost a pro potěchu oka. Podle ogierů ho překonal jenom samotný Tar Valon a bájný Manetheren, a mnoho lidí, Andořanů především, věřilo, že Caemlyn se oběma zdaleka vyrovná.

Čistě bílé hradby Vnitřního Města značily začátek Nového Města, které Vnitřní Město obklopovalo. Zde byly další kupole a štíhlé vysoké věže, některé se snažily vyrovnat výškou těm z Vnitřního Města, stojícím na kopcích. Tady se v užších ulicích tlačily spousty lidí, dokonce i široké třídy, rozdělené uprostřed pásy, kde rostly v pravidelných rozestupech stromy, byly plné lidí, povozů tažených volským spřežením i vozů tažených koňmi, lidí na koních a v kočárech i v nosítkách. Vzduchem se nesl hukot jako z obrovského včelího úlu.

Cesta tudy byla pomalejší, ačkoliv lidé uhýbali. Nevěděli, kdo Rand je, stejně jako to nevěděli ti ve Vnitřním Městě, ale nikdo se nechtěl připlést do cesty pochodujícím Aielům. S tolika lidmi to prostě chvíli trvalo. A že tu byli všemožní lidé. Sedláci v hrubém suknu a kupci v kabátcích či šatech lépe střižených. Řemeslníci spěchající po své práci a pouliční obchodníci, vychvalující svoje zboží na podnosech či trakařích, prodávající všechno od špendlíků a stužek po ovoce a rachejtle, kdy poslední dva druhy zboží nyní byly stejně drahé. Kejklíř v záplatovaném plášti se strkal se třemi Aiely, kteří si prohlíželi čepele vystavené na stole před nožířstvím. Dva hubení chlapíci s tmavými vlasy spletenými do copů a meči na zádech – Rand soudil, že se jedná o hledače rohu – stáli a žvanili s několika Saldejci, přičemž poslouchali ženu hrající na flétnu a muže s bubínkem na rohu. Cairhieňané, menší a bledší, se od Andořanů jasně odlišovali, a stejně tak snědší Tairenové, ale Rand zahlédl i Muranďany v dlouhých kabátcích a Altařany ve složitých vestách, Kandořany s rozdělenými bradkami, dokonce i dva Domany s dlouhými tenkými kníry a náušnicemi.

Od ostatních se odlišovala další sorta lidí, těch, kteří se kolem potulovali v pomačkaných kabátcích a umolousaných šatech, často zaprášení, neustále mrkající a zírající, očividně neměli kam jít a ani ponětí, co dělat dál. Tihle se dostali nejblíž k tomu, co hledali, jak jen to šlo. K němu. K Draku Znovuzrozenému. Rand neměl tušení, co by si s nimi měl počít, a přesto, ať tak nebo tak, je měl na starosti. Přestože je nežádal, aby zahodili své životy, ani nechtěl, aby všechno opustili. Udělali to. Kvůli němu. A kdyby zjistili, kdo je, docela dobře by mohli přemoci Aiely a roztrhat ho na kusy v dychtivé snaze se ho dotknout.

Sáhl na angrial, maličkého tlouštíka, který měl v kapse kabátce. Dobrá věc, když přišlo na to použít jedinou sílu, aby se uchránil před lidmi, již se kvůli němu všeho vzdali. Proto se málokdy vypravoval do města. Aspoň jeden z důvodů. Prostě se toho muselo příliš mnoho udělat, aby si mohl jen tak vyjet.

Hostinec, kam ho vedl Bael, v západní částí města, se jmenoval U Culainova psa. Tři poschodí z kamene, se střechou z červených tašek. V kroutící se boční uličce se procházející dav tiskl ke zdem domů na obou stranách, takže když Randův oddíl zastavil, kolem se tlačili lidé. Rand se znovu dotkl angrialu – dvě Aes Sedai, ty by měl zvládnout, aniž by se musel uchylovat k tomuhle – než sesedl a vstoupil. Samozřejmě až po třech Děvách a párku Nožů v ruce, kteří byli všichni našponovaní a jenom krůček je dělil od zahalené tváře. To by dřív naučil kočku zpívat. Bashere nechal dva Saldejce hlídat u koní a s ostatními vstoupil za Randem spolu s Baelem a zbytkem Aielů, kromě těch, kteří zůstali na stráži venku. Nenašli to, co Rand čekal.

Šenk vypadal jako stovka či víc dalších v Caemlynu, velké sudy piva a vína u jedné prosté omítnuté stěny, na nich menší soudky s kořalkou a na tom všem šedá mourovatá kočka. Dva kamenné krby, čistě vymetené, tři čtyři šenkýřky v zástěrách, přecházející mezi stoly a lavicemi rozestavěnými na podlaze z prken pod trámovým stropem. Přiklusal hostinský, kulatolící muž se třemi bradami, jemuž se bílá zástěra napínala přes teřich, mnul si ruce a Aiely sledoval trochu nervózně. Caemlyn se poučil, že sem nepřišli loupit a spálit všechno v dohledu – přesvědčit Aiely, že Andor není dobytým územím a že si nemůžou vzít pětinu, bylo těžším úkolem – ale to neznamenalo, že byli hostinští zvyklí mít jich v šenku z ničeho nic dva tucty.

Hostinský se soustředil na Randa a Bashereho. Hlavně na Bashereho. Oba byli podle šatů jasně důležití, ale Bashere byl o hodně let starší a tudíž spíš ten důležitější. „Vítej, můj pane, pánové. Co vám můžu nabídnout? Mám tady víno z Murandy i andorské, kořalku z...“

Rand si ho nevšímal. Čím se tento šenk lišil od ostatních šenků, byli hosté. V tuto hodinu by tu čekal jednoho, možná dva muže, ale zde žádní nebyli. Místo toho většinu stolů zabíraly mladé ženy, vlastně většinou ještě dívky, v prostých šatech, které se otáčely na lavicích s hrnky čaje v rukou, aby mohly kulit oči na nově příchozí. Nejedna zalapala po dechu nad Baelovou výškou. Ne všechny však zíraly na Aiely, a Randovi se oči rozšířily právě při pohledu na ten asi tucet, který zíral na něj. Znal je. Ne příliš dobře, ale znal je. Zvlášť jedna upoutala jeho pozornost.

„Bode?“ vyhrkl nevěřícně. Dívka s velkýma očima, která na něj civěla – kdy stačila dospět natolik, aby si mohla zaplést vlasy do copu? – byla Bodewhin Cauthonová, Matova sestra. A vedle hubené Jerilin al’Caarové seděla kyprá Hilda Barranová a hezoučká Marisa Ahanová s rukama přitisknutýma na líce, jako to dělala vždy, když ji něco překvapilo, a baculatá Emry Lewinová a Elisa Marwinová a Darea Candwinová a... Byly z Emondovy Role nebo z okolních statků. Letmý pohled na ostatní stoly stačil, aby si Rand uvědomil, že to taky musejí být dvouříčské dívky. Aspoň většina z nich – zahlédl jednu domanskou tvář a jednu či dvě, které mohly být z daleka – ale všechny šaty bylo možné kdykoliv zahlédnout na Trávníku v Emondově Roli. „Co, pod Světlem, děláte tady?“

„Jdeme do Tar Valonu,“ podařilo se Bode ze sebe vypravit i přes otevřenou pusu. Jediné, co na ní připomínalo Mata, bylo rozpustilé cosi kolem očí. Ohromení nad tím, že ho vidí, se rychle vytratilo v širokém udiveném a radostném úsměvu. „Aby se z nás staly Aes Sedai jako z Egwain a Nyneivy.“

„Na to samé se můžem zeptat tebe,“ přisadila si pružná Larine Ayellinová a s umnou nedbalostí si přehodila silný cop přes rameno. Nejstarší z dívek z Emondovy Role – o dobré tři roky mladší než on, avšak jediná, která měla, kromě Bode, spletené vlasy – si o sobě vždy hodně myslela. Byla dost hezká, aby ji v tom všichni chlapci utvrzovali. „Urozený pán Perrin o tobě neřekl ani půl slova, jenom že jsi někde za dobrodružstvím. A že nosíš hezký kabáty, což, jak vidím, nosíš.“

„Je Mat v pořádku?“ zeptala se náhle znepokojená Bode. „Je s tebou? Máma si kvůli němu dělá takové starosti. Nevzpomněl by si ani, že si má vzít čistý ponožky, kdyby mu to někdo nepřipomněl.“

„Ne,“ řekl Rand pomalu, „není tady. Ale má se dobře.“

„Nečekaly jsme, že tě najdeme v Caemlynu,“ vypískla Janacy Torfinnová vysokým hláskem. Nemohlo jí být víc než čtrnáct, byla nejmladší, aspoň mezi dívkami z Emondovy Role. „Verin Sedai a Alannu Sedai to potěší, řekla bych. Pořád se ptají na to, co o tobě víme.“

Takže tohle byly ony dvě Aes Sedai. Verin, hnědou sestru, znal víc než jen zběžně. Ale nevěděl, co si má myslet o tom, že je tady. Jenomže to vlastně nebylo důležité. Tyhle dívky byly z domova. „Takže ve Dvouříčí je úplně všechno v pořádku? I v Emondově Roli? Perrin se tam zřejmě dostal ve zdraví. Tak moment! Urozený pán Perrin?“

Tím se protrhla stavidla. Zbytek dvouříčských dívek víc zajímali Aielové, na které pohlížely koutkem oka, zvlášť Bael, a pár jich hodilo očkem i po Saldejcích, ale dívky z Emondovy Role se shlukly kolem Randa a mluvily jedna přes druhou, jak se mu snažily povědět všecko najednou, takže z toho vznikl zmatek, všechno bylo překroucené a prošpikované otázkami na něj, na Mata, na Egwain a Nyneivu, přičemž on by na většinu z nich nedokázal odpovědět ani za hodinu, kdyby mu vůbec daly šanci.

Dvouříčí napadli trolloci, avšak urozený pán Perrin je vyhnal. A pak pokračovaly o veliké bitvě, všechny mluvily zároveň, takže bylo těžké zachytit nějaké podrobnosti kromě toho, že k nějakébitvě došlo. Bojovali všichni, samozřejmě, ale byl to urozený pán Perrin, kdo každého zachránil. Vždycky urozený pán Perrin, pokaždé, když řekl jenom Perrin, ony ho okamžitě opravily tím bezděkým způsobem, jakým by opravily někoho, kdo by řekl kůň místo luční koník.

Dokonce i když slyšel, že trolloci byli poraženi, Randovi se poněkud stáhlo hrdlo. Nechal je v tom. Kdyby se byl vrátil, zřejmě by ten seznam mrtvých nebyl tak dlouhý, nebylo by v něm tolik jmen, která znal. Ale kdyby se byl vrátil, neměl by teď za sebou Aiely. Cairhien by nebyl jeho, tedy nakolik jeho byl, a Rahvin by proti němu a Dvouříčí nejspíš poštval sjednocený Andor. Za každé rozhodnutí, jež učinil, se muselo zaplatit. Platili jiní. Musel si připomínat, že je to mnohem menší cena, než by platili, nebýt jej. Ale příliš to nepomáhalo.

Dívky si myslely, že je zdrcen seznamem dvouříčských mrtvých, a tak rychle přešly k veselejším věcem. Perrin se zřejmě taky oženil s Faile. Rand mu v tom přál štěstí, ale napadlo ho, jak dlouho štěstí, které ti dva našli, vydrží. Dívky to považovaly za romantické a úžasné a zřejmě jenom litovaly, že nebyl čas na obvyklé svatební oslavy. Faile docela schvalovaly, obdivovaly ji a taky jí trochu záviděly, dokonce i Larine.

Byli tam také bělokabátnici a s nimi Padan Fain, ten starý forman, který každé jaro přijížděl do Emondovy Role. Dívky si zřejmě nebyly jisté, jestli bělokabátnici byli přátelé či nepřátelé, ale pokud měl Rand někdy nějaké pochybnosti, Fain je rychle rozptýlil. Fain byl temný druh, možná něco horšího než temný druh, jenž by udělal cokoliv, aby ublížil Randovi, Matovi a Perrinovi. Zvlášť Randovi. Nejhorší zpráva, kterou mu mohly říci, byla asi ta, že nikdo nevěděl, jestli je Fain mrtvý. V každém případě bělokabátnici odtáhli, trolloci byli pryč a přes pohoří Oparů se hrnula ohromná záplava uprchlíků, přinášejících všechny možné novinky, od zvyků přes obchod, rostliny a osivo po šaty. Jedna z ostatních dívek byla Domanka a byly tu také dvě Taraboňanky a tři z Almothské pláně.

„Larine si koupila domanský šaty,“ zahihňala se droboučká Janacy a vyvrátila oči, „ale máma ji přinutila, aby je vrátila švadleně.“ Larine zvedla ruku, ale pak se vzpamatovala a s odfrknutím si jenom upravila cop. Janacy se chichotala.

„Komu záleží na šatech?“ vyhrkla Susa al’Seenová. „Randovi na šatech nezáleží.“ Štíhlá, roztěkaná dívka se vždy rychle vzrušila a teď málem poskakovala na špičkách. „Alanna Sedai a Verin Sedai vyzkoušely každou. No, skoro každou...“

„Cilia Coleová se chtěla nechat rovněž vyzkoušet,“ přisadila si Marce Eldinová, robustní dívka. Rand si na ni moc nepamatoval, jen že měla většinou nos v knihách, dokonce i když šla po ulici. „Trvala na tom! Prošla, ale ony jí pak řekly, že je na novicku moc stará.“

Susa Marce rovnou skočila do řeči. „...A my všechny prošly...“

„Cestujeme celý den a prakticky celou noc už od Bílýho Mostu,“ připojila se Bode. „Je dobrý chvíli se zdržet na jednom místě.“

„Viděl jsi Bílý Most, Rande?“ Janacy mluvila přes Bode. „I samotný Bílý most?“

„...A jedem do Tar Valonu a budou z nás Aes Sedai!“ dokončila Susa a zamračila se na Bode, Marce i Janacy. „Do Tar Valonu!“

„Zrovna teď do Tar Valonu nepůjdeme.“

Hlas ode dveří do ulice přitáhl pozornost dívek, ale obě Aes Sedai, které právě přišly, jejich otázky přešly jenom mávnutím ruky. Svou pozornost cele upíraly na Randa. Byly to rozdílné ženy, i přes společný rys tváře. Obě mohly být libovolného věku, ale Verin byla ta malá a baculatá, s hranatým obličejem a lehce prošedivělými vlasy, kdežto druhá, která musela být Alanna, byla tmavá a štíhlá, překrásná, smyslná žena s vlnitými černými vlasy a světlem v očích, prozrazujícím vzteklou povahu. Oči měla lehce zarudlé, jako by plakala, ačkoliv Randovi přišlo zatěžko uvěřit, že by Aes Sedai plakala. Jezdecké šaty měla ze šedého hedvábí prostřihávaného zeleným a vypadaly, jako by si je právě oblékla, kdežto Verininy světle hnědé byly trochu pokrčené. Ačkoliv Verin svému oděvu nevěnovala příliš velkou pozornost, tmavé oči měla velice bystré. Upřela je na Randa tak pevně, jako se slávky drží skály.

Do šenku je následovali dva muži v matně zelených pláštích, jeden podsaditý a šedovlasý, druhý vysoký, tmavý a pružný, ale oba měli u boku meč a jejich plavné pohyby by ukazovaly na strážce dokonce i bez doprovodu Aes Sedai. Randa si vůbec nevšímali, místo toho sledovali Aiely a Saldejce s nehybností, která prozrazovala ovládaný prudký pohyb. Aielové se také nijak zvlášť nehýbali, ale nasazovali si závoje, Děvy i Nože v ruce, a mladí Saldejci náhle drželi ruce u jílců mečů. Jenom Bael a Bashere vypadali zcela klidně. Dívky si kromě Aes Sedai ničeho nevšímaly, ale měchatý hostinský vycítil náladu a začal lomit rukama, nepochybně už viděl svůj šenk zničený, pokud ne rovnou celý hostinec.

„Žádné potíže nebudou,“ pronesl Rand nahlas a vyrovnaně jak k hostinskému, tak k Aielům. Ke každému, doufal. „Žádné potíže, pokud je nezačnete, Verin.“ Několik dívek na něj vykulilo oči, takhle mluvit s Aes Sedai, a Larine si hlasitě odfrkla.

Verin si ho prohlížela svýma ptačíma očkama. „Kdo jsme my, abychom začínaly dělat ve tvé blízkosti potíže? Od té doby, co jsem tě viděla naposledy, jsi urazil pěkný kus cesty.“

Z nějakého důvodu o tom nechtěl mluvit. „Jestli jste se rozhodly nejít do Tar Valonu, tak jste musely slyšet, že je Věž rozdělená.“ To mezi dívkami vyvolalo poplašené bzučení. Ony to rozhodně neslyšely. Aes Sedai nezareagovaly nijak. „Víte, kde jsou ty, co stojí proti Elaidě?“

„Jisté věci bychom měli probrat v soukromí,“ řekla Alanna klidně. „Mistře Dilhame, budeme potřebovat tvou soukromou jídelnu.“ Hostinský se mohl málem přetrhnout, když ji ujišťoval, že je jí k dispozici.

Verin vyrazila k vnitřním dveřím. „Tudy, Rande.“ Alanna se na něj podívala a tázavě zvedla obočí.

Rand se suše zazubil. Právě přišly a hned se ujaly velení, zdálo se však, že Aes Sedai to dělají přirozeně, jako dýchají. Dvouříčská děvčata na něho civěla s různě vyjádřeným soucitem. Nepochybně čekala, že ho Aes Sedai stáhnou z kůže, jestli s nimi nebude mluvit slušně a sedět rovně. Verin a Alanna to možná čekaly rovněž. Rand se lehce uklonil a ukázal Alanně, aby šla napřed. Urazil přece dlouhou cestu, ne? Neměly ani tušení, jak dlouhou.

Alanna rozčileně sykla. „Promluvíme si s ním o samotě, Ihvone.“ Štíhlý strážce se zamračil a pak pomalu přikývl.

Verin se ohlédla přes rameno. Vypadala poněkud poplašeně, jako by ji někdo vytrhl ze zamyšlení. „Co? Aha, ano, ovšem. Tomasi, zůstaň tady, prosím.“ Šedovlasý strážce se tvářil pochybovačně a upřeně se na Randa zadíval, než se ledabyle opřel o zeď vedle dveří do ulice. Nu, opíral se ledabyle, pokud by se dalo o nástražném drátu říci, že se může ledabyle opírat. Teprve pak se Nože v ruce uvolnily – natolik, nakolik se Aielové dokázali uvolnit.

„Chci si s nimi promluvit o samotě,“ pronesl Rand s pohledem upřeným na Sulin. Malou chvíli měl dojem, že se s ním začne hádat. Umíněně zaťala zuby. Nakonec si vyměnila několik znamení s Enailou a Dagendrou a ony couvly, přičemž se na něj dívaly a odmítavě kroutily hlavami. Sulin znovu pohnula prsty a všechny Děvy se zasmály. Rand si přál, aby existoval způsob, jak by se tu řeč mohl naučit. Sulin to šokovalo, když se zeptal.

Dvouříčské dívky si vyměnily zmatené pohledy, když Rand vyrazil za Aes Sedai, a když zavíral dveře, slyšel sílící bzukot. Jídelna byla malá, ale s leštěnými židlemi místo lavic a cínovými svícny na leštěném stole i krbové římse s vyřezávanými liánami. Obě okna byla zavřená, ale nikdo se je nepokoušel otevřít. Randa napadlo, jestli si Aes Sedai všimly, že se ho horko nedotýká o nic víc než jich.

„Povedete je za vzbouřenkyněmi?“ zeptal se okamžitě.

Verin se zamračila a uhladila si suknice. „Víš toho víc než my."

„O událostech ve Věži jsme se doslechly teprve v Bílém Mostě.“ Alanna mluvila chladným tónem, ale v očích, jež upírala na něj, měla žár. „Co víš o těch... vzbouřenkyních?“ Při tom slově se jí do hlasu vloudila všechna nechuť světa.

Takže se o tom doslechly teprve v Bílém Mostě a pak hned spěchaly sem, přičemž děvčatům všechno zatajily. A podle reakce Bode a ostatních se teprve nedávno rozhodly, že do Tar Valonu nepůjdou. Zřejmě si dneska ráno potvrdily, co se stalo. „Nejspíš mi neřeknete, kdo je váš špeh v Caemlynu.“ Jenom se na něj podívaly, Verin naklonila hlavu na stranu a studovala ho. Zvláštní, jak ho pohledy Aes Sedai kdysi vyváděly z míry, tak vážné, bez ohledu na dění okolo, tak vědoucí. Ale když se teď na něj koukala nějaká Aes Sedai, dokonce dvě, už se mu z toho neobracel žaludek. Pýcha, zasmál se šíleně Luis Therin a Rand potlačil zamračení. „Slyšel jsem, že vzbouřenkyně existují. Vy jste nepopřely, že víte, kde jsou. Nechci jim uškodit, zdaleka ne. Mám důvod věřit, že by mě mohly podpořit.“ Hlavní důvod, proč to chtěl vědět, si však nechal pro sebe. Třeba měl Bashere pravdu, třeba potřeboval mít za sebou Aes Sedai, ale hlavně to chtěl vědět, protože mu řekly, že Elain je u nich. Potřeboval ji, aby získal Andor v míru. To byl jeho jediný důvod, proč ji hledal. Jediný. Byl pro ni stejně nebezpečný jako pro Aviendhu. „Pro lásku Světla, jestli to víte, řekněte mi to."

„Kdybychom to věděly,“ opáčila Alanna, „neměly bychom právo to komukoliv prozradit. Pokud se tě rozhodnou podporovat, můžeš si být jistý, že tě vyhledají.“

„Až budou ony chtít,“ dodala Verin, „ne ty.“

Rand se zachmuřeně usmál. Měl tolik čekat, nebo spíš tak málo. Dopředu se tlačila Moirainina rada. Nevěř žádné ženě, která nosí šátek, radila mu v den, kdy zemřela.

„Je s tebou Mat?“ zeptala se Alanna, jako by to vlastně bylo to poslední, nač myslela.

„I kdybych věděl, kde je, proč bych vám to říkal? A pořád takhle dokola?“ Zřejmě to nepovažovaly za vtipné.

„Je ale hloupé chovat se k nám jako k nepřátelům,“ zamumlala Alanna a vydala se k němu. „Vypadáš unaveně. Odpočíváš dost?“ Rand couvl před její zvednutou rukou a ona se zastavila. „Jako ty, Rande, já taky nechci škodit. Nic, co tu udělám, ti neublíží.“

Jelikož to řekla takhle přímo, musela to být pravda. Kývl a ona natáhla ruku a položila mu ji na čelo. Lehce ho zasvrběla kůže, když sáhla pro saidar, a tělem mu projela známá teplá vlna, jak kontrolovala jeho zdraví.

Alanna spokojeně kývla. A náhle se teplo změnilo v žár, jeden prudký záblesk, jako by na okamžik stál uprostřed žhoucí hranice. I poté, co to přešlo, se cítil divně, uvědomoval si sám sebe, jako si to neuvědomoval nikdy předtím, cítil i Alannu. Zapotácel se, točila se mu hlava a svaly měl jako kus hadru. Luis Therin tvořil ozvěnu jeho zmatku a znepokojení.

„Cos to udělala?“ chtěl vědět. Ve vzteku uchopil saidar. Jeho síla mu pomohla udržet se na nohou. „Cos udělala?“

Něco tepalo v proudu mezi ním a pravým zdrojem. Snažily se ho odstínit! Spletl vlastní štíty a zarazil je na místo. Skutečně urazil hodný kus cesty a hodně se naučil od doby, co ho Verin viděla posledně. Verin se zapotácela a musela se opřít o stůl, a Alanna zachrčela, jako by ji udeřil pěstí.

„Cos udělala?“ Dokonce i hluboko v chladné prázdnotě bez citů jeho hlas skřípal. „Řekni to! Já neslíbil, že ti neublížím. Jestli mi to neřekneš –“

„Spojila se s tebou,“ vyhrkla rychle Verin, ale jestli její vážnost byla nějak pocuchaná, okamžitě to zakryla. „Spojila se s tebou jako s jedním ze svých strážců. To je všechno.“

Alanna se vzpamatovala ještě o něco rychleji. Odstíněná, čelila mu klidně, s rukama založenýma, s náznakem uspokojení v očích. Uspokojení! „Řekla jsem, že tě neporaním, a udělala jsem pravý opak.“

Rand se několikrát zhluboka, pomalu nadechl a snažil se uklidnit. Nakráčel do toho jako štěně. Po vnějším okraji prázdnoty se drápal vztek. Klid. Musí být klidný. Jeden z jejích strážců. Takže je zelená. Ne že by to znamenalo nějaký rozdíl. Věděl toho o strážcích málo, rozhodně ne, jak zlomit pouto, nebo jestli se vůbec zlomit dá. Od Luise Therina cítil jenom ohromený šok. Nikoliv poprvé si Rand přál, aby byl Lan neodcválal hned po Moirainině smrti.

„Řekly jste, že nepůjdete do Tar Valonu. V tom případě, jelikož zřejmě nevíte, jestli víte, kde jsou ty vzbouřenkyně, můžete zůstat tady v Caemlynu.“ Alanna otevřela pusu, ale on ji nepustil ke slovu. „Buďte vděčné, že ty štíty nezavážu a nenechám vás tak!“ Tím si získal jejich pozornost. Verin stiskla rty a Alanniny oči byly jako ta hořící hranice, kterou předtím prošel. „Ale budete se ode mě držet dál. Obě. Pokud pro vás nepošlu, je vám Vnitřní Město zapovězené. Zkuste to porušit, a já vás nechám odstíněné a kromě toho v žaláři. Rozumíme si?“

„Dokonale.“ Přes výraz v očích měla Alanna hlas jako led. Verin jenom kývla.

Rand otevřel dveře a ztuhl. Zapomněl na dvouříčské dívky. Některé rozmlouvaly s Děvami, jiné si je jenom prohlížely a šeptaly si nad čajem. Bode a hrstka dívek z Emondovy Role se na něco vyptávaly Bashereho, jenž držel v pěsti cínový korbel a nohu měl položenou na lavici. Vypadal zpola pobaveně a zpola zděšeně. Když se dveře rozlétly, všichni se k němu otočili.

„Rande,“ zvolala Bode, „tenhle člověk o tobě vykládá hrozný věci.“

„Říká, že jsi Drak Znovuzrozený,“ koktala Larine. Ostatní dívky v místnosti to očividně ještě neslyšely. Zalapaly po dechu.

„Jsem,“ prohlásil Rand unaveně.

Larine si odfrkla a založila si ruce na prsou. „Hned jak jsem viděla ten kabát, hned jsem věděla, že ses začal nafukovat, už podle toho, jak jsi tenkrát utekl s Aes Sedai. Věděla jsem to dřív, než jsi začal mluvit tak neuctivě s Alannou Sedai a Verin Sedai. Ale nevěděla jsem, že se z tebe stal zaslepenej hlupák."

Bode se smála spíš zděšeně než pobaveně. „Neměl bys něco takovýho říkat, ani v žertu, Rande. Tam tě vychoval líp. Ty jsi Rand al’Thor. A teď nech těch hloupostí.“

Rand al’Thor. Tak se jmenoval, jenže pořádně nevěděl, kdo je. Tam al’Thor ho vychoval, ale jeho otcem byl aielský náčelník, který zemřel už dávno. Jeho matkou byla Děva, ale ne Aielanka. Tolik skutečně věděl o tom, kým je.

Stále ho plnil saidín. Jemně obalil Bode a Larine prameny vzduchu a zvedl je, až se jim nohy kývaly půl sáhu nad podlahou. „Já jsem Drak Znovuzrozený. Popírání to nezmění. Přání to nezmění. Nejsem ten muž, kterého jste znaly v Emondově Roli. Už rozumíte? Ano?“ Uvědomil si, že křičí, a pevně stiskl rty. Žaludek měl jako olověnou kouli a třásl se. Proč to Alanna udělala? Jaký aessedaiovský plán se líhl za tou hezkou tvářičkou? Nikomu nevěř, říkala Moirain.

Kdosi mu sáhl na ruku a on se prudce otočil.

„Prosím, postav je na zem,“ řekla Alanna. „Prosím. Jsou vyděšené.“

Byly víc než vyděšené. Larine zmizela krev z tváří a pusu měla otevřenou, že už to víc nešlo, jako by chtěla křičet a zapomněla jak. Bode vzlykala, až se celá třásla. Nebyly jediné. Ostatní dvouříčské dívky se k sobě choulily, jak nejdál se od něj v šenku dostaly, a většina taky brečela. I šenkýřky se tiskly v houfu ke stěně a brečely jako ostatní. Hostinský padl na kolena, vyvaloval oči a bezhlesně polykal.

Rand postavil obě dívky na podlahu a spěšně propustil saidín. „Mrzí mě to. Nechtěl jsem vás vylekat.“ Jakmile se dokázaly pohnout, Bode a Larine prchly k ostatním holkám, objímajícím jedna druhou. „Bode? Larine? Mrzí mě to. Neublížím vám, slibuju.“ Nepodívaly se na něj. Žádná se na něj nepodívala. Zato se na něj koukala Sulin a taky ostatní Děvy, s bezvýraznými tvářemi a káravými pohledy.

„Co se stalo, stalo se,“ prohodil Bashere a postavil korbel na stůl. „Kdo ví? Třeba je to tak nejlepší.“

Rand pomalu kývl. Nejspíš ano. Nejlepší bylo, že se od něj chtěly držet co nejdál. Nejlepší pro všechny. Jenom si přál, aby si mohl ještě chvíli povídat o domově. Aby ještě chvíli viděly jenom Randa al’Thora. Kolena se mu po tom spojení ještě podlamovala, ale jakmile se jednou vydal na cestu, zastavil se, teprve až zase seděl v Jeade’enově sedle. Nejlepší bylo, že se ho bály. Nejlepší by bylo, kdyby zapomněl na Dvouříčí. Napadlo ho, jestli ta hora časem přestane tolik vážit nebo bude vážit čím dál víc.

11

Lekce a učitelé

Jakmile byl Rand ze dveří, Verin přestala zadržovat dech a vydechla. Kdysi řekla Siuan a Moirain, jak nebezpečný je. Ani jedna ji neposlouchala, a teď, když přešel jenom rok, byla Siuan utišená a nejspíš i mrtvá, zatímco Moirain... Ulice byly plné řečí o Draku Znovuzrozeném v královském paláci, většinou byly dost neuvěřitelné, ale žádná z těch uvěřitelných se nezmiňovala o Aes Sedai. Moirain se mohla rozhodnout, že ho nechá, aby si myslel, že je po jeho, ale nikdy by ho od sebe nepustila dál, ne teď, když získával takovou moc. Ne teď, kdy bylo riziko, které představoval, tak velké. Obrátil se snad Rand proti ní surověji než proti nim dvěma? Od té doby, co ho viděla posledně, značně zestárl. Ve tváři se mu zračilo napětí vnitřního zápasu. Světlo vědělo, že měl ještě dost rozumu, ale mohl to být i zápas o duševní zdraví?

Takže. Moirain mrtvá, Siuan mrtvá, Bílá věž rozdělená a Rand na pokraji šílenství. Verin podrážděně sykla. Když riskujete, občas přijde vyúčtování tehdy, když ho čekáte nejméně, způsobem, který ani nečekáte. Skoro sedmdesát let jemné práce z její strany, a teď to všechno mohlo přijít vniveč kvůli jednomu mladému muži. I tak žila příliš dlouho, prožila toho příliš mnoho, aby se nechala vyvést z míry. Hezky všechno popořadě. Postarat se o to, co se dá vyřídit teď, než si příliš dlouho dělat starosti kvůli tomu, co se nikdy nemusí stát. Tuhle lekci jí vnutily, ale ona si ji vzala k srdci.

Nejdřív bylo třeba uklidnit ty mladé ženy dole. Pořád se choulily jako stádo ovcí, brečely, držely se navzájem a schovávaly tváře. Docela je chápala. Tohle pro ni nebylo poprvé, kdy stála proti muži, jenž dokázal usměrňovat, natož proti Draku Znovuzrozenému, a přesto měla žaludek jako na vodě. Začala s uklidňujícími slovy a poplácáním po rameni tuhle, pohlazením po vlasech támhle. Snažila se, aby její hlas zněl mateřsky. Přesvědčit je, že Rand už odešel – což ve většině případů znamenalo přesvědčit je, aby otevřely oči – ještě zdaleka neznamenalo, že se uklidní. Alespoň že vzlykot pomalu utichal. Jenže Janacy se svým pronikavým hláskem dožadovala, aby jí někdo řekl, že Rand lhal, že to všechno byl trik, zatímco Bodewhin se stejně pronikavým hlasem dožadovala, aby byl nalezen a zachráněn její bratr – Verin by dala hodně za to, dozvědět se, kde Mat je – a Larine blekotala, že musejí okamžitě, ihned opustit Caemlyn.

Verin si vzala jednu ze šenkýřek stranou. Žena s prostou tváří, přinejmenším o dvacet let starší než děvčata z Dvouříčí, měla vytřeštěné oči, ačkoliv si zástěrou otírala oči a třásla se. Když se Verin dozvěděla její jméno, řekla: „Přines jim všem hezky čerstvý čaj, Azril, horký a se spoustou medu, a dej do něj trochu kořaličky.“ Chvíli se zamyslela nad mladšími ženami a dodala: „Víc než jen trochu. Každé nalej slušného panáka.“ To by jim mělo trochu uklidnit nervy. „A ty a ostatní děvčata si rovněž dejte.“ Azril popotáhla, zamrkala a otřela si obličej, ale udělala pukrle. Požadavek týkající se jejích obvyklých povinností zřejmě utišil její pláč, když už ne její děs.

„Obsluž je v jejich pokojích,“ řekla Alanna a Verin souhlasně kývla. Trocha spánku dělá zázraky. Byly jenom pár hodin z postelí, ale kořalka spolu s těžkou cestou sem ten zázrak dokáže.

Rozkaz vyvolal zmatek.

„Tady se neschováme,“ podařilo se ze sebe vypravit Larine přes vzlykot a škytání. „Musíme jít! Hned! On nás zabije!“

Bodewhin se vlhce leskly tváře, ale zatvářila se odhodlaně. Ta dvouříčská tvrdohlavost způsobí nejedné z nich potíže. „Musíme najít Mata. Nemůžem ho nechat s... s mužem, co může... Nemůžem! I když je to Rand, nemůžem!“

„Já chci vidět Caemlyn,“ kvílela Janacy, i když se stále třásla jako osika.

Ostatní se připojily k prvním třem – hrstka vřískavě podporovala Janacy i přes svůj strach, většina umíněně trvala na okamžitém odchodu. Jedna z mladých žen z Hlídky, vysoká hezká dívka jménem Elle, na Dvouříčí kupodivu světlovlasá, začala znovu ječet z plných plic.

Verin se musela moc držet, aby je nezliskala. Ty nejmladší měly omluvu, ale Larine, Elle a ostatní se spletenými vlasy měly být dospělé ženy. Většiny se Rand ani nedotkl a nebezpečí zmizelo. Na druhou stranu byly všechny utahané, Randova návštěva pro ně byla šok a nejspíš jich v blízké budoucnosti zažijí ještě dost, takže se prozatím ovládla.

Alanna však ne. Dokonce i mezi zelenými byla vyhlášená svou rtuťovitou povahou, a v poslední době se to ještě zhoršilo. „Teď půjdete do svých pokojů,“ pravila chladně, ale hlas na ní bylo to jediné chladné. Verin si povzdechla, když druhá Aes Sedai spletla vzduch a oheň do iluze. Místnost se naplnila vzdechy a již tak vykulené oči začaly vylézat z důlků. Tohle nebylo nutné, ale zvyk neschvaloval, aby se jedna sestra veřejně pletla do záležitostí druhé, a popravdě řečeno se Verin ulevilo, když Elle přestala výt. Sama neměla nervy zrovna v pořádku. Necvičené mladé ženy prameny samozřejmě neviděly. Jim se zdálo, že se Alanna s každým slovem zvětšuje. Rovněž jí zesílil hlas, aniž změnila tón. Nyní duněl, jak odpovídal její zdánlivé velikosti. „Máte se stát novickami, a první lekce, již se novicka musí naučit, je poslechnout Aes Sedai. Okamžitě. Bez námitek a poznámek.“ Alanna stála uprostřed šenku nezměněná – aspoň pro oči Verin – ale hlava iluze se dotýkala stropních trámů. „Tak honem! Která nebude v pokoji, než napočítám do pěti, bude toho do smrti litovat. Jedna. Dvě...“ Než napočítala do tří, všechny už se s jekotem škrábaly jedna přes druhou do schodů vzadu. Byl div, že žádnou neudupaly.

Alanna se nenamáhala dopočítat do čtyř. Když poslední z Dvouříčanek zmizela nahoře, propustila saidar, iluze zmizela a ona spokojeně kývla. Verin soudila, že mladé ženy nyní bude třeba chlácholit, aby vůbec vystrčily nos ze svých pokojů. Možná to bylo dobře. S tím, jak to zatím všechno vypadalo, nechtěla, aby se některá z nich vykradla prohlédnout si Caemlyn, a ony ji pak musely tahat zpátky.

Jistě, Alanna zapůsobila i jinde. Teď bylo nutné vylákat šenkýřky zpod stolů, kam se schovaly, a té, která se zhroutila a snažila se doplazit do kuchyně, musely pomoci na nohy. Neřekly ani slovo, jenom se třásly jako osiky ve vichřici. Verin musela každou postrčit, aby se začaly hýbat, a třikrát zopakovat rozkaz ohledně čaje a kořalky, než na ni Azril přestala civět, jako by právě viděla, jak jí vyrostla druhá hlava. Hostinský měl bradu až na prsou a oči mu málem vypadly až na zem. Verin se podívala na Tomase a ukázala na potácejícího se tlouštíka.

Tomas po ní vrhl suchý pohled – vždycky to dělal, když po něm chtěla, aby vyřídil triviální záležitosti, nicméně její rozkazy zpovídal málokdy – položil mistru Dilhamovi ruku kolem ramen a žoviálním tónem se ho zeptal, jestli by si spolu nemohli vypít několik pohárků nejlepšího vína ze sklepa. Tomas byl správný chlap – v jistých oblastech měl překvapivé zkušenosti. Ihvon si sedl zády ke zdi a nohy položil na stůl. Podařilo se mu jedním okem sledovat dveře do ulice a druhým Alannu. Alannu sledoval velmi ostražitě. Choval se k ní družněji od chvíle, kdy Owein, její druhý strážce, zemřel ve Dvouříčí – a moudře si dával pozor na její vzteklé výbuchy, ačkoliv se jí je obvykle dařilo zvládat lépe než dneska. Alanna sama se nijak nestarala o to, aby napravila zmatek, který způsobila. Stála uprostřed šenku se založenýma rukama. Každému, kdo nebyl Aes Sedai, nejspíš připadala jako vtělený klid. Verin viděla ženu připravenou vybuchnout.

Položila Alanně ruku na rameno. „Musíme si promluvit.“ Alanna se na ni podívala s nečitelným výrazem v očích a pak beze slova odplula směrem k soukromé jídelně.

Verin za ní zaslechla mistra Dilhama říkat roztřeseným hlasem: „Myslíš, že bych mohl tvrdit, že ke mně chodí Drak Znovuzrozený? Koneckonců, přišel sem.“ Na kratičkou chvíli se usmála. Nakonec se vzpamatuje. Když zavřela dveře za sebou a Alannou, úsměv zmizel.

Alanna už přecházela sem a tam po malé místnosti, hedvábí jejích rozstřižených suknic šustilo jako meče vyjíždějící z pochev. „Taková nestydatost od muže! Taková nestydatost! Zavřít nás! – Omezovat nás!“

Verin ji chvíli pozorovala, než promluvila. Trvalo jí deset roků, než se přenesla přes Balinorovu smrt a spojila se s Ihvonem. Od Oweinovy smrti byly Alanniny city příliš obnažené a ona to v sobě držela příliš dlouho. Občasné záchvaty pláče, které si od odjezdu z Dvouříčí povolila, nebyly dostatečnou úlevou. „Asi by nás dokázal udržet mimo Vnitřní Město, se strážemi u bran, ale nemůže nás skutečně držet v Caemlynu.“

Teď se jí dostalo spalujícího pohledu, jaký si její slova zasloužila. Mohly odejít bez větších potíží – jakkoliv moc se Rand naučil, byla jen malá šance, že se mu podařilo objevit ochrany – ale to by znamenalo opustit dvouříčská děvčata. Žádná Aes Sedai nenašla tak bohatý poklad, jako byl ten ve Dvouříčí, od... Verin si neuměla představit, jak dlouho. Nejspíš od trollockých válek. Dokonce i mladým, osmnáctiletým ženám – hranici, kterou si samy stanovily – často přišlo zatěžko přijmout omezení noviciátu, a přesto kdyby hranici posunuly jenom o pět let, mohly by s Alannou přivést dvakrát tolik žen, jestli ne víc. Pět z těchhle dívek – pět! – mělo jiskru vrozenou, včetně Matovy sestry, Elle a mladé Janacy. Ty by začaly nakonec usměrňovat, ať už by je to někdo naučil či nikoliv, a byly by velmi silné. A dvě další nechaly doma, aby je vyzvedly za rok za dva, až budou dost staré, aby mohly odejít do světa. To bylo dost bezpečné. U dívek se vrozená schopnost bez cviku zřídkakdy projevila před patnáctým rokem. Ostatní byly výjimečně slibné, všechny. Dvouříčí bylo zkrátka naleziště čistého zlata.

Když nyní získala pozornost druhé ženy, Verin změnila téma. Tyhle ženy rozhodně nehodlala opustit. Nebo odejít od Randa dál, než bude muset. „Myslíš, že má s těmi vzbouřenkyněmi pravdu?“

Alanna na chvíli zaťala pěsti do sukní. „Už ta možnost mě odpuzuje! Mohly jsme skutečně dojít až k...?“ Odmlčela se, mluvila ztraceně. Svěsila ramena. Těsně pod povrchem bublaly slzy, které jen tak tak potlačila.

Když teď byl hněv druhé ženy otupen, Verin se potřebovala na pár věcí zeptat, než se zase přiostří. „Je nějaká naděje, že by ti tvoje řeznice mohla povědět víc o tom, co se stalo v Tar Valonu, kdyby ses vyptávala?“ Ta žena vlastně nebyla Alannina. Byla agentkou zelených, kterou Alanna objevila, protože si před řeznickým krámem všimla jakéhosi nouzového signálu. Ne že by Alanna Verin prozradila, co to bylo, samozřejmě. Verin by určitě nevyjevila žádný signál hnědých.

„Ne. Nezná víc než tu zprávu, co mi předala, a z ní jí vyschlo v krku tak, že to skoro nedokázala vyslovit. Všechny věrné Aes Sedai se mají vrátit do Věže. Vše je odpuštěno.“ Tohle byl aspoň smysl oné zprávy. Alanně v očích vzplál hněv, ale jen na chvíli, a ne tak silný jako předtím. „Nebýt všech těch řečí, tak bych ti nikdy neprozradila, kdo to je.“ To, a její nevyrovnané city. Alespoň přestala přecházet sem a tam.

„Já vím,“ řekla Verin a posadila se ke stolu, „a já budu ctít, že je to důvěrné. Takže. Musíš přiznat, že tahle zpráva potvrzuje všechny ty řeči. Věž je rozdělená. Se vší pravděpodobností jsou někde vzbouřenkyně. Otázkou je, co s tím uděláme?“

Alanna se na ni dívala, jako by se zbláznila. Nebylo divu. Siuan musela sesadit věžová sněmovna podle zákonů Věže. Dokonce jen pouhý náznak postavit se zákonům Věže byl nemyslitelný. Jenže ona ostatně i rozdělená Věž byla nemyslitelná.

„Jestli nemáš odpověď teď, tak to promysli. A promysli tohle. Hlavně Siuan Sanche stála za nalezením mladého Randa al’Thora.“ Alanna otevřela ústa – nepochybně se chtěla zeptat, jak to Verin ví a jestli v tom taky měla prsty – ale Verin ji nepustila ke slovu. „Jenom prosťáček by věřil, že tohle nehrálo žádnou roli v jejím svržení. Takhle velké shody náhod prostě neexistují. Takže si promysli, jaký musí mít Elaida na Randa názor. Byla červená, nezapomínej. A zatímco budeš přemýšlet, odpověz mi na tohle. Cos to dělala, takhle se s ním spojit?“

Ta otázka by neměla Alannu překvapit, a přesto ji hodně překvapila. Zaváhala, potom si přitáhla židli, posadila se, a než odpověděla, upravila si suknice. „Bylo to logické, když tak stál přímo před námi. Mělo se to udělat už dávno. Tys nemohla – nebo bys to neudělala.“ Jako většina zelených byla dost pobavená, když ostatní adžah trvaly na tom, že každá sestra má mít jen jednoho strážce. Co si zelené myslely o tom, že červené nemají žádné, zůstávalo nevyřčeno. „Všichni měli být při první příležitosti spojení. Jsou příliš důležití, aby pobíhali takhle volně, on ze všech nejvíc.“ Náhle jí zahořely tváře. Ještě hodně dlouho potrvá, než se zase bude plně ovládat.

Verin věděla, co způsobilo ty ruměnce. Alanna si pustila pusu na špacír. Měly Perrina pod dohledem dlouhé týdny, zatímco zkoušely ženy po Dvouříčí, ale Alanna rychle přestala mluvit o tom, že se s ním spojí. Důvod byl stejně prostý jako rozohněný Failin slib – pronesený hezky daleko z Perrinova doslechu – že jestli Alanna něco takového udělá, neopustí Dvouříčí živá. Kdyby toho Faile věděla o poutu mezi Aes Sedai a gaidinem víc, ta hrozba by nezafungovala, ale právě její nevědomost, když už nic jiného, zadržela Alanninu ruku. Nejspíš to byla frustrace nad tím a navíc její rozjitřené nervy, co ji dovedlo k tomu, že udělala tohle s Randem. Nejen že se s ním spojila, ale učinila tak bez jeho svolení. Něco takového tu nebylo už celá staletí.

No, pomyslela si Verin suše, já taky porušila pár zvyků. „Logické?“ pravila a úsměvem setřela svým slovům ostří. „Mluvíš jako bílá. Takže. Teď, když ho máš, co s ním hodláš dělat? Vzhledem k lekci, kterou nám udělil. Připomnělo mi to jeden příběh – vyprávěný u ohně – co jsem slyšela jako malá holka. Byl o ženě, která osedlala a nauzdila lva. Byla to úžasná a nádherná jízda, ale ona pak zjistila, že nikdy nemůže sesednout, že se nikdy nevyspí.“

Alanna se otřásla a třela si paže. „Pořád nemůžu uvěřit, že je tak silný. Kdybychom se jenom předtím propojily. A já zkusila... Nezvládla jsem... Je tak silný!“

Verin jen tak tak že se sama neotřásla. Dřív se propojit nemohly, určitě ne, pokud by Alanna nenavrhla, že by to měly udělat, než se s ním spojila. Verin si nebyla jistá, jaký by to pak mělo účinek. V každém případě to byla řada nesmírně špatných zážitků, již od chvíle, kdy zjistily, že ho nedokážou odříznout od pravého zdroje, k tomu, jak opovržlivě lehko je odstínil on, přetrhl jejich spojení se saidarem, jako by to byly nitky. Obě naráz. Pozoruhodné. Kolik jich bude potřeba, aby ho odstínily a udržely? Celých třináct? To byla jenom tradice, ale s ním to možná bude nezbytné. V každém případě to byla úvaha na jindy. „A pak je zde otázka té jeho amnestie.“

Alanna vykulila oči. „Tomu ale určitě nevěříš! O každém falešném Drakovi se povídalo, že sbírá muže, kteří umějí usměrňovat, všechny stejně falešné, jako byl sám. Chtěli moc pro sebe, ne se o ni dělit s dalšími muži.“

„On není falešný Drak,“ poznamenala Verin tiše, „a to by mohlo všechno změnit. Jestli je pravdivý jeden drb, může být pravdivý i další, a o té amnestii každý žvaní už od Bílého Mostu.“

„I kdyby to tak bylo, nejspíš nikdo nepřišel. Žádný slušný muž nechce usměrňovat. Kdyby to chtěla víc než hrstka, měli bychom nějakého falešného Draka na krku každý týden.“

„On je ta’veren, Alanno. Přitahuje k sobě to, co potřebuje.“

Alanna kroutila pusou a ruce na stole zatínala, až měla bílé klouby. Každý ždibec aessedaiovského klidu byl pryč, viditelně se třásla. „Nesmíme dovolit... Usměrňující muži volně pobíhající po světě? Jestli je to pravda, musíme to zarazit. Musíme!“ Jen tak tak že znovu nevyskočila, v očích se jí blýskalo.

„Než se rozhodneme, co s tím podniknout,“ řekla Verin klidně, „musíme vědět, kde je drží. Královský palác se zdá příhodný, ale zjistit to může být obtížné, když nesmíme do Vnitřního Města. Navrhuji toto...“ Alanna se napjatě předklonila.

Bylo třeba vypracovat hodně věcí, i když většina přijde později. Odpovědět na hodně otázek, později. Je Moirain mrtvá, a pokud ano, jak zemřela? Kde jsou vzbouřenkyně a na čí stranu se Verin a Alanna postaví? Měly by předat Randa Elaidě, nebo vzbouřenkyním? Kde jsou? Tato informace bude cenná, ať už si na tu otázku odpovědí jakkoliv. Jak využijí toho velmi křehkého vodítka, jež Alanna Randovi přivázala? Měla by se jedna či obě pokusit zaujmout Moirainino místo? Poprvé od chvíle, kdy Alanna nechala své city k Oweinovi vybublat na povrch, byla Verin ráda, že je potlačovala tak dlouho, že začala být tak zranitelná. Ve svém rozrušeném stavu bude ochotnější podvolit se vedení, a Verin věděla přesně, jak na některé z těch otázek odpovědět. Nemyslela si ale, že se Alanně ty odpovědi budou líbit. Lépe neprozradit jí je, dokud nebude příliš pozdě, aby se daly změnit.

Rand se hnal, jak nejrychleji mu to bylo umožněno, zpátky do paláce cvalem a pomalu předběhl i běžící Aiely, nevšímaje si jejich křiku, stejně jako si nevšímal hrozících pěstí lidí, kteří museli uskočit Jeade’enovi z cesty, ani změti převrácených nosítek a bryček zamotaných kolo proti kolu s kupeckými kárami za ním. Bashere a Saldejci jen tak tak udrželi krok na svých menších koních. Rand si ani nebyl jistý, proč tolik spěchá – zprávy, které měl, nebyly zase tak naléhavé – ale jak se mu přestávaly třást ruce a nohy, uvědomoval si stále víc, že Alannu pořád cítí. Bylo to, jako by mu vlezla do hlavy a usadila se tam. Mohl-li cítit on ji, cítila i ona jeho stejně? Co jiného ještě mohla udělat? Co jiného? Musí se od ní dostat pryč.

Pýcha, chechtal se Luis Therin a Rand se ten hlas pro jednou nesnažil umlčet.

Měl v hlavě jiný cíl než palác, ale cestování vyžadovalo, abyste znali místo, z něhož odcházíte, ještě lépe než místo, kam máte namířeno. U Jižní stáje hodil Jeade’enovy otěže stájníkovi v kožené vestě a běžel, díky svým dlouhým nohám dost daleko před Saldejci, chodbami, kde za ním sloužící civěli a klaněli se teprve, když už byl málem dávno pryč. Ve velkém sále popadl saidín, otevřel ve vzduchu díru, proskočil na mýtinu u statku a pustil pravý zdroj.

Dlouze vydechl a klesl na kolena do suchého listí. Udeřilo na něj horko pod holými větvemi. Už dávno ztratil nezbytné soustředění. Pořád ji cítil, ale tady to bylo slabší – pokud se o jistotě, že je tamtím směrem, dá říkat, že je slabá. Mohl na ni ukázat dokonce i se zavřenýma očima.

Na chvíli znovu uchopil saidín, ten zuřící oheň a led a kyselý sliz. Držel v rukou meč, meč vytvořený z ohně, s volavkou tmavou na lehce zakřivené rudé čepeli, ačkoliv si nevzpomínal, že by ho přivolával. Oheň, dlouhý jílec byl však v jeho dlaních chladný a pevný. Prázdnota neznamenala žádný rozdíl, jediná síla neznamenala žádný rozdíl. Alanna byla pořád tam, stočená v koutku jeho mozku, a pozorovala ho.

S hořkým smíchem opět jedinou sílu propustil a jen tam klečel. Byl si tak jistý. Jen dvě Aes Sedai. Ovšemže je zvládne. Zvládl Egwain a Elain dohromady. Co by mu tak asi mohly udělat? Uvědomil si, že se pořád ještě směje. Nějak nedokázal přestat. No, bylo to legrační. Jeho hloupá pýcha. Přehnaná sebedůvěra. Už ho dostala do potíží předtím, a nejen jeho. Byl si tak jistý, že on a stovka rytířů dokážou bezpečně zavřít Vrt...

Listí zapraskalo, jak se zvedal na nohy. „To jsem nebyl já!“ zachraptěl. „To jsem nebyl já! Vypadni z mý hlavy! Vy všichni, vypadněte hned z mý hlavy!“ Hlas Luise Therina mumlal cosi v dálce. Alanna čekala mlčky, trpělivě, v koutku jeho hlavy. Ten hlas se jí zřejmě bál.

Rand si schválně oprášil kolena. Nepoddá se tomu. Nevěř žádné Aes Sedai. Odteď si to bude pamatovat. Muž bez víry může být docela dobře mrtvý, hihňal se Luis Therin. Nevzdá se.

Na statku se nic nezměnilo. Nic a všechno. Dům a stodola byly pořád stejné, slepice, kozy a krávy. Sora Gradyová sledovala jeho příchod z okna, tvář měla hladkou a chladnou. Byla tu teď jediná žena. Všechny ostatní manželky a milenky odešly s muži, kteří neprošli Taimovou zkouškou. Taim měl žáky na volném prostranství z udusaného červeného jílu za stodolou, kde rostl jen nějaký plevel. Všech sedm. Kromě Sořina manžela Jura zůstali z první várky jenom Damer Flinn, Eben Hopwil a Fedwin Morr. Ostatní byli noví, vypadali stejně mladě jako Fedwin a Eben.

Až na bělovlasého Damera seděli žáci v řadě zády k Randovi. Damer stál před nimi a zamračeně hleděl na kámen o velikosti lidské hlavy, asi o třicet kroků dál.

„Teď,“ řekl Taim a Rand cítil, jak Damer uchopil saidín, viděl ho, jak nezkušeně splétá oheň a zemi.

Kámen vybuchl a Damer a ostatní žáci se vrhli na zem, aby se vyhnuli letícím úlomkům. Ne však Taim. Úlomky kamene se odrážely od štítu ze vzduchu, které v poslední chvíli vyhodil. Damer unaveně zvedl hlavu a otřel si krev z mělkého škrábance pod levým okem. Rand stiskl rty. Bylo jenom štěstí, že žádný z těch letících kamenů nezasáhl jeho. Ohlédl se zpátky k domu. Sora tam byla pořád, očividně nezraněná. A pořád zírala na něj. Slepice skoro nepřestaly hrabat. Zřejmě na to byly zvyklé.

„Možná si pro příště budeš pamatovat, co jsem říkal,“ prohodil Taim klidně a propustil své tkanivo. „Když udeříš, zaštiť se, jinak se můžeš zabít.“ Ohlédl se na Randa, jako by celou dobu věděl, že tam je. „Pokračujte,“ nakázal žákům a vykročil k Randovi. Dneska jeho tvář s orlím nosem působila krutým dojmem.

Když si Damer sedal do řady, vstal Eben s flekatým obličejem a nervózně se tahal za velké ucho, jak použil vzduch a zvedl další kámen z hromádky na boku. Jeho vlákna byla pokroucená a on kámen upustil dřív, než ho dopravil na místo.

„Je bezpečné nechat je takhle samotné?“ zeptal se Rand, když k němu Taim došel.

Druhý kámen vybuchl jako první, jenže tentokrát všichni žáci spletli štít. Stejně tak Taim, jenž jím obklopil sebe i Randa. Rand beze slova znovu uchopil saidín a vytvořil vlastní štít, přinutil Taima couvnout. Taim zkřivil rty v tom svém skoroúsměvu.

„Řekls, abych na ně tlačil, můj pane Draku, tak na ně tlačím. Nutím je dělat všechno s pomocí jediné síly, práci, všechno. Nováček dostal včera večer své první teplé jídlo. Když si jídlo nedokážou ohřát, jedí ho studené. Většinou jim to pořád trvá dvakrát dýl, než kdyby to udělali normálně, ale učí se zacházet s jedinou silou tak rychle, jak to jde, věř mi. Jistě, pořád jich není moc.“

Nevšímaje si naznačené otázky se Rand rozhlédl kolem. „Kde je Haslin? Není zas opilý? Jak jsem ti říkal, dostane jenom víno na noc.“ Henre Haslin býval mistrem meče královniny gardy, zodpovědný za výcvik rekrutů, dokud Rahvin nezačal gardu předělávat, kdy propustil každého věrného Morgase nebo je poslal bojovat do Cairhienu. Haslin byl na tažení příliš starý, a tak mu dali důchod a ukázali mu dveře. Když se po Caemlynu roznesla správa o Morgasině smrti, odplazil se do vinného sklepa. Ale myslel si, že Morgasu zabil Rahvin – pro něj Gaebril – ne Rand, a uměl učit. Když byl střízlivý.

„Poslal jsem ho pryč,“ řekl Taim. „K čemu jsou meče?“ Další kámen vybuchl. „Já mám co dělat, abych se nepobodal sám, a nikdy mi to nechybělo. Mají teď jedinou sílu.“

Zabij ho! Zabij ho hned! Hlas Luise Therina se nyní dutě rozléhal prázdnotou. Rand ozvěnu udusil, avšak nemohl v žádném případě udusit hněv, který náhle jako by obestřel prázdnotu, v níž pobýval. Díky prázdnotě však jeho hlas zněl zcela bezcitně. „Najdi ho, Taime, a přiveď ho zpátky. Řekni mu, žes změnil názor. Řekni to i žákům. Řekni jim, co chceš, chci ho však mít tady, bude každý den vyučovat. Musejí žít ve světě, ne mimo něj. Co mají dělat, když nebudou moct usměrňovat? Když tě odstínily Aes Sedai, pořád bys byl mohl uniknout, kdybys byl uměl používat meč, kdybys byl uměl bojovat holýma rukama.“

„Unikl jsem. Jsem tady.“

„Někteří z tvých stoupenců tě osvobodili, jak jsem slyšel, jinak bys skončil v Tar Valonu jako Logain, zkrocený. Tihle muži nebudou mít stoupence. Najdi Haslina.“

Druhý muž se uhlazeně uklonil. „Jak můj pán Drak velí. Co sem vůbec pána Draka přivedlo? Haslin a meče?“ Do hlasu se mu vloudil slaboučký náznak opovržení, ale Rand si toho nevšímal.

„V Caemlynu jsou Aes Sedai. Výlety do města musejí přestat, tvoje i žáků. Jenom Světlo ví, co by se stalo, kdyby jeden z vás narazil na Aes Sedai a ona poznala, co je zač.“ Nebo kdyby někdo z nich poznal ji, což by určitě poznal. Asi by utekl nebo ve strachu zaútočil, a obojí by ho prozradilo. Obojí by ho odsoudilo ke zkáze. Z toho, co Rand viděl, by Verin či Alanna dokázaly svázat každého ze žáků jako dítě.

Taim jenom pokrčil rameny. „Zvládnout hlavu Aes Sedai jako jeden z těch kamenů by jim šlo už teď. Tkanivo je jen trošku odlišné.“ Ohlédl se přes rameno a zvýšil hlas. „Soustřeď se, Adley. Soustřeď se.“ Hubený chlapík stojící před ostatními žáky, samá ruka samá noha, sebou trhl a ztratil saidín, ale pak se k němu zase doškrábal. Další kámen vybuchl, když se Taim opět obrátil k Randovi. „Vlastně je můžu... odstranit... sám, jestli se na to necítíš.“

„Kdybych je chtěl mrtvé, tak jsem je zabil.“ Myslel si, že by to dokázal, kdyby se ony pokusily jeho zabít nebo zkrotit. Doufal, že by to zvládl. Ale zkusí to i po tom spojení? To byla jedna z věcí, které nehodlal Taimovi vyjevit. I bez mumlání Luise Therina tomu muži nevěřil natolik, aby před ním odhalil nějakou slabost, kterou mohl skrýt. Světlo, jaké pouto jsem Alanně dovolil na sebe přivázat? „Jestli přijde čas na zabíjení Aes Sedai, dám ti vědět. Do té doby nikdo na žádnou ani nezakřičí, pokud se mu ona nejdřív nepokusí utrhnout hlavu. Vlastně se všichni držte od Aes Sedai hodně daleko, pokud to půjde. Nechci žádné incidenty, nic, co by je proti mně poštvalo.“

„Myslíš, že už nejsou?“ zamumlal Taim. Rand to znovu přešel. Tentokrát proto, že si nebyl jistý odpovědí.

„A nechci, aby někdo umřel nebo byl zkrocený, protože má na tuhle čepici moc velkou hlavu. Ať je jim to jasné. Dávám ti je na zodpovědnost.“

„Jak si přeješ,“ pronesl Taim a znovu pokrčil rameny. „Někteří dříve nebo později zemřou, pokud je tady nehodláš držet navěky. A i kdyby, i tak nejspíš někteří umřou. Je to skoro nevyhnutelné, leda bych zpomalil výuku. Nemusel bys je tak opatrovat, kdybys mě nechal jít hledat.“

Bylo to tu znovu. Rand se podíval na žáky. Zpocený světlovlasý mladík s modrýma očima měl spoustu práce přenést kámen na místo. Pořád ztrácel saidar, a kámen se pohyboval, jako by po zemi poskakoval. Za pár hodin přijede z paláce povoz s žadateli, kteří dorazili od včerejšího poledne. Tentokrát čtyři. Někdy přišli tři, jindy dva, ačkoliv počty se všeobecně zvyšovaly. Osmnáct od doby, kdy sem před sedmi dny přivedl Taima, a jenom tři z nich se mohli naučit usměrňovat. Taim trval na tom, že je to úžasné číslo vzhledem k tomu, že prostě jenom přišli do Caemlynu, kde hledali nějakou příležitost. Také nejednou poukázal na to, že při tomto tempu by se do šesti let mohli vyrovnat Věži. Rand nepotřeboval připomínat, že těch šest let nemá. A neměl ani čas dovolit jim, aby se učili pomaleji.

„Jak bys to udělal?“

„S použitím průchodů.“ Taim to okamžitě pochopil. Velmi rychle se naučil všemu, co mu Rand ukázal. „Můžu za den navštívit dvě i tři vesnice. Vesnice budou ze začátku snazší než třeba i menší města. Nechám Flinna, aby dohlídl na výuku – je z nich nejdál i přes to, cos viděl – a vezmu Gradyho, Hopwila nebo Morra. Budeš muset opatřit pár slušných koní. Ta herka, co nám tahá žebřiňák, nebude stačit.“

„Co ale hodláš dělat? Jenom tam prostě vjedeš a ohlásíš, že hledáš muže, co chtějí usměrňovat? Budeš mít štěstí, když se tě sedláci nepokusí oběsit.“

„Umím být trochu rafinovanější,“ prohodil Taim suše. „Řeknu, že sháním muže, kteří půjdou za Drakem Znovuzrozeným.“ Trochu rafinovanější? Ne však o moc. „To by mělo lidi zastrašit alespoň natolik, aby mi nešli po krku dost dlouho, dokud neposbírám všechny, kteří budou chtít. Vytřídí to snad každého, kdo tě nebude chtít podporovat. Nemyslím, že bys chtěl cvičit muže, co se při první vhodné příležitosti obrátí proti tobě.“ Tázavě zvedl obočí, ale na zbytečnou odpověď již nečekal. „Jakmile je budu mít bezpečně za vesnicí, můžu je sem přivést průchodem. Někteří se nejspíš vyděsí, ale nemělo by být moc těžké je zvládnout. Jakmile budou souhlasit, že půjdou za mužem, který může usměrňovat, těžko můžou couvnout, když je budu chtít vyzkoušet. A ty, kteří neprojdou, pošlu do Caemlynu. Je čas, aby sis začal stavět vlastní vojsko, místo abys spoléhal na druhé. Bashere může také změnit názor. A jistě to udělá, když mu to nařídí královna Tenobie. A kdo ví, co udělají tihle takzvaní Aielové.“ Tentokrát se odmlčel, ale Rand neříkal nic. Něco podobného napadlo i jej, ačkoliv rozhodně ne o Aielech, ale to Taim nepotřeboval vědět. Druhý muž po chvíli pokračoval, jako by toto téma nikdy nenanesl. „Vsadím se s tebou. Řekni o co. První den, kdy s tím začnu, najdu tolik mužů, kteří se to dokážou naučit, jako jich přijde do Caemlynu o vlastní vůli za měsíc. Jakmile budou Flinn a pár dalších připravení pokračovat beze mě...“ Rozhodil rukama. „Do roka pro tebe vytvořím sílu proti Bílé věži. A každý muž bude zbraň.“

Rand zaváhal. Nechat Taima odejít bylo riziko. Ten muž byl příliš agresivní. Co by udělal, kdyby na jedné ze svých verbířských cest narazil na Aes Sedai? Možná by dodržel slovo a ušetřil její život, ale co kdyby zjistila, co je zač? Co kdyby ho odstínila a chytila? Takovou ztrátu si Rand nemohl dovolit. Nemohl cvičit žáky a dělat všechno ostatní, co udělat musel. Šest let, aby se vyrovnal Věži. Pokud by Aes Sedai nenašly dřív tohle místo a nezničily je i žáky dřív, než by se naučili bránit. Nebo méně než rok. Nakonec kývl. Hlas Luise Therina byl šíleným bzučením v dálce. „Dostaneš svoje koně."

12

Otázky a odpovědi

„No?“ řekla Nyneiva, jak nejtrpělivěji dokázala. Udržet ruce v klíně ji stálo námahu, stejně jako sedět klidně na posteli. Potlačila zívnutí. Bylo časně ráno a ona už se pořádně nevyspala tři noci. Proutěná klícka byla prázdná, kanárek byl vypuštěn na svobodu. Přála si, aby byla taky svobodná. „No?“

Elain klečela na své posteli a vykláněla se z okna do uličky za domem. Odsud právě tak dohlédla na zadek Menší věže, kde dnes ráno již většina přísedících přijímala poselstvo Věže. Jen tak tak dohlédla, ale stačilo to, aby viděla kousek ochrany proti odposlouchávání, která hostinec obklopovala. Byla toho druhu, který zabránil poslouchat každému, kdo se to snažil dělat s pomocí jediné síly. Cena za předané vědomosti.

Po chvíli si Elain zase sedla na paty a tvářila se zoufale. „Nic. Říkalas, že ta vlákna proklouznou bez toho, aby je to zachytilo. Nemyslím, že si mě někdo všiml, ale určitě jsem nic nezaslechla.“

To poslední patřilo Moghedien na jejich rozvrzané stoličce v rohu. To, jak se ta ženská nepotila, Nyneivu velice dráždilo. Tvrdila, že to chce čas, pracovat s jedinou silou, než žena dosáhne odtažitosti nutné k tomu, aby si mohla horka nebo zimy nevšímat, což nebylo o moc lepší než nejasné sliby Aes Sedai, že to „nakonec“ přijde. Nyneiva a Elain byly mokré potem, Moghedien vypadala, jako by byl časný jarní den, a Světlo, to hryzalo!

„Řekla jsem, že by mělo.“ Moghedien v obraně uhnula tmavýma očima, ačkoliv většinou upírala zrak na Elain. Vždycky se soustředila na toho, kdo měl nasazený náramek a’damu. „Měla. Existuje tisíc způsobů, jak sepříst ochrany. Sepříst do nich díru může trvat celé dny.“

Nyneiva se ovládla, ale jenom tak tak. Snažily se už celé dny. Tohle bylo potřetí, kdy dorazila Tarna Feir, a sněmovna si pořád nechávala zprávu červené sestry od Elaidy pro sebe. No, Sheriam a Myrelle a ta jejich banda to věděly – Nyneivu by nepřekvapilo, kdyby to věděly dřív než sněmovna – dokonce ani Siuan a Leanu však na tato setkání nevpouštěly. Aspoň ony to tvrdily.

Nyneiva si uvědomila, že si popotahuje za suknice, a uklidnila se. Nějak musely zjistit, co Elaida chce – a ještě důležitější byla odpověď sněmovny. Musely. Nějak.

„Musím jít,“ povzdechla si Elain. „Musím ukázat několika dalším sestrám, jak udělat ter’angrial.“ Jen pár Aes Sedai v Salidaru projevilo zručnost, ale všechny se to chtěly naučit. Většina si zřejmě myslela, že to dokážou, jakmile jim to Elain předvede dostkrát. „Ty si ale klidně můžeš vzít tohle,“ dodala a odepjala si náramek. „Chci zkusit vyrobit něco nového, až se mnou sestry skončí, a pak mám výuku novicek.“ Ani tohle neříkala zrovna šťastně, ne tak jako poprvé. Po každé hodině byla podrážděná, až připomínala naježenou kočku. Nejmladší dívky byly příliš dychtivé, vrhaly se do věcí, o nichž neměly ponětí, jak je zvládnout, často aniž se nejdřív zeptaly, a ty nejstarší, ačkoliv poněkud opatrnější, byly náchylnější k tomu začít se hádat nebo prostě obešly rozkaz od ženy o šest či sedm let mladší. Elain začala mumlat o „hloupých novickách“ a „tvrdohlavých hlupačkách", jako kdyby byla již deset let přijatá. „Máš čas na otázky. Možná budeš mít víc štěstí s tím, jak objevit muže, než já.“

Nyneiva potřásla hlavou. – „Já mám dneska dopoledne pomáhat Janye a Delaně s poznámkama.“ Nemohla si pomoci, aby se nezaškaredila. Delana byla přísedící za šedé adžah, stejně jako Janya za hnědé, ale Nyneiva z nich nevytáhne ani drobet. „A pak mám další lekci s Theodrin.“ Další plýtvání časem. Všichni v Salidaru jenom plýtvali časem. „Nechej si to,“ řekla, když Elain chtěla náramek pověsit na kolíček vedle jejich šatů.

Zlatovlasá žena si přehnaně povzdechla, ale znovu si náramek připjala. Podle Nyneivina názoru Elain a’damu příliš důvěřovala. Pravda, dokud bude mít Moghedien na krku obojek, každá žena, schopná usměrňovat, ji s náramkem dokáže najít a ovládat. Když žádná neměla náramek nasazený, nemohla od něj odejít na víc než tucet kroků, aniž by nepadla na kolena a nezačala zvracet, a to stejné by se stalo, kdyby odnesla náramek jenom o pár coulů od místa, kde ho zanechaly, nebo se snažila sama obojek rozepnout. Možná by ji náramek zadržel, i kdyby zůstal viset na kolíčku, ale jedna ze Zaprodanců by možná mohla přijít na způsob, jak všechno obejít, kdyby dostala dost velkou příležitost. Jednou, v Tanchiku, nechala Nyneiva Moghedien odstíněnou a svázanou jedinou silou jenom na chviličku bez dozoru a jí se podařilo uniknout. Jak to udělala, byla jedna z prvních věcí, na něž se jí Nyneiva vyptala, ačkoliv, aby se dočkala odpovědi, musela té ženské málem zakroutit krkem. Zavázaný štít byl zřejmě moc křehký, pokud odstíněná žena měla trochu času a trpělivosti. Elain trvala na tom, že by to proti a’damu nefungovalo – zde nebyl žádný uzel, který by se dal rozvázat, a s obojkem kolem krku se Moghedien bez povolení nemohla ani pokusit dotknout saidaru – Nyneiva však raději nic neriskovala.

„Opisuj pomalu,“ radila Elain. „Už jsem pro Delanu opisovala. Ona nesnáší kaňky či chyby. Nechá tě to dělat i padesátkrát, aby dostala čistou stránku, když to bude potřeba.“

Nyneiva se zamračila. Možná neměla rukopis tak čistý a jemný jako Elain, nebyla však nějaká vesnická husa, která teprve zjistila, kterou stranou se brk namáčí do kalamáře. Mladší žena si toho nevšímala, prostě s posledním úsměvem vyklouzla z pokoje. Možná jenom chtěla pomoci. Kdyby Aes Sedai někdy zjistily, jak Nyneiva opisování nenávidí, začaly by jí je přidělovat za trest.

„Třeba bys měla jít za Randem,“ řekla náhle Moghedien. Seděla jinak, vzpřímeněji. Tmavé oči upírala do Nyneiviných. Proč?

„Co tím myslíš?“ chtěla vědět Nyneiva.

„Ty a Elain byste měly odejít do Caemlynu za Randem. Ona se může stát královnou a ty...“ Moghedienin úsměv vůbec nebyl příjemný. „Dřív nebo později si s tebou sednou a vykutají, jak jsi dokázala přijít se všemi těmi obdivuhodnými objevy, a přesto se pořád jen třeseš jako holčička s ukradenými cukrátky, když pro ně zkoušíš usměrňovat.“

„Já ne –!“ Nehodlala nic vysvětlovat, ne téhle ženě. Proč byla Moghedien z ničeho nic tak otevřená? „Hlavně si pamatuj, že ať se mně stane cokoliv, jestli ony zjistí pravdu, tvoje hlava bude do týdne na katově špalku.“

„Kdežto ty bys trpěla mnohem déle. Semirhage jednou donutila jednoho muže křičet každou hodinu, kdy byl vzhůru, po pět let. Dokonce ho udržovala při duševním zdraví, ale nakonec mu neudržela srdce v chodu. Pochybuji, že kterékoliv z těchhle dětí má desetinu Semirhaginy zručnosti, ale mohla bys z první ruky zjistit, kolik jí mají.“

Jak může ta ženská říkat něco takového? Svou normální odtažitou nervozitu ze sebe stáhla jako had kůži. Mohly si být rovny a probírat nějakou všední záležitost. Ne, bylo to horší. Z Moghedienina přístupu bylo jasné, že pro ni je to jen všední záležitost, ale pro Nyneivu hrozivá. Nyneiva si přála, aby měla náramek. To by ji uklidnilo. Moghedien se snad nemohla cítit tak klidně, jak bylo zřejmé z její tváře a hlasu.

Nyneivě se zadrhl dech. Náramek. Tím to bylo. Náramek nebyl v místnosti. V žaludku se jí vytvořila ledová koule. Po obličeji se jí náhle řinul pot proudem. Logicky, ať už zde náramek byl nebo ne, neznamenalo to žádný rozdíl. Elain ho měla nasazený – Prosím, Světlo, ať si ho nesundává! – a druhou polovinu a’damu měla Moghedien pevně kolem krku. Jenže logika s tím neměla nic společného. Nyneiva ještě nikdy nebyla s tou ženou o samotě bez náramku. Nebo spíš, když k tomu párkrát došlo, skončilo to málem katastrofou. Moghedien tehdy nenosila a’dam, ale i tak to neznamenalo žádný rozdíl. Byla jednou ze Zaprodanců, byly tu samy, a Nyneiva ji neměla jak ovládat. Sevřela si suknice, aby nesáhla po noži, který nosila u pasu.

Moghedien se usmála ještě víc, jako by četla všechny její, i ty nejskrytější, myšlenky. „V tomhle si můžeš být naprosto jistá, že mám na srdci tvůj nejlepší zájem. Tohle,“ na chvilku držela ruku u obojku, aniž by se ho však dotkla, „mě udrží v Caemlynu stejně jako tady. Otroctví tam je mnohem lepší než smrt tady. Ale nerozmýšlej se příliš dlouho. Jestli se tyhle takzvané Aes Sedai rozhodnou vrátit zpátky do Věže, jaký lepší dar přinést nové amyrlin než tebe, ženu tak blízkou Randu al’Thorovi? A Elain. Jestli k ní cítí aspoň polovinu toho, co ona k němu, tak když ji budou držet, budou na něj mít uvázaný špagát, který on nikdy nedokáže přeseknout.“

Nyneiva vstala, přinutila svá kolena, aby se narovnala. „Můžeš teď ustlat a uklidit pokoj. Čekám, že až se vrátím, bude bez poskvrnky.“

„Kolik času máš?“ zeptala Moghedien, než se Nyneiva dostala ke dveřím. Ta ženská se mohla ptát, jestli se už vaří voda na čaj. „Pár dní přinejlepším, než pošlou do Tar Valonu odpověď? Pár hodin? Kdy postaví Randa al’Thora a dokonce i Elaidiny údajné zločiny proti tomu, aby ta jejich drahocenná Bílá věž byla zase celá?“

„Zvláštní pozornost věnuj nočníkům,“ řekla Nyneiva, aniž se obrátila. „Chci, aby tentokrát byly čistý.“ Odešla dřív, než mohla Moghedien ještě něco dodat, a pevně za sebou zavřela dveře.

Opřela se o drsné dřevěné plaňky a zhluboka dýchala v těsné, zatuchlé chodbičce. Sáhla do váčku u pasu, vyndala malý pytlíček a z něj si dala do pusy dva zpeřené lístky šanty. Šantě chvíli trvalo, než uklidnila pálení v žaludku, ale ona žvýkala a polykala, jako by spěch mohl bylinu donutit k rychlejší práci. Poslední chvíli na ni dopadala jedna rána za druhou, jak Moghedien rozbíjela jednu po druhé věci, které Nyneiva věděla. I přes všechnu svou nedůvěru věřila, že je ta žena zastrašená. – Chyba. Och, Světlo, jaká chyba. Byla si jistá, že Moghedien o Elain a Randovi ví zrovna tak málo jako Aes Sedai. Chyba. A ten její návrh jít za ním... Mluvily před ní příliš volně. Co ještě si nechaly uklouznout a jak kdyby to Moghedien mohla využít?

Do šeré chodby vstoupila další přijatá z předního pokoje malého domku a Nyneiva se narovnala, uklidila šantu a uhladila si šaty. Každý pokoj kromě předního byl přeměněn na ložnici a zaplnili je přijaté a sloužící, tři čtyři na místnůstku ne o moc větší, než byl ten za ní, a občas spali po dvou na posteli. Druhá přijatá byla žena štíhlá jako proutek, se šedýma očima a pohotovým úsměvem. Jako Illiánka, Emara neměla ráda Siuan ani Leanu, což Nyneiva chápala, a myslela si, že je měly poslat pryč – nenápadně, tak to podala – jako se to s utišenými ženami dělalo vždycky, ale jinak byla příjemná, a dokonce Elain a Nyneivě nezáviděla „prostor navíc“ ani to, že „Marigan“ za ně plní úkoly. Těch závistivých však nebylo málo.

„Slyšela jsem, že budeš opisovat pro Janyu a Delanu,“ řekla hodně vysokým hlasem a protáhla se kolem Nyneivy do svého pokojíku. „Dej na mou radu a piš, jak nejrychleji umíš. Janye záleží víc na tom, aby měla zapsaná všecka svoje slova, než na pár šmouhách.“

Nyneiva se za ní mračila. Piš rychle pro Delanu. Piš pomalu pro Janyu. Dobré rady, ty dostala navíc. V každém případě si teď nemohla dělat starosti s kaňkami v listinách. Ani s Moghedien, dokud si o tom nebude moci promluvit s Elain.

Potřásla hlavou, v duchu zanadávala a vyrazila ven. Možná brala věci za dané, nechala si něco uklouznout, ale nastal čas se pořádně otřepat a přestat s tím. Věděla, koho musí najít.

Posledních pár dní se nad Salidarem rozhostil klid a mír, ačkoliv ulice byly stejně přecpané. Například, kovárny za vesnicí utichly. Všem bylo řečeno, aby si dávali pozor na jazyk, dokud tu bude pobývat Tarna, hlavně aby nemluvili o poselstvu, které se vypravilo do Caemlynu, o Logainovi, který byl bezpečně uklizený v jednom vojenském táboře, dokonce ani o samotných vojácích a proč jsou verbováni. Většina lidí se takto bála o čemkoliv mluvit jinak než šeptem. V tichém bzukotu hovoru se však ozýval jakýsi nervózní podtón.

Ovlivnilo to naprosto vše. Sloužící, kteří normálně spěchali, nyní chodili váhavě a vrhali přes rameno ustrašené pohledy. Dokonce i Aes Sedai vypadaly pod svým klidem ostražitě a vrhaly po sobě zvažující pohledy. V ulicích teď byla jen hrstka vojáků, jako by jich Tarna první den neviděla dost, aby si neudělala vlastní názor. Špatná odpověď sněmovny jim všem nasadí oprátky na krk. Dokonce i vladaři a šlechtici, kteří se chtěli držet stranou od potíží ve Věži, by nejspíš oběsili každého vojáka, jenž by se jim dostal do rukou, jenom aby zabránili šíření zpráv o vzpouře. Cítíce nejistotu se těch pár mužů tvářilo bezvýrazně nebo se znepokojeně mračilo. Až na Garetha Brynea, jenž trpělivě čekal před Menší věží. Byl tam každý den od chvíle, kdy přísedící dorazily, do jejich odchodu. Nyneiva si myslela, že chce zajistit, aby na něj nezapomínaly, ani na to, co pro ně dělá. Když jedinkrát viděla přísedící vycházet, netvářily se při pohledu na něj zrovna potěšeně.

Jen strážce asi příchod červené sestry nijak neovlivnil. Strážce a děti. Nyneiva sebou trhla, když před ní vyrazila tři malá děvčátka jako křepelky, se stužkami ve vlasech, celá uprášená, a při běhu se řehonila. Děti nevěděly, nač vlastně Salidar čeká, a i kdyby to věděly, nejspíš by to ani nepochopily. Každý strážce bude následovat svou Aes Sedai, ať už se rozhodne k čemukoliv a kamkoliv půjde, a nehne brvou.

Většina tlumených řečí se týkala počasí. Toho a příběhů odjinud o zvláštních událostech, mluvících dvouhlavých telatech a lidech zahubených roji much, že v jedné vesnici uprostřed noci zmizely všechny děti a lidi za jasného světla cosi neviditelného zabilo přímo na ulici. Každý, kdo dokázal myslet jasně, věděl, že sucho a na tuto roční dobu nevídané horko jsou dílem Temného, který se dotýká světa, jenomže většina Aes Sedai pochybovala o tvrzení Elain a Nyneivy, že ty ostatní události jsou stejně skutečné, bubliny zla stoupající z věznice Temného s tím, jak povolovaly zámky, bubliny stoupající a procházející vzorem, dokud neprasknou. Většina lidí nedokázala myslet jasně. Někteří z toho všeho vinili Randa. Jiní tvrdili, že Stvořitel je nespokojen, protože se celý svět nepřidal k Draku Znovuzrozenému, či proto, že Aes Sedai se protiví amyrlininu stolci. Nyneiva slyšela lidi povídat, že počasí se spraví, jakmile bude Věž zase jednotná. Tlačila se davem.

„...přísahám, že je to pravda!“ mumlala jakási kuchařka s rukama až po lokty zamoučenýma. „Na druhým břehu Eldar stojí bělokabátnický vojsko a čeká na zprávu od Elaidy, než zaútočí.“ Kromě počasí a také dvouhlavých telat byly zprávy o bělokabátnících nejčastější, avšak bělokabátníci čekající na rozkazy od Elaidy! Té ženské z horka změkl mozek!

„Světlo je mi svědkem, je to pravda,“ mumlal prošedivělý truhlář zamračené ženě, podle dobře střižených šatů komorné Aes Sedai. „Elaida je mrtvá. Ta červená přišla, aby jako novou amyrlin povolala Sheriam.“ Žena přikyvovala, věřila mu každé slovo.

„Já říkám, že Elaida je dobrá amyrlin,“ řekl jeden chlapík v hrubém kabátě a posunul si na rameni otýpku chrastí. „Je stejně dobrá jako každá.“ On ke svým společníkům nemumlal. Mluvil nahlas a snažil se nedívat kolem sebe na ty, kteří ho poslouchali.

Nyneiva kysele zkřivila rty. Chtěl, aby ho slyšeli. Jak Elaida vůbec Salidar tak rychle objevila? Tarna musela opustit Tar Valon brzy poté, co se ve vesnici začaly scházet Aes Sedai. Siuan ponuře poukázala na to, že hodně modrých sester pořád chybí – původní zpráva o shromáždění v Salidaru byla určena modrým – a Alviarin byla schopná vyšetřovatelka. Při tom pomyšlení se Nyneivě obracel žaludek, ale ne tak, jako z nejjednoduššího vysvětlení: tajné Elaidiny stoupenkyně tady v Salidaru. Všichni po sobě koukali úkosem, a dřevař nebyl první, koho Nyneiva slyšela říkat v podstatě to samé a stejným způsobem. Aes Sedai to možná neříkaly, ale Nyneiva tušila, že mnohé by rády. Díky tomu všemu to v Salidaru vřelo, a pokrm to nebyl nijak chutný. Díky tomu pak to, co dělala, bylo o to správnější.

Najít toho, koho hledala, zabralo chvíli času. Potřebovala skupinky hrajících si dětí, a těch v Salidaru moc nebylo. A ona také Birgitte pozorovala pětici chlapců, kteří se proháněli po ulici a házeli pytlíkem oblázků. Pokaždé, když dostal některý zásah, hlasitě se řehtali, včetně zasaženého. Nedávalo to větší smysl než ostatní chlapecké hry. Nebo mužské.

Birgitte samozřejmě nebyla sama. Zřídkakdy bývala, pokud si na tom nedala záležet. U ramene jí stála Areina, otírala si pot, který se jí řinul po tváři, a snažila se netvářit znuděně. Byla asi o rok či dva mladší než Nyneiva a nosila tmavé vlasy spletené do copu podle Birgittina zlatého, ačkoliv jí ten její spadal jen pod ramena. Birgitte cop visel správně do pasu. Šaty měla Areina také podobné jako Birgitte – světle šedý kabátec do pasu a objemné bronzové spodky nabrané u kotníků nad nízkými botami s vysokými podpatky – stejně jako nosila luk a toulec u pasu. Nyneiva si myslela, že Areina do setkání s Birgitte nikdy nedržela luk v ruce. Nevšímala si jí.

„Potřebuju s tebou mluvit,“ řekla Birgitte. „O samotě.“

Areina se na ni podívala a v modrých očích měla téměř opovržlivý pohled. „Myslela bych si, že v tento hezký den budeš, Nyneivo, nosit svůj šátek. Ách. Vypadá to, že se potíš jako kůň. Pročpak to?“

Nyneiva stiskla rty. Přátelila se s tou ženou dřív než Birgitte, ale jejich přátelství se rozplynulo po příchodu do Salidaru. Když Areina zjistila, že Nyneiva není hotová Aes Sedai, přineslo to něco víc než zklamání. Jedině Birgittina žádost Areině zabránila, aby Aes Sedai oznámila, že se za ni vydávala. Kromě toho Areina složila přísahu hledače rohu, a Birgitte byla rozhodně lepší idol pro takový život než Nyneiva. Myslet si, že jednou tu ženskou litovala kvůli jejím modřinám!

„Podle tvého výrazu soudím,“ prohodila Birgitte s upoceným úsměvem, „že jsi buď připravená někoho uškrtit – asi tady Areinu – nebo ti spadly šaty uprostřed bandy vojáků a tys pod nima neměla spodničku.“ Areina zachrčela smíchy, tvářila se však pohoršeně. Nyneiva netušila, proč tomu tak je. Ta ženská měla spoustu času zvyknout si na Birgittin takzvaný smysl pro humor, který se spíše hodil na nějakého neholeného mužského s nosem ve džbánku a břichem plným piva.

Nyneiva se chvíli dívala, jak si chlapci hrají, aby získala čas se uklidnit. Rozzlobit se, když potřebovala požádat o laskavost, bylo horší než k ničemu.

Mezi chlapci pobíhajícími s pytlem byli i Seve a Jaril. Žluté s nimi měly pravdu. Potřebovali jenom čas. Po téměř dvou měsících, strávených v Salidaru s ostatními dětmi a beze strachu, se smáli a pokřikovali stejně hlasitě jako ostatní.

Náhle ji cosi napadlo, bylo to jako rána kladivem. „Marigan“ se o ně pořád starala, byť neochotně, dohlížela na to, aby se umývali a dostali najíst, ale teď, když zase mluvili, mohli kdykoliv prozradit, že ta žena není jejich matka. Třeba to už udělali. To by možná nemuselo vyvolat otázky, ale taky by mohlo, a otázky by mohly ten domek z karet, který vystavěly, zbořit. V žaludku se jí opět objevila ta ledová koule. Proč ji to ještě nenapadlo?

Trhla sebou, když jí Birgitte položila ruku na rameno. „Co se děje, Nyneivo? Vypadáš, jako kdyby ti umřela nejlepší přítelkyně a s posledním dechem tě proklela.“

Areina odcházela se ztuhlými zády a jenom po nich přes rameno hodila pohledem. Ta ženská se dokázala dívat, jak Birgitte pije a koketuje s muži, aniž by hnula brvou, a dokonce se s ní i snažila držet krok, ale naježila se pokaždé, když chtěla být Birgitte sama s Elain nebo Nyneivou. Muži neznamenali hrozbu. Jenom ženy mohly být v Areinině knize přítelkyněmi, ale přítelkyní Birgitte mohla být jenom ona sama. Představa mít dvě přítelkyně jí připadala cizí. No, dost a skoncovat to s ní.

„Dokázala bys nám sehnat koně?“ Nyneiva se snažila vyrovnat hlas. Na tohle se původně zeptat nepřišla, ale Seve a Jaril z toho udělali skvělou otázku. „Jak dlouho to zabere?“

Birgitte ji vytáhla z ulice do ústí úzké boční uličky mezi dvěma omšelými domy a než odpověděla, ostražitě se rozhlédla kolem. Nikdo nebyl dost blízko, aby něco slyšel, ani jim nikdo nevěnoval pozornost. „Den dva. Uno mi právě říkal –“

„Ne Uno! Jeho z toho vynecháme. Jenom ty, já, Elain a Marigan. Leda by se Tom a Juilin vrátili včas. A asi i Areina, jestli na tom budeš trvat.“

„Areina se v některých věcech chová hloupě,“ řekla Birgitte pomalu, „ale buď to z ní život vyždíme, nebo vyždíme ji. Víš, já bych nikdy netrvala na tom, aby šla s náma, kdybyste ji ty a Elain nechtěly.“

Nyneiva mlčela. Ta ženská se chovala, jako by ona byla ta žárlivá! Jestli se chtěla Birgitte stýkat s někým tak přelétavým jako Areina, tak jí do toho nic nebylo.

Birgitte si pomalu přejela hřbetem ruky přes rty a zamračila se. „Tom a Juilin jsou dobří muži, ale nejlepší způsob, jak se vyhnout potížím, je zařídit to tak, aby nikdo nechtěl dělat potíže tobě. Tucet Shienarců ve zbroji – nebo bez ní – by to docela dobře zařídil. Já prostě tebe a Una nechápu. Je to tvrdý chlap a šel by za tebou a Elain až do Jámy smrti.“ Náhle se zazubila. „Kromě toho, je dobře stavěný.“

„Nepotřebujem nikoho, kdo by nám svazoval ruce,“ řekla jí Nyneiva škrobeně. Dobře stavěný? Hlavou jí znepokojivě prolétl ten pomalovaný klípec a jizvy. Tahle ženská měla, pokud šlo o muže, ten nejdivnější vkus. „My zvládneme vše, co nám přijde do cesty. Řekla bych, že jsme to už prokázaly, kdybys potřebovala důkaz.“

„Já vím, že to zvládneme, Nyneivo, ale přitahujeme potíže jako hnůj mouchy. Altara pomalu vře. Každý den přinese nový příběh o Dračích spřísahancích, a já vsadím svý nejlepší hedvábný šaty proti jedný z tvých starých spodniček, že polovina z nich jsou ve skutečnosti jen loupežníci, kteří budou čtyři ženy považovat za naprosto snadnou kořist. Obden budeme muset dokazovat opak. Jak jsem slyšela, tak v Murandy je ještě hůř, plno Dračích spřísahanců a loupežníků a uprchlíků z Cairhienu, kteří se bojí, že na ně s každým dnem vpadne Drak Znovuzrozený. Soudím, že nehodláš přejít do Amadicie. Soudím, že to bude Caemlyn.“ Její složitý cop se lehce zavlnil, jak naklonila hlavu na stranu a tázavě zvedla obočí. „Souhlasí s tebou Elain v Unově věci?“

„Bude,“ zamumlala Nyneiva.

„Chápu. No, až bude, tak opatřím tolik koní, kolik bude potřeba. Ale chci, aby mi ona sama řekla, proč bychom neměly brát Una s sebou."

Z neodvolatelnosti v jejím tónu Nyneivě zahořely vzteky tváře. Kdyby Elain mile požádala, aby řekla Birgitte, že Uno zůstane tady, mohly by ho najít čekat na silnici a Birgitte by žasla nad tím, jak přesně věděl, že odjíždějí a kam. Ta ženská možná byla Elainin strážce, avšak Nyneiva občas uvažovala nad tím, která z nich dvou vlastně velí. Až najde Lana – až, ne jestli! – hodlala ho nechat odpřisáhnout přísahu, ze které by se mu zakroutily vlasy, že se bude řídit jejími rozhodnutími.

Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. S kamennou zdí nemělo smysl se hádat. Stejně dobře mohla přejít k tomu, proč vlastně Birgitte původně vyhledala.

Nedbale popošla dál do uličky, aby ji druhá žena musela následovat. Po keřích, které odsud byly vysekány, zůstaly jenom hnědé pahýly. Snažíc se vypadat nezaujatě si prohlížela tlačenici v ulici. Pořád jim nikdo nevěnoval druhý pohled. Přesto však ztišila hlas. „Musíme se dozvědět, co Tarna říká sněmovně a co ony říkají jí. Snažily jsme se to s Elain zjistit, jenže ony si schůze chrání proti odposlouchávání. Ale jenom s pomocí jediný síly. Jsou tak zaujatý tím, že by je někdo mohl odposlouchávat takhle, že zřejmě zapomněly na starý dobrý ucho na dveřích. Kdyby někdo –“

Birgitte ji studeně uťala. „Ne.“

„Aspoň to zvaž. Elain nebo mě chytí spíš než tebe.“ Napadlo ji, že dodá, že je Elain docela chytrá, ale druhá žena si odfrkla.

„Řekla jsem ne! Od chvíle, co tě znám, jsi byla mnoho věcí, Nyneivo, ale nikdy ne hloupá. Světlo, za den dva to stejně vyhlásí veřejně.“

„Potřebujeme to vědět okamžitě,“ zasyčela Nyneiva a spolkla „ty krávo s chlapským mozkem". Hloupá? Ovšemže nikdy nebyla hloupá! Nesmí se rozčilovat. Pokud dokáže Elain přesvědčit, aby odešly, možná tu už za den dva nebudou. Lepší tenhle pytel s hady znovu neotevírat.

Birgitte se otřásla – trochu moc nápadně, pomyslela si Nyneiva – a opřela se o luk. „Jednou mě chytily, když jsem špehovala Aes Sedai. O tři dny později mě beze všech cavyků vyhodily a já odjela ze Shaemalu hned, jak jsem se dostala ke koni. Neprojdu tím znovu, abych ti dala den, který nepotřebuješ.“

Nyneiva zůstala zcela klidná. Dala si práci, aby si udržela hladkou tvář, neskřípala zuby a netahala se za cop. Byla klidná. „Nikdy jsem neslyšela žádnej příběh, kde bys špehovala Aes Sedai.“ Jakmile jí ta slova vyšla z úst, přála si, aby je mohla vrátit. Jádrem Birgittina tajemství bylo to, že byla Birgitte z příběhů. Nic, co by bylo s tímhle spojeno, nebylo vhodné říkat nahlas.

Birgitte měla na okamžik tvář jako z kamene, všechno ukrývala uvnitř. Stačilo to, aby se Nyneiva zachvěla. V tajemství druhé ženy bylo zabaleno příliš mnoho bolesti. Nakonec se kámen znovu změnil v maso a Birgitte si povzdechla. „Čas věci mění. Polovinu těch příběhů jsem těžko poznala i já, a tu druhou půlku vůbec ne. Už o tom nebudeme mluvit.“ Tohle rozhodně nebyl návrh.

Nyneiva otevřela ústa, aniž by věděla, co vlastně chce říci – její vlastní dluh k Birgitte znamenal, že nechtěla rozrývat její bolest, ale aby jí prostě odmítla dvě prosté žádosti...! – a v ústí uličky náhle promluvila třetí žena.

„Nyneivo, Janya a Delana tě chtějí okamžitě vidět.“

Nyneiva se snažila nevylézt do vzduchu. Srdce jí málem vylezlo z krku.

V ústí uličky Nicola, v šatě novicky, se chvíli tvářila polekaně. Stejně tak Birgitte. Potom se však zadívala na svůj luk a vypadala pobaveně.

Nyneiva musela dvakrát polknout, než ze sebe dokázala vypravit slovo. Kolik toho ta žena slyšela? „Jestli si myslíš, že takhle se mluví s přijatou, Nicolo, tak by ses měla rychle poučit, nebo dostaneš za vyučenou.“

Tohle by měla správně říci až hotová Aes Sedai, ale štíhlá žena si chvíli Nyneivu prohlížela tmavýma očima, zvažovala a poměřovala. „Mrzí mě to, přijatá,“ řekla. „Pokusím se být opatrnější.“

Pukrle bylo hluboké akorát pro přijatou, na coul, a i když mluvila chladným tónem, nebyl dostatečně chladný, aby jí za to Nyneiva umyla hlavu. Areina nebyla jedinou společnicí z cest, která byla zklamaná, když se o Elain a Nyneivě dozvěděla pravdu, ale Nicola souhlasila, že jejich tajemství zachová, jako by ji překvapilo, že je vůbec napadlo ji o to žádat. Potom, když zkouška ukázala, že se může naučit usměrňovat, objevil se jí v očích ten zvažující a poměřující výraz.

Nyneiva chápala až příliš dobře. Nicola neměla vrozenou jiskru – bez učení by se saidaru nikdy nedotkla – ale o jejím potenciálu se už mluvilo, o síle, kterou jednoho dne povládne, když se bude snažit. Přede dvěma lety, s větším potenciálem, než měla většina novicek za celá staletí, by vyvolala skutečné pozdvižení. To však bylo předtím, než se objevily Elain, Egwain a sama Nyneiva. Nicola nikdy nic neřekla, ale Nyneiva si byla jistá, že se hodlá Elain a Nyneivě vyrovnat, pokud ne je překonat. Nikdy nepřekročila čáru toho, co se slušelo, ale často šla přímo po ní.

Nyneiva ostře kývla. To, že ji chápala, neznamenalo, že si nepřeje, aby tu hloupou ženskou mohla nalít trojitou dávkou ostropysku za její čirou blbost. „Dej si na to pozor. Běž vyřídit Aes Sedai, že hned přijdu.“ Nicola znovu udělala pukrle, jenomže když se obracela, Nyneiva řekla: „Počkej.“ Nicola se okamžitě zastavila. Teď to tam nebylo, ale Nyneiva si byla chvilku jistá, že zahlédla záblesk – uspokojení? „Řeklas mi všecko?“

„Poslaly mě, abych ti vyřídila, že máš přijít, přijatá, a to jsem udělala.“ Bez chuti jako voda, co týden stojí ve džbánu.

„Co řekly? Přesně jejich slova.“

„Přesně jejich slova, přijatá? Nevím, jestli si vzpomenu na jejich slova přesně, ale zkusím to. Pamatuj, že to říkaly ony, já to jenom opakuju. Janya Sedai říkala něco jako: ‚Jestli se ta hloupá holka brzy neobjeví, tak přísahám, že se pořádně neposadí, dokud nebude dost stará na to být babičkou.‘ A Delana Sedai řekla: ‚Tak stará bude, než se rozhodne přijít. Jestli tu nebude do čtvrt hodiny, tak z její kůže udělám prakr.'“ Nicoliny oči byly nevinnost sama. Zároveň však pozorné. „To bylo asi před dvaceti minutami, přijatá. Možná o něco dřív.“

Nyneiva málem znovu polkla. – To, že Aes Sedai nemohly lhát, ještě neznamenalo, že každou hrozbu splní doslova, ale občas byl ten rozdíl tak malý, že by z toho vrabec umřel hlady. Kdyby tu byl kdokoliv jiný než Nicola, byla by vyjekla: „Och, Světlo!“ a utíkala by. Ne však při pohledu těchhle očí. Ne před ženou, která si zřejmě schovávala seznam jejích slabostí. „V tom případě asi nemusíš utíkat přede mnou. Jdi si po svým.“ Obrátila se k Nicolině úkloně zády, jako by jí na tom vůbec nezáleželo, a promluvila k Birgitte. „Promluvíme si později. Radím ti, abys zatím nic nepodnikala.“ S trochou štěstí ji to udrží stranou od Una. S hodně velkou dávkou štěstí.

„Zvážím tvou radu,“ odrušila Birgitte vážně, ale ve směsi soucitu a pobavení v jejím výraze nic vážného nebylo. Ta ženská Aes Sedai znala. Jistým způsobem věděla o Aes Sedai víc než kterákoliv Aes Sedai.

Nedalo se dělat nic jiného než přijmout a doufat. Když Nyneiva vykročila na ulici, Nicola se k ní připojila. „Řekla jsem ti, aby sis šla po svým.“

„Řekly mně, abych se vrátila, až tě najdu, přijatá. To je nějaká z tvých bylinek? Proč používáš bylinky? Je to snad proto, že nemůžeš –? Odpusť, přijatá. O tom jsem se zmiňovat neměla.“

Nyneiva zamrkala na pytlík se šantou, který měla v ruce – nevzpomínala si, že ho vyndávala – a nacpala ho zpátky do váčku. Chtěla sežvýkat celý sáček lístků. Omluvy ani její příčiny si nevšímala. První bylo jistojistě stejně neupřímné jako to druhé naschvál. „Používám bylinky, neboť léčení není vždycky nezbytný.“ Budou s tím žluté nesouhlasit, jestli se to k nim dostane? Žluté bylinami opovrhovaly. Zřejmě je zajímaly jenom choroby, které potřebovaly léčení. Nebo aspoň ty, kde léčení nebylo jako rozbíjet pekanové ořechy kladivem. Co to tu vyvádí, dělat si starosti kvůli tomu, co řekla Nicole, propřípad, že by se to doneslo Aes Sedai? Ta ženská byla mladší novicka, bez ohledu na to, jak se dívala na ni a na Elain. Nezáleželo na tom, jak se na ně dívá. „Buď zticha,“ vyjela podrážděně. „Chci přemýšlet.“

A Nicola skutečně byla zticha, když se proplétaly přeplněnými ulicemi, ale Nyneiva měla dojem, že jde neochotně. Třeba si to jenom představovala, ale Nyneivu začala bolet kolena, jak se s ní snažila udržet pomalý krok. Za žádných okolností nedopustí, aby ji Nicola viděla spěchat.

Z té situace ji začalo pálit v břiše. Mezi těmi, které mohly Aes Sedai poslat, aby ji sehnaly, si bylo těžké představit někoho horšího než Nicolu s jejíma očima. Birgitte už nejspíš běží za Unem. Přísedící nejspíš oznamují, že jsou připravené pokleknout a políbit Elaidě prsten. Seve a Jaril nejspíš vykládají Sheriam, že nepoznají „Marigan“ od divoké husy. Byl to takový ten den, a roztavené slunce stálo na bezmračné obloze teprve na čtvrtině cesty k zenitu.

Janya a Delana čekaly v předním pokoji domku, o nějž se dělily se třemi dalšími Aes Sedai. Každá měla samozřejmě vlastní ložnicí jen sama pro sebe. Každé adžah mělo dům pro své schůzky, ale Aes Sedai byly roztroušené po celé vesnici podle toho, jak sem přicházely. Janya se mračila do podlahy, špulila rty a zřejmě si nevšimla, že vstoupily. Světlovlasá Delana však – s vlasy tak světlými, že se nedalo poznat, jestli je již má bílé nebo ne – Delana na ně zaostřila stejně světle modré oči, jakmile se objevily. Nicola nadskočila. Nyneivě by se to líbilo víc, kdyby to samé neudělala taky. Rozložitá šedá měla obvykle oči stejné jako kterákoliv Aes Sedai, ale když je na vás skutečně zaostřila, jako by kromě vás nic jiného neexistovalo. Někteří tvrdili, že Delana je tak úspěšná vyjednavačka, protože obě strany se dohodnou už jen proto, aby na ně přestala civět. Okamžitě jste začali vzpomínat, co jste udělali špatně, i když jste nic špatného neudělali. Seznam, který se Nyneivě vynořil v hlavě, způsobil, že se klaněla stejně hluboko jako Nicola dřív, než si to uvědomila.

„Aha,“ řekla Janya a zamrkala, jako by vyskočily z podlahy, „tady jste.“

„Odpusť mi to zpoždění,“ pospíšila si Nyneiva. Ať si Nicola vyslechne, co chtěla. Delana zírala na ni, ne na Nicolu. „Ztratila jsem pojem o čase a –“

„To je jedno.“ Delana měla na ženu hluboký hlas, její přízvuk byl hrdelní ozvěnou Unovy shienarštiny. Na tak korpulentní ženskou byl kupodivu melodický, ale ona byla Delana na někoho tak objemného podivně půvabná. „Nicolo, zmiz odsud. Do příští lekce budeš běhat s pochůzkami pro Faolain.“ Nicola nemarnila čas dalším pukrletem a vyrazila ze dveří. Možná si chtěla poslechnout, co Aes Sedai řeknou Nyneivě kvůli tomu zpoždění, ale s Aes Sedai nikdo čáry nepřekračoval.

Nyneivě by bylo úplně jedno, kdyby Nicole narostla křídla. Právě si uvědomila, že na stole, kde Aes Sedai jídávaly, není kalamář, miska s pískem, brk ani papír. Nic z toho, co bude potřebovat. Měla si to snad přinést s sebou? Delana na ni pořád zírala. Ta ženská nikdy na nikoho nezírala tak dlouho. Nikdy nezírala na nikoho, aniž by k tomu měla důvod.

„Chtěla bys studený mátový čaj?“ zeptala se Janya, a teď zamrkala Nyneiva. „Myslím, že čaj dost uklidňuje. Kdysi jsem zjistila, že usnadňuje konverzaci.“ Nečekajíc na odpověď, ptáčku podobná hnědá sestra začala z modře pruhovaného čajníku na kredenci nalévat do nesourodých šálků. Místo jedné nohy měl kredenc kámen. Aes Sedai sice měly víc prostoru, ale jejich nábytek byl stejně otlučený. „Dohodly jsme se s Delanou, že naše poznámky ještě chvíli počkají. Místo toho si promluvíme. Med? Já raději bez. Ta sladkost kazí chuť. Mladé ženy vždycky chtějí svůj med. Takové nádherné věci děláte s Elain.“ Delana si hlasitě odkašlala a Janya se na ni podívala. Po chvíli řekla: „Aha, ano.“

Delana od stolu doprostřed místnosti vytáhla židli. S rákosovým výpletem. Od chvíle, kdy se Janya zmínila o konverzaci, Nyneiva věděla, že nepůjde jen o to. Delana jí kývla k židli a Nyneiva se posadila jen na krajíček a přijala šálek na otlučeném podšálku od Janyi s tichým: „Děkuju, Aes Sedai.“ Nemusela čekat dlouho.

„Pověz nám o Randu al’Thorovi,“ vyzvala ji Janya. Vypadalo to, že chce říci víc, ale Delana si znovu odkašlala. Janya zamrkala, odmlčela se a usrkla čaj. Stály z boku vedle Nyneiviny židle. Delana se na ni podívala, pak si povzdechla a usměrnila si třetí šálek. Ten přeletěl přes pokoj. Delana se znovu soustředila na Nyneivu, až se zdálo, že jí provrtá díry do hlavy, a Janya byla naprosto ztracená v myšlenkách a možná ji vůbec neviděla.

„Řekla jsem vám všecko, co vím,“ povzdechla si Nyneiva. „No, Aes Sedai jsem to řekla.“ A opravdu řekla. Nic, co věděla, mu nemohlo ublížit – aspoň ne víc než to, čím byl – a mohlo pomoci, kdyby přiměla sestry, aby v něm viděly muže. Ne muže, který může usměrňovat, ale jenom muže. S Drakem Znovuzrozeným to nebyl zrovna snadný úkol.

„Netrucuj,“ štěkla Delana. „A nevykrucuj se.“ Nyneiva postavila šálek zpátky na talířek a otřela si zápěstí do sukně.

„Dítě,“ ozvala se nyní Janya, které z hlasu málem ukapával soucit. „Vím, že si myslíš, žes řekla všechno, co víš, ale Delana... Nemyslím, že by sis něco nechala pro sebe schválně –“

„Proč by ne?“ vyjela znovu Delana. „Narodila se ve stejné vesnici. Dívala se, jak vyrůstá. Mohla by mu být věrnější než Bílé věži.“ Její ostrý pohled znovu dopadl na Nyneivu. „Pověz nám něco, cos ještě neřekla. Slyšela jsem všechny tvoje povídačky, holka, takže to poznám.“

„Zkus to, dítě. Jsem si jistá, že nechceš, aby se na tebe Delana rozzlobila. No –“ Janya se na další odkašlání zase odmlčela.

Nyneiva doufala, že si myslí, že to, jak jí šálek rachotí na podšálku, znamená, že je taky roztřesená. Přivlečou ji sem málem bezsebe hrůzou – ne, ne hrůzou, ale přinejmenším starostmi – kvůli tomu, jak rozzlobené by mohly být, a nyní tohle. Být v blízkosti Aes Sedai vás naučilo pozorně poslouchat. Ani tak jste ještě nemuseli zjistit, co skutečně chtějí, ale měli jste větší šanci, než když jste poslouchali jen napůl ucha, jako to většina lidí obvykle dělá. Žádná ve skutečnosti neřekla nahlas, že si myslí, že si Nyneiva nechává něco pro sebe. Jenom ji chtěly vyděsit pro případ, že by z ní mohly něco vytřást. Ona se jich nebála. No, ne moc. Byla bez sebe vzteky.

„Když byl malý,“ řekla opatrně, „přijímal tresty bez dohadování, když si myslel, že si to zaslouží, ale když si to nemyslel, rval se až do posledního dechu.“

Delana si odfrkla. „Tohle bys řekla každému, kdo by poslouchal. Něco jiného. Rychle!“

„Můžete ho vést nebo ho přesvědčit, ale nenechá se tlačit. Zaryje se na místě, kdyby si myslel, že jste –“

„A tohle.“ S rukama na širokých kyčlích se Delana sklonila, až měla hlavu v Nyneivině úrovni. Nyneiva si skoro přála, aby na ni zase civěla Nicola. „Něco, cos neřekla každé kuchtě a pračce v Salidaru.“

„Snaž se, dítě,“ řekla Janya a kupodivu to nechala tak.

Kopaly dál, Janya soucitně vybízela, Delana nemilosrdně ryla a z Nyneivy vykutala každý ždibec, na který si vzpomněla. Žádnou úlevu si tím nevysloužila. Všechno to už říkala tolikrát, že ty kousky poznala podle chuti. Jak laskavě poznamenala Delana. Ne tak laskavě. Než se Nyneivě podařilo napít čaje, chutnal vyčichle a z jeho sladkosti se jí málem zkroutil jazyk. Janya zřejmě skutečně věřila, že mladé ženy mají rády hodně medu. Dopoledne ubíhalo pomalu. Velmi pomalu.

„Takhle se ale nikam nedostaneme,“ prohlásila Delana nakonec a mračila se na Nyneivu, jako by to všechno byla její chyba.

„Takže můžu jít?“ zeptala se Nyneiva unaveně. Každou kapku potu, která ji smáčela, jako by z ní vyždímaly. Cítila se ochrnutá. Taky chtěla obě ty chladné aessedaiovské tváře zliskat.

Delana a Janya si vyměnily pohledy. Šedá jen pokrčila rameny a odešla ke kredenci pro další šálek čaje. „Ovšemže můžeš,“ řekla Janya. „Vím, že to pro tebe musí být těžké, ale my skutečně potřebujeme znát Randa al’Thora lépe, než se zná sám, jestli máme rozhodnout, co je nejlepší. Jinak by všechno mohlo skončit katastrofou. Ach, no ano. Vedla sis velmi dobře, dítě. Ale já od tebe taky nic jiného nečekala. Každý, kdo dokáže přijít s takovými objevy jako ty, s tvým omezením... no, nečekám od tebe nic menšího než skvělý výkon. A když si pomyslím...“

Ještě chvíli jí trvalo, než zmlkla a nechala Nyneivu vypotácet ven. Nyneiva se skutečně jen potácela, podlamovala se jí kolena. Všichni o ní mluvili. Ovšemže ano. Měla poslechnout Elain a nechat všechny ty takzvané objevy jí. Moghedien měla pravdu. Dřív anebo později začnou pátrat po tom, jak to udělala. Aby se mohly rozhodnout, co je nejlepší, vyhnout se katastrofě. Neměla nejmenší ponětí, jak se hodlají zachovat k Randovi.

Pohledem na slunce zjistila, že stojí již téměř v zenitu a ona jde pozdě na schůzku s Theodrin. Aspoň měla tentokrát opravdu dobrou výmluvu.

Theodrinin domek – kde bydlela se dvěma tucty dalších žen – ležel za Menší věží. Nyneiva zpomalila, když dorazila k bývalému zájezdnímu hostinci. Houf strážců před ním u Garetha Brynea byl důkazem, že setkání ještě pokračuje. Zbytek hněvu jí umožnil vidět ochranu – těsnou plochou kupoli většinou z ohně a vzduchu s příměsí vody. Mihotala se jí před očima přes celou budovu a uzel ji svádivě držel. Dotknout se tohoto uzlu by znamenalo nabídnout svou kůži jircháři. V ulici byla spousta Aes Sedai. Občas některý ze strážců prošel dovnitř nebo ven z té kupole, která pro něj byla neviditelná, jak se jedna skupinka rozešla a další utvořila. Byla to ta samá ochrana, kterou se Elain nepodařilo proniknout. Štít proti odposlouchávání. S pomocí jediné síly.

Theodrinin domek stál asi o sto kroků dál v ulici, ale Nyneiva zahnula na dvorek vedle domu s doškovou střechou, jenom o dva domy za bývalým hostincem. Rozvrzaný prkenný plot obklopoval maličký plácek se seschlým býlím za domem, ale byla v něm branka, visící na jednom pantu, téměř celém pokrytém rzí. Když branku otevřela, vražedně to zaskřípělo. Nyneiva se spěšně rozhlédla kolem sebe – v oknech nikdo nebyl, ani na ulici, pokud viděla – nazdvihla si suknice a proběhla do úzké uličky, která náhodou vedla kolem pokoje, jejž sdílela s Elain.

Na jistou chvíli poněkud zaváhala, otřela si zpocené dlaně do šatů a vzpomněla si, co říkala Birgitte. V tomto okamžiku docela jistě věděla, že je v srdci zbabělá, jakkoliv tuto skutečnost nenáviděla. Kdysi si o sobě myslela, že je dost odvážná. Ne hrdinka jako Birgitte, ale přece jen dost odvážná. Svět ji však poučil. Z pouhého pomyšlení na to, co by jí sestry udělaly, kdyby ji chytily, se jí chtělo otočit a utíkat za Theodrin. Naděje, že skutečně najde okno do místnosti, kde zasedají přísedící, byla nesmírně malá. Nemožně malá.

Zkusila si navlhčit rty – jak mohla mít v ústech takové sucho, když byla jinak celá mokrá? – a plížila se blíž. Jednou by se chtěla dovědět, jaké to je, být odvážná jako Birgitte nebo Elain, ne být zbabělá.

Ochrana nesvrběla, když jí prošla. Vůbec ji necítila. Věděla, že tomu tak bude. Dotknout se jí nemohlo ničemu uškodit, ale ona se přitiskla k drsné kamenné zdi. O obličej se jí otřely popínavky držící se v puklinách.

Pomalu se kradla k nejbližšímu oknu v přízemí – a pak se málem obrátila a odešla. Bylo pevně zavřené, sklo pryč, nahrazené nyní naolejovanou látkou, která možná dovnitř propouštěla světlo, jí však rozhodně nedovolovala něco uvidět. Nebo uslyšet. Tedy, pokud někdo na druhé straně byl, neunikl ven ani hlásek. Nyneiva se zhluboka nadechla a plížila se k dalšímu oknu. Tady byla taky nahrazena jedna tabulka, ale ostatními byl vidět otlučený, kdysi zdobený stůl pokrytý papíry a kalamáři, několik židlí a jinak prázdná místnost.

Nyneiva zamumlala nadávku, kterou slyšela od Elain – ta holka jich měla schované překvapivé množství – a hmatala podél drsného kamene. Třetí okno bylo otevřené. Přitiskla nos blíž. A ucukla. Skutečně nevěřila, že něco zjistí, ale tady byla Tarna. Ne s přísedícími, ale se Sheriam, Myrelle a zbytkem té bandy. Kdyby jí tak prudce nebušilo srdce, byla by slyšela jejich hlasy dřív, než se podívala.

Klekla si a připlazila se co nejblíž pod parapet tak, aby ji ty vevnitř ani v nejmenším nezahlédly. Spodek okenního parapetu se jí otíral o hlavu.

„...jistá, že tohle je zpráva, kterou chcete, abych vyřídila?“ Ten ocelový hlas musel patřit Tarně. „Žádáte víc času k uvážení? Co je tu ještě k uvážení?“

„Sněmovna –“ začala Sheriam.

„Sněmovna,“ prskla poselkyně Věže. „Nemyslete si, že nevím, kde leží moc. Ta takzvaná sněmovna si myslí, co jí vás šest řekne, aby si myslela.“

„Sněmovna žádala víc času,“ pronesla pevně Beonin. „Kdo může říct, k jakému rozhodnutí dojde?“

„Elaida bude muset počkat, než uslyší jejich rozhodnutí,“ řekla Morvrin ve slušné nápodobě Tarnina ledového tónu. „Copak nemůže chvíli počkat, aby zařídila, že Bílá věž bude znovu jednotná?“

Tarnina odpověď ale byla ještě chladnější. „Donesu vaši... zprávu sněmovny... amyrlin. Uvidíme, co si o tom bude myslet.“ Otevřely se dveře a zavřely se s ostrým prásknutím.

Nyneiva málem zoufale ječela. Teď znala odpověď, ale ne otázku. Kdyby ji jen Janya a Delana propustily o chvíli dříve. No, bylo to lepší než nic. Lepší než „Vrátíme se a budeme poslouchat Elaidu". Nemělo smysl zůstávat a riskovat, že se sem někdo podívá a uvidí ji.

Začala se plížit pryč a Myrelle řekla: „Třeba bychom měly poslat zprávu. Třeba bychom ji mohly prostě povolat.“ Nyneiva se zamračila a zůstala. Koho?

„Je třeba dodržet formule,“ prohlásila Morvrin drsně. „Je třeba se řídit správným obřadem.“

Těsně po ní promluvila Beonin pevným tónem. „Musíme dodržet každou literu zákona. Maličké uklouznutí, a použijí ho proti nám."

„A co když jsme udělaly chybu?“ Carlinya mluvila ohnivě, snad poprvé ve svém životě. „Jak dlouho ještě máme čekat? Jak dlouho se odvážíme čekat?“

„Dokud to bude potřeba,“ odrušila Morvrin.

„Dokud budeme muset.“ To byla Beonin. „Nečekala jsem takhle dlouho na poslušné dítě, abych teď opustila všechny naše plány.“

Z nějakého důvodu po tom následovalo ticho, ačkoliv Nyneiva slyšela některou mumlat „poslušné", jako by to slovo zkoušela. Jaké dítě? Novicku, nebo přijatou? Nedávalo to smysl. Sestry nikdy nečekaly na novicky nebo přijaté.

„Zašly jsme příliš daleko, abychom se mohly vrátit, Carlinyo,“ pronesla Sheriam nakonec. „Buď ji sem přivedeme a zajistíme, že udělá, co má, nebo necháme všechno na sněmovně a budeme doufat, že nás nedovede ke katastrofě.“ Z jejího tónu to považovala za naději pro hlupáky.

„Jedno uklouznutí,“ řekla Carlinya chladně, ještě chladněji než obvykle, „a všechny skončíme s hlavou na kůlech.“

„Ale kdo je na ty kůly nabodne?“ zeptala se Anaiya zamyšleně. „Elaida, sněmovna, nebo Rand al’Thor?“

Ticho se táhlo, zašustily suknice a dveře se znovu otevřely a zavřely.

Nyneiva se odvážila nahlédnout dovnitř. Místnost byla prázdná. Znechuceně zaprskala. To, že chtěly čekat, bylo jen malou útěchou. Konečná odpověď pořád mohla znít jakkoliv. Anaiyina poznámka ukazovala, že se stále ještě bojí Randa stejně jako Elaidy. Možná víc. Elaida nesbírala muže, kteří uměli usměrňovat. A kdo bylo to „poslušné dítě"? To nebylo podstatné. Mohly spřádat padesát intrik, o nichž nic nevěděla.

Ochrana zmizela a Nyneiva nadskočila. Už měla dávno zmizet. Vyškrábala se na nohy a začala si důkladně oprašovat kolena, když odstupovala ode zdi. Udělala však jenom jeden krok. Zarazila se, skloněná, s rukama na špinavých kolenou, a zírala na Theodrin.

Domanka s tvářemi jako jablíčka se jí podívala do očí a neřekla ani ň.

Nyneiva spěšně zvážila a zavrhla hloupé tvrzení, že hledala něco, co upustila. Místo toho se narovnala a pomalu vykročila k druhé ženě, jako by nebylo třeba něco vysvětlovat. Theodrin se k ní mlčky připojila s rukama zkříženýma na prsou. Nyneiva zvažovala svoje možnosti. Mohla by Theodrin praštit po hlavě a zmizet. Mohla by padnout na kolena a žebrat. V obou možnostech sice bylo na její způsob myšlení hodně špatného, jenomže ona nemohla přijít s ničím mezi tím.

„Zůstala jsi klidná?“ zeptala se Theodrin s pohledem upřeným před sebe.

Nyneiva sebou trhla. Tenhle příkaz jí druhá žena dala po včerejším pokusu prolomit blok. Zůstat v klidu, velkém klidu. Myslet jen klidně, vyrovnaně. „Ovšem,“ chabě se zasmála. „Co by mě tady mohlo rozčílit?“

„To je dobře,“ řekla Theodrin vážně. „Dneska tě chci naučit něco trochu... přímějšího.“

Nyneiva se na ni podívala. Žádné otázky? Žádná obvinění? Podle toho, jak se dnešek odvíjel, nemohla uvěřit, že z toho vyvázne tak lehce.

Neohlédla se na kamennou budovu, takže neviděla ženu, která z okna v druhém poschodí sledovala ji a Theodrin.

13

V prachu

Nyneiva přemýšlela, jestli si má či nemá rozplést cop, a mračila se zpod roztřepeného červeně pruhovaného ručníku na své šaty a podničku, které visely přes opěradla židlí a kapala z nich voda na čerstvě umetenou prkennou podlahu. Další odrbaný ručník, s bílými a zelenými pruhy a značně větší, jí sloužil jako náhradní oblečení. „Teď už víme, že šok nefunguje,“ zavrčela na Theodrin a trhla sebou. Bolela ji čelist a tvář ji stále ještě pálila. Theodrin měla rychlé reflexy a pádnou ruku. „Dokážu usměrňovat teď, ale v tu chvíli byl pro mě saidar to nejvzdálenější na světě.“ V té promáčené chvíli, kdy lapala po dechu, kdy ji napadlo, že uteče, a vše převzaly instinkty.

„No, usměrni si věci dosucha,“ zamumlala Theodrin.

Nyneivě se hned ulevilo, když se dívala, jak se Theodrin obhlíží v rozbitém trojúhelníkovém zrcátku a sahá si na modřinu na oku. Už jí začínalo natékat, a Nyneiva tušila, že samotná modřina bude pozoruhodná. Taky neměla ruku zrovna slabou. Modřina byla to nejmenší, co si Theodrin zasloužila!

Možná si Domanka myslela to samé, neboť si povzdechla: „Už to nebudu zkoušet znovu. Ale tak nebo tak, naučím tě, jak se poddat saidaru, aniž by ses nejdřív rozzlobila dost na to, aby ses k němu prokousala.“

Nyneiva se mračila na promáčené šaty a na chvíli se zamyslela. Ještě nikdy nic takového neudělala. Zákaz používat jedinou sílu na domácí práce byl silný a platil z dobrého důvodu. Saidar byl svůdný. Čím víc žena usměrňovala, tím víc chtěla usměrňovat a tím větší hrozilo nebezpečí, že nakonec natáhne příliš mnoho jediné síly a utiší se nebo zabije. Sladkost pravého zdroje ji nyní naplnila snadno. Theodrinino vědro vody to zařídilo, když už ne zbytek dopoledne. Prosté tkanivo vody vytáhlo z jejích šatů všechnu vlhkost, která pak skončila v louži na podlaze a rychle se připojila k té, co se tam vylila z vědra.

„Já se moc dobře poddávat neumím,“ řekla. Tedy pokud mělo smysl bojovat dál. Jenom hlupák šel tam, kde neměl vůbec žádnou šanci. Nemohla dýchat pod vodou, nemohla létat, i kdyby plácala rukama – a nemohla usměrňovat, pokud nebyla rozzlobená.

Theodrin přenesla zamračený pohled z louže na Nyneivu a dala si ruce v bok. „Toho jsem si dobře vědoma,“ řekla až příliš vyrovnaným tónem. „Podle všeho, co mě učily, bys neměla být vůbec schopná usměrňovat. Učily mne, že na usměrňování musíš být uvnitř zcela klidná, chladná a vyrovnaná, otevřená a dokonale poddajná.“ Obklopila ji záře saidaru a prameny vody zvedly louži do koule, ležící proti všem přírodním zákonům jen tak na podlaze. „Musíš se poddat, než můžeš vést. Ale ty, Nyneivo... ať se snažíš poddat jakkoliv – a já viděla, že se snažíš – držíš se zuby nehty, dokud nejsi příliš rozzuřená, abys na to zapomněla.“ Prameny vzduchu zvedly kymácející se kouli. Nyneivu napadlo, že ji po ní chce druhá žena hodit, ale vodová koule proplula pokojem a otevřeným oknem ven. Ozvalo se hlasité šplouchnutí a jakási překvapená kočka rozdurděně zavřískla. Když jste se dostaly na Theodrininu úroveň, tak už možná zákazy neplatily.

„Proč to nenechat tak?“ Nyneiva se snažila mluvit vesele, ale myslela si, že se jí to moc nepodařilo. Chtěla usměrňovat, kdykoliv by se jí zlíbilo. Ale jak znělo jedno staré rčení: „Kdyby přání měla křídla, prasata by létala.“ „Nemá smysl plýtvat –“

„Nech toho,“ řekla Theodrin, když Nyneiva už už chtěla použít tkanivo vody na své vlasy. „Pusť saidar a nechej je uschnout přirozeně. A oblékni se.“

Nyneiva přimhouřila oči. „Nemáš schovaný v rukávě další překvapení, že ne?“

„Ne. Teď se začni v duchu připravovat. Jsi poupětem, cítíš teplo zdroje, jsi připravená otevřít se tomu teplu. Saidar je řekou, ty břehem. Řeka je silnější než břeh, a přesto ji břeh zadržuje a vede. Vyprázdni svou mysl až na to poupě. Ve tvých myšlenkách není nic než poupě. Jsi poupětem...“

Nyneiva si natáhla spodničku přes hlavu a povzdechla si, jak Theodrin dál hypnoticky drmolila dál. Cvičení pro novicky. Kdyby to fungovalo na ni, byla by usměrňovala, kdykoliv by chtěla, už dávno. Měla by ji zarazit a zjistit, co skutečně dokáže. Jako třeba přesvědčit Elain, aby šly do Caemlynu. Ale chtěla, aby Theodrin uspěla, i kdyby v tom bylo deset věder vody. Přijaté neodcházely pryč. Přijaté se nevzpíraly. Nenáviděla, když se jí říkalo, co nemůže udělat, ještě víc než to, co musí udělat.

Míjely hodiny. Ženy teď seděly proti sobě u stolu, který vypadal, že pochází z chatrče nějakého statku, hodiny opakovaly dril, který nejspíš právě teď prováděly i mladší novicky. Poupě a říční břeh. Letní vánek a bublající bystřina. Nyneiva se snažila být pampeliščím chmýřím neseným větrem, půdou vpíjející jarní déšť, kořenem prodírajícím se hlínou. Vše bezvýsledně, nebo alespoň bez výsledku, jaký chtěla Theodrin. Dokonce Nyneivě navrhla, aby si sama sebe představila v objetí milence, což se ukázalo jako katastrofa, protože jí to připomnělo Lana a to, jak se opovážil takhle zmizet! Když však zoufalství pokaždé zapálilo hněv jako žhavý uhlík suchou trávu a vložilo jí saidar do ruky, Theodrin Nyneivu přiměla ho propustit a začít znovu, uklidňující, vyrovnaná. Způsob, jakým se ta ženská upínala na to, co chtěla, doháněl Nyneivu k šílenství. Nyneiva si myslela, že by Theodrin mohla začít učit mezky tvrdohlavosti. Nikdy se nerozčílila. Dovedla vyrovnanost k umění. Nyneiva chtěla obrátit vědro vody na její hlavu, aby viděla, jak se to bude líbit jí. Jenže zase, vzhledem k tomu, jak ji bolela čelist, to nemusel být tak dobrý nápad.

Theodrin tu bolest vyléčila, než Nyneiva odešla, což byl tak asi celý rozsah jejích schopností v tomto nadání. Po chvíli jí Nyneiva léčení oplatila. Theodrin už měla oko jasně purpurové, a ona byla skutečně velmi nerada, že ho nemůže té ženské nechat, aby jí připomínalo, že si má v budoucnu dávat poněkud větší pozor, ale výměna byla spravedlivá, a to, jak Theodrin lapala po dechu a třásla se, jak jí tělem projížděly prameny ducha, vzduchu a vody, bylo malou odměnou za to, jak Nyneiva lapala po dechu, když se na ni obrátilo vědro. Ovšem, ona se taky třásla při svém vlastním léčení, ale nemohla mít prostě všechno.

Venku již slunce sestoupilo na půl cesty k západnímu obzoru. O kus dál v ulici se dav vlnil v úklonách a pak se přesouvající se tlačenice otevřela před Tarnou Feir, která se nesla jako královna procházející prasečím chlívkem a šátek s červenými třásněmi měla přehozený přes ramena jako vyzývavou vlajku. Dokonce i na padesát kroků byla její nálada zcela zřejmá z toho, jak držela hlavu, jak si nesla suknice tak, aby se jí neválely v prachu, jak si nevšímala nikoho z těch, kteří se jí, když procházela kolem, klaněli. První den tu bylo mnohem méně zdvořilosti a mnohem více vzteku a holedbání, ale Aes Sedai byla Aes Sedai, alespoň pro sestry v Salidaru. Aby si to ostatní zapamatovali, trávili teď dvě přijaté, pět novicek a téměř tucet sloužících, mužů i žen, své volno vynášením odpadků z kuchyně a nočníků do lesů, kde se odpad zakopával.

Když Nyneiva procházela kolem, dřív, než ji mohla Tarna zahlédnout, zakručelo jí v žaludku tak hlasitě, že se po ní překvapeně ohlédl jakýsi chlapík s košíkem řípy na zádech. Čas snídaně uběhl při Elaininých pokusech proniknout ochranou a oběda při Theodrininých cvičeních. A ona s tou ženskou dnes ještě neskončila. Theodrin jí nařídila, aby dnes nešla spát. Třeba bude fungovat vyčerpání tam, kde nezabral šok. Každý blok se dá zlomit, říkala Theodrin hlasem plným nezvratitelného přesvědčení, a já ten tvůj zlomím. Chce to jenom jednou jedinkrát usměrnit bez hněvu a saidar bude tvůj.

Právě teď Nyneiva toužila pouze po jídle. Kuchtičky už samozřejmě poklízely a byly s tím skoro hotové, ale z kuchyně se Nyneivě k nosu nesla vůně dušeného skopového a vepřové pečeně. Musela se spokojit se dvěma ubohými jablíčky, kouskem kozího sýra a patkou chleba. Den rozhodně nepokračoval lépe.

V jejich pokoji našla Elain nataženou na posteli. Mladší žena se po ní podívala, aniž by zvedla hlavu, a pak zase zvedla oči ke stropu. „Měla jsem ten nejubožejší den, Nyneivo,“ povzdechla si. „Escaralda trvá na tom, že se naučí vyrábět ter’angrialy, i když na to není dost silná, a Varilin stvořila něco – nevím, co to je – a kámen, se kterým pracovala, se jí přímo v rukou proměnil v kouli... no, nebyl to zrovna oheň. Nebýt Dagdary, tak myslím, že umřela. Nikdo jiný tam by ji nedokázal vyléčit, a já nemyslím, že byl čas shánět někoho, kdo by to uměl. Potom jsem myslela na Marigan – jestli se nedokážeme naučit zachytit mužské usměrňování, tak se třeba dokážeme naučit, jak zachytit, co udělal. Nějak si vzpomínám, že Moirain naznačovala, že se to dá. Aspoň myslím, že to říkala – no, a tak jsem myslela na ni a kdosi mi sáhl na rameno a já zaječela, jako bych se píchla o jehlu. Byl to jenom nějaký chudák povozník, co se mě chtěl zeptat na jakýsi hloupý drb, ale stejně jsem ho vyděsila tak, že málem utekl.“

Konečně se nadechla a Nyneiva upustila od nápadu, že po ní hodí ohryzek posledního jablka, a vrhla se do okamžiku ticha. „Kde je Marigan?“

„Už uklidila – a taky si s tím dala na čas – tak jsem ji poslala do jejího pokoje. Pořád mám náramek. Vidíš?“ Zamávala rukou ve vzduchu a pak ji zase položila na žíněnku, ale proud slov to nezpomalilo. „Pořád tak hrozně kňučela, jak bychom měly utéct do Caemlynu, a já to prostě nemohla vydržet už ani chvilku, ne navrch k tomu všemu. Moje výuka novicek byla katastrofa. Ta hrozná ženská Keatlin – ta s tím nosem, víš? – pořád mumlala, jak by ona doma nikdy nedovolila, aby jí rozkazovala holka, a Faolain si tam napochodovala a chtěla vědět, proč mám ve třídě Nicolu – jak jsem já měla vědět, že Nicola měla chodit s posílkami pro ni? – pak se Ibrella rozhodla, že zjistí, jak velký plamen zvládne, a málem zapálila celou třídu a Faolain mě sepsula přede všemi, že nezvládám svou třídu, a Nicola řekla, že ona –“

Nyneiva se přestala snažit promluvit – možná měla hodit ten ohryzek – a prostě zařvala. „Myslím, že Moghedien má pravdu!“

To jméno zavřelo druhé ženě pusu a také se posadila. Nyneiva si nemohla pomoci, rozhlížela se, jestli ji snad nikdo jiný neslyšel, i když byly ve vlastním pokoji.

„To je hloupost, Nyneivo.“

Nyneiva nevěděla, jestli Elain myslí její návrh nebo to, že vyslovila jméno Moghedien nahlas, a nehodlala po tom pátrat. Sedla si na postel proti Elain a upravila si suknice. „Ne, to není. Jaril a Seve každým dnem někomu vybreptají, že Marigan není jejich matka, jestli to už neudělali. Jseš připravená na otázky, který to vyvolá? Já teda ne. Každým dnem nějaká Aes Sedai začne pátrat po tom, jak jsem dokázala cokoliv objevit, abych se přitom nevztekala od slunce východu do západu. Každá druhá Aes Sedai, se kterou mluvím, se o tom zmiňuje, a Dagdara se na mě v poslední době divně dívá. Kromě toho, ony nehodlají udělat nic, jenom budou sedět tady. Leda by se rozhodly vrátit zpátky do Věže. Proklouzla jsem tam a slyšela Tarnu mluvit se Sheriam –“

„Cože?“

„Proklouzla jsem tam a poslouchala,“ odtušila Nyneiva vyrovnaně. „Elaidě posílají zprávu, že potřebují víc času na rozvážení. To znamená, že přinejmenším uvažují o tom, že zapomenou na červený adžah a na Logaina. Jak to můžou udělat, to nevím, ale musí to tak být. Jestli tu zůstanem o moc dýl, možná skončíme jako dárek pro Elaidu. Aspoň když půjdem hned teď, můžem říct Randovi, aby nespolíhal na to, že za ním půjdou nějaký Aes Sedai. Můžem mu říct, aby žádný Aes Sedai nevěřil.“

Elain se půvabně zamračila a složila si nohy pod sebe. „Jestli pořád rozvažují, tak to asi znamená, že se ještě nerozhodly. Myslím, že bychom měly zůstat. Možná jim pomůžeme se rozhodnout správně. Kromě toho, pokud nehodláš přemluvit Theodrin, aby šla s námi, tak ten svůj blok nikdy nezlomíš, jestli odejdeme.“

Nyneiva si toho ale nevšímala. Že toho Theodrin zatím hodně dokázala. Vědra vody. Žádný spánek. Co dalšího? Ta ženská jako by nahlas řekla, že hodlá zkusit všechno možné, dokud nezjistí, co bude fungovat. Všechno možné bylo podle Nyneivina způsobu myšlení příliš mnoho. „Pomoct jim se rozhodnout? Ony nás poslouchat nebudou. Siuan nás skoro neposlouchá, a i když nás drží za krk, ji aspoň máme na háku.“

„Pořád si myslím, že bychom měly zůstat. Aspoň dokud se sněmovna nerozhodne. Pak, jestli dojde na nejhorší, můžeme alespoň Randovi sdělit fakta a ne možnosti.“

„Jak to máme zjistit? Nemůžeme spolíhat na to, že najdu to správný okno a vyslechnu je dvakrát. Jestli budem čekat, než to oznámí, už možná budem hlídaný. Aspoň já. Neexistuje Aes Sedai, co by nevěděla, že Rand i já pocházíme z Emondovy Role.“

„Siuan nám řekne dřív, než to bude oznámeno,“ řekla Elain klidně. „Přece si nemyslíš, že s Leanou půjdou pokorně k Elaidě?“

Tak to bylo. Elaida by Siuan a Leaně nechala useknout hlavy dřív, než by dokončily pukrle. „Pořád nebereš v úvahu Jarila a Seveho,“ trvala na svém.

„Něco vymyslíme. V každém případě to nejsou první prchající děti, o které se stará někdo, kdo s nimi není spřízněný.“ Elain si nejspíš myslela, že její úsměv s dolíčky je uklidňující. „Stačí jenom, když dáme hlavy dohromady. Přinejmenším bychom měly počkat, než se Tom vrátí z Amadicie. Nemůžu ho tady jen tak nechat.“

Nyneiva rozhodila rukama. Kdyby rysy odrážely charakter, měla by Elain vypadat jako mula vytesaná do kamene. Ta holka si z Toma Merrilina udělala náhradu za otce, který zemřel, když byla malá. Taky si zřejmě občas myslela, že nedokáže sám najít cestu ke stolu, pokud ho ona nedrží za ruku.

Jediné varování, kterého se Nyneivě dostalo, byl pocit, že někdo poblíž uchopil saidar, pak se v proudu vzduchu rozlétly dveře a do jejích pokoje vstoupila Tarna Feir. Nyneiva a Elain vyskočily na nohy. Aes Sedai byla Aes Sedai, a některé z těch, které zakopávaly odpadky, dřely pouze na základě Tarnina slova.

Žlutovlasá červená sestra si je obě pozorně prohlédla s nadutou tváří jako vytesanou ze studeného mramoru. „Aha. Královna Andoru a mrzácká divoženka.“

„Ještě ne, Aes Sedai,“ odpověděla Elain s chladnou zdvořilostí. „Ne, dokud nebudu korunována ve Velkém sále. A jedině, pokud je máti mrtvá,“ dodala.

Z Tarnina úsměvu by zmrzla i zimní vánice. „Ovšem. Snažily se před tebou udržet tajemství, ale klepy pronikají všude.“ Přelétla pohledem úzké postele a rozvrzanou stoličku, šaty na kolíčcích na stěně a popraskanou omítku. „Myslela bych si, že budete mít lepší ubytování, vzhledem ke všem těm zázrakům, které jste dokázaly. Kdybyste byly v Bílé věži, kam patříte, nepřekvapilo by mě, kdyby vás už obě zkoušely na šátek.“

„Děkuju ti,“ řekla Nyneiva, aby ukázala, že dokáže být stejně zdvořilá jako Elain. Tarna se na ni podívala. Vedle jejích modrých očí vypadal zbytek jejího obličeje teple. „Aes Sedai,“ dodala Nyneiva spěšně.

Tarna se podívala zpátky na Elain. „Amyrlin má pro tebe a pro Andor na mysli zvláštní místo. Nechala po tobě pátrat tak, že bys ani nevěřila. Vím, že by ji velmi potěšilo, kdyby ses se mnou vrátila do Tar Valonu.“

„Moje místo je zde, Aes Sedai.“ Elainin hlas zněl stále příjemně, ale se zvednutou bradou se hladce vyrovnala Tarnině nafoukanosti. „Vrátím se do Věže s ostatními."

„Chápu,“ řekla červená stroze. „No dobrá. Nyní odejdi, chci si s tou divoženkou promluvit o samotě.“

Nyneiva si s Elain vyměnila pohled, ale Elain nemohla udělat nic jiného než pukrle a odejít.

Když se dveře zavřely, udála se s Tarnou zvláštní změna. Sedla si na Elaininu postel a kývala nohama zkříženýma v kotnících, zády se opřela o otlučené čelo postele a ruce si založila na břiše. Její výraz roztál, dokonce se usmála. „Vypadáš nervózně. Nebuď. Já tě nekousnu.“

Nyneiva by tomu spíš uvěřila, kdyby se té ženě změnily i oči. Její úsměv k nim nikdy nedostoupil. Ve srovnání s ním vypadaly desetkrát tvrději, stokrát chladněji. Z toho spojení Nyneivě naskakovala husí kůže. „Nejsem nervózní,“ řekla škrobeně a rozkročila se, aby nezačala přešlapovat.

„Aha. Takže uražená, co? Proč? Protože jsem tě nazvala ‚divoženkou'? Já jsem taky divoženka, víš. Galina Casban ze mě osobně vytloukla můj blok. Věděla, jaké adžah si vyberu, dávno přede mnou, a měla o mě osobní zájem. To má o všechny, o kterých si myslí, že si vyberou červené.“ Potřásla hlavou a zasmála se. Oči měla jako zmrzlé nože. „Hodiny, které jsem strávila s vytím a brekem, než jsem dokázala najít saidar bez toho, abych zavírala oči. Nemůžeš tkát, když nevidíš tkanivo. Slyšela jsem, že Theodrin na tebe používá mírnější metody.“

Nyneiva přešlápla proti své vůli. Tohle by Theodrin určitě nezkusila! Určitě ne. Narovnala se, ale roztřesený žaludek jí to stejně neuklidnilo. Neměla se cítit uražená, co? Měla taky zapomenout na „mrzácká"? „O čem si se mnou přeješ mluvit, Aes Sedai?“

„Amyrlin chce vidět Elain v bezpečí, ale mnoha způsoby jsi ty stejně důležitá. Možná víc. To, co máš v hlavě o Randu al’Thorovi, by mohlo být k nezaplacení. A co má Egwain z rodu al’Vereů v té své. Víš, kde je?“

Nyneiva si chtěla otřít pot z obličeje, ale držela ruce dole. „Neviděla jsem ji už dlouho, Aes Sedai.“ Měsíce, od posledního setkání v Tel’aran’rhiodu. „Smím se zeptat, co hodlá...“ Nikdo v Salidaru nenazýval Elaidu amyrlin, ale měla se k téhle ženě chovat uctivě, „...amyrlin dělat s Randem?“

„Hodlá dělat, dítě? Je to Drak Znovuzrozený. Amyrlin to dobře ví a hodlá mu udělit veškeré pocty, které si zaslouží.“ Tarně se do hlasu vloudilo napětí. „Mysli, dítě. Tahle banda se vrátí do stáda, jakmile jim plně dojde, co udělaly, ale každý den může být životně důležitý. Tři tisíce let Bílá věž vedla vládce. Bez Věže by bylo mnohem víc válek, a horších. Jestli se al’Thorovi nedostane vedení, bude svět čelit pohromě. Nemůžeš ale vést, co neznáš, o nic víc, než já můžu usměrňovat se zavřenýma očima. Nejlepší pro ně bude, když se vrátíš se mnou a hned sdělíš amyrlin vše, co o něm víš, než abys to udělala za několik týdnů nebo měsíců. Bude to nejlepší i pro tebe. Tady se nikdy nemůžeš stát Aes Sedai. Hůl přísah je ve Věži. Zkoušení lze provést jedině ve Věži.“

Nyneivu pálil v očích pot, ale odmítla mrknout. Copak si ta ženská myslí, že se nechá podplatit? „Pravdou je, že jsem s ním nikdy moc času netrávila. Bydlela jsem ve vesnici, víš, a on je ze statku kus cesty v Západním polesí. Hlavně si ho pamatuju jako kluka, co nikdy nedal na rozumnou radu. Když měl něco udělat, museli ho do toho strkat nebo tahat. Jistě, tenkrát to byl malej kluk. Mohl se změnit, co já vím. Většina mužů jsou sice jenom vyrostlí kluci, ale on se mohl změnit.“

Tarna se na ni dlouho jenom dívala. Velmi dlouho – tím zamrzlým pohledem. „No,“ prohodila nakonec a zvedla se na nohy tak rychle, že Nyneiva málem couvla, ačkoliv v malé místnůstce nebylo kam ustoupit. Ten znepokojivý úsměv zůstal. „Shromáždila se tu taková zvláštní skupinka. Sice jsem ji neviděla, ale slyšela jsem, že svou přítomností poctily Salidar Siuan Sanche a Leana Sharif. Tohle nejsou osoby, se kterými by se měla moudrá žena radit. A možná jsou tu i další podivní lidé. Mnohem líp bys na tom byla, kdybys šla se mnou. Odjíždím ráno. Dej mi večer vědět, jestli mám čekat, že se setkáme na cestě.“

„Obávám se, že ne –“

„Promysli si to, dítě. Tohle může být to nejdůležitější rozhodnutí, jaké kdy uděláš. Mysli důkladně.“ Přívětivá maska zmizela a Tarna odšustila z místnosti.

Nyneivě se podlomila kolena a ona se sesula na postel. Ta ženská způsobila, že jí myslí táhlo tolik pocitů, že nevěděla, jak si je přebrat. Znepokojení a hněv se převalovaly spolu s rozhořčením. Přála si, aby červená znala nějaký způsob, jak se spojit s věžovými Aes Sedai hledajícími Randa. Ách, být tak mouchou na stěně, až se na něj pokusí použít její hodnocení. Snažit se ji podplatit. Snažit se ji zastrašit. A to poslední se jí docela dařilo. Tarna si byla tak jistá, že Aes Sedai před Elaidou kleknou. Byl to předem zřejmý závěr, jen špatně načasovaný. A byla v tom i zmínka o Logainovi? Nyneiva soudila, že Tarna toho o Salidaru ví ještě víc, než sněmovna či Sheriam tuší. Možná měla Elaida stoupenkyně i zde.

Nyneiva čekala, že se Elain vrátí, a když uběhla dobrá půl hodina, aniž se objevila, šla ji hledat. Nejdřív klusala prašnými ulicemi, potom běhala, tu se zastavila, aby vylezla na oj vozu, tam se vyšplhala na převrácený sud či kamenný sloupek, a vyhlížela přes hlavy lidí. Slunce už bylo jen kousek nad vrcholky stromů, když se vrátila do pokoje a tiše cestou nadávala. A našla Elain, která očividně právě dorazila. „Kdes byla? Myslela jsem, že tě Tarna nechala někde svázat!"

„Sebrala jsem tohle Siuan.“ Elain otevřela ruku. Na dlani jí ležely dva pokroucené kamenné prsteny.

„Je jeden z nich ten pravý? To byl dobrý nápad vzít je, ale mělas zkusit vzít ten pravý.“

„Já názor nezměnila, Nyneivo. Pořád si myslím, že bychom měly zůstat.“

„Tarna –“

„Jenom mě v tom utvrdila. Jestli odejdeme, Sheriam a sněmovna se rozhodnou, že než Rand je lepší celá Věž. Prostě to vím.“ Položila ruce Nyneivě na ramena a Nyneiva se nechala usadit na postel. Elain se posadila naproti ní a napjatě se předklonila.

„Vzpomínáš, co jsi mi říkala o používání potřeby, abys v Tel’aran’rhiodu něco našla? My potřebujeme způsob, jak přesvědčit sněmovnu, aby nechodila za Elaidou.“

„Jak? Co? Jestli nestačí Logain...“

„Poznáme to, až to najdeme,“ prohlásila Elain pevně.

Nyneiva si nepřítomně přejížděla cop silný jako zápěstí. „Když nic nenajdeme, budeš souhlasit, že odejdeme? Moc se mi nelíbí, že tu máme sedět, dokud se nás nerozhodnou hlídat.“

„Budu souhlasit, že půjdu, pokud ty budeš souhlasit, že zůstaneme, jestli nenajdeme nic užitečného. Nyneivo, i když bych ho velice ráda viděla, tady můžeme vykonat víc dobrého.“

Nyneiva zaváhala, než konečně zamumlala: „Souhlasím.“ Připadalo jí to dost bezpečné. Bez nejmenší představy, co by měly hledat, si neuměla představit, že vůbec něco najdou.

Jestli předtím den vypadal, že se pomalu vleče, tak nyní se vyloženě táhl. V kuchyni se postavily do řady na plátek šunky, tuřín a hrášek. Slunce jako by sedělo na vrcholcích stromů celé hodiny. Většina Salidaru se ukládala do postelí se sluncem, ale v oknech se objevilo i pár světel, zvláště ve větších budovách. Sněmovna dnes večer hostila Tarnu. Z bývalého zájezdního hostince do ulice občas zaletěl útržek hudby. Aes Sedai nalezly mezi vojáky jakéhos takéhos harfeníka, nechaly ho oholit a nacpaly ho do čehosi, co připomínalo livrej. Lidé procházející kolem hostince na budovu vrhali rychlé pohledy, než spěchali dál, či si jí tak důkladně nevšímali, až se úsilím málem třásli. Gareth Bryne byl opět výjimkou. Najedl se, sedě na dřevěné bedně uprostřed ulice. Kterákoliv z přísedících, pokud vyhlédla z okna, ho musela vidět. Pomalu, ach tak pomalu, slunce sklouzlo za stromy. Tma přišla náhle, o nějakém soumraku se téměř nedalo mluvit, a ulice se vyprázdnily. Harfeník znovu načal melodii. Gareth Bryne stále seděl na bedně na okraji kaluže světla vycházejícího ze sněmovní hostiny. Nyneiva potřásla hlavou. Nevěděla, jestli ho má obdivovat či považovat za hlupáka. Asi částečně obojí.

Teprve když byla v posteli, s flekatým kamenným ter’angrialem na šňůrce kolem krku spolu s Lanovým těžkým zlatým pečetním prstenem, a svíčka byla sfouknutá, vzpomněla si na Theodrininy příkazy. No, teď už na to bylo příliš pozdě. A Theodrin stejně nezjistí, jestli spala nebo ne. Kde je Lan?

Elain začala dýchat pomaleji a Nyneiva se uhnízdila na malém polštářku s tichým povzdechem a...

...stála v nohou své prázdné postele a v tom světle nesvětle noci v Tel’aran’rhiodu se dívala na mlžnou Elain. Nikdo je tu neviděl. Sheriam nebo jedna z jejího kroužku se mohly potulovat kolem, či Siuan nebo Leana. Pravda, měly právo svět snů navštěvovat, ale při dnešním pátrání ani jedna nechtěla odpovídat na otázky. Elain to očividně viděla jako lov. Vědomě či nevědomky se oblékla jako Birgitte, do zeleného kabátce a bílých kalhot. Zamrkala na stříbrný luk ve své ruce a ten hned zmizel spolu s toulcem.

Nyneiva si zkontrolovala šaty a povzdechla si. Modrá hedvábná plesová róba s vyšitými zlatými kvítky kolem hlubokého výstřihu a propletených řadách až na nabíranou sukni. Na nohou cítila sametové taneční střevíčky. V Tel’aran’rhiodu v podstatě nezáleželo na tom, co jste měli na sobě, ale co ji vůbec posedlo, že si vybrala tohle? „Uvědomuješ si, že to nemusí fungovat?“ zeptala se a převlékla se do prostého dvouříčského sukna a pevných bot. Elain neměla právo se takhle usmívat. Stříbrný luk. Ha! „Máme mít aspoň trochu ponětí, co vlastně hledáme.“

„Bude to fungovat, Nyneivo. Podle tebe moudré říkaly, že potřeba je klíčem; čím silnější potřeba je, tím lépe, a my rozhodně něco potřebujeme, nebo pomoc, kterou jsme slíbily Randovi, přijde nazmar. Jenom Elaida mu dá to, co se sama rozhodne. Nedovolím, aby se to stalo, Nyneivo. Nedovolím.“

„Dej bradu dolů. Já taky ne, jestli je něco, co s tím můžeme udělat. Stejně dobře můžem pokračovat v tomhle.“ Vzaly se za ruce a Nyneiva zavřela oči. Potřeba. Doufala, že nějaká část jí má potuchy, co potřebují. Možná se nic nestane. Potřeba. Najednou kolem ní všechno jako by klouzalo. Cítila, jak se Tel’aran’rhiod naklání a otáčí.

Okamžitě otevřela oči. Každý krok s použitím potřeby se dělal poslepu, z nezbytí, a i když vás každý donesl blíž k tomu, co jste hledaly, mohl vás taky hodit do jámy plné zmijí nebo vám mohl lev, vyrušený nad kořistí, ukousnout nohu.

Tady žádní lvi nebyli, ale to, co tu bylo, bylo znepokojivé. Bylo jasné poledne, nicméně to jí starosti nedělalo. Čas tady plynul jinak. Držely se s Elain za ruce na dlážděné ulici obklopené domy z cihel a kamene. Obytné domy i krámky zdobily složité vlysy a římsy. Taškové střechy zdobily báně a přes ulici se klenuly dřevěné a kamenné mosty, občas ve výšce třetího i čtvrtého poschodí. Na rozích ležely hromady odpadků, starých šatů a rozbitého nábytku a kolem se hemžily zástupy krys, občas se některé zastavily a neohroženě a vyzývavě na ně zaprskaly. Občas se ulicí mihli a zase zmizeli lidé, kteří se na okamžik prosnili do Tel’aran’rhiodu. Z mostu s řevem spadl jakýsi muž a zmizel, než dopadl na dláždění. Tucet kroků směrem k nim uběhla vyjící žena v rozedraných šatech, než se také ztratila. Ulicemi se rozléhal vyděšený křik a jek a někdy i drsný smích s nádechem šílenství.

„Tohle se mi nelíbí,“ podotkla Elain ustaraně.

V dálce se nad městem zvedala velká, jako kost bílá věž, která daleko převyšovala ostatní věže, z nichž mnohé byly propojené můstky, vedle nichž ty, pod nimiž procházely, vypadaly nízko. Byly v Tar Valonu, v části, kde Nyneiva naposledy zahlédla Leanu. Leana nebyla moc vstřícná ohledně toho, co tady dělala. S úsměvem prohlašovala, že zvyšuje úctu a legendu o tajuplných Aes Sedai.

„Na tom vůbec nezáleží,“ prohlásila rozdurděně Nyneiva. „Nikdo v Tar Valonu neví nic o světě snů. Tady na nikoho nenarazíme.“ Žaludek se jí obrátil, když se před nimi náhle zjevil muž se zakrvácenou tváří a potácel se směrem k nim. Neměl ruce, jenom krvácející pahýly.

„Tak tohle jsem nemyslela,“ zamumlala Elain.

„Vypadnem odsud.“ Nyneiva zavřela oči. Potřeba.

Posun.

Byly ve Věži v nástěnnými koberci ověšené chodbě. Baculatá dívka v šatu novicky se zjevila o tři kroky dál, a když je uviděla, velké oči se jí rozšířily ještě víc. „Prosím,“ zafňukala. „Prosím?“ A byla pryč.

Náhle Elain zalapala po dechu: „Egwain!"

Nyneiva se prudce otočila, ale chodba byla prázdná.

„Viděla jsem ji,“ trvala na svém Elain. „Vím, že ano.“

„Asi se dokáže dotknout Tel’aran’rhiodu i v normálním snu, jako všichni ostatní,“ řekla jí Nyneiva. „Hlavně pokračujme v tom, proč jsme sem přišly.“ Začala se cítit víc než jenom znepokojená. Znovu se uchopily za ruce. Potřeba.

Posun.

Nebylo to obyčejné skladiště. Police lemující stěny tvořily dvě krátké řady i uprostřed, úhledně zaskládané krabicemi nejrůznějších tvarů a velikostí. Některé byly z obyčejného dřeva, jiné vyřezávané či lakované, byly tu věci zabalené v látce, sošky a figurky, podivné tvary zdánlivě ze skla nebo kovu, křišťálu, kamene i polévaného porcelánu. Nyneiva nepotřebovala víc, aby poznala, že to musejí být předměty jediné síly, nejspíš ter’angrialy, možná i nějaké angrialy a sa’angrialy. Taková rozsáhlá sbírka a tak úhledně uložená nemohla být nikde jinde než ve Věži.

„Nemyslím, že má smysl chodit někam dál,“ řekla Elain zklamaně. „Nevím, jak bychom odsud mohly někdy něco získat.“

Nyneiva se krátce zatahala za cop. Kdyby tu skutečně bylo něco, co by mohly použít – muselo tu něco takového být, pokud moudré nelhaly – tak by musel existovat způsob, jak se k tomu dostat i v bdělém světě. Angrialy a jim podobné nebyly nijak zvlášť hlídané. Obvykle, když byla ve Věži, je strážil jen zámek a mladší novicka. Dveře tady byly z těžkých prken se zasazeným těžkým železným zámkem. Nepochybně byl zamčený, ale ona si ho v duchu představila jako odemčený a zatlačila.

Dveře se otevřely do strážnice. U jedné stěny stály úzké postele, jedna nad druhou, a u druhé halapartny v držácích. Za těžkým otlučeným stolem obestavěným stoličkami byly další dveře, opásané železem, se zasazenou mřížkou.

Když se obrátila k Elain, náhle si uvědomila, že dveře jsou opět zavřené. „Jestli se nedokážeme dostat k tomu, co potřebujeme tady, tak to třeba půjde někde jinde. Totiž, možná to dokáže něco jinýho. Aspoň teď máme náznak. Myslím, že tohle jsou ter’angrialy, u kterých ještě nikdo nepřišel na to, k čemu slouží. To je jediný důvod, proč by je hlídali takhle. V jejich blízkosti by mohlo být nebezpečný i usměrňovat.“

Elain se na ni suše podívala. „Ale když to zkusíme znovu, nepřenese nás to prostě zpátky? Leda... Leda ti moudré řekly, jak vyloučit nějaké místo z pátrání.“

To neřekly – nebyly ochotné jí prozradit nic – ale na místě, kde otevřete zámek tím, že si myslíte, že je otevřený, by mělo být možné cokoliv. „To přesně my uděláme. Soustředíme se v hlavě na to, že to, co chceme, není v Tar Valonu.“ Mračíc se na police dodala: „A vsadím se, že je to ter’angrial, o kterým nikdo neví, k čemu slouží.“ Ačkoliv jak by to mohlo přesvědčit sněmovnu, aby podpořila Randa, to si neuměla představit.

„Potřebujeme ter’angrial, co není v Tar Valonu,“ řekla Elain, jako by chtěla přesvědčit sama sebe. „No dobře. Pokračujme.“

Natáhla ruce a Nyneiva je po chvíli uchopila. Nyneiva si nebyla jistá, jak se stalo, že ona trvá na tom, že budou pokračovat. Chtěla opustit Salidar, ne najít důvod k tomu, aby zůstaly. Ale jestli to zajistí, že salidarské Aes Sedai podpoří Randa...

Potřeba. Ter’angrial. Ne v Tar Valonu. Potřeba.

Posun.

Kdekoliv byly, tohle město za rozbřesku nebyl Tar Valon. O necelých dvacet kroků dál na široké dlážděné ulici začínal bílý kamenný most se sochami po obou stranách, klenoucí se přes kameny obložený kanál. Padesát kroků na druhé straně stál další. Všude se zvedaly štíhlé, balkony lemované věže, jako oštěpy prostrčené kulatými otvory vyříznutými do zdobené pláštěnky. Každá budova byla bílá, dveře a okna tvořily velké lomené oblouky, občas dvojité i trojité. Na těch velkolepých budovách shlížely dlouhé balkony s bíle natřeným mřížovím na ulice a kanály, a bílé kupole se šarlatovými či zlatými pruhy se zdvihaly do špiček ostrých jako vrcholky věží.

Potřeba. Posun.

Docela dobře to mohlo být jiné město. Ulice byly užší a nerovně dlážděné, z obou stran stlačované domy pět i šest poschodí vysokými, s loupající se bílou omítkou, pod níž byly na mnoha místech vidět cihly. Tady žádné balkony nebyly. Kolem bzučely mouchy a bylo těžké poznat, jestli ještě pořád svítá, protože dole u země se natahovaly stíny.

Vyměnily si pohledy. Nevypadalo příliš nadějně, že tady najdou nějaký ter’angrial, ale už zašly příliš daleko, aby se zastavily. Potřeba.

Posun.

Nyneiva kýchla, než dokázala otevřít oči, a znovu, jakmile je otevřela. Při každém kroku se do vzduchu zvedala oblaka prachu. Tohle skladiště zdaleka nebylo takové jako ve Věži. Truhlice, bedýnky a sudy zaplňovaly malou místnost a hromadily se všelijak na sobě, takže mezi nimi zůstala jen uzounká ulička, a na všem ležela tlustá vrstva prachu. Nyneiva kýchla tak silně, až měla dojem, že jí spadnou boty – a prach zmizel. Všechen. Elain se tvářila poťouchle. Nyneiva neřekla nic, jenom se v duchu pevně soustředila na místnost bez prachu. Měla si na to vzpomenout.

Když se rozhlédla po té změti, povzdechla si. Místnost nebyla větší než ta, kde spala jejich těla v Salidaru, jenže prohledat tohle všechno... „To bude trvat týdny.“

„Můžeme to zkusit znovu. Aspoň nám to mohlo ukázat, co máme prohlížet.“ Elain mluvila stejně pochybovačně, jako se Nyneiva cítila.

Přesto, byl to stejně dobrý návrh jako každý jiný. Nyneiva zavřela oči a znovu došlo k posunu.

Když se opět podívala, stála na konci uličky dál ode dveří a hleděla na hranatou dřevěnou truhlu, která jí sahala nad pas. Železné pásy vypadaly zrezivělé a do truhly samotné jako by někdo aspoň dvacet let mlátil kladivem. Méně pravděpodobné úložiště pro něco užitečného, zvláště ter’angrial, si Nyneiva ani neuměla představit. Ale Elain stála hned vedle ní a koukala na truhlici.

Nyneiva položila ruku na víko – panty se otevřou hladce – a zatlačila. Neozvalo se dokonce ani vrznutí. Uvnitř ležely dva meče pokryté silnou vrstvou rzi a stejně zarezlý kyrys s prožranou dírou na změti do látky zabalených balíčků a něčeho, co vypadalo jako pozůstatky starého mandlu a kusy nádobí.

Elain sáhla na kotlík se zlomeným držadlem. „Ne týdny, ale aspoň zbytek noci.“

„Ještě jednou?“ navrhla Nyneiva. „Nemůže to uškodit.“ Elain pokrčila rameny. Zavřít oči. Potřeba.

Nyneiva se natáhla a rukou se dotkla čehosi tvrdého a oblého, pokrytého tlející látkou. Když otevřela oči, měla Elain ruku položenou vedle její. Mladší žena se usmívala od ucha k uchu.

Dostat to ven nebylo snadné. Ta věc nebyla právě malá a ony musely přesouvat potrhané kabáty, zprohýbané rendlíky a balíčky, v nichž byly sošky a vyřezávaná zvířata a všechno možné harampádí. Jakmile tu věc dostaly ven, musely ji držet mezi sebou. Vypadala jako velká zploštělá koule zabalená v rozpadající se látce. Když látku stáhly, ukázalo se, že je to mělká mísa ze silného křišťálu, přes loket v průměru, a uvnitř bylo vyřezáno cosi, co vypadalo jako převalující se mračna.

„Nyneivo,“ řekla Elain pomalu, „myslím, že tohle je...“

Nyneiva sebou trhla a málem pustila svůj konec mísy, jelikož ta náhle získala světle modrou barvu a vyřezávané mraky se pomalu převalovaly. O zlomek vteřiny později to zase byl čistý křišťál a vyřezávané mraky byly nehybné. Jenže ona si byla jistá, že nejsou stejné jako předtím.

„Je to ono,“ zvolala Elain. „Je to ter’angrial. A vsadím se o cokoliv, že má něco společného s počasím. Ale nejsem dost silná, abych ho zvládla sama.“

Nyneiva se nadechla a snažila se uklidnit. „Nedělej to! Neuvědomuješ si, že se můžeš utišit, takhle se zamotat s ter’angrialem, když nevíš, co dělá?“

Ta hloupá holka ještě měla drzost se na ni překvapeně zamračit. „Tohle je to, pro co jsme sem přišly, Nyneivo. A myslíš si snad, že je tu někdo, kdo ví o ter’angrialech víc než já?“

Nyneiva si odfrkla. Že ta ženská měla pravdu, ještě neznamenalo, že by ji neměla varovat. „Já neříkám, že není nádherný, jestli tohle dokáže něco s počasím – je to přímo skvělý – jenže nechápu, jak to může být ta věc, co potřebujeme. Tohle sněmovnu nepostrčí k Randovi ani od něj.“

„Co potřebuješ ‚není vždy to, co chceš',“ ocitovala Elain. „Lini to říkávala, když mě nepustila na projížďku nebo šplhat po stromech, ale možná to platí i tady.“

Nyneiva si odfrkla znovu. Možná to platilo, ale ona zrovna teď chtěla to, co chtěla. Bylo to snad tolik?

Mísa se jim vytratila z rukou a teď bylo na Elain, aby se polekala a zamumlala, že si na to nikdy nezvykne. Truhlice byla taky zavřená.

„Nyneivo, když jsem usměrnila do té mísy, cítila jsem... Nyneivo, není to jediný ter’angrial v téhle místnosti. Myslím, že jsou tu i angrialy a možná dokonce sa’angrialy.“

„Tady?“ řekla Nyneiva nevěřícně a rozhlížela se po přeplněné místnůstce. Ale když tady byl jeden, proč ne dva? Nebo deset, nebo sto? „Světlo, už neusměrňuj! Co kdybys třeba náhodou jeden z nich spustila? Mohla by ses utiš –“

„Já vím, co dělám, Nyneivo. Vážně. Vím to. Nyní musíme zjistit, kde přesně ten pokoj je.“

To se ukázalo jako nesnadný úkol. Ačkoliv byly závěsy na dveřích celé prorezavělé, dveře nebyly překážkou, ne v Tel’aran’rhiodu. Potíže začaly pak. Šerá úzká chodba za dveřmi měla na konci jen jedno malé okénko a z toho byla vidět jenom bíle omítnutá zeď přes ulici. Sešly dolů po ošlapaných kamenných schodech, ale moc jim to nepomohlo. Ulice klidně mohla být ta první, kterou v tomhle městě viděly, ať to bylo kdekoliv, všechny domy si byly podobné jako vejce vejci. Krámky v ulici neměly žádné vývěsní štíty a jediné, co označovalo hostince, byly modře natřené dveře. Červené zřejmě ukazovaly taverny.

Nyneiva se vydala hledat nějaký milník, něco, co by jim ukázalo, kde jsou. Něco, co by ukázalo, ve kterém městě jsou. Všechny ulice vypadaly jako ta první, ale ona našla most, obyčejný kamenný most, ne jako ty, které viděla předtím, a bez soch. Z prostředka mostu viděla jenom kanál, jenž se v obou směrech spojoval s dalšími, další mosty a další budovy s oprýskanou bílou omítkou.

Náhle si uvědomila, že je sama. „Elain.“ Ticho, jen ozvěna jejího hlasu. „Elain? Elain!“

Zlatovlasá žena se vynořila za rohem u paty mostu. „Tady jsi,“ vydechla Elain. „Vedle tohohle místa vypadá i králičí doupě jako dobře naplánované. Na chvilku jsem se otočila a tys už byla pryč. Našla jsi něco?“

„Vůbec nic.“ Nyneiva se znovu podívala na kanál, než se připojila k Elain. „Nic užitečnýho.“

„Alespoň si můžeme být jisté, kde jsme. Ebú Dar. Musí to být on.“ Elainin krátký kabátek a široké kalhoty se změnily na zelené hedvábné roucho se záplavou krajek na manžetách, vysokým, složitě vyšívaným límcem a úzkým výstřihem, sahajícím značně hluboko mezi ňadra. „Nenapadá mě žádné jiné město s tolika kanály, kromě Illianu, a tohle rozhodně není Illian.“

„To doufám,“ řekla Nyneiva chabě. Dokonce ji vůbec nenapadlo, že by je jejich pátrání naslepo mohlo zavést do Sammaelova doupěte. Uvědomila si, že se i její šaty změnily, tmavomodré hedvábí vhodné na cesty spolu s lněným pláštěm. Nechala plášť zmizet, ale šaty si nechala.

„Ebú Dar se ti bude líbit, Nyneivo. Ebúdarské vědmy vědí víc o bylinkách než kdo jiný. Dokážou napravit cokoliv. Musejí, protože Ebúdarci začínají souboje kvůli kýchnutí, šlechtici i obyčejní lidé, muži i ženy.“ Elain se zahihňala. „Tom říkal, že tam kdysi žili levharti, ale odešli, protože zjistili, že Ebúdarci jsou příliš nedůtkliví, aby se s nimi dalo žít.“

„To je moc pěkný,“ řekla jí Nyneiva, „ale pro mě za mě se můžou probodávat, jak jen se jim zlíbí. Elain, můžeme klidně odložit prsteny a vyspat se. Nemohla bych se odsud vrátit do toho pokoje, ani kdybych měla dostat šátek, až se tam dostanu. Kdyby jenom existoval způsob, jak bychom si mohly udělat mapu...“ Zachmuřila se. Stejně dobře mohla chtít v bdělém světě křídla. Kdyby dokázaly zmapovat Tel’aran’rhiod, mohly by získat tu mísu.

„Tak prostě budeme muset jet do Ebú Daru a hledat,“ prohlásila Elain pevně. „Ve skutečném světě. Aspoň víme, ve které části města hledat.“

Nyneiva se rozzářila. Ebú Dar ležel od Salidaru jen pár set mil po Eldar. „To zní moc dobře. A tak se dostaneme pryč dřív, než nám to všechno spadne na hlavu.“

„Opravdu, Nyneivo. Je tohle pořád ještě pro tebe to nejdůležitější?“

„Je to jediný důležitý. Napadá tě něco jinýho, co se dá udělat tady?“ Elain zakroutila hlavou. „Pak se klidně můžem vrátit. Ráda bych se dneska v noci trochu prospala.“ Nedalo se poznat, kolik času uplynulo v bdělém světě během pobytu v Tel’aran’rhiodu. Občas hodina tam byla hodina tady, občas den i víc. Naštěstí to zřejmě nefungovalo obráceně, nebo aspoň ne moc, jinak mohl člověk ve spánku umřít hlady.

Nyneiva vystoupila ze sna...

...a otevřela oči, zírajíc upřeně na polštář, který byl stejně propocený jako ona. Otevřeným oknem dovnitř nezavál ani záchvěv vánku. Na Salidar padlo ticho, nejhlasitěji teď znělo tiché volání bukačů. Nyneiva se posadila, rozvázala šňůrku na krku a sundala pokroucený kamenný prsten. Malou chvíli hladila Lanův těžký zlatý. Elain se zavrtěla, pak se posadila, zívla a usměrněním zapálila pahýl svíčky.

„Myslíš, že to k něčemu bude?“ zeptala se Nyneiva tiše.

„To nevím.“ Elain se odmlčela, aby rukou zakryla zívnutí. Jak se té ženské dařilo vypadat při zívání tak hezky, když měla vlasy jako vrabčí hnízdo a líčko jí hyzdil rudý otisk od polštáře? Tohle tajemství by mohla vypátrat jedině Aes Sedai. „Co já vím, je, že ta mísa by mohla dělat něco s počasím. Vím o ukrytém skladišti ter’angrialů a angrialů, které je třeba předat do správných rukou. Je naší povinností vydat je sněmovně. Nebo aspoň Sheriam. Vím, že jestli je tohle nepřiměje podpořit Randa, tak budu hledat, dokud nenajdu něco, co je přesvědčí. A vím, že chci spát. Nemůžeme si o tom promluvit až ráno?“ Bez čekání na odpověď zhasila svíčku, stočila se zase na posteli do klubíčka, a jakmile se hlavou dotkla polštáře, dýchala zhluboka a pomalu ze spánku.

Nyneiva se znovu natáhla a zírala na temný strop. Aspoň budou brzy na cestě do Ebú Daru. Možná zítra. Nejdéle za den za dva, aby se mohly připravit na cestu a zastavit proplouvající říční bárku. Nejdéle...

Náhle si vzpomněla na Theodrin. Jestli jim budou přípravy trvat dva dny, Theodrin bude chtít své dvě schůzky, jako že kachna má peří. A čekala, že Nyneiva dnes v noci nepůjde spát. Nemohla to sice zjistit, ale...

Nyneiva si ztěžka povzdechla a vylezla z postele. V místnosti nebylo moc místa, ale ona ho využila dobře, a s každou chvílí byla stále rozzlobenější. Chtěla se jenom dostat odsud. Řekla, že se neumí poddávat, ale možná umí utíkat. Bylo by tak krásné usměrňovat, kdykoliv by chtěla. Ani si nevšimla, že jí po tvářích začaly stékat slzy.

14

Sny a noční můry

Při pohledu na Nyneivu a Elain Egwain nevystoupila ze sna, ona z něj přímo vyskočila. Ne zpátky do svého spícího těla v Cairhienu – noc na to byla ještě příliš mladá – ale do rozlehlé černoty vyplněné pomrkávajícími světélky, kterých bylo mnohem víc než hvězd na nejjasnějším nebi, každé ostré a jasné, kam až dohlédla. Tedy, kdyby tu měla oči. Bez tvaru se vznášela v nekonečnu mezi Tel’aran’rhiodem a bdělým světem, v úzkém prostoru mezi snem a skutečností.

Kdyby tady měla srdce, bylo by jí teď bušilo jako splašený bubínek. Myslela si, že ji nezahlédly, ale co pod Světlem dělaly tam, v té části Věže, kde nebylo nic zajímavého? Na svých nočních výpravách se pečlivě vyhýbala amyrlinině pracovně, obydlí novicek, dokonce i obydlí přijatých. Vždycky se zdálo, že když na tom místě není Nyneiva nebo Elain nebo obě, je tam někdo jiný. Mohla samozřejmě za Nyneivou a Elain přijít – rozhodně uměly zachovávat tajemství – ale něco ji od toho zrazovalo. Zdálo se jí, že to dělá, a vždycky jí to připadalo jako noční můra. Ne taková, ze které se probudíte zmáčení studeným potem, ale taková, při které se neklidně převalujete. Ty druhé ženy. Věděly Aes Sedai v Salidaru, že se ve světě snů po Věži potulují cizinky? Aspoň pro ni byly ty ženy cizí. A pokud to nevěděly, ona neměla možnost, jak je varovat. Nemohla nic podniknout. Všechno to bylo tak rozčilující.

Kolem ní vířil veliký oceán třpytivé tmy, zdánlivě se pohyboval, zatímco ona visela nehybně. Jako ryba, která je v tomto oceáně doma, sebevědomě plavala, aniž by na to potřebovala myslet víc než ta ryba. Mihotavá světélka kolem ní byly sny, všechny sny všech lidí na celém světě. Na všech světech, místech, která se ani nepodobala světu, který znala, světech, které se mu vůbec nepodobaly. O nich jí jako první vyprávěla Verin Sedai a moudré to potvrdily, a ona sama občas zahlédla věci, jež sem nahlížely, v jejichž existenci prostě nedokázala uvěřit, dokonce ani ve snu ne. Nebyly to noční můry – ty byly zřejmě vždycky zalité červenou, modrou či kalně šedou hlubokého stínu – ale byly plné neuvěřitelných věcí. Lepší bylo se jim vyhnout. Do těchto světů očividně nepatřila. Nahlédnout do takového snu bylo jako ocitnout se mezi rozbitými zrcadly, všechno kroužilo a nedalo se poznat, kde je nahoře a kde dole. Dělalo se jí z toho špatně od žaludku, a i když tady žádný neměla, bude ho mít, až se zase vrátí do svého těla. Zvracení nebyl zrovna nejlepší způsob, jak se probudit.

Pár takovýchto věcí zjistila sama, navíc k tomu, co ji naučily moudré, dokonce se vydávala tam, kam by jí vstoupit zabránily. A přesto... Nepochybovala, že by poznala víc, mnohem víc, kdyby se jí přes rameno dívala chodící ve snu. Říkala jí, že tohle je zatím příliš nebezpečné a tamto úplně zakázané, pravda, ale také radila, co by měla vyzkoušet. Už dávno zvládala jednoduché věci, které snadno odhalila – no, ne snadno, snadné to nikdy nebylo – a dostala se do bodu, kde dokázala sama přijít na další krok, ale byly to kroky, na které moudré chodící ve snu přišly už dávno. Tomu, co jí samotné zvládnout trvalo měsíc, ji ony mohly naučit za noc, za hodinu. Až se rozhodnou, že je připravená. Do té doby ne. Tolik ji to rozčilovalo, když jediné, co chtěla, bylo se učit. Naučit se všemu. Hned.

Všechna světla si byla podobná jako vejce vejci, a přesto se hrstku naučila rozeznat. Jak přesně to dělá, nevěděla, což ji hrozně zlobilo. Dokonce ani moudré samy to nevěděly. Přesto, jak jednou určila, který sen patří které osobě, dokázala sen dotyčné osoby najít znovu, jako kdyby vystřelila šíp na cíl, bez ohledu na to, jestli ten člověk odcestoval třeba na druhý konec světa. Tohle světýlko byla Berelain, první z Mayene, žena, již Rand ustanovil do vedení v Cairhienu. Nahlédnutí do Berelaininých snů Egwain vyvádělo z míry. Obvykle se nelišily od snů ostatních žen – žen, které se stejnou měrou zajímaly o moc, politiku a poslední módu v odívání – ale Berelain občas snila o mužích, dokonce o mužích, které Egwain znala, způsobem, z něhož se začervenala, kdykoliv si na to vzpomněla.

A ta lehce ztlumená záře támhle, to byl Rand, jeho sny byly strážené za ochranou spletenou ze saidínu. Téměř se zastavila – dráždilo ji, že něco, co nevidí ani nenahmatá, ji dokáže odrazit jako kamenná zeď – ale místo toho jen proletěla kolem. Nijak ji nelákalo strávit další noc marným počínáním.

Tohle místo ohýbalo vzdálenosti stejně, jako to Tel’aran’rhiod dělal s časem. Rand spal v Caemlynu, pokud si neodskočil do Tearu – Egwain by velmi ráda zjistila, jak to dělá – ale jen kousek od jeho snu Egwain narazila na další světýlko, které poznala. Bair, v Cairhienu, stovky leguí od Randa. Ať už byl Rand kdekoliv, Egwain věděla jistě, že tuto noc není v Cairhienu. Jak to dělá?

Pole světel se prudce řítilo kolem, jak se Egwain vrhla pryč od snu moudré. Kdyby byla zahlédla i Amysin a Melainin, nebyla by uprchla, ale pokud druhé dvě chodící ve snu nespaly a nesnily, mohly by chodit ve snu. Jedna z nich mohla být tam, kde byla Egwain, dokonce připravená se k ní vrhnout a vytáhnout ji ze sna nebo ji vtáhnout do vlastního snu chodící ve snu. Egwain pochybovala, že by je dokázala zarazit, alespoň zatím ne. Byla by vydána druhé ženě na milost a nemilost, právě jako součást jejího snu. Podržet si vlastní vědomí uvnitř snu někoho jiného bylo už tak dost těžké, i když byl snílek jen obyčejná osoba, která netušila, co se děje, ačkoliv to bylo skoro stejně těžké jako dostat se ven dřív, než se dotyčnému o vás přestalo zdát, což před probuzením nebylo příliš pravděpodobné, když jste skutečně byli v jejich snu. S chodící ve snu, která si vlastní sny uvědomuje stejně jako bdělý svět, to bylo zhola nemožné. A to by byla ta nejlepší část.

Začínalo jí docházet, že se chová hloupě. Utíkat nebylo k ničemu. Kdyby ji Amys nebo Melain našly, už by byla někde jinde. Vlastně by se mohla hnát přímo jim do náručí. Proud světel nezpomalil, prostě se na místě zastavil. Tak to tu chodilo.

Rozčileně zapřemýšlela nad tím, co dělat dál. Kromě toho, naučit se o Tel’aran’rhiodu, co jenom půjde, tu jejím hlavním cílem bylo napaběrkovat pár útržků událostí ze světa. Občas se zdálo, že jí moudré nehodlají říci ani to, jestli už vyšlo slunce, když se nemohla podívat sama. Říkaly, že se nesmí rozrušovat. Jak by se tomu mohla vyhnout, přemítat o tom, co nevěděla? Právě tohle dělala v Bílé věži, snažila se zjistit něco o tom, co má Elaida v plánu. A Alviarin. Hrozně nerada něco nevěděla. Nevědomost byla, jako kdyby náhle oslepla a ohluchla.

No, celá Věž teď patřila k zakázaným položkám na seznamu. Muselo to tak být, když si již nebyla jistá, které části jsou bezpečné. Zbytek Tar Valonu byl již vyloučen, počtvrté málem nakráčela ze všech věcí do ženy s měděnou pletí, která tentokrát spokojeně pokyvovala hlavou, když studovala stáj, jež vypadala, jako by byla čerstvě vymalována namodro. Ať už ta žena byla kdokoliv, neprosnila se do Tel’aran’rhiodu jen na chvilku a náhodou. Nezmizela jako obyčejný snílek, a vypadala, jako by byla z mlhy. Očividně používala ter’angrial, což znamenalo, že je to téměř jistě Aes Sedai. Egwain věděla jen o jediném ter’angrialu, který umožňoval přístup do světa snů bez usměrňování, a ten měly Nyneiva a Elain. Štíhlá žena však nemohla být Aes Sedai dlouho. Byla krásná – a oblečená v pohoršlivě tenkých šatech – a zdálo se, že je v Nyneivině věku, ne bezvěká.

Egwain by se ji možná pokusila sledovat – koneckonců to mohla být černá adžah, ty totiž ukradly snový ter’angrial – ale riziko, že bude objevena, dokonce lapena, postavené proti tomu, že nikomu nemohla říci, co zjistila, ne, dokud si nebude moci opět promluvit s Nyneivou a Elain, ne, pokud by nezjistila něco tak hrozného, že by na tom všechno záviselo... Koneckonců, černé adžah byly věcí Aes Sedai, odhlédla-li od všech ostatních důvodů, proč udržovat tajemství, která nemohla prozradit každému. Vůbec neměla na vybranou.

Nepřítomně si prohlížela nejbližší světla v temnotě, avšak žádné z nich nepoznala. Světla kolem ní se vůbec nehýbala, byla jako mihotající se hvězdy zamrzlé v průzračném černém ledu.

Ve světě snů bylo pro klid její mysli v poslední době mnoho cizinek. Vlastně byly dvě, ale bylo to o dvě víc, než bylo vhodné. Žena s měděnou pletí a ještě jedna, hřmotně pohledná žena, pohybující se cílevědomě, s modrýma očima a odhodlaným výrazem. Odhodlaná žena – jak na ni Egwain myslela – musela být schopná vstoupit do Tel’aran’rhiodu o své vlastní vůli – vypadala hodně pevná, ne jako vyřezaná z mlhy – a ať už byla kdokoliv, ať už měla jakýkoliv důvod tu být, pohybovala se po Věži častěji než Nyneiva, Elain Sheriam a ty ostatní dohromady. Zdálo se, že je snad všude. Kromě ve Věži překvapila Egwain i při jejím posledním výletu do Tearu. Ovšem že ne v noci, kdy byla domluvená schůzka. Ta ženská se potloukala po Srdci Kamene a zlostně si mumlala. A byla v Caemlynu při Egwaininých posledních dvou výpravách.

Pravděpodobnost, že odhodlaná žena je černá adžah, byla stejně velká, jako že je jí ta druhá žena, ale obě zase mohly být ze Salidaru. Vlastně obě mohly být ze samotné Věže. Jelikož tu byl dost velký rozkol, aby jedna strana špehovala druhou, dřív nebo později se věžové Aes Sedai o Tel’aran’rhiodu dozvědí také, pokud už o něm nevěděly. Obě cizinky přinesly pouze otázky bez odpovědí. Egwain napadlo jedině to, že se jim má vyhýbat.

Jistě, v poslední době se snažila ve světě snů vyhnout každému. Začala se ohlížet přes rameno, pořád měla dojem, že se za ní někdo plíží, že vidí různé věci. Měla dojem, že zahlédla Randa a Perrina, dokonce i Lana, jakoby koutkem oka. Samozřejmě si to jenom představovala, nebo se možná náhodou dotkla jejich snů, ale vzhledem ke všemu ostatnímu byla nervózní jako kočka v psím kotci.

Zamračila se – nebo by to udělala, kdyby měla obličej. Jedno z těch světýlek vypadalo... Ne povědomé, tohle neznala. Ale jako by ji... přitahovalo. Kamkoliv se podívala, zase se vrátila k tomu jiskřícímu bodu.

Třeba by se mohla znovu pokusit najít Salidar. To znamenalo počkat, až Nyneiva a Elain budou opouštět Tel’aran’rhiod – jejich sny, samozřejmě, znala od pohledu, ve spánku se tiše zahihňala – a zatím tucet pokusů nalézt Salidar skončilo se stejným výsledkem, jako když se snažila projít ochranou postavenou kolem Randových snů. Vzdálenost a poloha tady neměly žádný vztah k ničemu v bdělém světě. Amys říkala, že tady žádné vzdálenosti ani poloha nejsou. Na druhou stranu to bylo stejně dobré jako –

Středobod, k němuž se pohledem neustále vracela, začal překvapivě připlouvat blíž k ní a zvětšoval se, až se to, co vypadalo jako vzdálená hvězda, změnilo v bílý měsíc v úplňku. Zažehla se v ní jiskřička strachu. Dotknout se snu, nahlédnout dovnitř, bylo snadné – prst na hladině vody, dotek tak lehký, že se voda zvedne k prstu, ale povrch není ani na okamžik narušen – nicméně to vše se mělo dít na její popud. Chodící ve snu si sama našla sen, sen si nehledal ji. Přála si, aby sen odletěl, přála si, aby se hvězdnatá krajina zase pohnula. Pohnulo se však jenom to jedno světýlko, rozšířilo se, až jeho bílé světlo zabíralo celé její zorné pole.

Egwain se zoufale snažila odtáhnout. Bílé světlo. Nic než bílé světlo, pohlcovalo ji...

Zamrkala a užasle hleděla. Všude kolem ní se rozkládal les obrovských bílých sloupů. Většina z nich vypadala rozmazaně, nezřetelně, zvlášť ty, co byly hodně daleko, ale jedinou skutečně ostrou věcí zde byl Gawyn, klusal k ní po bílých dlaždicích podlahy v prostém zeleném kabátci a jeho výraz byl směsicí úzkosti a úlevy. Rozhodně to byl téměř Gawynův obličej. Gawyn možná nebyl tak úžasný jako jeho polobratr Galad, stále však byl velmi pohledný muž, ale tahle tvář vypadala... obyčejně. Pokusila se pohnout a nedokázala to, ne nějak výrazně. Stála zády ke sloupu a řetězy jí držely zápěstí nad hlavou.

Tohle musel být Gawynův sen. Z bezpočtu světelných teček se zastavila poblíž té jeho. A nějak ji to vtáhlo dovnitř. Jak, byla otázka na později. Teď chtěla vědět, proč se mu zdá, že ji drží jako vězně. Na tuto pravdu se v duchu upnula. Tohle je sen, sen někoho jiného. Ona byla sama sebou, ne tím, čím ji chtěl mít on. Nebrala nic z toho, co tu bylo, jako skutečnost. Nic tady se nedotýkalo jejího pravého já. Tyhle pravdy si v duchu opakovala jako zaříkávadlo. Díky tomu bylo obtížné myslet na něco jiného, ale dokud na to bude pořád myslet, může si dovolit tu zůstat. Alespoň na dost dlouho, aby zjistila, jaké podivné výstřelky se tomu muži honí hlavou. Držet ji jako vězně!

Náhle z podlahy vyšlehl ohromný plamen a převalil se tady jedovatě žlutý dým. Z ohnivého pekla vystoupil Rand oblečený ve zlatem vyšívané červené jako král, postavil se Gawynovi a oheň a kouř zmizely. Jenomže on vůbec nevypadal jako Rand. Skutečný Rand byl asi stejně vysoký a rozložitý jako Gawyn, ale tenhle obraz Gawyna dobře o hlavu převyšoval. V obličeji se matně podobal Randovi, rysy však byly drsnější a tvrdší, chladná tvář vraha. Tenhle muž se taky opovržlivě šklebil. „Nedostaneš ji,“ prskl.

„Neudržíš ji,“ odpověděl klidně Gawyn a oba muži náhle drželi meče.

Egwain zírala. Takže ji nevěznil Gawyn. Jemu se zdá, že ji zachraňuje! Před Randem! Čas opustit tohle šílenství. Soustředila se na to, že je venku, zpátky v černotě, a dívá se na tohle zvenčí. Nic se nestalo.

Meče třeskly o sebe a oba muži se pustili do smrtonosného tance. Tedy smrtonosného, kdyby tohle nebyl jen sen. Celé to byl nesmysl. Ze všech věcí snít o šermířském souboji. A nebyla to noční můra. Vše zde vypadalo normálně, byť nezřetelně, barvy byly rozpité. „Sny muže jsou bludiště, které nezná ani on sám,“ řekla jí kdysi Bair.

Egwain zavřela oči a z celé duše se soustředila. Venku. Je venku a dívá se dovnitř. V hlavě nemá místo na nic jiného. Je venku, dívá se dovnitř. Venku, dovnitř. Venku!

Opět otevřela oči. Souboj se blížil k závěru. Gawyn vrazil Randovi meč do hrudi, a jak se Rand hroutil k zemi, Gawyn vytáhl čepel a švihl jí třpytným obloukem. Randova hlava se kutálela po podlaze téměř až k jejím nohám. Zastavila se tváří k ní. Z hrdla se jí vydral výkřik dřív, než ho stačila udusit. Sen. Jenom sen. Ale ty mrtvé oči, které na ni civěly, vypadaly velmi opravdově.

Pak stál Gawyn před ní a meč měl zpátky v pochvě. Randova hlava a tělo byly pryč. Gawyn natáhl ruce k okovům, které ji držely, a ty také zmizely.

„Věděla jsem, že přijdeš,“ vydechla a trhla sebou. Byla sama sebou! Nesměla se tomu poddat, ani na chvíli ne, jinak by byla skutečně nadobro chycená.

Gawyn ji s úsměvem vzal do náručí. „Jsem rád, žes to věděla,“ řekl. „Byl bych přišel dřív, kdybych byl mohl. Nikdy jsem tě neměl nechat v nebezpečí tak dlouho. Můžeš mi odpustit?“

„Můžu ti odpustit snad cokoliv.“ Teď tu byly dvě Egwain, jedna se spokojeně choulila v Gawynově náručí, když ji nesl palácovou chodbou lemovanou barevnými nástěnnými koberci a velkými zrcadly v ozdobných zlacených rámech, druhá se pak vezla té první v hlavě.

Tohle začínalo být vážné. Ať se soustředila sebesilněji na to, že je venku, pořád zůstávala uvnitř a dívala se očima svého druhého já. Spěšně potlačila zvědavost nad tím, co se o ní vlastně Gawynovi zdá. Takový druh zájmu byl nebezpečný. Nic z toho nepřijímala! Ale nic z toho se nezměnilo.

Chodba tam, kam viděla, vypadala docela skutečná, pouze tam, kam viděla jen koutkem oka, byla jaksi rozmazaná. Zaujal ji vlastní odraz v zrcadle. Byla by se otočila a zírala, ale byla jen cestující v hlavě ženy z Gawynových snů. Žena v tom kratičkém odraze byla ona – nemohla by ukázat na nějaký rys a říci, že se byť sebeméně liší od její skutečné tváře – ale celek byl jaksi... Překrásný, bylo to jediné správné slovo. Úžasně krásný. Takhle ji tedy Gawyn viděl?

Ne! Ne zvědavost! Ven!

Během kroku se chodba změnila v úbočí kopce s kobercem lučního kvítí – vůně květin v lehkém vánku byla omamná. Skutečná Egwain sebou v duchu trhla. Udělala snad tohle? Přehrada mezi ní a tou druhou se ztenčila. Zuřivě se soustředila. Není to skutečné. Odmítla to přijmout. Byla sama sebou. Venku. Chtěla být venku a dívat se dovnitř.

Gawyn ji něžně položil na plášť, který již byl rozložen na svahu, jak už to tak ve snech bývá. Poklekl vedle ní, odhrnul jí z tváře pramen vlasů a prsty jí sjel ke koutku úst. Soustředit se na cokoliv teď bylo hodně obtížné. Sice nijak neovládala tělo, v němž se vezla, ale cítila totéž, co ono, a jemu jako by z prstů vyskakovaly jiskry.

„Moje srdce je tvé,“ recitoval tiše, „moje duše, moje všechno.“ Teď měl šarlatový kabát s výšivkou zlatých lístků a stříbrných lvů. Velkolepě mávl rukou a dotkl se čela a srdce. „Když na tebe myslím, nemám v hlavě místo na nic jiného. Tvoje vůně mi plní mozek a rozpaluje krev. Jsi moje slunce, moje luna a moje hvězdy, moje nebe a země, jsi mi dražší než život, dech i –“ Náhle se zarazil a zamračil se. „Mluvíš jako trouba,“ zamumlal si pro sebe.

Egwain by byla nesouhlasila, kdyby nějak ovládala svoje hlasivky. Bylo moc pěkné slyšet takové věci, i když to bylo kapku přes míru. Ale jenom kapku.

Když se zamračil, cítila uvolnění, ale –

Blik.

Gawyn ji položil na plášť již rozložený na svahu, jak už to tak ve snech bývá. Poklekl k ní, shrnul jí z tváře pramen vlasů a prsty jí sjel ke koutku úst. Sice nijak neovládala tělo, v němž se vezla, ale cítila totéž, co ono, a jemu jako by z prstů vyskakovaly jiskry.

Ne! Nesměla dovolit přijmout žádnou část jeho snu!

Jeho tvář byla mapou bolesti, kabát měl stroze šedý. Ruce na kolenou zatínal v pěsti. „Nemám ani právo s tebou mluvit tak, jak bych si přál,“ řekl škrobeně. „Miluje tě můj bratr. Vím, že Galad je úplně bez sebe strachy o tebe. Je bělokabátníkem aspoň zpolovice proto, že si myslí, že tě Aes Sedai zneužívají. Já vím, že –“ Gawyn pevně zavřel oči. „Och, Světlo, pomoz mi!“ zasténal.

Blik.

Gawyn ji položil na plášť již rozložený na svahu, jak už to tak ve snech bývá. Poklekl k ní, shrnul jí z tváře pramen vlasů a prsty jí sjel ke koutku úst.

Ne! Ztrácela i to málo kontroly! Musela se dostat ven! Čeho se bojíš? Nebyla si jistá, jestli je ta myšlenka její nebo té druhé Egwain. Přehrada mezi nimi teď byla jako z jemného tylu. Tohle je Gawyn. Gawyn.

„Miluji tě,“ pravil váhavě. Opět v zeleném kabátě, stále o něco méně hezký, než byl ve skutečnosti, se tahal za knoflík, než zase ruku spustil. Díval se na ni, jako by se bál, co by mohl zahlédnout v její tváři, i když to skrýval, ale ne moc dobře. „Tohle jsem ještě nikdy neřekl jiné ženě, nikdy jsem to nechtěl říct. Nemáš ponětí, jak těžké je říkat to tobě. Ne že bych nechtěl,“ dodal spěšně a mávl k ní rukou, „ale říkat to, bez tvého povzbuzení, je jako odhodit meč a obnažit hruď pro výpad. Ne že bych si myslel, že bys to udělala – Světlo! Neumím to říct správně. Je snad nějaká naděje, že bys... ke mně... mohla časem... začít... cítit nějakou... náklonnost? Něco... víc než přátelství?“

„Ty sladký hlupáčku,“ zasmála se tiše. „Miluju tě.“ Miluju tě, ozývalo se v té části, která byla skutečně jí. Cítila, jak přehrada zmizela, a měla chvilku na to, aby si uvědomila, že jí na tom nesejde. Pak už tu zase byla jenom jedna Egwain, Egwain, která se šťastně přivinula ke Gawynovi.

Sedíc na stoličce v matném měsíčním světle, Nyneiva potlačila zívnutí a zamrkala. Měla pocit, že má v očích písek. Tohle musí fungovat. Ach ano – to tedy musí. Usne, až řekne ahoj Theodrin, jestli ne dřív! Spadla jí brada a ona se prudce vymrštila na nohy. Stolička jako by byla z kamene – už skoro necítila zadek – avšak tohle nepohodlí už zjevně nestačilo. Třeba by se mohla projít po venku. Roztáhla ruce a nahmatala cestu ke dveřím.

Noc náhle roztříštil vzdálený skřek a zároveň do ní zezadu prudce udeřila stolička a srazila ji na hrubé dveře, až sama překvapeně vyvřískla. Ohromeně zírala na stoličku, ležící teď na boku na podlaze s jednou nohou vyvrácenou.

„Co se to tady děje?“ vykřikla Elain a prudce se narovnala na posteli.

Salidarem zněl další vřískot a křik, něco i z jejich domu, a ozývalo se i tlumené dunění a třeskot, které jako by pocházely odevšad. Nyneivina prázdná postel se zatřásla a pak sjela o kus dál po podlaze. Elainina se zmítala a málem ženu shodila na zem.

„Bublina zla.“ Nyneivu překvapilo, jak chladně mluví. Nemělo smysl poskakovat kolem a plácat rukama, ale v duchu dělala právě tohle. „Musíme probudit každýho, kdo ještě spí.“ Nevěděla sice, jak by v takové vřavě mohl ještě někdo spát, ale ti, kteří se případně neprobudili, mohli umřít dřív, než by si to uvědomili.

Nečekajíc na odpověď spěchala ven. Otevřela další dveře v chodbě – a sehnula se, jak místem, kde měla předtím hlavu, proletělo bílé umyvadlo, aby narazilo na zeď za ní. O tuto místnost se dělily čtyři ženy, měly dvě postele jen o málo větší, než byla ta její. Teď jedna postel ležela nohama vzhůru a dvě ženy se snažily zpod ní vylézt. Na druhé se Emara a Ronelle, další přijaté, zmítaly a přidušeně chrčely, jak byly pevně zamotané do ložního prádla.

Nyneiva popadla první ženu, která vylezla zpod převrácené postele, vytřeštěnou hubenou služku jménem Mulinda, a postrčila ji ke dveřím. „Běž! Vzbuď každýho v domě, kdo ještě spí, a pomoz jim, když to půjde! Běž!“ Mulinda vyklopýtala ven a Nyneiva vytáhla její třesoucí se společnici z postele na nohy. „Pomoz mi, Satino. Pomoz mi s Emarou a Ronelle.“

Kyprá žena se sice třásla jako osika, ale kývla a dala se okamžitě do práce. Samozřejmě nestačilo jenom rozmotat prostěradlo. Ta věc jako by byla živá, jako liána, která se stahuje, dokud nerozdrtí to, co drží v objetí. Nyneiva a Satina společnými silami odtáhly látku ženám od krku. Potom ze stojanu skočil džbánek a rozbil se o strop. Satina nadskočila, pustila látku a prostěradlo vylétlo z rukou i Nyneivě a bylo zase tam, kde předtím. Obě ženy se zmítaly stále slaběji. Jedna chrčela, druhá nevydávala vůbec žádné zvuky. Dokonce i v nejasném měsíčním světle, jež sem dopadalo oknem, vypadaly jejich tváře nateklé a tmavé.

Nyneiva znovu popadla prostěradlo oběma rukama, otevřela se saidaru a nic nenašla. Já se poddávám, Světlo tě spal! Poddávám se! Potřebuju sílu! Nic. Postel se jí jen otřela o kolena a Satina vykvíkla. „Nestůj tam tak!“ vyštěkla Nyneiva. „Pomoz mi!“

Prostěradlo se jí najednou znovu vytrhlo z rukou, ale místo aby se zase ovinulo kolem Emary a Ronelle, vytáhlo se na druhou stranu tak tvrdě, že se málem překotily jedna přes druhou, a při rozmotávání bylo málem vidět rozmazaně. Nyneiva si všimla Elain stojící ve dveřích a s cvaknutím zavřela pusu. Prostěradlo viselo ze stropu. Jediná síla. Samozřejmě.

„Všichni jsou vzhůru,“ řekla Elain a podala Nyneivě šaty. Již měla sama svoje přehozené přes košili. „Pár modřin a škrábanců a jedna nebo dvě ošklivé řezné rány, na které se musí někdo podívat, až bude čas, a taky si myslím, že všichni budou mít pár dní ošklivé sny, ale to je tady všechno. Na.“ Nocí se stále rozléhal křik a jekot. Satina znovu nadskočila, když Elain nechala prostěradlo spadnout, ale to zůstalo jenom klidně ležet na podlaze. Převrácená postel se však posunula a zavrzala. Elain se naklonila nad ženami sténajícími v posteli. „Myslím, že se jim hlavně trochu točí hlava, Satino. Pomoz mi dostat je na nohy.“

Nyneiva se zlobně zamračila na šaty v Elaininých rukou. No, hlava se jim určitě točila, když to s nimi tak zamávalo. Světlo, že ale nebyla k ničemu. Vběhnout sem jako hlupák a ujmout se velení. Bez jediné síly byla prostě k ničemu.

„Nyneivo, mohla bys mi pomoct?“ Elain přidržovala kymácející se Emaru vestoje, zatímco Satina zpola nesla Ronelle ke dveřím. „Myslím, že Emara bude zvracet, a venku to bude lepší. Myslím, že nočníky jsou rozbité.“ Pach prozrazoval, že má pravdu. Na podlaze křupaly střepy, jak se snažily vyklouznout zpod převržené postele.

Nyneiva rozzlobeně strčila ruce do šatů. Teď pravý zdroj cítila, teplou záři těsně mimo dohled, ale schválně si ho nevšímala. Obešla se bez jediné síly celá léta, tak se bez ní obejde i teď. Přehodila si Emařinu volnou ruku kolem krku a pomohla vyvést sténající ženu ke dveřím. Téměř to stihly.

Když se dostaly ven, poté, co Emaře otřely ústa, všechny ostatní už se choulily před domem v šatech nebo v tom, v čem spaly. Na čisté obloze stále visel úplněk a vydával jasné světlo. Z dalších domů se hrnuli lidé ve zmatku, za vřeštění a vytí. Zachřestilo prkno v plotě, pak další. Po ulici náhle poskakovalo vědro. Vozík naložený dřívím na topení se z ničeho nic rozjel dopředu a osy vyrývaly mělké rýhy v udusané hlíně. Z domu o kus dál začal stoupat kouř a hlasy se začaly dožadovat vody.

Nyneivu přitáhl jakýsi tmavý stín, kdosi ležel na ulici. Podle mihotavé lampy u natažené ruky to byl jeden z ponocných. Viděla, jak se mu v měsíčním světle lesknou vyvalené oči, tvář měl pokrytou krví a po straně hlavy rýhu, jak ho zasáhlo něco jako sekera. Přesto se mu pokusila nahmatat tep. Chtěla řvát vzteky. Lidé by měli zemřít po dlouhém životě, ve vlastní posteli, obklopení rodinou a přáteli. Cokoliv jiného bylo plýtvání. Jen ubohé plýtvání!

„Takže jsi dneska v noci našla saidar, Nyneivo. Dobrá.“

Nyneiva nadskočila a vzhlédla k Anaiye. Uvědomila si, že drží saidar. A nebyla k ničemu ani s ním. Vstala, unaveně si oprášila kolena a snažila se nedívat na mrtvého. Kdyby byla rychlejší, znamenalo by to nějaký rozdíl?

Anaiyu obklopila záře jediné síly, ale nebyla sama. Stejné světlo obalilo také dvě zcela oblečené Aes Sedai, přijatou v šatech a tři novicky, z nichž dvě byly pouze v košilích. Jedna z těch dvou v košili byla Nicola. Nyneiva viděla i další zářící skupinky, tucty a tucty, pohybující se po ulici. Některé zřejmě tvořily pouze Aes Sedai, ale ne většinu.

„Otevři se propojení,“ pokračovala Anaiya. „Ty taky, Elain, a... Co se stalo Emaře a Ronelle?“ Když zjistila, že je jim jen nevolno, zamumlala si cosi pod fousy a řekla jim, aby našly kruh a propojily se, jakmile se jim přestane točit hlava. Spěšně vybrala čtyři další přijaté z hloučku kolem Elain. „Sammael – jestli je to on, místo některého z ostatních – zjistí, že zdaleka nejsme bezmocné. Tak honem. Sáhněte pro zdroj, ale nesmíte ho úplně uchopit. Jste otevřené a poddajné.“

„Tohle není jeden ze Zaprodanců,“ začala Nyneiva, ale mateřská Aes Sedai ji uťala.

„Nehádej se, dítě, prostě se otevři. Čekaly jsme útok, i když ne právě takovýhle, a naplánovaly jsme to. Rychle, dítě. Teď není čas na rozptylování a zbytečné hovory.“

Nyneiva zavřela pusu a snažila se dostat na hranici, kde by objala saidar, do okamžiku poddání se. Nebylo to snadné. Dvakrát cítila, jak síla proudí ne do ní, ale skrze ni do Anaiyi, a dvakrát se to přerušilo. Anaiya pevně stiskla rty. Civěla na Nyneivu, jako by si myslela, že to dělá schválně. Potřetí to bylo, jako kdyby ji někdo popadl zezadu za krk. Saidar Nyneivou proletěl směrem k Anaiye, a když se pokusila couvnout – uvědomila si, že to dělá sama, ne ten proud – proud byl zadržen a rozplynul se ve větším.

Cítila úžas a bázeň. Přistihla se, jak se dívá do tváří ostatních žen a přemýšlí, jestli cítí to samé. Byla součástí něčeho většího, než byla sama, mnohem většího. Hlavou se jí hrnuly pocity, strach a naděje a úleva – a ano, bázeň větší než co jiného – pocit klidu, který musel vycházet od Aes Sedai, ale jinak nepoznala, které další pocity jí patří. Mělo by ji z toho mrazit, ale byla si s těmi ženami bližší, než by byla s vlastní sestrou, jako by byly všechny jedno tělo. Hubená šedá jménem Ashmanaille se na ni hřejivě usmála, zdánlivě jako by znala její myšlenky.

Nyneivě se zadrhl dech, jak ji napadlo, že se už nezlobí. Hněv zmizel, pohltil ho úžas. A přesto, nějak, když teď ovládání přešlo na modrou sestru, proud saidaru pokračoval. Oči jí padly na Nicolu, nenašla však žádný sesterský úsměv, jen ten zvažující pohled. Nyneiva se pudově pokusila stáhnout ze spojení, ale nic se nestalo. Dokud Anaiya nepřeruší kruh, bude jeho součástí, a tím to končilo.

Elain se připojila mnohem snáz, nejdřív si však strčila do kapsy stříbrný náramek. Nyneivě vyrazil na obličeji studený pot. Co by se bylo mohlo stát, kdyby byla Elain vstoupila do kruhu již propojená přes a’dam s Moghedien? Neměla ponětí, což otázku jenom zhoršilo. Nicola se mračila z Nyneivy na Elain. Určitě nedokázala poznat, které pocity jsou čí, ne, když Nyneiva nepoznala ani své vlastní. Poslední dvě se do kruhu dostaly stejně snadno, Shimoku, hezoučká tmavooká Kandořanka, která se stala přijatou těsně předtím, než se Věž rozdělila, a Calindin, Taraboňanka, s tmavými vlasy spletenými do spousty tenkých cůpků, která byla přijatou dobrých deset let. Jedna byla o málo víc než mladší novicka a druhá se musela drát o každý ždibec, který se naučila, ale s propojením neměly problémy.

Nicola najednou promluvila, znělo to, jako by napůl spala. „Lví meč, oddaný oštěp, ta, která vidí za hranice. Tři v člunu a ten, který je mrtev, a přesto žije. Velký boj skončil, avšak svět neskončil s bojem. Země je rozdělená návratem a strážci vyvažují sluhy. Budoucnost balancuje na ostří meče.“

Anaiya na ni civěla. „Co to bylo, dítě?“

Nicola mrkala. „Řekla jsem něco, Aes Sedai?“ zeptala se chabě. „Cítím se... zvláštně.“

„No, jestli se ti má udělat špatně,“ řekla rázně Anaiya, „tak do toho. Propojení na ženy poprvé občas působí divně. Nemáme čas ti uklidňovat žaludek.“ Jako by to chtěla dokázat, zvedla suknice a vyrazila ulicí. „Držte se teď u mě, všechny. A ozvěte se, jestli uvidíte něco, co bude třeba vyřídit.“

To byl dost těžký problém. V ulicích se motali lidé a s křikem se ptali, co se děje, nebo jenom křičeli, a věci se pohybovaly. Dveře práskaly, okna se sama otevírala. Z domů se ozývalo bouchání a tříštění dřeva. Každou chvíli mohly po někom skočit hrnce, příbory, kameny, cokoliv volného. Rozložitá kuchařka v noční košili popadla s téměř hysterickým smíchem vzduchem letící vědro, ale když se jakýsi hubený bledý chlapík ve spodním prádle snažil srazit stranou kus dřeva na topení, výsledkem byla zlomená pažní kost. Provazy se lidem omotávaly kolem nohou a paží a dokonce i šaty se začaly plazit po zemi. Skupinka našla jakéhosi zarostlého muže s košilí omotanou kolem hlavy, který se oháněl tak silně, že zahnal všechny, co se mu snažili pomoci dřív, než ho udusí. Nějaké ženě se podařilo obléknout si šaty, byť ne je zapnout, a teď visela na došcích na kraji střechy a z plna hrdla řvala, jak se ji její šaty snažily přetáhnout přes dům nebo možná k obloze.

Vyřídit tyhle záležitosti znamenalo stejně malý problém, jako je najít. Prameny síly, které Anaiya ovládala skrze propojení – a ty z ostatních kruhů – by dokázaly snadno zastavit stádo splašených turů, natož kotlík, který se rozhodl létat. A jakmile byla jednou pohybující se věc zastavená, ať už s pomocí síly či rukou, málokdy se ještě pohnula. Prostě jich bylo příliš mnoho. Nebyl dokonce ani čas zastavit se a léčit, pokud nebyl člověk v ohrožení života. Modřiny, krvácení a zlámané kosti musely počkat, zatímco na zem dopadla s prásknutím další plaňka z plotu, pokud možno předtím, než někomu rozbila hlavu. Další sud se přestal divoce točit dřív, než někomu zlomil nohu.

Nyneiva se cítila stále víc frustrovaná. Ta spousta věcí k utišení, všechny byly malé, ale muž s hlavou naprasklou pánví na smažení či žena uškrcená vlastní košilí byli stejně mrtví, jako když člověka srazila jediná síla. Necítila se tak sama. Měla pocit, že to vychází od každé ženy v kruhu, dokonce i od Aes Sedai. Mohla však jenom pochodovat s ostatními, dívat se, jak Anaiya splétá jejich prameny k boji s tisícem malých nebezpečí. Nyneiva se ztratila, byla vodičem, byla jedno s tuctem dalších žen.

Konečně se Anaiya zastavila a zamračila se. Když se propojení rozpustilo, Nyneivu to zastihlo nepřipravenou. Na chvíli se sesula a nechápavě zírala. Křik a jek nahradilo sténání a pláč. V matně osvětlené ulici byl klid, pohybovali se tu pouze lidé, kteří se snažili pomáhat zraněným. Podle postavení měsíce neuplynula ani hodina, ale Nyneivě to připadalo jako deset. Záda ji bolela, jak ji zasáhla stolička, podlamovala se jí kolena a pálily ji oči. Zívla tak silně, až měla dojem, že jí prasknou uši.

„Rozhodně bych od Zaprodance nečekala něco takového,“ zamumlala Anaiya nepříliš tiše. Taky mluvila unaveně, ale vrhla se přímo do toho, co bylo třeba udělat dál, a popadla Nicolu za rameno. „Ty se skoro neudržíš na nohou. Do postele. Pryč s tebou, dítě. Hned ráno si s tebou chci promluvit, ještě před snídaní. Anglo, ty zůstaneš. Můžeš se propojit znovu a propůjčit tu trochu síly k léčení. Lanito, do postele.“

„To nebyli Zaprodanci,“ pronesla Nyneiva. Vlastně zamumlala. Světlo, ale že byla unavená. „To byla bublina zla.“ Tři Aes Sedai na ni civěly. Vlastně i ostatní přijaté až na Elain, a novicky také. Dokonce i Nicola, která ještě neodešla. Nyneivě pro jednou nezáleželo na tom, jak ji ta ženská zvažuje pohledem. Byla příliš unavená, aby jí na tom záleželo.

„Viděly jsme jednu v Tearu,“ připojila se Elain, „v Kameni.“ Vlastně spíš její dozvuky, ale i tak tomu byly blíž, než doufaly, že se k tomu ještě někdy dostanou. „Kdyby nás napadl Sammael, neházel by po nás klacíky.“ Ashmanaille si vyměnila nečitelný pohled s Bharatine, zelenou, hubenou jako tyčka, jíž se dařilo zařídit, že vypadala půvabně štíhlá a dlouhý nos že je elegantní.

Anaiya okem nemrkla. „Zřejmě ti ještě zůstala spousta energie, Elain. Můžeš taky pomoct s léčením. A ty, Nyneivo... Zase jsi to ztratila, viď? No, vypadáš, že by tě měli odnést do postele, ale budeš si muset najít cestu sama. Shimoku, postav se a jdi do postele, dítě. Calindin, ty půjdeš se mnou.“

„Anaiyo Sedai,“ začala Nyneiva opatrně, „s Elain jsme dneska v noci na něco přišly. Byly bychom si s tebou promluvily –“

„Zítra, dítě. Teď plav do postele. Hned, než se složíš.“ Anaiya dokonce ani nepočkala, aby se přesvědčila, že ji Nyneiva poslechla. Odtáhla s sebou Calindin a vydala se ke sténajícímu muži, ležícímu s hlavou v klíně ženy, která se nad ním skláněla. Ashmanaille odvlekla Elain na druhou stranu a Bharatine vzala Anglu na třetí. Než se Elain ztratila v davu, ohlédla se přes rameno na Nyneivu a lehce zavrtěla hlavou.

No, možná to nebyl nejlepší čas a místo, kam přijít s mísou a Ebú Darem. V tom, jak Anaiya zareagovala, bylo cosi zvláštního, jako by byla zklamaná, když zjistila, že na ně skutečně nezaútočil Zaprodanec. Proč? Nyneiva byla příliš unavená, už jí to nemyslelo. Anaiya možná ovládala prameny, jenže dobrou hodinu procházel saidar přes Nyneivu, dost, aby utahal i někoho, kdo se dobře prospal celou noc.

Nyneiva se zakymácela a zahlédla Theodrin. Domanka kulhala, spolu se dvěma novickami v bílém šatě po boku, a zastavila se u někoho, kdo měl zranění, na něž by její zručnost s léčením stačila. Nyneivu neviděla.

Půjdu do postele, pomyslela si Nyneiva mrzutě. Anaiya mi řekla, abych tam šla. Proč se Anaiya tvářila zklamaně? Ta myšlenka jí hlodala v koutku mysli, ale byla příliš utahaná, aby ji zachytila. Vlekla se a málem zakopávala na rovné cestě. Půjde do postele a Theodrin z toho může udělat, co bude chtít.

15

Hromada písku

Egwain otevřela oči a zírala do prázdna. Chvíli jen ležela v posteli a nedbale si pohrávala s prstenem s Velkým hadem, který měla na řemínku kolem krku. Když ho nosila na ruce, přitahovalo to příliš mnoho pohledů. Snazší bylo zapadnout mezi lidi jako studentka moudrých, když ji nikdo nepovažoval za Aes Sedai. Což ona samozřejmě nebyla. Byla přijatá, ale předstírala, že je Aes Sedai, tak dlouho, až už občas zapomínala na to, že jí není.

Na vstupní chlopeň dopadl paprsek slunce, ale vnitřek stanu příliš neosvětlil. Jako by vůbec nespala a bušilo jí ve spáncích. Ode dne, kdy Lanfear málem ji a Aviendhu zabila, ode dne, kdy se Zaprodankyně a Moirain zabily navzájem, ji po návštěvě Tel’aran’rhiodu bolívala hlava, ačkoliv to nikdy nebylo moc vážné. A stejně, ještě doma ji Nyneiva naučila něco o bylinkách a jí se tady v Cairhienu podařilo najít pár těch správných. Spalníčkový kořen sice způsoboval ospalost – anebo možná, jak už byla unavená, ji mohl uspat na celé hodiny – ale odstraní pozůstatky hlavybolu.

Vyškrábala se na nohy, urovnala si propocenou noční košili a doťapala přes vrstvy koberců ke stojanu s umyvadlem, mísou vyřezanou z křišťálu, v níž nejspíš kdysi nějakému šlechtici podávali vinný punč. V každém případě se v ní udržela obyčejná voda stejně dobře jako v modře polévaném džbánu, voda, která vůbec nebyla studená, když si ošplíchávala obličej. Upřela pohled do svých očí v malém zrcátku s pozlaceným rámem, opřeném o tmavou stěnu stanu, a zruměněla. „No, co sis myslela, že se stane?“ zašeptala. Nebyla by to považovala za možné, ale její tvář v zrcadle zrudla ještě víc.

Byl to jen sen, ne jako Tel’aran’rhiod, kde to, co se vám stalo, bylo po probuzení stejně skutečné. Jenže ona si pamatovala všechno, jako kdyby to bylo skutečné. Měla dojem, že jí tváře snad rovnou začnou hořet. Jen sen, a navíc Gawynův sen. Neměl právo nechávat si o ní takhle zdát.

„Všechno to byla jeho práce,“ řekla svému odrazu rozzlobeně. „Ne moje! Neměla jsem v tom žádnou volbu!“ Lítostivě zavřela pusu. Snažit se dávat muži za vinu to, co se mu zdá. A mluvit se zrcadlem jako hloupá husa.

Zastavila se u stanové chlopně, aby vyhlédla ven. Její nízký stan stál na okraji aielského tábora. Šedé hradby Cairhienu se zvedaly asi o dvě míle dál na západ nad úplně holými kopci a mezi táborem a městem nebylo nic, jen ohořelá země tam, kde kdysi město obkružovalo Předbrání. Podle ostrého úhlu, pod nímž sluneční paprsky dopadaly na zem, slunce právě vykouklo nad obzor, ale mezi stany už se hemžili Aielové.

Dnes ráno nebude vstávat časně. Poté, co byla celou noc mimo své tělo – znovu jí zahořely líce. Světlo, to se bude do smrti červenat kvůli snu? Velmi se bála, že ano – poté by mohla spát až do odpoledne. Vůně vařené ovesné kaše nemohla soutěžit s těžkými víčky.

Unaveně se vrátila zpátky do pokrývek a zhroutila se, třela si spánky. Byla příliš unavená, aby si připravila spalníčkový kořen, ale potom si uvědomila, že je příliš utahaná, aby na tom záleželo. Tupá bolest vždycky asi po hodině ustoupila. Až se probudí, bude pryč.

Vzhledem k tomu, co se stalo, nebylo divu, že její sny byly plné Gawyna. Občas se jí opakoval jeden z jeho, ačkoliv samozřejmě nebyl úplně stejný. V jejích verzích se jisté trapné věci prostě nedály, nebo aspoň byly uhlazené. Gawyn trávil o hodně víc času recitováním básní a tím, že ji objímal, zatímco se dívali na východy a západy slunce. A taky nekoktal, když jí vyznával lásku. A byl tak švarný jako ve skutečnosti. Ostatní sny byly cele její. Něžné polibky trvající celou věčnost. On klečí a ona mu drží hlavu v dlaních. Některé sny vůbec nedávaly smysl. Dvakrát, těsně po sobě, se jí zdálo, že ho bere za ramena a snaží se ho otočit, aby se proti své vůli díval na opačnou stranu. Jednou jí drsně smetl ruce. Podruhé byla jaksi silnější než on. Tyhle dva sny se zmateně propojily. V dalším před ní začal zavírat dveře, a Egwain věděla, že jestli ta zužující se škvíra světla zmizí, ona zemře.

Sny se jí hrnuly hlavou, ne všechny byly o něm, a obvykle byly docela nepříjemné.

Přišel Perrin a zastavil se před ní, u nohou mu ležel vlk a na ramenou mu seděli jestřáb a sokol a zlobně se na sebe dívali přes jeho hlavu. On si je zdánlivě neuvědomoval a pořád odhazoval svou sekeru, až nakonec utekl a sekera za ním letěla vzduchem. Znovu Perrin. Otočil se od Cikána a utíkal, stále rychleji, ačkoliv na něj volala, aby se vrátil. Mat pronášel podivná slova, kterým téměř rozuměla – myslela si, že je to starý jazyk – a na ramena se mu snesli dva krkavci a zaryli mu drápy přes kabát do masa. Zřejmě si je neuvědomoval o nic víc než Perrin dravce, nicméně se mu tváří mihl vzdor a pak zachmuřené přijetí. V jiném ho žena s tváří zahalenou stínem zvala do ještě většího nebezpečí. Egwain nevěděla do jakého, jen že je skutečně obludné. Několik snů se týkalo Randa, ne všechny byly zlé, ale všechny byly zvláštní. Elain ho jednou rukou nutila pokleknout. Elain, Min a Aviendha kolem něj seděly v mlčenlivém kruhu a střídavě natahovaly ruku a dotýkaly se ho. Rand kráčel k hořící hoře a cosi mu křupalo pod nohama. Egwain se zavrtěla a zakňučela. Ty křupající věci byly zámky od věznice Temného a s každým jeho krokem se rozbíjely. Egwain to věděla. Nepotřebovala je vidět, aby to věděla.

Krmíce se jejím strachem byly sny stále horší a horší. Chytily ji ty dvě cizinky, které zahlédla v Tel’aran’rhiodu, a přitáhly ji před stůl plný žen v kápích, a když si je sundaly, jedna každá z nich byla Liandrin, černá sestra, jež ji chytila v Tearu. Jakási Seanchanka s tvrdou tváří jí podala stříbřitý náramek a obojek, spojené stříbřitým vodítkem, a’dam. Tehdy vykřikla. Seanchané ji kdysi uvázali na a’dam. Byla by raději zemřela, než by dovolila, aby se to stalo znovu. Rand tančil v ulicích Cairhienu a smál se, zatímco zapaloval domy a lidi blesky a ohněm, a s ním běželi další muži a vrhali jedinou sílu. Ta jeho strašná amnestie byla v Cairhienu vyhlášena, ale žádný muž se přece nemohl rozhodnout usměrňovat. Moudré ji chytily v Tel’aran’rhiodu a prodaly ji jako zvíře do zemí za Aielskou pustinou. Tohle dělávali Aielové Cairhieňanům, které našli v Pustině. Ocitla se mimo své tělo a dívala se, jak se jí roztéká tvář, jak jí puká lebka, a nejasně viděla postavy, které do ní píchají tvrdými klacky. Píchají do ní. Píchají...

Prudce se vymrštila, lapala po dechu, a Cowinda se posadila na paty vedle její postele, s hlavou skloněnou v kapuci bílého vlněného šatu.

„Odpusť mi, Aes Sedai. Jenom jsem tě chtěla probudit, abych přerušila tvůj noční půst.“

„Nemuselas mi ale udělat díru do žeber,“ zabručela Egwain, ale okamžitě ji to zamrzelo.

Cowindě se v tmavomodrých očích mihlo podráždění, ale hned je potlačila, skryla je za gai’šainskou maskou poslušného přijetí daného stavu. Gai’šainové se zapřísáhli, že budou rok a den pokorně poslouchat a nedotknou se žádné zbraně, ať už se stane cokoliv, ať už dojde na hrubá slova, ránu, dokonce i na nůž do srdce. Ačkoliv pro Aiela bylo zabít gai’šaina stejné jako zabít dítě. Na to neexistovala žádná omluva. Pachatele by srazil vlastní bratr či sestra. Nicméně Egwain si byla jistá, že je to jen maska. Gai’šainové na ní umíněně pracovali, ale stále to byli Aielové, a méně pokorné lidi si Egwain snad ani neuměla představit. Dokonce i někdo takový jako Cowinda, která odmítla odložit bílou, když její rok a den skončil. Její odmítnutí bylo činem umíněné pýchy a vzdoru, stejně jako když muž odmítne ustoupit před deseti nepřáteli. Do takových spletí je dostalo aielské ji’e’toh.

To byl jeden z důvodů, proč se Egwain snažila dávat si pozor na to, jak s gai’šainy mluví, zvlášť s takovými, jako byla Cowinda. Neměli se jak bránit, aniž by přitom porušili vše, v co věřili. Na druhou stranu bývala Cowinda Děvou oštěpu, a byla by jí znovu, kdyby se někdy nechala přesvědčit, aby sundala bílé roucho. Odhlédnuto od síly, nejspíš by dokázala Egwain svázat do uzlu a ještě si přitom nabrousit oštěp.

„Já nechci žádnou snídani,“ řekla jí Egwain. „Prostě běž pryč a nechej mě spát.“

„Žádnou snídani?“ ozvala se Amys a náhrdelníky a náramky ze slonoviny, stříbra a zlata zachřestily, jak se sehnula a vstoupila do stanu. Nenosila prsteny – Aielové je nenosili – ale jinak měla dost šperků na tři ženy a ještě by přebylo. „Myslela jsem, že se ti aspoň chuť k jídlu zcela vrátila.“

Za ní následovaly Bair a Melain, obě stejně obsypané klenoty. Každá byla z jiného kmene, ale ačkoliv se většina moudrých, které překročily Dračí stěnu, držela blízko svých klanů, stany měly postavené společně opodál. Tři ženy se usadily na poduškách jasných barev se střapci v nohou lůžka a upravily si tmavé loktuše, bez nichž zřejmě aielské ženy vůbec nevycházely. Tedy aspoň ty, co nepatřily k Far Dareis Mai. Amys měla stejně bílé vlasy jako Bair, avšak Baiřina babičkovská tvář byla rozrytá hlubokými vráskami, kdežto Amys vypadala kupodivu mladě, snad díky kontrastu mezi obličejem a vlasy. Tvrdila, že když byla malá, byla skoro stejně světlá.

Bair nebo Amys se obvykle ujaly vedení, avšak dneska promluvila první Melain, sluncovlasá a zelenooká. „Když přestaneš jíst, nemůžeš se uzdravit. Zvažovaly jsme, že tě necháme jít na příští schůzku s ostatními Aes Sedai – pokaždé se ptají, kdy přijdeš –“

„A pokaždé ze sebe udělají mokřiňanské hlupačky,“ pronesla Amys. Nebyla obvykle kyselá, ale Aes Sedai v Salidaru ji k tomu asi doháněly. Možná to bylo jen tím, že se musely setkávat s Aes Sedai. Moudré se Aes Sedai vyhýbaly, zvláště moudré, které dokázaly usměrňovat, jako Amys a Melain. Kromě toho je netěšilo, že Aes Sedai nahradily na schůzkách Nyneivu a Elain. Egwain také ne. Měla podezření, že moudré měly pocit, že na ty dvě udělaly dojem s tím, jak je Tel’aran’rhiod nebezpečný. Podle útržků informací, které nyní ze schůzek vyslechla, na Aes Sedai naprosto žádný dojem neudělaly. Na Aes Sedai udělalo dojem jen máloco.

„Ale mohly bychom si to ještě promyslet,“ pokračovala Melain chladně. Do své nedávné svatby byla naježená jako kaktus, ale teď její vyrovnanost zřejmě narušilo máloco. „Nesmíš se vrátit do snu, dokud tvoje tělo nezíská zpátky svou sílu.“

„Máš zarudlé oči,“ připojila se ustaraně Bair slabým hlasem, který ladil s její tváří. V mnoha směrech však byla z těch tří nejtvrdší. „Spalas špatně?“

„Jak by mohla jinak?“ zeptala se Amys trochu nabručeně. „Třikrát jsem se jí v noci snažila nahlédnout do snů a nic jsem nenašla. Nikdo nemůže spát dobře, když nesní.“

Egwain na chvíli úplně vyschlo v ústech. Jazyk se jí přilepil na patro. Musely ji kontrolovat právě tu jednu noc, kdy se do těla nevrátila už za pár hodin.

Melain se zamračila. Ne na Egwain, na Cowindu, která tu stále klečela se sklopenou hlavou. „U mého stanu je hromada písku,“ řekla téměř se svou starou rázností. „Prohledáš ji zrnko po zrnku, dokud nenajdeš to jedno červené zrnko. Jestli to nebude to, co hledám, budeš muset začít znovu. Teď běž.“ Cowinda se jenom uklonila, až se čelem dotkla barevných koberců, a pak vyběhla. Melain se podívala na Egwain a mile se usmála. „Vypadáš nějak moc překvapeně. Když neudělá, co je správné, sama, tak ji nějak donutím rozhodnout se, aby to udělala. Jelikož tvrdí, že mi ještě slouží, mám ji pořád na starosti.“

Bair pohodila hlavou, až se jí zhouply dlouhé vlasy. „Nebude to fungovat.“ Upravila si loktuši na kostnatých ramenou. Egwain se potila jen v košili, a to slunce ještě pořádně nevyšlo, ale Aielové byli zvyklí na mnohem větší horko. „Tloukla jsem Jurika a Beiru, až mi umdlela ruka, ale pokaždé, když jsem jim řekla, aby sundali bílou, do západu slunce byli zpátky v těch šatech.“

„Je to ohavnost,“ zamumlala Amys. „Od doby, co jsme vstoupili do mokřin, celá čtvrtina těch, kterým vypršela doba, se odmítla vrátit ke klanům. Pokřivili ji’e’toh mimo jeho smysl.“

Byla to Randova práce. Všem odhalil, co předtím věděli pouze kmenoví náčelníci a moudré, totiž, že Aielové se kdysi odmítali dotknout zbraní a páchat násilí. Teď někteří věřili, že by správně měli být všichni gai’šainy. Jiní kvůli tomu odmítali přijmout Randa jako Car’a’carna a každý den jich několik odešlo připojit se k Shaidům do hor na severu. Někteří prostě odhodili zbraně a zmizeli. Nikdo nevěděl, co se s nimi stalo. Zasáhla je bezútěšnost, říkali Aielové. Nejzvláštnější na tom Egwain připadalo to, že žádný z Aielů, kromě Shaidů, z toho nevinil Randa. Rhuideanské proroctví říkalo, že Car’a’carn je odvede zpět a zničí je. Zpět k čemu, zřejmě nikdo nevěděl jistě, ale to, že je zničí, jaksi přijali stejně klidně, jako když se teď Cowinda pustila do úkolu, o němž věděla, že je beznadějný.

V té chvíli by Egwain bylo jedno, kdyby každý Aiel v Cairhienu oblékl bílý šat. Kdyby tyhle moudré jenom tušily, co má za lubem... Byla by se prokopávala stovkami hromad písku ochotně, ale myslela si, že by takové štěstí neměla. Její trest by byl mnohem horší. Kdysi Amys řekla, že jestli někdy neudělá přesně to, co se jí řekne – svět snů byl bez toho slibu příliš nebezpečný – Amys už ji nebude učit. Ostatní by nepochybně souhlasily. Tohle byl trest, jehož se bála. Lepší tisíc hromad písku pod pálícím sluncem.

„Netvař se tak otřeseně,“ uchechtla se Bair. „Amys se nezlobí na všechny mokřiňany, rozhodně ne na tebe, z tebe se stala dcera našich stanů. Zlobí se na tvé sestry Aes Sedai. Ta nazývaná Carlinya naznačila, že tě možná držíme proti tvé vůli.“

„Naznačila?“ Amys zvedla světlé obočí málem k vlasům. „Ta ženská řekla příliš mnoho!“

„A naučila se dávat si líp pozor na jazyk.“ Bair se smála a kolébala se na šarlatové podušce. „To se vsadím. Když jsme je opouštěly, ještě vřískala a snažila se dostat ty šarlatové fukničky ze šatů. Šarlatová fuknička,“ svěřila se Egwain, „připadá tak tupému oku, jako mají mokřiňani, jako červená zmije, ale není jedovatá. Když je ale někde zavřená, pěkně se svíjí.“

Amys si odfrkla. „Zmizely by, kdyby si pomyslela, aby zmizely. Ta ženská se nic nenaučí. Aes Sedai, kterým jsme sloužili ve věku pověstí, rozhodně nemohli být takoví hlupáci.“ Mluvila ale obměkčeně.

Melain se řehtala docela otevřeně a Egwain se přistihla, že se taky hihňá. Některé aielské vtipy se prostě nedaly vysvětlit, ale tenhle ano. Egwain se s Carlinyou sešla jen třikrát, ale obraz té škrobené, ledově povýšené ženské, poskakující a snažící se dostat ze šatů hady – měla co dělat, aby se nezačala smát nahlas.

„Aspoň že smysl pro humor máš v pořádku,“ řekla Melain. „Ta bolest hlavy se nevrátila?“

„Hlavu mám v pořádku,“ zalhala Egwain a Bair kývla.

„Dobrá. Dělaly jsme si starosti, když neustupovala. Pokud ještě chvíli nebudeš vstupovat do snu, neměla by se objevit. Neboj se, že potom budeš trpět škodlivými účinky. Tělo používá bolest, aby nám řeklo, že máme odpočívat.“

Teď se Egwain málem znovu zasmála, jenže ne vesele. Aielové ignorovali rozšklebené rány a zlomené kosti, protože se jimi v té chvíli nemohli nechat obtěžovat. „Jak dlouho ještě musím zůstat mimo?“ zeptala se. Hrozně nerada jim lhala, ale ještě míň ráda měla nicnedělání. Prvních deset dní poté, co ji Lanfear zasáhla, ať už to bylo cokoliv, bylo hodně zlých. Tehdy dokonce ani nedokázala myslet, aniž by se jí málem rozskočila hlava. Když pak mohla myslet, to, co její matka nazývala „svrbění rukou ze zahálky", ji zahnalo do Tel’aran’rhiodu za zády moudrých. Při odpočívání člověk nic nezjistí. „Příští schůzka, říkalas?“

„Možná,“ odtušila Melain s pokrčením ramen. „Uvidíme. Ale musíš jíst. Jestli nemáš chuť k jídlu, není něco v pořádku a my nevíme co.“

„Ale, já můžu jíst.“ Kaše vařená venku voněla dobře. „Asi jsem jenom byla líná.“ Vstát bez toho, aby sebou cukala, jí dalo práci. Její hlavě se ještě nelíbilo, když se s ní hýbalo. „Včera v noci mě napadlo pár dalších otázek.“

Melain pobaveně vyvrátila oči. „Od té doby, co jsi zraněná, se ptáš na pět věcí za každou jednu, na kterou ses zeptala předtím.“

Jelikož se snažila na některé věci přijít sama. Tohle samozřejmě nemohla říci nahlas, a tak jenom z jedné z malých truhlic, stojících u stanové stěny, vylovila čistou spodničku a převlékla se z propoceného oděvu.

„Otázky jsou dobré,“ řekla Bair. „Ptej se.“

Egwain slova volila opatrně. Dál si oblékala, nedbale, stejný bílý živůtek z algode a nabíranou vlněnou sukni, jaké nosily moudré. „Je možné, aby vás to vtáhlo do něčího snu proti vaší vůli?“

„Ovšemže ne,“ řekla Amys, „pokud nejsi při doteku na obě ruce levá.“

Ale přes ni vyhrkla Bair: „Ne, pokud v tom nejsou silné city. Když se snažíš dívat do snu někoho, kdo tě miluje nebo nenávidí, může tě to vtáhnout. Nebo když ty miluješ nebo nenávidíš jeho. Kvůli tomu poslednímu se neodvažujeme sledovat Sevanniny sny, dokonce ani nemluvíme se shaidskými moudrými v jejich snech.“ Egwain pořád překvapovalo, že tyhle ženy, ale i ostatní moudré, všechny chodily na návštěvy a mluvily se shaidskými moudrými. Moudré měly stát nad krevními mstami a boji, ale ona si myslela, že když se postavili proti Car’a’carnovi a přísahali, že ho zabijí, dostali se Shaidové mimo. „Opustit sen někoho, kdo tě nenávidí nebo miluje,“ dokončila Bair, „je jako snažit se vyšplhat z hluboké jámy s holými stěnami.“

„Tak je to.“ Amys asi náhle zase získala svůj smysl pro humor a vrhla po Melain úkosem pohled. „Proto žádná chodící ve snu nikdy neudělá tu chybu, aby se snažila sledovat sny svého manžela.“ Melain se na ni upřeně dívala a potemněla jí tvář. „Teda rozhodně tu chybu neudělá dvakrát,“ dodala Amys.

Bair se zazubila, až se jí prohloubily vrásky na tvářích, a důrazně se na Melain nedívala. „Může to být docela šok, zvlášť když se na tebe zlobí. Když, abych tak vybrala namátkou nějaký příklad, ho od tebe odvede ji’e’toh, a ty, jako nějaká hloupá malá holka, jsi tak blbá, abys mu řekla, že jestli tě miluje, tak neodejde.“

„Tohle už se zdaleka netýká její otázky,“ vyjela škrobeně Melain s karmínovou tváří. Bair se hlasitě řehtala.

Egwain potlačila zvědavost a veselí. Mluvila co nejlhostejněji. „Co když se nesnažíš nahlídnout dovnitř?“ Melain se na ni vděčně podívala a Egwain pocítila píchnutí viny. Avšak ne dost silné, aby se později nevyptala na celý příběh. Cokoliv, co přimělo Melain se začervenat, muselo být šprýmovné.

„Slyšela jsem o něčem takovém,“ podotkla Bair, „když jsem byla mladá a zrovna jsem se začínala učit. Cvičila mě Mora, moudrá z Držby Colrada, a říkala, že když jsou city hodně silné, láska nebo nenávist jsou tak velké, že už nezbývá místo pro nic jiného, mohlo by tě to vtáhnout už jenom tehdy, když si uvědomíš sen toho druhého.“

„Já jsem o něčem takovém ještě nikdy neslyšela,“ řekla Melain. Amys se jenom tvářila pochybovačně.

„Já taky ne, jenom od Mory,“ řekla jim Bair, „ale byla to pozoruhodná žena. Povídalo se, že když zemřela na kousnutí krevozmije, bylo jí skoro tři sta let, ale přesto nevypadala o nic starší než vy. Já byla teprve malá holka, ale dobře se na ni pamatuju. Znala spoustu věcí a dokázala silně usměrňovat. Ze všech kmenů přicházely moudré, aby se od ní učily. Myslím, že láska tak velká, nebo nenávist, je velmi vzácná, ale ona tvrdila, že jí se to stalo dvakrát, jednou s prvním mužem, za něhož se provdala, a podruhé se soupeřkou o zájem svého třetího manžela.“

„Tři sta?“ vyjekla Egwain se zpola zašněrovanou měkkou botou. Dokonce ani Aes Sedai nemohly žít tak dlouho.

„Řekla jsem, že se to povídalo,“ odpověděla Bair s úsměvem. „Některé ženy stárnou pomaleji než jiné, jako tady Amys, a když je to žena jako Mora, rodí se příběhy. Jednou vám budu vyprávět příběh o tom, jak Mora pohnula horou. Prý, přinejmenším.“

„Jindy?“ řekla Melain až příliš zdvořile. Očividně pořád trpěla tím, co se jí stalo v Baelově snu, a též kvůli tomu, že to vědí ostatní. „Slyšela jsem všechny příběhy o Moře, když jsem byla malá. Myslím, že je znám všechny nazpaměť. Jestli se Egwain někdy doobléká, musíme dohlédnout na to, aby se nakrmila.“ Lesk v zelených očích prozrazoval, že hodlá sledovat, jak polyká každé sousto. Podezření, že s Egwaininým zdravím není všechno v pořádku, očividně nebylo rozehnáno. „A odpovědět na její ostatní otázky.“

Egwain zoufale pátrala po další. Obvykle měla otázek přehršel, ale po nočních událostech jí zůstala jenom jedna. Když to nechá tak, mohly by začít přemítat, jestli ji napadla, protože se vyplížila špehovat něčí sny. Další otázka. Ne o svých vlastních podivných snech. Některé z nich nejspíš měly nějaký význam, pokud by na něj dokázala přijít. Anaiya ale tvrdila, že Egwain je snílek, že je schopná věštit budoucí události, a tyto tři ženy si myslely, že je to možné, jenže tvrdily, že se to musí naučit z nitra. Kromě toho si nebyla jistá, jestli chce své sny probírat s někým cizím. Tyhle ženy již tak věděly víc, než se jí líbilo, o tom, co se jí děje v hlavě. „Ehm... a co chodící ve snu, které nejsou moudré? Totiž, vídáte v Tel’aran’rhiodu i jiný ženy?“

„Občas,“ připustila Amys, „ale ne často. Bez průvodkyně, která by ji to naučila, si žena nemusí uvědomit, že dělá víc, než že má živé sny.“

„A taky, samozřejmě,“ dodala Bair, „když je tak neznalá, sen ji může docela dobře zabít dřív, než se to naučí...“

Bezpečně daleko od nebezpečného tématu se Egwain uvolnila. Dostala víc odpovědí, než mohla doufat. Už věděla, že miluje Gawyna – Takže jsi to věděla, co? šeptl jí v hlavě hlas. Bylas ochotná to připustit? – a jeho sny rozhodně ukazovaly na to, že on miluje ji. Ačkoliv, samozřejmě, když mohli muži říkat věci, které nemysleli vážně, když byli vzhůru, nejspíš si o nich taky mohli nechat zdát. Ale když jí moudré potvrdily, že ji miluje tak silně, aby to přemohlo všechno, co ona...

Ne. S tím se bude muset vypořádat později. Neměla dokonce ani ponětí, kde ve světě je. Důležité teď ale bylo, že znala nebezpečí. Příště bude schopná Gawynovy sny poznat a vyhnout se jim. Jestli opravdu chceš, šeptl ten tichý hlásek. Doufala, že moudré berou to, jak jí do tváří stoupá barva, za zdravý ruměnec. Přála si vědět, co znamenají její vlastní sny. Pokud něco znamenaly.

Elain se zíváním vylezla na kamenný pilíř, aby viděla nad hlavy davu. V Salidaru dnes nebyli žádní vojáci, ale v ulicích se tlačili lidé a vykláněli se z oken, čekali v zakřiknutém tichu a všichni zírali na Menší věž. Šoupání nohou a občasné zakašlání kvůli stoupajícímu prachu byly jediné zvuky. Přes časné ranní horko se lidé téměř nehýbali, jen někteří se ovívali vějíři či klobouky, aby trochu pohnuli vzduchem.

Leana stála v mezeře mezi dvěma domy s doškovými střechami na paži vysokého muže s tvrdou tváří, kterého Elain ještě nikdy neviděla. Skutečně na jeho paži. Nepochybně to byl jeden z Leaniných agentů. Většina špehů Aes Sedai byly ženy, ale všichni Leanini byli zjevně muži. Většinou je držela mimo dohled, ale Elain si jednou či dvakrát všimla, jak kohosi poplácává po tváři a usmívá se do páru cizích očí. Neměla tušení, jak to Leana dělá. Elain si byla jistá, že kdyby zkusila některý z těch domanských triků, dotyčný chlapík by si myslel, že mu slíbila mnohem víc, než slíbit hodlala, ale tihle muži od Leany vzali poplácání a úsměv a už klusali pryč, jako by jim dala truhlu zlata.

Jinde v davu Elain zahlédla Birgitte, která se od ní dnes ráno moudře držela dál. Pro změnu nebyla nikde v dohledu ta strašná Areina. Noc byla samý zmatek a chaos a Elain se dostala do postele, až už obloha začínala světlat a šednout. Pravdu díc by se tam nedostala vůbec, kdyby Birgitte neřekla Ashmanaille, že podle ní Elain vypadá nejistá. Samozřejmě to vůbec nebyla otázka toho, jak doopravdy vypadala, pouto strážce bylo obousměrné. Tak co jestli byla trochu unavená? Bylo zapotřebí udělat ještě spoustu práce, a ona pořád dokázala usměrňovat silněji než polovina Aes Sedai v Salidaru. To pouto jí prozradilo, že Birgitte ještě spát nešla, ona ne! Elain poslaly do postele jako novicku, zatímco Birgitte celou noc nosila zraněné a odklízela trosky!

Pohledem se přesvědčila, že Leana je již sama, tlačila se davem, aby si našla místo s dobrým výhledem. Po tom dlouhánovi nebylo nikde ani vidu, ani slechu.

K Elain vyšplhala zívající Nyneiva se zarudlýma očima a zlobně se zamračila na dřevorubce v kožené vestě, který by se tam byl dostal před ní, ale před jejím pohledem couvl. Mumlaje si cosi se chlapík stáhl zpátky do davu. Elain si přála, aby to Nyneiva nedělala. Aby nezívala, ne aby se nemračila. Jí samé zapraskaly klouby, jak zívla, než se stačila zarazit. Birgitte možná měla omluvu – možná, malou – ale Nyneiva ne. Theodrin přece nemohla čekat, že zůstane poslední noc vzhůru, a Elain slyšela Anaiyu, jak jí sama říká, aby šla do postele, a přesto, když se Elain vrátila, Nyneiva balancovala na stoličce, která teď měla jednu nohu nakřivo, každé dvě minuty jí spadla hlava a mumlala cosi o tom, že Theodrin ukáže, že ukáže všem.

Přes náramek a’damu se k Elain dostal strach, ale něco, co také mohlo být pobavení. Moghedien strávila včerejší noc schovaná pod postelí, nedotčená, a díky tomu, že byla dobře schovaná, nemusela zvednout ani klacek při uklízení. Jakmile zmatek utichl, dobře se vyspala. Zdálo se, že staré úsloví o Temného štěstí občas platí.

Nyneiva znovu zazívala a Elain od ní odtrhla oči. I tak si musela nacpat do pusy pěst v nepříliš úspěšném pokusu vyhnout se tomutéž. Šoupání nohou a kašlání začaly znít netrpělivě.

Přísedící byly stále v Menší věži s Tarnou, ale grošovaný valach červené sestry stál na ulici před bývalým hostincem a tucet strážců držel za uzdu své oře, a pohled na jejich barvoměnivé pláště byl dost nepříjemný. Čestná garda na první míle Tarniny cesty zpátky do Tar Valonu. Dav čekal víc než jen odjezd věžového posla, ačkoliv většina lidí vypadala stejně strhané, jako se Elain cítila.

„Myslela by sis, že je... je...“ Nyneiva zakryla rukou další zívnutí.

„Ále, krev a popel,“ zamumlala Elain, nebo se o to aspoň pokusila. Všechno za „ále“ znělo jako přiškrcené chrčení přes pěst nacpanou do pusy. Lini říkala, že takové poznámky jsou známkou pomalé mysli a duševní tuposti – těsně předtím, než vám vypláchla pusu – ale občas nic jiného nedokázalo vyjádřit vaše pocity tak málo slovy. Byla by řekla víc, jen neměla šanci.

„Proč jí nedají rovnou průvod?“ zavrčela Nyneiva. „Nechápu, proč musejí kvůli téhle ženské dělat takový bengál.“ A znovu zívla. Znovu!

„Poněvadž je to Aes Sedai, ospalče,“ ozvala se Siuan, která se k nim mezitím připojila. „Dva ospalci,“ dodala a mrkla na Elain. „Jestli v tom budete pokračovat, chytíte střevle.“ Elain prudce zavřela pusu a vrhla po té ženské svůj nechladnější pohled. Jako obvykle po ní sklouzl jako déšť po glazovaných střešních taškách.

„Tarna je Aes Sedai, děvčata,“ pokračovala Siuan a vyhlížela k čekajícím koním. Nebo její pozornost možná přilákal čistý vůz, který přitáhli před kamennou budovu. „Aes Sedai je Aes Sedai a to nic nezmění.“ Nyneiva se na ni podívala, jenže Siuan si toho nevšimla.

Elain byla ráda, že Nyneiva udržela jazyk za zuby. Odpověď, jež byla nasnadě, by byla hodně bolestná. „Jaké jsou oběti ze včerejší noci?“

Siuan odpověděla, aniž by odtrhla zrak od místa, kde se objeví Tarna. „Sedm mrtvých tady ve vesnici. Skoro stovka pak ve vojenských táborech. Všechny ty meče a sekery a tak se povalovaly kolem a nebyl tam nikdo, kdo by je usměrnil na místo. Jsou tam teď sestry a léčí.“

„Urozený pán Gareth?“ zeptala se Elain trošku nervózně. Ten muž se k ní sice choval chladně, ale pro dítě měl hřejivý úsměv a kapsu, ve které vždycky byla tvrdá cukrátka.

Siuan si odfrkla tak silně, až se po ní hned několik lidí ohlédlo. „Tenhleten,“ zamumlala. „I perutín by si na tom chlapovi vylámal zuby.“

„Zřejmě máš dneska po ránu skvělou náladu,“ ucedila Nyneiva. „Konečně jsi zjistila, jaká je zpráva Věže? Gareth Bryne tě požádal, aby ses za něj provdala? Někdo umřel a nechal ti –“

Elain se snažila nedívat na Nyneivu. I při zvuku zívnutí jí zapraskalo v čelistních kloubech.

Siuan na Nyneivu vrhla ledový pohled, ale Nyneiva ho pro jednou opětovala stejně chladně, byť jí trochu slzely oči.

„Jestli jsi něco zjistila,“ přerušila je Elain, jinak by na sebe civěly až do omrzení, „tak nám to řekni.“

„Ženská, která tvrdí, že je Aes Sedai, i když jí není,“ zamumlala Siuan, jako by nahlas říkala jenom nějakou nedbalou myšlenku, „je po krk ve vřící vodě, to teda ano, ale když tvrdí, že je z jistého adžah, to adžah si ji zavolá první. Pověděla vám někdy Myrelle o té ženské, kterou v Chachinu chytla, když tvrdila, že je zelená? Byla to bývalá mladší novicka, které se nepodařilo projít zkouškami na přijatou. Zeptejte se jí někdy, až bude mít tak hodinku, dvě. Tak dlouho jí potrvá, než vám to vypoví. Ta hloupá holka si nejspíš přála, aby ji utišily, než s ní Myrelle skončila, utišily a ještě jí usekly hlavu."

Z nějakého důvodu neměla její hrozba na Nyneivu o nic větší účinek než zamračený pohled, dokonce se ani nezachvěla. Možná na to byly obě příliš utahané. „Pověz mi, co víš,“ řekla Elain tiše, „nebo příště, až budeme samy, tě naučím sedět zpříma, a jestli budeš chtít, můžeš si běžet stěžovat za Sheriam.“ Siuan přimhouřila oči a Elain náhle vyjekla a přitiskla si ruku na hýždi.

Siuan odtáhla ruku, jak ji štípla, aniž musela hledat vhodné místo. „Já hrozby moc nesnáším, děvče. Víš stejně dobře jako já, co řekla Elaida. Vidělas to dřív než kdo jiný tady.“

„Vraťte se, vše je odpuštěno?“ řekla Nyneiva nevěřícně.

„Více méně. S nákladem rybích vnitřností ohledně toho, jak Věž musí být jednotná nyní víc než kdy předtím, a trochou kluzkých úhořů ohledně toho, jak se nemusí bát žádná kromě těch, co ‚se zapletly přímo do skutečné vzpoury'. Světlo samo ví, co to znamená. Já teda ne.“

„Proč to udržují v tajnosti?“ chtěla vědět Elain. „Nemůžou si přece myslet, že se k Elaidě někdo vrátí. Stačí jenom, aby předvedly Logaina.“ Siuan neříkala nic, jen se zamračila na čekající strážce.

„Pořád nechápu, proč žádají víc a víc času,“ zamumlala Nyneiva. „Vědí, co musejí udělat.“ Siuan mlčela, avšak Nyneiva pomalu zvedla obočí. „Tys jejich odpověď neznala.“

„Znám ji teď.“ Siuan mluvila dost úsečně a potichu dodala něco o „hlupačkách s měkkými koleny". Elain v duchu souhlasila.

Náhle se přední dveře bývalého hostince otevřely. Ven vyšlo půl tuctu přísedících se šátky s třásněmi, jedna za každé adžah, potom Tarna a za ní zbytek. Jestli lidé čekali nějaký obřad, dostalo se jim ošklivého zklamání. Tarna vyšplhala do sedla, pomalu přelétla pohledem přísedící a s nečitelným výrazem mrkla po davu. Pak pobídla grošáka do kroku. Strážci okolo ní se pohnuli také. Když diváci ustupovali z cesty, ozvalo se ustarané bzučení, trochu jako v podrážděném včelíně.

Mumlání trvalo, dokud Tarna nezmizela z dohledu, z vesnice. Pak na vůz vyšplhala Romanda a uhladila si volně uvázaný šátek se žlutými třásněmi. Rozhostilo se naprosté ticho. Podle tradice ohlašovala usnesení sněmovny nejstarší přísedící. Romanda se samozřejmě nepohybovala jako stará žena a tvář měla stejně bezvěkou jako ostatní, ale již pouhé šedé pramínky ve vlasech znamenaly u Aes Sedai značné stáří, a ona měla drdol na šíji celý šedivý. Elain napadlo, jak stará ve skutečnosti asi je, ale zeptat se Aes Sedai na její věk byla ta největší možná hrubost.

Romanda spletla prosté prameny vzduchu, aby se její vysoký soprán donesl ke všem. Elain měla dojem, jako by té ženě stála tváří v tvář. „V posledních několika dnech si mnozí z vás dělali starosti, ale bylo to zbytečné. Kdyby nebyla Tarna Sedai přišla k nám, byly bychom my vyslaly posly do Bílé věže samy. Koneckonců se těžko dá říct, že se tu skrýváme.“ Odmlčela se, aby měl dav čas se zasmát, jenže lidé na ni jenom civěli a ona si upravila šátek. „Naše cíle tady se nezměnily. Hledáme pravdu a spravedlnost, chceme dělat to, co je správné.“

„Správný pro koho?“ zamumlala Nyneiva.

„...a v tom nepolevíme a nezklameme. Jděte si po své práci a buďte ujištěni, že zůstanete pod ochranou našich rukou, teď i po našem jistém návratu na místa v Bílé věži, jež nám náležejí. Světlo sviť na vás na všechny. Světlo sviť na nás na všechny.“

Opět se ozvalo mumlání a dav se začal pomalu rozcházet, když Romanda slezla na zem. Siuan jako by měla tvář vyřezanou z kamene. Rty tiskla tak, až je měla úplně bezkrevné. Elain se chtěla na něco zeptat, ale Nyneiva seskočila z pilíře a začala se tlačit k tříposchoďové kamenné budově. Elain ji rychle následovala. Včera v noci byla Nyneiva připravená bez ohlížení na následky vyrukovat se vším, co zjistily. Bude třeba to předložit opatrně, jestli to mělo alespoň trochu ovlivnit sněmovnu. A rozhodně to vypadalo, že sněmovna ovlivnit potřebuje. Romandino prohlášení byl náklad ničeho. Siuan tedy rozhodně rozčílilo.

Elain se protlačila mezi dvěma statnými chlapíky, kteří se zlostně mračili Nyneivě na záda – ona jim šlápla na prsty, aby se dostala dál – ohlédla se přes rameno a zachytila Siuan, která ji a Nyneivu pozorovala. Jenom na chviličku, jakmile si žena uvědomila, že si jí Elain všimla, předstírala, že v davu zahlédla někoho jiného, a seskočila, jako by šla za ním. Elain zamračeně spěchala dál. Byla Siuan rozčilená, nebo ne? Kolik ze svého podráždění a nevědomosti jenom předstírala? Nyneivin nápad, že utečou do Caemlynu – Elain si nebyla jistá, jestli se ho už vzdala – byl velmi hloupý, ona sama však hleděla směrem k Ebú Daru, k tomu, že udělá něco skutečně užitečného. Všechna ta tajemství a podezření byla svrbící místo, které si nemohla poškrábat. Kdyby jen Nyneiva nešlápla přímo na ně.

Nyneivu dohonila ve chvíli, kdy druhá žena dohnala Sheriam kousek od vozu, z něhož promlouvala Romanda. Byla tam i Morvrin a Carlinya, všechny tři měly své šátky. Všechny Aes Sedai dnes ráno nosily šátky. Carlinyiny krátké vlasy vypadaly jako čapka tmavých kudrn a byly jedinou známkou pohromy, která se udála v Tel’aran’rhiodu.

„Potřebujeme si s váma promluvit někde o samotě,“ řekla Nyneiva Sheriam. „V soukromí.“

Elain si povzdechla. Nebyl to právě nejlepší začátek, ale nejhorší taky ne.

Sheriam se na ně chvíli dívala, pak se otočila k Morvrin a Carlinye a řekla: „Tak dobrá. Uvnitř.“

Když se otočily, stála mezi nimi a dveřmi Romanda, pevným způsobem pohledná tmavooká žena se šátkem se žlutými třásněmi, samý kvítek a liána, až na plamen Tar Valonu vysoko mezi lopatkami. Nevšímajíc si Nyneivy, usmála se hřejivě na Elain jedním z těch úsměvů, které začala Elain od Aes Sedai očekávat a děsit se jich. Na Sheriam, Carlinyu a Morvrin se však podívala úplně jinak. Bezvýrazně na ně civěla se vztyčenou hlavou, dokud nepředvedly lehké pukrle a nezamumlaly: „S tvým dovolením, sestro.“ Teprve tehdy ustoupila stranou, a dokonce i pak si hlasitě odfrkla.

Obyčejní lidé kolem si samozřejmě ničeho nevšimli, ale Elain zachytila útržky z řečí mezi Aes Sedai o Sheriam a její malé radě. Některé si myslely, že dohlíží pouze na každodenní běh Salidaru, aby měla sněmovna volné ruce pro důležitější záležitosti. Některé věděly, že tyto ženy mají vliv ve sněmovně, ale nakolik, to se lišilo podle té, která zrovna mluvila. Romanda byla jednou z těch, které věřily, že už tak je příliš velký. Horší bylo, že mezi sebou měly dvě modré a žádnou žlutou. Elain na sobě cítila její oči, jak ji sledují, když procházela dveřmi.

Sheriam je zavedla do jedné soukromé komnaty za bývalým výčepem s červotočem prožraným deštěním a stolem, posetým papíry, u stěny. Když je Nyneiva požádala, aby postavily ochranu proti odposlouchávání, zvedla obočí, ale bez řečí spletla ochranu kolem celé místnosti. Elain si vzpomněla na Nyneivinu výpravu a zkontrolovala obě okna, jestli jsou dobře zavřená.

„Nečekám nic menšího než zprávu o tom, že Rand al’Thor je na cestě sem,“ prohodila Morvrin suše. Druhé dvě Aes Sedai si vyměnily rychlý pohled. Elain potlačila pobouření. Ony si skutečně myslely, že s Nyneivou mají nějaká tajemství týkající se Randa. Ony a ty jejich tajnosti!

„To ne,“ řekla Nyneiva, „ale něco stejně důležitýho, i když jiným způsobem.“ A poté vysypala historku o jejich cestě do Ebú Daru a o tom, jak našly mísu – ter’angrial. Ne v tom správném pořadí a nezmínila se o Věži, ale byly tam všechny důležité body.

„Jsi si jistá, že ta mísa je ter’angrial?“ zeptala se Sheriam, když Nyneivě došla slova. „Dokáže ovlivnit počasí?“

„Ano, Aes Sedai,“ odpověděla Elain prostě. Prostá odpověď byla nejlepší. Morvrin zavrčela. Ta ženská pochybovala o všem.

Sheriam kývla a posunula si šátek. „Tak to jste si vedly dobře. Pošleme dopis Merilille.“ Merilille Caendevin byla šedá sestra, kterou poslaly, aby přesvědčila královnu v Ebú Daru, že má podporovat Věž. „Budeme od vás potřebovat všechny podrobnosti.“

„Ona ji nikdy nenajde,“ vybuchla Nyneiva dřív, než Elain stačila aspoň otevřít ústa. „Já s Elain to dokážem.“ Pohledy Aes Sedai ochladly.

„Nejspíš to pro ni bude nemožné,“ pospíšila si Elain. „My jsme viděly, kde ta mísa je, a bude to těžké i pro nás. Ale my aspoň víme, co hledáme. Popsat to v dopise prostě nebude stejné.“

„Ebú Dar není místo pro přijaté,“ prohlásila Carlinya chladně.

Morvrinin tón byl o trošičku laskavější, i když pořád bručela. „Musíme všechny dělat to, co nejlépe umíme, dítě. Myslíš si, že Edesina, Afara nebo Guisin chtěly jít do Tarabonu? Co můžou dělat, aby přinesly té neklidné zemi řád? Musíme to ale zkusit, a tak ony šly. Kiruna a Bera jsou nejspíš v téhle chvíli v Páteři světa a hledají Randa al’Thora v Aielské pustině, protože jsme si myslely – jenom myslely – když jsme je tam posílaly, že by mohl být tam. To, že jsme měly tenkrát pravdu, ještě neznamená, že je jejich cesta teď méně marná, když zatím vyšel z Pustiny. Všechny děláme, co můžeme a co musíme. Vy dvě jste přijaté. Přijaté neutíkají do Ebú Daru ani nikam jinam. Co vy dvě můžete a musíte, je zůstat tady a studovat. I kdybyste byly hotové sestry, stejně bych vás podržela tady. Nikdo nepřišel s takovými objevy jako vy dvě, s tolika za tak krátkou dobu, za posledních sto let."

Jelikož Nyneiva byla Nyneiva, nevšímala si toho, co nechtěla slyšet, a soustředila se na Carlinyu. „Vedly jsme si dobře i samy, díky. Pochybuju, že v Ebú Daru to může být tak hrozný jako v Tanchiku.“

Elain si nemyslela, že by si uvědomovala, že si může každou chvíli vytrhnout cop i s kořínky. Copak se Nyneiva nikdy nenaučí, že obyčejná zdvořilost občas dosáhne toho, co by upřímnost určitě prohrála? „Chápu vaše starosti, Aes Sedai,“ pravila Elain, „ale ačkoliv to možná zní neskromně, pravdou je, že mám lepší oprávnění vyhledat ten ter’angrial než kdokoliv jiný zde v Salidaru. A Nyneiva a já víme lépe, kde hledat, než bychom mohly vyjádřit na papíře. Jestli nás pošlete k Merilille Sedai, pod jejím vedením ho určitě dokážeme brzy najít. Pár dní do Ebú Daru na člunu a pár dní zpátky, pár dní pod dohledem Merilille Sedai v Ebú Daru.“ Dalo jí práci, aby se zhluboka nenadechla. „Mezitím můžete poslat zprávu některému ze Siuaniných zvědů do Caemlynu, aby tam byla, až tam dorazí Merana Sedai a poselstvo.“

„Proč bychom to, pod Světlem, měly dělat?“ zavrčela Morvrin.

„Myslím, že vám to Nyneiva řekla. Nejsem si jistá, ale myslím, že ta mísa potřebuje i mužské usměrňování, aby fungovala.“

To samozřejmě vyvolalo menší rozruch. – Carlinya zalapala po dechu, Morvrin si cosi bručela pro sebe a Sheriam skutečně spadla brada. Nyneiva otevřela pusu taky, ale jen na chviličku. Elain si byla jistá, že se vzpamatovala dřív, než si toho ostatní všimly. Byly totiž příliš ohromené, aby si něčeho moc všímaly. Skutečností bylo, že to byla lež, čistá a prostá. Prosté, to byl klíč. Údajně největších úspěchů ve věku pověstí bylo dosaženo tehdy, když muži a ženy usměrňovali společně, pravděpodobně v propojení. Nejspíš tenkrát skutečně existovaly ter’angrialy, které k práci potřebovaly i muže. V každém případě, jestli ona nedokáže přimět tu mísu k práci sama, rozhodně to nedokáže nikdo jiný v Salidaru. Možná až na Nyneivu. Jestli k tomu bude potřeba Rand, nemohly pominout příležitost udělat něco s počasím, a než „objeví", že mísu zvládne kruh žen, Aes Sedai v Salidaru budou příliš pevně připoutány k Randovi, aby se mohly odtrhnout.

„To je všechno hezké,“ prohlásila Sheriam nakonec, „ale nemění to nic na faktu, že jste přijaté. Pošleme dopis Merilille. Trochu se mluvilo o vás dvou –“

„Mluvilo,“ vyštěkla poněkud nakvašeně Nyneiva. „To je všechno, co děláte, vy i sněmovna! Já s Elain dokážeme najít ten ter’angrial, ale vy radši kdákáte jako ty nejhloupější slepice.“ Slova se z ní hrnula jedno přes druhé. Tahala se za cop tak, až Elain skutečně zpola čekala, že si ho vyrve. „Sedíte tu a doufáte, že se Tom a Juilin a ostatní vrátí a řeknou vám, že po nás bělokabátníci neskočí jako zmije po žábě, když by mohli přijít s bělokabátníkama za patami. Sedíte tu a šťouráte do problémů s Elaidou, místo abyste udělaly, co jste řekly, že uděláte, a tápete i s Randem. Víte vůbec, jak si s ním zatím stojíte? Víte to, s tím vaším poselstvem, co je na cestě do Caemlynu? Víte, proč tu sedíte a žvaníte? Já jo! Bojíte se. Bojíte se rozdělený Věže, bojíte se Randa, Zaprodanců, černých adžah. Včera v noci Anaiye uklouzlo, že jste měly plán pro případ, že by vás napadl některej ze Zaprodanců. Všechny ty propojený kruhy přímo na bublině zla – už tomu aspoň věříte? – ale všechny špatně poskládaný, a ve většině bylo víc novicek než Aes Sedai. Protože to jenom pár Aes Sedai vědělo dopředu. Myslíte si, že černý adžah jsou přímo tady v Salidaru. Bály jste se, že by se váš plán mohl dostat k Sammaelovi nebo některýmu z ostatních. Vždyť nevěříte ani jedna druhý. Nevěříte nikomu! Proto nás nepošlete do Ebú Daru? Myslíte si, že my jsme černý adžah nebo že utečem k Randovi nebo... nebo...!“ Odmlčela se v zuřivém plivání, lapajíc po dechu. Během celé své tirády se málem ani pořádně nenadechla.

Elaininým prvním instinktem bylo to nějak uhladit, ačkoliv jak, byla otázka, na niž neznala odpověď. Snazší by bylo uhladit horské pohoří. Ale Aes Sedai ji přiměly zapomenout dělat si starosti, jestli se snad Nyneivě podařilo všechno rozbít. Ty bezvýrazné tváře, ty oči, jež jako by viděly skrz kámen, neměly prozrazovat nic, vůbec nic. Jí však cosi prozradily. Tohle nebyl ten chladný hněv, který tam měl být, když byl někdo natolik hloupý, aby vztekle řval na Aes Sedai. Tenhle měl jenom cosi zakrýt, a jediné, co zakrýval, byla pravda, pravda, kterou si ani samy před sebou nechtěly přiznat. Ony se bály.

„Už jsi skončila?“ zeptala se Carlinya hlasem, který by uměl zmrazit slunce na obloze.

Elain kýchla a udeřila se hlavou o převrácený kotel. Do nosu jí stoupl pach připálené polévky. Dopolední slunce vyhřálo vnitřek velkého kotle, až měla dojem, že ještě stojí nad ohněm. Kapal z ní pot. Ne, přímo tekl proudem. Elain pustila pemzu, opřela se o paty a zamračila se na ženu vedle sebe. Nebo spíš na půlku ženy, která trčela z trochu menšího kotle ležícího na boku. Šťouchla Nyneivu do boku a ponuře se usmála, když následovala rána, jak se druhá žena praštila hlavou o železo a vyjekla. Nyneiva vycouvala s hrozivým výrazem, který vůbec neztlumilo zívnutí, jež potlačila zamazanou rukou. Elain jí nedala šanci promluvit.

„Muselas to všechno zkazit, viď? Nemohla ses na pět minut ovládnout. Měly jsme všechno v rukou a tys nás musela kopnout do kotníků.“

„Ony by nás do Ebú Daru stejně nepustily,“ zabručela Nyneiva. „A všechno to kopání do kotníků jsem neobstarávala sama.“ Zvedla bradu tím svým směšným způsobem, takže se musela koukat hodně dolů, aby Elain vůbec viděla. „Aes Sedai ovládají svůj strach,“ řekla tónem, který by možná platil, kdybyste hubovali opilého povaleče, co by vám vrazil do koně, „nedovolí, aby on ovládal je. Veďte, a my vás budeme šťastně následovat, ale musíte vést, ne se krčit a doufat, že někdo zařídí, aby vaše potíže zmizely.“

Elain zahořely líce. Takto se rozhodně netvářila. A rozhodně tak nemluvila. „No, možná jsme obě trochu překročily hranice zdravého rozumu, ale –“ Ozvaly se kroky a ona zmlkla.

„Takže zlaté holčičky Aes Sedai se rozhodly si odpočinout, co?“ Faolainin úsměv nebyl vůbec přátelský, pokud tedy úsměv mohl být takový. „Nejsem tu, poněvadž by se mi to líbilo, víte. Chtěla jsem dnešek strávit na své vlastní práci, na něčem, co, myslím, není moc hluboko pod tím, co jste udělaly vy, zlaté holčičky. Místo toho musím hlídat přijaté, co drhnou hrnce za své hříchy. Hlídat je, aby se neodplížily pryč jako párek mizerných novicek, kterými byste vy dvě měly být. A teď, zpátky do práce. Nemůžu odejít, dokud to nedoděláte, a nehodlám tu strávit celý den.“

Tmavá kudrnatá žena na tom byla jako Theodrin, něco víc než přijatá, avšak méně než Aes Sedai. Jako by byly Elain a Nyneiva, kdyby se Nyneiva nechovala jako kočka, které někdo šlápne na ocas. Nyneiva i ona sama, připustila Elain váhavě. Sheriam jim to řekla mezi tím, kdy jim vykládala, jak dlouho budou ve svém „volném“ čase pracovat v kuchyních a dělat tu nejšpinavější práci, kterou kuchařky najdou. V každém případě ale žádný Ebú Dar. To jim také dala jasně najevo. Do poledne už bude na cestě dopis pro Merilille, pokud už nebyl.

„Já... mrzí mě to,“ řekla Nyneiva a Elain na ni zamrkala. Nyneiviny omluvy byly jako sníh uprostřed léta.

„Mě to taky mrzí, Nyneivo.“

„Ano, to by mělo,“ řekla jim Faolain. „Viděla jsem vás. Nyní zpátky do práce! Než si najdu důvod, abych vás poslala za Tianou, až skončíte.“

S lítostivým pohledem na Nyneivu si Elain vlezla zpátky do kotle a pemzou zaútočila na připálenou polévku, jako by útočila na Faolain. Kamenný prach a kousky dočerna ohořelé zeleniny jenom létaly. Ne, ne na Faolain. Na Aes Sedai, které sedí, když by měly jednat. Ona půjde do Ebú Daru, najde ten ter’angrial a použije ho k tomu, aby Sheriam a všechny ostatní připoutala k Randovi. Na kolenou! Kýchla si tak, až jí málem spadly boty.

Sheriam se obrátila, jak pozorovala mladé ženy škvírou v plotě, a vykročila úzkou uličkou s ubohým strništěm seschlého plevele. „Lituju toho.“ Vzhledem k Nyneiviným slovům a jejímu tónu – i Elaininu, to mizerné dítě! – dodala: „Trochu.“

Carlinya ohrnula ret. Byla v tom velmi dobrá. „Chceš říct přijatým to, co ví méně než dva tucty Aes Sedai?“ Zavřela pusu, až to cvaklo, když po ní Sheriam vrhla ostrý pohled.

„Uši jsou tam, kde je nejméně čekáme,“ poznamenala Sheriam mírně.

„Ty holky mají pravdu v jedné věci,“ řekla Morvrin. „Z al’Thora se mi obracejí vnitřnosti na vodu. Jaké s ním máme možnosti?“

Sheriam si nebyla jistá, jestli už jim možnosti nedošly dávno. Dál kráčely mlčky.

16

Vyprávění o kole času

S Dračím žezlem na kolenou se Rand rozvaloval na Dračím trůnu. Nebo aspoň předstíral, že se rozvaluje. Trůny nebyly postavené pro odpočinek, a tenhle zřejmě ze všech nejmíň, ale byla to jenom část jeho potíží. Další částí bylo to, že cítil Alannu, a to ho neustále žralo. Kdyby řekl Děvám, ty by... Ne. Jak ho to vůbec mohlo napadnout? Vyděsil ji dost na to, aby se držela zpátky. Ne, prozatím byla Alanna menší problém než nevhodně čalouněné sedadlo.

Přes stříbrem vyšívaný modrý kabát zapnutý až ke krku se ho horko nedotýkalo – skutečně začínal ten Taimův trik dobře zvládat – ale kdyby čirá netrpělivost vyvolávala pocení, bylo by z něj teklo, jako by právě vylezl z řeky. Udržet se v chladu neznamenalo vůbec žádný problém. Udržet se v klidu však ano. Chtěl předat Elain Andor celý a nepoškozený a dnes ráno udělá první skutečný krok směrem k tomuto cíli. Pokud vůbec přijdou.

„...a navíc,“ rozkládal vysoký kostnatý muž před trůnem téměř monotónně, „jeden tisíc čtyři sta a dvacet tři uprchlíci z Murandy, pět set šedesát sedm z Altary a jedno sto a devět z Illianu. Pokud se týče počtu hlav na území města do dnešního data, jak si chvátám dodat.“ Těch pár chomáčků prošedivělých vlasů, které Halwinu Norrymu zbývaly, mu trčelo za ušima jako ptačí brka, což se docela hodilo, protože to býval Morgasin hlavní úředník. „Najal jsem dvacet tři další úředníky pro sčítání, ale počty jsou očividně stále nedostatečné na...“

Rand přestal poslouchat. Jakkoliv byl vděčný za to, že ten muž neutekl jako tolik ostatních, nebyl si jistý, že pro Norryho je něco skutečné kromě čísel v jeho knihách. Odříkával počty mrtvých za týden i cenu tuřínů, přivezených z venkova, tím stejným suchým tónem, úhledně seřadil denní pohřby nemajetných, nepřátelských uprchlíků se stejnou hrůzou a s o nic větší radostí, jakou ukázal při najímání zedníků, kteří měli zkontrolovat, zda není třeba opravit městské hradby. Illian pro něj byl prostě další zemí, ne sídlo Sammaela, a Rand jenom dalším vladařem.

Kde jsou? uvažoval zuřivě. Proč se Alanna aspoň nepokusila ke mně přikrást? Moirain by se nikdy nenechala zastrašit tak snadno.

Kde jsou všichni mrtví? zašeptal Luis Therin. Proč nezmlknou?

Rand se ponuře zachechtal. Tohle určitě musel být vtip.

Sulin seděla zlehka na patách na jedné straně pódia s trůnem a rusovlasý Urien na druhé. Dneska mezi sloupy velkého sálu spolu s Děvami čekala dvacítka Aethan Dor, Rudých štítů, a někteří muži měli červené pásky kolem čela. Stáli, dřepěli či seděli, někteří tiše rozmlouvali, ale jako obvykle vypadali, že jsou v okamžiku připravení vrhnout se do akce, dokonce i Děvy a dva Rudé štíty, co hrály v kostky. Aspoň jeden pár očí zřejmě stále sledoval Norryho. Jen pár Aielů věřilo mokřiňanovi takhle blízko Randa.

Náhle se ve vysokých dveřích do sálu objevil Bashere. Když kývl, Rand se narovnal. Konečně. Zatraceně konečně. Zelené a bílé střapce se zakývaly, jak mávl kusem seanchanského oštěpu s vyobrazením draka na žerdi. „Vedl sis dost dobře, pane Norry. Tvoje hlášení nic nevynechalo. Dohlédnu na to, abys dostal zlato, které potřebuješ. Ale teď, jestli mě omluvíš, musím dohlédnout na jiné záležitosti.“

Muž nedal najevo, že by byl zvědavý nebo se ho dotklo, že ho Rand tak náhle uťal. Prostě se odmlčel v půlce slova a uklonil se s: „Jak můj pán Drak velí,“ proneseným tím samým suchým tónem, a couvl o tři kroky, než se otočil. Na Bashereho se cestou kolem dokonce ani nepodíval. Nic kromě čísel nebylo skutečné.

Rand netrpělivě pokynul Basheremu a s rovnými zády se usadil na trůnu. Aielové zmlkli. Zřejmě díky tomu byli dvakrát připravenější.

Když Saldejec vstoupil, nepřišel sám. Těsně za ním přicházeli dva muži a dvě ženy, nikdo z nich nebyl zrovna mladý, v bohatém hedvábí a zlatohlavu. Snažili se předstírat, že Bashere neexistuje, a málem se jim to podařilo, ale pozorní Aielové mezi sloupy byli něco zhola jiného. Zlatovlasá Dyelin jenom klopýtla, ale Abelle a Luan, oba prošedivělí, nicméně stále s tvrdými tvářemi, se na postavy oděné v cadin’sorech zamračili a pudově hmátli po mečích, které dnes neměli, kdežto Ellorien, kyprá tmavovlasá žena, která by byla hezká, kdyby neměla tvář tak odhodlaně kamennou, se zarazila a zamračila se, než se vzpamatovala a rychlejším krokem dohonila ostatní. Když poprvé pořádně uviděli na Randa, taky je to zděsilo, všechny. Vyměnili si rychlé udivené pohledy. Třeba si mysleli, že bude starší.

„Můj pane Draku,“ promluvil Bashere hlasitě a zastavil se před pódiem, „Jitřní pane, kníže úsvitu, skutečný obránce Světla, před nímž svět v bázni pokleká, dávám ti urozenou paní Dyelin z rodu Taravinů, urozeného pána Abelleho z rodu Pendarů, urozenou paní Ellorien z rodu Traemane a urozeného pána Pelivara z rodu Coelanů.“

Čtyři Andořané se teď úkosem podívali na Bashereho se stisknutými rty. V jeho tónu bylo něco, díky čemu to znělo, jako kdyby Randovi dával čtyři koně. Říci, že jim ztuhla záda, by bylo říkat, že voda se stala vodovější, a přesto to tak vypadalo, jak tak zírali na Randa. Většinou na Randa. Nemohli si pomoci, aby jim oči občas nezabloudily ke Lvímu trůnu, jenž se leskl a třpytil na podstavci za jeho hlavou.

Randovi bylo z jejich pobouřených výrazů do smíchu. Byli pobouření, avšak také opatrní, a možná to na ně dokonce i udělalo proti jejich vůli dojem. S Basherem ten seznam titulů vypracovali spolu, ale ten kousek o poklekajícím světě byl nový, Bashere ho přidal později sám. Moirain mu však dala rady. Málem měl dojem, že v hlavě znovu slyší její hlas. Jak tě lidé uvidí poprvé, ten obraz si nejpevněji podrží v mysli. Takhle to ve světě chodí. Můžeš sestoupit z trůnu, a i kdyby ses pak choval jako sedlák v prasečím chlívku, pořád si budou pamatovat, jak jsi sestupoval z trůnu. Ale když nejdřív uvidí jenom mladého muže, venkovana, budou mu mít za zlé, když ho později uvidí vystupovat na svůj trůn, jakkoliv bude jeho po právu, jakkoliv bude mocný. No, kdyby titul nebo dva mohly něco takového zařídit, všechno by bylo jednodušší.

Byl jsem Jitřní pán, zamumlal Luis Therin. A jsem kníže úsvitu.

Rand udržel hladkou tvář. „Nepřivítám vás – toto je vaše země a palác vaší královny – ale jsem rád, že jste přijali mé pozvání.“ Po pěti dnech, a dali vědět jenom pár hodin dopředu, ale o tom se nezmiňoval. Vstal, položil Dračí žezlo na trůn a seběhl z pódia. S odměřeným úsměvem – Nikdy se nechovej nepřátelsky, nebude-li to nezbytné, říkávala Moirain, ale nade vše nikdy nebuď přespříliš přátelský. Nikdy nebuď dychtivý. – kývl jim k pěti pohodlným židlím s poduškami a čalouněnými opěradly, rozestavěnými do kruhu mezi sloupy. „Připojte se ke mně. Promluvíme si a napijeme se chlazeného vína.“

Oni za ním samozřejmě šli a jeho i Aiely sledovali se stejnou zvědavostí a možná i stejným nepřátelstvím, obojím špatně zakrývaným. Když se všichni usadili, přišli gai’šainové, mlčenliví v bílých šatech s kapucemi, přinesli víno a zlaté číše již zvlhlé sraženou párou. Další se postavili za každou židli s péřovými vějíři a zlehka jimi pohybovali. Za každou židli kromě Randovy. Andořané si toho všimli, všimli si, že není zpocený. Ale gai’šainové se taky nepotili, dokonce ani v těch šatech ne, a ostatní Aielové taky ne. Rand sledoval tváře šlechticů přes svůj pohár s vínem.

Andořané byli hrdí na to, že jsou přímější než mnozí jiní, a nijak se nezdráhali vychloubat tím, že hra rodů je v jiných zemích mnohem propletenější než v jejich, a přesto věřili, že daes dae’mar umějí hrát, když je třeba. Jistým způsobem i uměli, ale pravdou bylo, že Cairhieňané a dokonce i Tairenové je považovali za prostoduché, když došlo na jemné pohyby a obranu ve velké hře. Tihle čtyři se většinou ovládali dobře, jenomže někomu, koho školila Moirain a pak ho tvrději proškolil Tear a Cairhien, prozrazovali hodně každým mrknutím, každou změnou výrazu.

Nejdřív jim došlo, že tu není žádná židle pro Bashereho. Vyměnili si rychlé pohledy a trochu se rozjasnili, zvlášť když si uvědomili, že Bashere odchází z trůnního sálu. Všichni čtyři se za ním skutečně ohlédli se slabým spokojeným úsměvem. Saldejské vojsko v Andoru se jim muselo líbit stejně málo jako Naean a té druhé bandě. Nyní bylo už jasné, co si myslí. Třeba je cizincův vliv menší, než se obávali. No, třeba se tu s Basherem zachází jen jako s lepším sluhou.

Dyelin se trochu rozšířily oči ve stejné chvíli jako Luanovi a jen o maličko dřív než druhým dvěma. Na okamžik si Randa prohlíželi tak pozorně, až bylo zřejmé, že se vyhýbají pohledu na sebe. Bashere byl cizozemec, ale také vrchní maršál Saldeje, trojnásobně urozený pán a strýc královny Tenobie. Jestli Rand používá jako sluhu jeho...

„Vynikající víno.“ Luan zíral do své číše a zaváhal, než dodal: „Můj pane Draku.“ Jako by to z něj tahali párem volů.

„Je z jihu,“ poznamenala Ellorien, když usrkla. „Vinice v Tunaighanských kopcích. Divím se, že jsi letos našel v Caemlynu led. Slyšela jsem, jak lidé říkají, že tento ‚rok je bez zimy'.“

„Myslíte, že bych plýtval časem a námahou na hledání ledu,“ utrousil Rand, „když svět sužuje tolik problémů?“

Abellemu hranatá tvář zbledla a zřejmě se musel přinutit polknout další doušek. Na druhou stranu Luan svou číši schválně vyprázdnil a natáhl ruku, aby mu gai’šain, jemuž v zelených očích plál vztek, což bylo v ostrém rozporu se zarputilou mírností jeho sluncem osmahlé tváře, dolil. Posluhovat mokřiňanům bylo jako být sluhou, a Aielové opovrhovali už jenom představou služebnictva. Jak se ta nechuť srovnávala se samotným pojmem gai’šain, na to Rand nikdy nedokázal přijít, ale bylo tomu tak.

Dyelin držela svou číši pevně na kolenou a dál si jí nevšímala. Takhle zblízka Rand viděl v jejích zlatých vlasech bílé pramínky. Pořád byla hezká, ačkoliv v ničem kromě vlasů nepřipomínala Morgasu či Elain. Další v řadě s nárokem na trůn, musela být přinejmenším sestřenice. Krátce se na něj zamračila a už už chtěla potřást hlavou, ale místo toho řekla: „Děláme si starosti s problémy světa, ale víc s těmi, které sužují Andor. Přivedl jsi nás sem, abychom našli lék?“

„Jestli nějaký znáte,“ odvětil Rand prostě. „Jestli ne, musím hledat jinde. Mnozí si myslí, že znají správnou léčbu. Když nenajdu tu, kterou chci, budu muset přijmout druhou nejlepší.“ To jim zavřelo pusy. Cestou sem je Bashere provedl nádvořím, kde museli čekat Arymilla a Lir a ostatní. Jim to muselo připadat, že jsou v paláci jako doma. „Myslel bych si, že budete chtít pomoct dát Andor zase do pořádku. Slyšeli jste moje prohlášení?“ Nemusel říkat které. V této souvislosti to mohlo být jen jedno.

„Odměna nabízená za zprávy o Elain,“ prohodila Ellorien suše a měla přitom ještě kamennější tvář, „která má být prohlášena královnou, když je teď Morgasa mrtvá.“

Dyelin kývla. „Mně to připadá správné.“

„Mně ne!“ vyštěkla Ellorien. „Morgasa zradila své přátele a odvrhla své nejstarší přívržence. Rod Trakandů by už měl na Lvím trůnu skončit.“ Zřejmě zapomněla na Randa. Všichni na něj zapomněli.

„Dyelin,“ řekl Luan stroze. Urozená paní potřásla hlavou, jako by tohle už slyšela předtím, ale on pokračoval. „Má na něj největší právo. Já hlasuji pro Dyelin.“

„Elain je dědička,“ pravila jim zlatovlasá žena vyrovnaně. „Já hlasuji pro Elain.“

„Co záleží na tom, pro koho kdo z nás hlasuje?“ chtěl vědět Abelle. „Jestli zabil Morgasu, tak bude –“ Abelle se náhle s patrným úšklebkem odmlčel a podíval se na Randa, ne úplně vzdorně, ale rozhodně ho vyzýval k tomu, jen aby se opovážil udělat to nejhorší. A očekával, že to udělá.

„Vy tomu skutečně věříte?“ Rand se smutně ohlédl na Lví trůn na podstavci. „Proč bych, pod Světlem, zabíjel Morgasu, jen abych trůn předal Elain?“

„Jen málokdo ví, čemu věřit,“ utrousila Ellorien škrobeně. Na lících jí vyskočily rudé skvrny. „Lidé napovídají spousty věcí, většinou pěkné hlouposti.“

„Jako třeba?“ Obracel se na ni, ale odpověděla Dyelin a dívala se mu přitom upřeně do očí.

„Že vybojuješ Poslední bitvu a zabiješ Temného. Že jsi falešný Drak nebo loutka Aes Sedai nebo obojí. Že jsi Morgasin levoboček nebo vznešený tearský pán nebo Aielan.“ Na chvíli se znovu zamračila, ale nepřestala mluvit. „Že jsi syn Aes Sedai a Temného. Že ty jsi Temný nebo zase vtělený Stvořitel. Že zničíš svět, zachráníš ho, podmaníš si ho, přineseš nový věk. Tolik příběhů, kolik je hrdel. Většina říká, že jsi zabil Morgasu. Mnozí přidávají i Elain. Říkají, že tvoje prohlášení má jenom zakrýt tvé nesčetné zločiny.“

Rand si povzdechl. Některé z těch povídaček byly horší, než co zatím slyšel. „Nebudu se ptát, čemu z toho věříte.“ Proč se na něj pořád mračí? Nebyla sama. Luan také, a Abelle a Ellorien po něm vrhali takové pohledy, jaké se naučil čekat od Arymilliny bandy, když si mysleli, že je nevidí. Sleduju. Sleduju. To byl Luis Therin, drsný uhihňaný šepot. Vidím vás. Kdo vidí mě? „Ale pomůžete mi Andor znovu spojit? Nechci, aby se z Andoru stal další Cairhien nebo něco horšího, Tarabon nebo Arad Doman.“

„Znám něco z Karaethonského cyklu,“ řekl Abelle. „Věřím, že jsi Drak Znovuzrozený, ale nikde nestojí nic o tom, že povládneš, jen že budeš bojovat s Temným v Tarmon Gai’donu.“

Rand stiskl číši tak tvrdě, až se tmavá hladina vína zavlnila. Oč snazší by to bylo, kdyby tito čtyři byli jako vznešení tairenští páni či Cairhieňané, jenomže z těchhle nikdo nechtěl ani o fous víc moci, než už měli. Ať už bylo víno ochlazeno jakýmkoliv způsobem, Rand pochyboval, že by jediná síla tuhle bandu zastrašila. S největší pravděpodobností mi řeknou, ať je zabiju, a shořím za to!

Shoříš za to, zopakoval Luis Therin mrzutě.

„Kolikrát musím opakovat, že nechci vládnout Andoru? Až na Lví trůn usedne Elain, odejdu z Andoru. A nikdy se nevrátím, jestli bude po mém.“

„Jestli už trůn někomu patří,“ prohlásila sevřeně Ellorien, „tak patří Dyelin. Jestli myslíš vážně to, co říkáš, tak ji necháš korunovat a odejdeš. Pak bude Andor celý, a nepochybuji, že andorští vojáci tě budou následovat do Poslední bitvy, pokud to bude třeba.“

„Já pořád odmítám,“ odpověděla Dyelin silným hlasem a obrátila se k Randovi. „Počkám a zvážím to, můj pane Draku. Až uvidím, že je Elain živá a korunovaná a ty odcházíš z Andoru, pošlu své družiníky, aby za tebou šli, ať už ostatní Andořané udělají cokoliv. Ale jestli bude ubíhat čas a ty tu pořád povládneš, nebo jestli tvoji aielští divoši udělají tady to, co, jak jsem slyšela, provedli v Cairhienu a Tearu –“ zamračila se na Děvy a Rudé štíty a taky na gai’šainy, jako by je viděla loupit a pálit – „nebo jestli tu vypustíš ty... muže, které jsi sebral po své amnestii, tak se postavím proti tobě, ať už ostatní Andořané udělají cokoliv.“

„A já pojedu s tebou,“ prohlásil pevně Luan.

„A já taky,“ přidala se Ellorien s Abellem v závěsu.

Rand pohodil hlavou a proti své vůli se zasmál, zpola vesele, zpola zoufale. Světlo! A já myslel, že poctivá opozice bude lepší, než když se mi někdo plíží za zády nebo mi líže boty!

Nejistě si ho prohlíželi, nepochybně si mysleli, že už začíná působit šílenství. Možná působilo. Už si sám nebyl jistý.

„Zvažte, co musíte,“ řekl jim a povstal na znamení, že audience skončila. „Já myslím vážně, co jsem řekl. Ale zvažte i tohle. Tarmon Gai’don se blíží. Nevím, kolik času máme, abyste mohli zvažovat.“

Rozloučili se – opatrná úklona, jako mezi sobě rovnými, a to bylo víc, než když přišli – avšak když se obraceli k odchodu, Rand chytil Dyelin za rukáv. „Mám k tobě otázku.“ Ostatní se zastavili a zpola se obrátili. „Soukromou otázku.“ Po chvíli urozená paní kývla a její společníci poodešli o kus dál ke dveřím. Dávali dobrý pozor, ale nebyli dost blízko, aby něco slyšeli. „Dívala ses na mě... divně,“ řekl. Ty i každý jiný šlechtic, kterého jsem v Caemlynu potkal. Aspoň každý andorský šlechtic. „Proč?“

Dyelin k němu vzhlédla a pak nakonec kývla hlavou, jako by se k něčemu rozhodla. „Jak se jmenovala tvoje matka?“

Rand zamrkal. „Moje matka?“ Kari al’Thorová byla jeho matkou. Takto na ni myslel. Vychovávala ho od dětství až do své smrti. Ale rozhodl se, že jí sdělí chladnou pravdu, kterou zjistil v Pustině. „Moje matka se jmenovala Shaiel. Byla Děvou oštěpu. Můj otec byl Janduin, kmenový náčelník Taardad Aielů.“ Dyelin pochybovačně zvedla obočí. „Odpřisáhnu to jakoukoliv přísahou, již si vybereš. Co to má společného s tím, co chci vědět? Oba jsou dávno mrtví.“

Tváří se jí mihla úleva. „Zřejmě jenom náhodná podoba. Nic víc. Nechtěla jsem tím říct, že neznáš své rodiče, ale mluvíš jako někdo ze západního Andoru.“

„Podoba? Já vyrostl ve Dvouříčí, ale moji rodiče byli, jak jsem říkal. Koho připomínám, že se na mě takhle díváte?“

Dyelin zaváhala a pak si povzdechla. „Asi na tom nezáleží. Někdy mi musíš povědět, jak to, že máš aielské rodiče, a přesto jsi byl vychován v Andoru. Před pětadvaceti lety, teď už ale víc, zmizela v noci dědička Andoru. Jmenovala se Tigrain. Nechala tu manžela a syna, Galada. Vím, že je to jenom náhoda, přesto však ve tvé tváři vidím Tigrain. Byl to šok.“

Rand také cítil šok. Hlavou mu vířily útržky příběhu, jejž mu vyprávěly moudré... zlatovlasá mladá mokřiňanka, v hedvábí... syn, kterého milovala, manžela, kterého nemilovala... Shaiel bylo jméno, které přijala. Nikdy jiné neřekla... Máš ve tváři něco z jejích rysů. „Jak to, že Tigrain zmizela? Zajímám se o dějiny Andoru.“

„Poděkuji ti, když to nebudeš nazývat dějinami, můj pane Draku. Byla jsem malá holčička, když se to stalo, ale víc než batole, a bývala jsem často tady v paláci. Jednou ráno Tigrain prostě nebyla v paláci a už ji nikdy nikdo neviděl. Někteří tvrdili, že v tom vidí Taringailovu ruku, ale on byl pološílený žalem. Taringail Damodred chtěl víc než kdo jiný na světě vidět svou dceru královnou Andoru a svého syna králem Cairhienu. Byl Cairhieňan, tenhle Taringail. Ta svatba měla znamenat konec válek s Cairhienem, a taky je ukončila, a přesto, když Tigrain zmizela, oni si začali myslet, že Andor chce porušit smlouvu, což vedlo k intrikám, jak už to tak Cairhieňané dělají, a to vedlo k Lamanově pýše. A ty samozřejmě víš, kam vedlo to,“ dodala suše. „Můj otec tvrdil, že to ve skutečnosti byla vina Gitary Sedai.“

„Gitara?“ Byl div, že se nezačal dusit. To jméno nejednou slyšel. Existovala Aes Sedai jménem Gitara Moroso, žena s věštěním, která prohlásila, že Drak se znovu zrodil na svazích Dračí hory, a tak vyslala Moirain a Siuan na jejich dlouhé pátrání. Byla to Gitara Moroso, která roky předtím řekla „Shaiel", že pokud neuprchne do Pustiny, aniž by komu co řekla, a nestane se Děvou oštěpu, dopadne na Andor a svět pohroma.

Dyelin kývla, trochu netrpělivě. „Gitara byla rádkyní královny Modrellein,“ řekla rázně, „ale víc času trávila s Tigrain a Lucem, Tigraininým bratrem, než s královnou. Poté, co Luc odjel na sever a už se nikdy nevrátil, se šeptalo, že Gitara ho přesvědčila, že jeho sláva leží v Morně, nebo jeho osud. Jiní říkali, že mu tvrdila, že tam najde Draka Znovuzrozeného nebo že Poslední bitva závisí na jeho odchodu. To bylo asi rok před Tigraininým zmizením. Já osobně pochybuji, že s ním měla Gitara něco společného, nebo s Lucovým. Zůstala královninou rádkyní až do Modrelleininy smrti. Té prý zlomilo srdce Tigrainino zmizení navrch k tomu, že zmizel Luc, tak se to povídalo. A tím samozřejmě začal boj o nástupnictví.“ Pohlédla na ostatní, kteří nyní přešlapovali a podezíravě a netrpělivě se mračili, ale nemohla odolat, aby nedodala ještě jednu věc: „Bez toho bys byl našel jiný Andor. Tigrain jako královnu a Morgasu jen jako hlavu rodu Trakandů a Elain by se vůbec nenarodila. Morgasa se provdala za Taringaila, jakmile získala trůn, víš. Kdo může říct, co jiného by se ještě změnilo?“

Rand se díval, jak jde k ostatním a všichni odcházejí, a myslel na jedinou věc, která by se byla změnila. On by nebyl v Andoru, protože by se nebyl narodil. Všechno do sebe zapadalo v nekonečných kruzích. Tigrain tajně odešla do Pustiny, což Lamana Damodreda přimělo podseknout avendoralderu, dar od Aielů, aby si z ní udělal trůn, kterýžto čin přivedl Aiely přes Páteř světa, aby ho zabili – a s těmito Aiely přišla i Děva jménem Shaiel, jež zemřela při porodu. Tolik životů se změnilo, tolik životů skončilo, aby ho jeho skutečná matka mohla porodit ve správný čas na správném místě a zahynout při tom. Kari al’Thorová byla matkou, na niž se pamatoval, byť jen matně, a přesto si přál, aby byl Tigrain – nebo Shaiel nebo jakkoliv si chtěla říkat – znal, aspoň nakrátko. Jenom ji vidět.

Neužitečné snění. Byla už dlouho mrtvá. Bylo to skončeno a vyřízeno. Tak proč ho to pořád hryzalo?

Kolo času a kolo lidského života se otáčejí stejně, bez slitování či milosrdenství, zamumlal Luis Therin.

Opravdu jsi tady? pomyslel si Rand. Jestli je tu víc než jen hlas a pár starých vzpomínek, odpověz mi! Jsi tady? Mlčení. Teď by se mu hodila Moirainina rada, nebo rada někoho jiného.

Náhle si uvědomil, že civí do bílé mramorové zdi velkého sálu, prostě zírá na severozápad. K Alanně. Odešla od Culainova psa. Ne! Světlo ji spal! Nenahradí Moirain ženou, která ho takhle vlákala do léčky. Nemohl věřit žádné ženě spojené s Věží. Až na tři. Elain, Nyneivu a Egwain. Doufal, že těmhle věřit může. Byť jen trošku.

Z nějakého důvodu vzhlédl k velkému klenutému stropu s barevnými okny zobrazujícími bitvy a královny střídavě se stříbrným lvem. Ty nadživotně velké ženy jako by na něj zíraly, nesouhlasně, podivovaly se, co tu dělá. Představivost, samozřejmě, ale proč? Protože zjistil pravdu o Tigrain? Představivost, nebo šílenství?

„Přišel někdo, koho bys podle mě měl vidět,“ ozval se u jeho lokte Bashere a Rand odtrhl pohled od žen nad hlavou. Skutečně se na ně zlostně mračil? Bashere měl s sebou jednoho ze svých jezdců, vysokého chlapíka – vedle Bashereho to zase nebyl takový problém – s tmavou bradkou a kníry a zešikmenýma zelenýma očima.

„Ne, pokud to není Elain,“ prohlásil Rand, drsněji, než zamýšlel, „nebo někdo s důkazem, že je Temný mrtvý. Dnes ráno odcházím do Cairhienu.“ Dokud to nevyslovil, nic takového nezamýšlel. Byla tam Egwain. A nebyly tam ty královny nahoře. „Už je to pár týdnů, co jsem tam byl naposled. Jestli na ně nedohlídnu, nějaký pán nebo paní za mými zády sebere Sluneční trůn pro sebe.“ Bashere se na něj zvláštně podíval. Příliš vysvětloval.

„Jak říkáš, ale nejdřív budeš chtít vidět toho muže. Říká, že přichází od urozeného pána Brenda, a já myslím, že mluví pravdu.“ Aielové byli okamžitě na nohou. Věděli, kdo používá to jméno.

Rand zase na Bashereho překvapeně zíral. Poslední, co čekal, byl vyslanec od Sammaela. „Přiveď ho sem."

„Hamade,“ řekl Bashere, trhl hlavou a mladý Saldejec odklusal. O pár minut později se Hamad vrátil s hloučkem Saldejců, kteří ostražitě hlídali muže mezi sebou. Na první pohled nic na tom muži nevysvětlovalo tuto jejich opatrnost. Neměl viditelně žádnou zbraň, oblečený měl dlouhý šedý kabátec se zdviženým límcem, měl kudrnatou bradku, ale neměl knír, což bylo obojí podle illiánské módy. Měl tupý nos a široká, veselá ústa. Když však přišel blíž, Rand si uvědomil, že se jeho úsměv ani o vlásek nezměnil. Celý jeho obličej jako by zmrzl v jediném veselém výraze. V protikladu k němu z masky hleděly tmavé oči plné strachu.

Na deset kroků Bashere zvedl ruku a stráž se zastavila. Illiánec, zírající na Randa, si toho zjevně nevšiml, dokud mu Hamad nepřitiskl hrot meče na prsa, takže mohl buď zastavit, nebo se nechat probodnout. Jenom se podíval na mírně zvlněnou čepel a pak ty zděšené oči v usmívající se tváři znovu upřel na Randa. Ruce mu visely u boků a kroutily se mu, přestože tvář měl nehybnou.

Rand vykročil blíž, ale náhle tam byli Sulin a Urien, ne že by mu přímo stáli v cestě, ale postavili se tak, že by se byl mezi nimi musel protlačit.

„Ráda bych věděla, co se s ním stalo,“ prohodila Sulin, prohlížejíc si návštěvníka. Od sloupů vyšly další Děvy a Rudé štíty, některé dokonce zahalené. „Jestli to není zplozenec Stínu, tak se ho Stín dotkl.“

„Někdo takový by mohl dělat věci, o kterých nic nevíme,“ podotkl Urien. Byl jedním z těch, již nosili pásek šarlatové látky kolem spánků. „Třeba zabíjí dotekem. Byla by to hezká zpráva, kterou pošleš nepříteli.“

Ani jeden se nedíval na Randa, ne přímo, ale on kývl. Třeba měli pravdu. „Jak ti říkají?“ zeptal se. Sulin a Urien ukročili do strany, když viděli, že zůstane stát.

„Já přicházím od... od Sammaela,“ pronesl muž dřevěně skrze ten úsměv. „Přináším zprávu pro... pro Draka Znovuzrozeného. Pro tebe.“

No, to bylo dost přímé. Byl to temný druh, nebo jenom nějaká ubohá duše, kterou Sammael lapil do jednoho ze svých odporných tkaniv, o kterých vykládal Asmodean? „Jakou zprávu?“ zeptal se Rand.

Illiánec pohyboval rty a dusil se. To, co vyšlo, nemělo žádnou spojitost s hlasem, jejž použil předtím. Tentokrát zněl hlas hlouběji, sebevědoměji, měl jiný přízvuk. „Budeme stát na opačných stranách, ty a já, až přijde Den návratu Velikého pána, ale proč bychom se měli zabít navzájem teď a nechat Demandreda a Graendal, aby se nad našimi kostmi poprali o svět?“ Rand ten hlas znal z jednoho z těch útržků od Luise Therina, co se mu usadily v hlavě. Sammaelův hlas. Luis Therin zavrčel. „Už teď musíš strávit hodně,“ pokračoval Illiánec – či možná Sammael. „Tak proč ukusovat víc? A bude to tvrdé sousto, i když nezjistíš, že tě Semirhage nebo Asmodean nedostali zezadu, zatímco ses zabýval jím. Navrhuji příměří mezi námi, příměří do Dne návratu. Pokud proti mně nevytáhneš, nevytáhnu já proti tobě. Zavážu se, že nepostoupím na východ od Maredských plání, ani dál na sever než do Lugardu na východě a do Jehannahu na západě. Vidíš, nechávám ti zdaleka největší kus. Netvrdím, že mluvím za ostatní Vyvolené, ale aspoň víš, že ode mne se nemáš čeho bát, ani ze zemí, které držím. Zavážu se, že jim nepomůžu v ničem, co podniknou proti tobě, ani jim nepomůžu se proti tobě bránit. Zatím sis vedl dobře, když jsi odstraňoval Vyvolené z pole. Nepochybuji o tom, že si i nadále povedeš stejně dobře, lépe než předtím, když budeš vědět, že máš zabezpečený jižní bok a ostatní bojují bez mé pomoci. Soudím, že v Den návratu tu budeme jenom ty a já, jak by to být mělo. Jak to má být.“ Muži cvakly zuby, jak zavřel ústa, skryté za tím ztuhlým úsměvem. Z očí mu koukalo téměř šílenství.

Rand zíral. Příměří se Sammaelem? I kdyby tomu muži mohl důvěřovat, že příměří zachová, i kdyby to znamenalo jedno nebezpečí odložené, dokud nevyřídí ostatní, rovněž to znamenalo ponechat bezpočet tisíc lidí Sammaelově milosrdenství, kterýmžto citem tento muž nikdy neoplýval. Cítil, jak po povrchu prázdnoty klouže vztek, a uvědomil si, že uchopil saidín. Ten proud žhavé sladkosti a mrazivé špíny jako by odrážel jeho vlastní hněv. Luis Therin. Stačilo, že by měl být šílený v jeho šílenství. Odraz zněl stejně jako jeho vlastní hněv, až nepoznal jedno od druhého.

„Zanes Sammaelovi tuhle zprávu,“ pronesl dost chladně. „Každou smrt, kterou od svého probuzení způsobil, mu dávám za vinu a činím ho za ni zodpovědným. Každou vraždu, kterou kdy spáchal nebo způsobil, mu dávám za vinu a na zodpovědnost. Unikl spravedlnosti v Rorn M’doi a u Nol Camaine a v Sohadře...“ Další vzpomínky Luise Therina, ale bolest z toho, co se tam stalo, bolest z toho, co oči Luise Therina viděly, se propalovala prázdnotou, jako by byla Randova vlastní. „...Ale teď spravedlnosti učiním zadost. Vyřiď mu, žádná příměří se Zaprodanci. Žádná příměří se Stínem.“

Posel zvedl křečovitě ruku, aby si setřel pot z obličeje. Ne, ne pot. Ruku měl celou červenou. Z pórů mu vytékaly karmínové krůpěje a muž se třásl od hlavy k patám. Hamad zalapal po dechu a couvl, a nebyl sám. Bashere si zamračeně otřel kníry klouby ruky a dokonce i Aielové zírali. Illiánec, celý červený, se zhroutil na podlahu na zmítající se hromádku a krev se kolem něj rozlévala v tmavé lesklé kaluži, kterou rozmazával tělem, jak se svíjel.

Rand se díval, jak muž umírá, ponořen v prázdnotě, a necítil nic. Prázdnota stavěla hradbu pocitům, a tady stejně nebylo nic, co by mohl udělat. I kdyby znal něco z léčení, nemohl by to zastavit.

„Myslím,“ podotkl pomalu Bashere, „možná Sammael dostane svou odpověď, až se ten chlapík nevrátí. Slyšel jsem o tom, že se zabíjejí poslové, kteří přinášejí špatné zprávy, ale nikdy ne o tom, že ho zabiješ, když ti řekne, že je zpráva špatná.“

Rand kývl. Smrt nezměnila nic. Nezměnilo to nic, stejně jako nic nezměnilo, když se dozvěděl o Tigrain. „Ať někdo zařídí jeho pohřeb. Modlitba neuškodí, i když mu už stejně nepomůže.“ Proč se ty královny na svých barevných oknech neustále tváří zdánlivě vyčítavě? Určitě za svého života viděly stejné hrůzy, možná dokonce právě v této komnatě. Stále mohl ukázat na Alannu, cítil ji. Prázdnota nebyla štítem. Mohl důvěřovat Egwain? Nechávala si tajemství. „Mohl bych zůstat v Cairhienu přes noc.“

„Zvláštní konec pro zvláštního muže,“ řekla Aviendha a obešla pódium. Malá dvířka za ním vedla do převlékárny a odtamtud do chodeb.

Rand se už už chtěl postavit mezi ni a to, co leželo na červenobílých dlaždicích, ale zarazil se. Aviendha si po jednom zvědavém pohledu těla dál nevšímala. Když byla Děvou oštěpu, určitě viděla tolik mrtvých lidí jako on. Za dobu, než se vzdala oštěpu, nejspíš zabila stejně tolik lidí, kolik jich viděla umírat.

Teď se soustředila na něj, přejela ho pohledem, aby se ujistila, že je v pořádku. Některé Děvy se na ni usmály a rozestoupily se před ní, udělaly uličku a kde to bylo nutné, odstrčily i Rudé štíty, ale ona zůstala stát, upravila si loktuši a prohlížela si ho. Bylo dobře, že ať už si Děvy myslely cokoliv, ona s ním zůstávala jenom proto, že jí moudré nařídily, aby ho špehovala, protože on ji toužil obejmout přímo tady a teď. Bylo dobře, že ona ho nechtěla. Dal jí ten slonovinový náramek, který nosila, růžičky mezi trním, hodily se k její povaze. Byl to její jediný šperk, kromě stříbrného náhrdelníku se složitým vzorem, kterému Kandořané říkali sněhové vločky. Nevěděl, kdo jí ho dal.

Světlo! pomyslel si znechuceně. Chtít Aviendhu a Elain, když věděl, že nemůže mít ani jednu. Jsi horší, než by Mata kdy napadlo. Dokonce i Mat měl dost rozumu, aby se držel dál od ženy, o níž by si myslel, že jí ublíží.

„Taky musím do Cairhienu,“ řekla.

Rand se zamračil. Jednou z věcí, které byly příjemné na noci v Cairhienu, bylo to, že ona nebude v jeho pokoji.

„Nemá to vůbec nic společného s...“ začala ostře, pak se kousla do spodního rtu a v modrozelených očích se jí zablesklo. „Musím mluvit s moudrými, s Amys.“

„Jistě,“ řekl jí. „Není důvod, proč bys neměla.“ Pořád tu byla možnost, že se mu podaří nechat ji tam samotnou.

Jeho ruky se dotkl Bashere. „Chtěl ses dneska odpoledne znovu podívat, jak cvičí moji jezdci.“ Mluvil lhostejně, ale v šikmých očích měl důraz.

Bylo to důležité, ale Rand cítil potřebu vypadnout z Caemlynu, vypadnout z Andoru. „Zítra. Nebo pozítří.“ Musel vypadnout z dohledu očí těch královen, přemítajících, jestli někdo z jejich krve – Světlo, to on je! – rozerve jejich zemi na kusy, jako to udělal s tolika dalšími. Musel od Alanny. Kdyby jenom na jednu noc, musel pryč.

17

Kolo života

Rand si prostřednictvím pramene vzduchu podal opasek s mečem, ležící vedle trůnu, a také žezlo, a otevřel průchod přímo tam, před pódiem, světelný řez, který jako by se otočil, rozšířil se, a za ním pak byla vidět prázdná komnata obložená tmavých deštěním, přes šest set mil od Slunečního paláce v Caemlynu, v královském paláci v Cairhienu. Jelikož byla místnost vyhrazena pouze pro jeho příchody a odchody, nebyl tu žádný nábytek, jen tmavomodré dlaždice na podlaze a dřevěné obložení stěn, lesknoucí se leštěnkou. Přestože tu nebyla okna, bylo v místnosti světlo. Dnem i nocí tu hořelo osm zlacených kandelábrů, jejichž zrcadla zesilovala plameny olejových lamp. Rand se zastavil a připjal si opasek, zatímco Sulin a Urien otevřeli dveře do chodby a vyvedli zahalené Děvy a Rudé štíty před ním ven.

V tomto případě považoval jejich obezřetnost za směšnou. Široká chodba venku, jediná, jíž se dalo do této místnosti dostat, již obsadilo asi třicet Far Aldazar Din, Orlích bratří, a téměř dva tucty Berelaininých Mayenerů v červeně omalovaných kyrysech a barbutách, které jim vzadu chránily i šíji. Pokud někde bylo místo, kde Rand věděl jistě, že žádné Děvy nepotřebuje, tak to byl Cairhien, dokonce ještě víc než Tear.

Když se Rand objevil, jeden Orlí bratr už klusal chodbou a jakýsi Mayener neohrabaně svíral oštěpy a krátký meč a následoval vyššího Aielana. Vlastně se za Far Aldazar Din táhlo menší vojsko, sloužící v nejrůznějších livrejích, tairenský obránce Kamene v leštěném kyrysu a černozlatém tabardu, cairhienský voják s vyholeným čelem a mnohem otlučenějším kyrysem, než měl Tairen, dvě mladé Aielanky v těžkých tmavých sukních a volných bílých živůtcích, na které se Rand matně upamatoval jako na učednice moudrých. Zpráva o jeho příchodu se rychle rozšíří. Vždy tomu tak bylo.

Alespoň že Alanna byla daleko. Verin také, ale hlavně Alanna. Stále ji cítil, dokonce i na tuhle vzdálenost, jen takový matný dojem, že je někde na západě. Jako kdyby cítil ruku těsně předtím, než se zezadu dotkne jeho krku. Existoval nějaký způsob, jak by se jí mohl zbavit? Znovu na chvíli zachytil saidín, ale neznamenalo to žádný rozdíl.

Nikdy neunikneš z pastí, které sám zosnuješ. Mumlání Luise Therina znělo zmateně. Moc může zlomit jen větší moc, a pak jsi zase v pasti. V pasti navěky, takže nemůžeš zemřít.

Rand se zachvěl. Občas se skutečně zdálo, že ten hlas hovoří k němu. Kdyby jen občas jeho slova dávala smysl, bylo by snazší mít ho v hlavě.

„Vidím tě, Car’a’carne,“ řekl jeden z Orlích bratří. Šedé oči měl ve stejné výšce jako Rand a jizva, která se mu táhla přes nos, byla v jeho osmahlé tváři překvapivě bílá. „Jsem Corman z Mosaada Goshienů. Kéž dnes najdeš dobrý stín.“

Rand neměl možnost správně odpovědět, protože se k němu dral růžovolící mayenský důstojník. No, ne přesně dral – byl příliš štíhlý, aby odstrčil stranou muže o hlavu vyššího a o polovinu širšího, zvláště když ten muž byl Aiel, ačkoliv byl dost mladý na to, aby si myslel, že může – a přesto se protáhl před Randa vedle Cormana a nacpal si pod paži karmínovou přilbu s tenkým červeným pérem. „Můj pane Draku, jsem Havien Nurelle, poručík okřídlené gardy,“ po stranách přilby měl namalovaná křídla, „ve službě Berelain sur Pendrag Paeron, první z Mayene, a také ke tvým službám.“ Corman se na něj úkosem pobaveně podíval.

„Vidím tě, Haviene Nurelle,“ řekl Rand vážně a chlapec zamrkal. Chlapec? Když na to tak Rand pomyslel, Mayener nemohl být mladší než on. To byl ovšem šok! „Laskavě mi s Cormanem ukažte –“ Náhle si uvědomil, že Aviendha je pryč. Málem si srazil vaz, jak se jí vyhýbal, a když poprvé za celé týdny souhlasil, že ji pustí k sobě, vyklouzla pryč, jakmile otočil hlavu! „Zaveďte mě za Berelain a Rhuarkem,“ nařídil drsně. „Jestli nejsou spolu, tak mě zaveďte za tím, kdo je blíž, a najděte toho druhého.“ Nejspíš běžela za moudrými, aby jim ohlásila, co má Rand v plánu. Nechá tu ženskou tady.

To, co chceš, je to, co nemůžeš mít. Co nemůžeš mít, je to, co chceš. Luis Therin se šíleně chechtal. Randovi to už ale nedělalo takové starosti jako dřív. Zdaleka ne tak velké. Bylo-li třeba něco vystát, tak to zvládne.

Corman a Havien se začali dohadovat, kdo je blíž, a nechali své muže vzadu, nicméně dál postupovali se všemi Děvami a Rudými štíty v závěsu, takže se v chodbě pěkně mačkali. Chodba působila tmavým a stísněným dojmem i přes zapálené kandelábry. Nikde nebylo moc barev, jenom občas tu visel nějaký pestřejší koberec, a Cairhieňané se to snažili vynahradit tím, že všechno měli přesně uspořádané, ať už to byly vyšívané květiny nebo ptáci, jeleni či levharti na lovu nebo šlechtici v bitvě. Pro cairhienské sloužící, kteří o překot prchali z cesty, livrej obvykle znamenala barevné pruhy na manžetách a na prsou vyšitý rodový znak. Občas měli v rodových barvách i límec či rukávy, velmi zřídka pak celý kabát či šaty. Pouze vrchní sloužící měli víc barev. Cairhieňané měli rádi řád a pořádek a opovrhovali barevností. V občasném výklenku stála zlatá mísa či váza mořského národa, ale vše bylo strohé a rovné, pokud někde byla nějaká křivka, byla snaha ji zakrýt. Kdykoliv chodbu přerušilo sloupořadí s hranatými pilíři, byla-li dole zahrada, chodníčky byly vytvořeny podle přesné mřížky, všechny záhony byly přesně stejně velké, keře i malé stromky byly dokonale zastřižené a stejně daleko od sebe. Rand si byl jist, že kdyby tu přes sucho a horko byly nějaké květiny, kvetly by v přesných řadách.

Rand si přál, aby tyhle mísy a vázy mohla vidět Dyelin. Shaidové odnesli všechno, co dokázali sebrat, z celého státu Cairhien, a když to nešlo odnést, spálili to, ale takové chování porušovalo ji’e’toh. Aielové, kteří šli za Randem, zachránili město před dobytím, ale podle svých pravidel. Pokud nějaké místo dobyli, měli dovoleno vzít si pětinu toho, co tam bylo, ani o lžičku víc. Bael souhlasil, byť váhavě, že v Andoru se odřeknou dokonce i toho, ale Rand byl přesvědčen, že nikdo, kdo by neměl seznam, by neuvěřil, že tady nikdo nic nevzal.

Přes všechno své dohadování Corman a Havien nedokázali najít ani Rhuarka, ani Berelain, ti se však nakonec našli sami.

Oba za Randem přišli sami na jedné kolonádě. Byli bez doprovodu, díky čemuž se Rand cítil, jako by sám vedl procesí. Rhuark, ve svém cadin’soru, se silně prokvetlými rudými vlasy, se vysoko tyčil nad Berelain, překrásnou bledou ženou v modrobílých šatech s dost hlubokým výstřihem, aby si Rand odkašlal, když udělala pukrle. Rhuark měl kolem krku volně omotanou šufu a kromě těžkého aielského nože neměl žádnou jinou zbraň. Berelain měla diadém prvních, zlatého jestřába v letu, upevněný v lesklých černých vlasech, které jí ve vlnách spadaly na nahá ramena.

Možná bylo nakonec dobře, že Aviendha odešla. Občas se chovala násilnicky k ženám, o nichž si jenom myslela, že se před ním předvádějí.

Náhle si uvědomil, že si Luis Therin tiše pobrukuje. Něco na tom ho znepokojilo, ale co...? Pobrukování. Jako když muž obdivuje ženu, která si ho nevšimla.

Nech toho! zařval Rand ve své hlavě. Přestaň se koukat mýma očima! Nedalo se poznat, jestli to mrtvý muž slyšel – byl tam vůbec někdo, kdo by to mohl slyšet? – ale pobrukování ustalo.

Havien poklekl, ale Berelain mu téměř nepřítomně pokynula, aby vstal. „Věřím, že s mým pánem Drakem i s Andorem je vše v pořádku.“ Měla takový ten hlas, který přiměje muže poslouchat. „I s tvými přáteli, Matem Cauthonem a Perrinem Aybarou.“

„Vše je v pořádku,“ řekl jí. Vždycky se ptala na Mata a Perrina, ačkoliv jí pokaždé sdělil, že jeden je na cestě do Tearu a druhého neviděl od chvíle, co se vydal do Pustiny. „A co tady?“

Berelain mrkla na Rhuarka, když se zařadili po Randově boku, a pokračovali k dalšímu úseku chodby. „Tak dobře, jak se dá očekávat, můj pane Draku.“

„Vše je v pořádku, Rande al’Thore,“ ozval se Rhuark. Tvářil se téměř bezvýrazně, ale to bylo vcelku běžné.

Rand věděl, že oba chápou, proč tady ustanovil do vedení Berelain. Z chladného rozumu. První vládkyni, jež mu dobrovolně nabídla spojenectví, mohl důvěřovat, poněvadž ona ho potřebovala, teď snad ještě víc, než když přišla, aby udržel Tear mimo hranice Mayene. Vznešení páni se vždycky snažili zacházet s Mayene jako s provincií. Kromě toho jako cizinka z malého státečku stovky leguí na jih neměla důvod dávat v Cairhienu jedné frakci přednost před druhou, neměla naději, že získá nějakou moc, a uměla vést stát. Tvrdé důvody. Vzhledem k tomu, co ke Cairhieňanům cítili Aielové a Cairhieňané k Aielům, jmenovat do vedení Rhuarka by vedlo ke krveprolití, a toho měl Cairhien již dost.

Uspořádání zřejmě fungovalo dobře. Jelikož Semaradrid a Weiramon byli v Tearu, Cairhieňané přijali Mayenerku jako guvernéra jak proto, že nebyla Aielka, tak proto, že ji Rand jmenoval. Berelain věděla, co dělá, a aspoň poslouchala rady, které jí poskytoval Rhuark, jenž mluvil za kmenové náčelníky, kteří zůstali v Cairhienu. Nepochybně musela také jednat s moudrými – ty přestanou strkat nos do cizích věcí, ačkoliv to ony takhle neviděly, den poté, co to udělají Aes Sedai – ale zatím se o nich nezmínila.

„A Egwain?“ zeptal se Rand. „Je už na tom líp?“ chtěl vědět.

Berelain lehce stiskla rty. Neměla Egwain ráda. Ale ona zase Egwain neměla ráda ji. Rand neznal žádný důvod, ale tak to prostě bylo.

Rhuark rozhodil rukama. „Podle toho, co mi řekla Amys, ano.“ Amys nebyla jen moudrá, ale také jeho žena. Jedna z jeho žen. Měl dvě, podle jednoho z těch divnějších aielských zvyků mezi mnoha aielskými zvyky, které Randovi připadaly divné. „Tvrdí, že Egwain ještě potřebuje odpočívat, trochu cvičit, hodně jíst a čerstvý vzduch. Myslím, že když se ochladí, chodí na procházky.“ Berelain na něj suše pohlédla. Slabá vrstva potu na tváři jí v nejmenším neubírala na kráse, ale Rhuark se ovšem nepotil vůbec.

„Rád bych ji viděl. Jestli to moudré dovolí,“ dodal Rand. Moudré své výsady strážily stejně žárlivě jako všechny Aes Sedai, které kdy potkal, zvlášť před klanovými náčelníky, kmenovými náčelníky, a možná ze všeho nejvíc před Car’a’carnem. „Ale nejdřív musíme...“

Když se přiblížili k dalšímu místu, kde byla jedna strana chodby nahrazena balustrádou, zachytili jakýsi hluk. Třesk cvičných mečů. Cestou kolem se Rand podíval dolů. Aspoň to měl v úmyslu. To, co dole spatřil, ho umlčelo a zastavilo. Pod dohledem vzpřímeně se držícího Cairhieňana v prostém šedém kabátci se po sobě ve dvojicích oháněl tucet zpocených žen. Některé ženy měly jezdecké šaty s rozdělenými suknicemi, jiné mužské kabátce a spodky. Většina se pohybovala dost neohrabaně, i když energicky, ale některé přecházely plavně z jednoho postoje do druhého, nicméně svázanými pruty se oháněly váhavě. Všechny však jako plášť halilo zachmuřené odhodlání, ačkoliv když si některá uvědomila, že udělala chybu, zachmuřenost ustoupila lítostivému smíchu.

Chlapík s tuhými zády tleskl a funící ženy se opřely o cvičné meče a některé pohybovaly rukama, jak na takovou činnost nebyly zvyklé. Přihrnuli se sem sluhové, klaněli se napravo nalevo a na podnosech nabízeli džbány a poháry. Pokud to však byli sloužící, na Cairhien měli dost nezvyklou livrej. Měli na sobě bílou. Šaty či kabátce a spodky, vše čistě bílé.

„Co je to?“ zeptal se Rand. Rhuark znechuceně zavrčel.

„Na některé cairhienské ženy udělaly Děvy značný dojem,“ promluvila s úsměvem Berelain. „Chtějí se stát Děvami. Ale myslím, že meče, ne oštěpu.“ Sulin se rozčileně narovnala a Děvy si začaly vyměňovat znamení ve znakové řeči. Působilo to rozhořčeně. „Jsou to dcery z urozených domů,“ pokračovala Berelain. „Nechávám je tady, protože jejich rodiče by to nedovolili. Ve městě je teď asi tucet škol, kde se ženy učí zacházet s mečem, ale mnohé z nich se musí z domu vyplížit, aby se mohly zúčastnit výcviku. Nejsou to samozřejmě jenom ženy. Na většinu mladších Cairhieňanů zřejmě Aielové udělali velký dojem. Přejímají ji’e’toh.“

„Překrucují ho,“ zavrčel Rhuark. „Hodně se jich vyptává na naše způsoby, a kdo by nepoučil někoho, kdo se chce naučit, co je správné? Dokonce i zabijáka stromů.“ Div že si neodplivl. „Oni si ale vezmou to, co jim řekneme, a změní to.“

„Vlastně to ani nezmění,“ namítla Berelain. „Jenom přizpůsobí, myslím.“ Rhuark maličko zvedl obočí a ona si povzdechla. Havienova tvář byla zpodobněním urážky, když viděl, jak někdo vyzval jeho vládkyni. Ani Rhuark, ani Berelain si toho však zřejmě nevšimli. Soustředili se na Randa. Ten měl pocit, že tenhle spor vedou často.

„Mění to,“ zopakoval schválně Rhuark. „Ti hlupáci tam dole v bílém tvrdí, že jsou gai’šainové. Gai’šainové!“ Ostatní Aielani začali mumlat. Děvy znovu zakmitaly prsty. Havien se zatvářil trošičku znepokojeně. „V jaké bitvě nebo nájezdu byli chyceni? Jaké toh musejí splácet? Potvrdilas můj zákaz soubojů ve městě, Berelain Paeron, a oni přesto pořádají souboje, kdykoliv si myslí, že na to nikdo nepřijde, a ten, kdo prohraje, oblékne bílou. Když jeden uhodí druhého a jsou oba ozbrojení, udeřený prosí o souboj, a je-li odmítnutý, oblékne si bílou. Co to má co společného se ctí a povinností? Mění všechno a dělají věci, že by se i Shařan červenal. Mělo by se to zarazit, Rande al’Thore.“

Berelain umíněně stiskla rty a zaťala ruce do sukní. „Mladí muži pořád bojují.“ Její tón byl natolik blahosklonný, až jste málem zapomněli, že je sama mladá. „Avšak od chvíle, co začalo tohle, v souboji nikdo neumřel. Vůbec nikdo. Už sama tato skutečnost stojí za to, aby jim bylo dovoleno v tom pokračovat. Kromě toho jsem zastrašila otce a matky, některé dost mocné, kteří chtěli, abychom jejich dcery poslali domů. Neodmítnu těm mladým ženám, co jsem jim jednou slíbila.“

„Nechej si je, jestli chceš,“ řekl Rhuark. „Ať se naučí meč, jestli po tom touží. Ale ať přestanou tvrdit, že se řídí ji’e’toh. Ať si přestanou oblíkat bílou a vydávat se za gai’šainy. To, co provádějí, je urážkou.“ Mrazivé modré oči upíral na Berelain, ale ona svýma velkýma tmavýma neustále sledovala Randa.

Rand zaváhal jen na chvíli. Myslel si, že chápe, co mladé Cairhieňany žene k ji’e’toh. Dvakrát za zhruba dvacet let je Aielové porazili, museli tedy uvažovat o tom, jestli v tom není nějaké tajemství. Nebo si možná mysleli, že porážky jenom dokazují, že aielský způsob je lepší. Aielové byli zřejmě rozhořčení tím, co považovali za výsměch své víře, ale pravdou bylo, že některé způsoby, jak se mohl Aiel stát gai’šainem, nebyly o nic méně podivné. Například mluvit s mužem o jeho tchánovi či se ženou o její tchyni – druhým otcem a druhou matkou po aielském způsobu – bylo považováno za natolik urážlivé, aby to ospravedlnilo tažení zbraní, pokud se o nich dotyční nezmínili první. Pokud se vás uražená strana místo toho dotkla poté, co jste promluvili, bylo to podle ji’e’toh stejné jako dotknout se ozbrojeného nepřítele bez toho, abyste mu ublížili. Tak bylo získáno mnoho ji a vyvoláno mnoho toh, avšak dotčený mohl požadovat, aby se stal gai’šainem a tak umenšil čest druhého a vlastní povinnost a závazky. Podle ji’e’toh musela být správná žádost o to, stát se gai’šainem, ctěna, takže muž či žena mohl skončit jako gai’šain jen proto, že se zmínil o něčí tchyni. Těžko to bylo hloupější než to, co prováděli Cairhieňané. Ve skutečnosti to však končilo u jedné věci. Rand ustanovil do vedení Berelain. Musel ji podpořit. Tak to bylo prosté. „Cairhieňané vás urážejí už jen tím, že jsou Cairhieňané, Rhuarku. Nechte je být. Kdo ví, možná se nakonec naučí dost, abyste je přestali nenávidět.“

Rhuark kysele zabručel a Berelain se usmála. K Randovu překvapení se na okamžik tvářila, jako by chtěla na Rhuarka vypláznout jazyk. Samozřejmě to byla jen jeho představivost. Byla sice jen o pár let starší než on, ale vládla Mayene už v době, kdy on ve Dvouříčí pásl ovce.

Rand poslal Cormana a Haviena zpátky k jejich strážím a vydal se dál s Rhuarkem a Berelain po boku, zbytek je těsně následoval. Procesí. Chyběly ještě bubny a trubky.

Za ním se znovu ozval třesk cvičných mečů. Další změna, byť jen malá. Dokonce ani Moirain, která dlouho studovala Dračí proroctví, nevěděla, jestli nové Rozbití světa, které zahájí, znamená, že uvede nový věk, rozhodně však přinášel změny, tak nebo tak. A zdálo se, že stejně tolik jich přivádí náhodou jako cíleně.

Když dorazili až ke dveřím do pracovny, o kterou se Berelain a Rhuark dělili – vysoké obložení z tmavého leštěného dřeva zdobilo vycházející slunce, což naznačovalo, že kdysi tuto místnost používali králové – Rand se zastavil a obrátil se k Sulin a Urienovi. Jestli se nedokáže zbavit všech svých stráží tady, tak už nikde. „Chci se vrátit do Caemlynu zítra asi hodinu po východu slunce. Do té doby běžte navštívit stany, podívat se za přáteli a snažte se nezačít žádné krveprolití. Jestli na tom trváte, můžete tu dva zůstat a hlídat mě před myšmi. Nemyslím, že by tu po mně skočilo něco většího.“

Urien se lehce usmál a kývl, i když mávl rukou asi ve výšce průměrného Cairhieňana a zamumlal: „Myši tady můžou být velké.“

Rand si chvíli myslel, že se Sulin bude hádat. Ale zírala na něj jen chvíli, než přikývla. Nicméně se stisknutými rty. Nepochybně si její námitky vyposlechne v plném rozsahu, jakmile budou v doslechu jenom Děvy.

Pracovna byla velká místnost a plná ostrých protikladů, i když ji viděl podruhé. Na vysokém štukovém stropě tvořily rovné čáry a ostré úhly složitě se opakující vzory a stejně tak na stěnách i na širokém krbu, který byl obložen tmavomodrým mramorem. Uprostřed stál mohutný stůl pokrytý mapami a papíry a tvořil jakousi hranici. Ve dvou vysokých oknech na jedné straně krbu stály na vysokých stojanech květináče s malými rostlinkami s několika drobnými červenobílými kvítky. Na této straně stolu ukazovaly dlouhé nezarámované obrazy lodě na moři a muže vytahující sítě s olejovkami, zdrojem mayenského bohatství. Kruh na vyšívání s jehlou a navlečenou červenou nití, která visela ze zpola dokončené výšivky, ležel na vysokém opěradle křesla dost vysokého, aby se v něm mohla Berelain stočit, kdyby chtěla. Na podlaze ležel jediný koberec s květinovým zlatočervenomodrým vzorem a na malém stolku u křesla stál na stříbrném podnose stříbrný džbán s vínem a číše a ležela zde útlá knížečka svázaná v červené, zlatem zdobené kůži, označující toto místo za Berelainino.

Na podlaze na druhé straně stolu leželo několik vrstev barevných koberců a všude byly poházené červené, modré a zelené podušky se střapci. Váček na tabák, fajfka s krátkou troubelí a kleštičky ležely vedle zakryté mosazné mísy na malé, mosazí obité truhličce a na o něco větší truhle, obité železem, stála slonovinová soška jakéhosi nemotorného zvířete, o němž Rand pochyboval, že skutečně existuje. Dva tucty knížek všech velikostí, od dost malých, aby se vešly do kapsy kabátu, po hodně velké, aby je dokonce i Rhuark musel zvedat oběma rukama, tvořily úhlednou řádku na podlaze u stěny. Aielové vyráběli v Pustině všechno, co potřebovali, kromě knih. Formani u Aielů vydělávali celá jmění, i když kromě knížek nic jiného nepřivezli.

„Takže,“ pronesl Rand, když se dveře zavřely a on zůstal sám s Rhuarkem a Berelain, „jak to tu funguje doopravdy?“

„Jak jsem říkala,“ odpověděla Berelain. „Tak dobře, jak se dá čekat. V ulicích se víc mluví o Caraline Damodredovně a Toramu Riatinovi, ale většina lidí je příliš unavená, aby teď toužili po další válce.“

„Povídá se, že se k nim připojilo deset tisíc andorských vojáků.“ Rhuark si začal nacpávat fajfku. „Pouliční klepy to vždy nafouknou desetkrát, pokud ne dvacetkrát, ale jestli je to pravda, znamená to potíže. Zvědové říkají, že jich není moc, ale když se nechají být, můžou znamenat víc než jen mrzutost. Žlutá muška je malá, že ji skoro neuvidíš, ale když ti naklade pod kůži vajíčka, přijdeš o paži nebo o nohu, než se vylíhnou – pokud tě to nezabije.“

Rand nezúčastněně zabručel. Darlinova vzpoura v Tearu nebyla jediná, jíž musel čelit. Rod Riatinů a rod Damodredů, poslední dva, jejichž příslušníci seděli na Slunečním trůnu, byly předtím, než se Rand objevil, zatrpklými soupeři, a kdyby zmizel, nejspíš by se jimi staly znovu. Teď svou rivalitu odložily stranou – aspoň navenek, co se dělo pod povrchem, mohlo být u Cairhieňana něco zhola jiného – a jako Darlin, chtěly sebrat vojsko někde, kde to Toram a Caraline považovali za bezpečné. V jejich případě to bylo úpatí Páteře světa, jak nejdál od města bylo možné, aby ještě zůstali ve státě. Sebrali stejnou směs jako Darlin, šlechtice, hlavně střední vrstvy, vyhnané sedláky, pár rozčilených žoldnéřů a možná několik bývalých zbojníků. Mohl v tom mít taky prsty Niall, jako tomu bylo s Darlinem.

Pod Páteří světa nebyl tak neproniknutelný terén jako v Haddon Mirku, jenže Rand se zdržel. Měl příliš mnoho nepřátel na příliš mnoha místech. Kdyby se tady zastavil, aby rozplácl tu Rhuarkovu žlutou mušku, mohl by někde jinde najít v zádech levharta. Musel mít nejdřív na paměti toho levharta. Kdyby tak jen věděl, kde jsou všichni levharti.

„Co Shaidové?“ zeptal se a položil Dračí žezlo na zpola rozvinutou mapu. Byla na ní severní část Cairhienu a hory nazývané Rodovrahova Dýka. Shaidové možná nebyli tak velký levhart jako Sammael, ale na pohled byli mnohem větší než vznešený pán Darlin či urozená paní Caraline. Berelain mu podala číši vína a on jí poděkoval. „Řekly moudré vůbec něco o tom, co má Sevanna za lubem?“

Myslel by si, že se aspoň jedna nebo dvě zaposlouchají a rozhlédnou trochu kolem, když cestovaly k Rodovrahově Dýce. Byl by se rovněž vsadil, že to shaidské moudré dělají, když přicházejí přes řeku Gaelin. Samozřejmě ani jedno nevyslovil nahlas. Shaidové možná opustili ji’e’toh, ale Rhuark měl na špehování tradiční aielský názor. Názory moudrých pak byly zase něco jiného, ačkoliv jaké přesně, se dalo určit jen těžko.

„Povídá se, že Shaidové stavějí držby.“ Rhuark se na chvíli odmlčel a klíšťkami si do fajfky přendal žhavý uhlík z pískem vyplněné mosazné misky. Když zabafal z fajfky, pokračoval. „Shaidové se prý nehodlají nikdy vrátit do Trojí země. Já taky ne.“

Rand se volnou rukou poškrábal ve vlasech. Caraline a Toram byli jako zhnisaná rána a Shaidové se usazovali na této straně Dračí stěny. Mnohem nebezpečnější směska než Darlin. A Alannin neviděný prst se ho stále téměř dotýkal. „Máte ještě nějaké další dobré zprávy?"

„V Shamaře se bojuje,“ řekl Rhuark přes troubel fajfky.

„Kde?“ zeptal se Rand.

„V Shamaře. Nebo Shaře. Dávají své zemi spoustu jmen. Co’dansin, Tomaka, Kigali a mnohá další. Každé může být správné, nebo žádné. Tihle lidi lžou bez přemýšlení. Rozviň každý štůček hedvábí, který kupuješ, jinak zjistíš, že hedvábí je jenom venku. A když při dalším obchodě náhodou narazíš na stejného muže, který s tebou obchodoval, on popře, že tě už někdy viděl nebo někdy předtím přišel do držby obchodovat. Když budeš trvat na svém, ostatní ho zabijí, aby tě potěšili, a pak řeknou, že ohledně hedvábí mohl udělat cokoliv, a pokusí se ti prodat vodu jako víno.“

„Proč je boj v Shaře dobrá zpráva?“ zeptal se Rand mírně. Odpověď vlastně ani nechtěl slyšet. Berelain se zájmem naslouchala. Nikdo kromě Aielů a Mořského národa toho o uzavřených zemích za Pustinou nevěděl o moc víc, než že odtamtud pochází slonovina a hedvábí. To, a příběhy z Putování Jaina Dalekokrokého, které byly až příliš bizarní, aby byly pravda. Ačkoliv když na to tak Rand myslel, vzpomínal si, že se Rhuark zmiňoval o lhaní a o různých jménech, jenomže pokud si vzpomínal, příklady, které uváděl Dalekokroký, neodpovídaly žádnému z Rhuarkových názvů.

„V Shaře se nikdy nebojuje, Rande al’Thore. Povídá se, že i je zasáhly trollocké války –“ Trolloci tenkrát vstoupili i do Aielské pustiny. Od té doby se Aielská pustina v trolločtině nazývá Země umírání. „– ale pokud od té doby došlo k nějaké bitvě, do obchodních držeb o tom neproniklo ani slovíčko. Jen máloco z toho, co se děje za hradbami držeb, se dostane dovnitř. Říkají, že jejich země vždycky byla jedna, ne moc, jako jich je tady, a vždy tam panoval mír. Když jsi vyšel z Rhuideanu jako Car’a’carn, zpráva o tobě se rozšířila, i o tvých titulech, tady mezi mokřiňany. Drak Znovuzrozený. Zpráva se dostala i do obchodních držeb podél Velké rozsedliny a Jitřních útesů.“ Rhuark měl oči zcela klidné a vyrovnané, tohle mu starosti nedělalo. „Teď se přes Trojí zemi zpráva vrátila. V Shaře se bojuje a Shařané v obchodních držbách se ptají, kdy Drak Znovuzrozený rozbije svět.“

Náhle víno chutnalo kysele. Další místo jako Tarabon a Arad Doman, rozervané jen díky tomu, že se tam o něm doslechli. Jak daleko se vlnky rozšíří? Byly kvůli němu i války, o nichž se nikdy nedoslechne, v zemích, o nichž se nikdy nedoslechne?

Smrt mi jede na rameni, zamumlal si Luis Therin. Smrt kráčí v mých stopách. Já jsem smrt.

Rand se otřásl a položil číši na stůl. Kolik toho vlastně proroctví požaduje ve všech těch dráždivých náznacích a velkolepě nepřímých verších? Měl přidat Sharu, nebo jak se země vlastně jmenovala, ke Cairhienu a ostatním? Celý svět? Jak, když nedokázal úplně udržet ani Tear nebo Cairhien? Na to by bylo třeba víc času, než má život jednoho člověka. Andor. Jestli už měl rozervat všechny ostatní země na kusy, rozervat celý svět, Andor podrží bezpečný pro Elain. Nějak.

„Shara, nebo jak se to tam jmenuje, je odsud daleko. Jeden krok po druhém, a Sammael je ten první krok.“

„Sammael,“ souhlasil Rhuark. Berelain se zachvěla a vyprázdnila číši.

Nějakou dobu rozmlouvali o Aielech, kteří stále ještě táhli na jih. Rand chtěl, aby kladivo, jež se tvořilo v Tearu, bylo na první pohled dost velké, aby rozdrtilo cokoliv, co by mu mohl Sammael postavit do cesty. Rhuark se tvářil spokojeně. To Berelain si stěžovala, že je třeba v Cairhienu podržet Aielů víc. Dokud ji Rhuark neumlčel. Zamumlala si něco o tom, že je příliš umíněný pro vlastní dobro, ale pak pokračovala a rozhovořila se o úsilí usadit zase sedláky na půdě. Myslela si, že příští rok už nebude zrní z Tearu potřeba. Pokud někdy pomine to sucho. Pokud ne, Tear nebude mít dost zrní ani pro sebe, natož pro někoho jiného. Znovu se začínají objevovat první chapadla obchodu. Začínají sem přicházet kupci z Andoru, Tearu a Murandy a ze severu z Hraničních států. A právě dnes ráno zakotvila v řece loď Mořského národa, což Berelain připadalo zvláštní, tak daleko od moře, ale vítala to.

Když Berelain obcházela stůl a zvedala tenhle či onen svazek papírů, probírajíc, co Cairhien potřebuje koupit a co si může dovolit koupit, co musí prodat teď a co bude muset prodat za šest měsíců, za rok, tvářila se soustředěně a její hlas získal na ráznosti. Samozřejmě všechno záviselo na počasí. Tohle odsunula, jako by na tom nezáleželo, avšak na Randa upřela vyrovnaný pohled, který říkal, že je Drak Znovuzrozený, a jestli někde existuje způsob, jak to horko zastavit, měl by ho najít. Rand ji viděl rozpustile svůdnou, viděl ji vyděšenou, vzdornou, zabalenou do pýchy, ale nikdy ne takhle. Jako by to byla úplně jiná žena. Rhuark, usazený na podušce, bafal z fajfky, díval se na ni a tvářil se pobaveně.

„...takhle tvoje škola by mohla přinést nějaké ovoce,“ řekla a zamračila se na dlouhý list papíru popsaný úhlednou rukou, „pokud přestanou vymýšlet nové věci na dost dlouho, aby vytvořili ty, co už vymysleli.“ Prstem si poklepala na rty a dívala se do prázdna. „Říkáš, abych jim dala tolik zlata, kolik budou chtít, ale kdybys mi dovolil ho zadržet, dokud skutečně –“

Do dveří strčila baculatou tvář Jalani – Aielové zřejmě klepání nechápali – a řekla: „Je tu Mangin a chce mluvit s tebou, Rhuarku, i s tebou, Rande al’Thore.“

„Vyřiď mu, že si s ním rád promluvím později –“ Rand se dostal takhle daleko, než ho tiše přerušil Rhuark.

„Měl by sis s ním promluvit hned, Rande al’Thore.“ Náčelník kmene se tvářil vážně. Berelain vrátila papír na stůl a studovala podlahu.

„No dobře,“ řekl Rand pomalu.

Jalani zmizela a vstoupil Mangin. Byl o něco vyšší než Rand a byl jedním z těch, co překročili Dračí stěnu při pátrání po Tom, jenž přichází s úsvitem, jedním z hrstky, která dobyla Tearský Kámen. „Před šesti dny jsem zabil muže,“ začal bez jakékoliv předehry, „zabijáka stromů a musím vědět, jestli mám k tobě toh, Rande al’Thore.“

„Ke mně?“ opáčil Rand. „Můžeš se bránit sám, Mangine. Světlo, víš to –“ Na chvíli se odmlčel a setkal se s pohledem šedých očí, které byly vážné, avšak rozhodně ne ustrašené. Snad zvídavé. Rhuarkova tvář mu nic neprozradila. Berelain se mu pořád nechtěla podívat do očí. „On tě nenapadl, že ne?“

Mangin lehce zavrtěl hlavou. „Viděl jsem, že si zaslouží zemřít, tak jsem ho zabil.“ Pronesl to konverzačním tónem. Když uviděl strouhu, která potřebovala vyčistit, tak ji vyčistil. „Ale tys říkal, že nemůžeme zabíjet křivopřísežníky, pokud to není v bitvě, nebo když na nás zaútočí. Mám teď k tobě toh?“

Rand si vzpomněl, co říkal... toho pověsím. Stáhla se mu hruď. „Proč si zasloužil zemřít?“

„Nosil to, co neměl právo nosit,“ odtušil Mangin.

„Co nosil? Co měl, Mangine?“

Odpověděl Rhuark a dotkl se levého předloktí. „Tohle.“ Mínil tím draka, jenž se mu stáčel kolem paže. Kmenoví náčelníci je neukazovali často, dokonce o nich ani nemluvili. Téměř vše, co se týkalo těchto znamení, bylo zahaleno tajemstvím, a náčelníci to tak spokojeně nechávali. „Byla to ovšem ta věc, co potřebuje jehly a inkoust.“ Tetování.

„On předstíral, že je náčelník kmene?“ Rand si uvědomil, že hledá výmluvu... toho pověsím. Mangin byl jedním z prvních, kteří se vydali za ním.

„Ne,“ řekl Mangin. „Pil a ukazoval, co neměl mít. Vidím tvoje oči, Rande al’Thore.“ Náhle se zazubil. „Je to záhada. Bylo správné ho zabít, ale teď mám k tobě toh.“

„Bylo špatné ho zabít. Víš, jaký je trest za vraždu.“

„Provaz kolem krku, jaký používají mokřiňané.“ Mangin zamyšleně kývl. „Pověz mi, kdy a kde. Budu tam. Kéž dnes najdeš vodu a stín, Rande al’Thore.“

„Kéž najdeš vodu a stín, Mangine,“ řekl mu Rand smutně.

„Myslím,“ ozvala se Berelain, když se za Manginem zavřely dveře, „že skutečně přijde na svou vlastní popravu o své vlastní vůli. Och, nedívej se tak na mě, Rhuarku. Nepochybuji o něm, ani o aielské cti.“

„Šest dní,“ zavrčel Rand a otočil se k ní. „Věděli jste, proč je tady, oba. Je to šest dní a vy jste to nechali na mně. Vražda je vražda, Berelain.“

Královsky se narovnala, ale mluvila v obraně. „Nejsem zvyklá, aby za mnou přicházeli lidé a říkali, že právě spáchali vraždu. Zatracené ji’e’toh. Zatracení Aielani a jejich zatracená čest.“ Kletby z jejích úst zněly zvláštně.

„Nemáš důvod se na ni zlobit, Rande al’Thore,“ přisadil si taky Rhuark. „Mangin má toh k tobě, ne k ní. Ani ke mně.“

„Jeho toh patřilo tomu zabitému,“ prohlásil Rand zcela chladně. Rhuark se zatvářil zděšeně. „Až příště někdo spáchá vraždu, nečekejte na mě. Dodržte zákon!“ Tak snad nebude muset znovu odsoudit muže, kterého znal a měl rád. Když bude muset, udělá to. Věděl to a byl z toho smutný. Co se z něj stalo?

Kolo lidského života, zamumlal Luis Therin. Žádné slitování. Žádná lítost.

18

Chuť samoty

„Chcete, abych ještě vyřídil nějaké další problémy?“ Z Randova tónu bylo zřejmé, že myslí problémy, které už měli vyřešit sami. Rhuark lehce zavrtěl hlavou. Berelain taky zrudla. „Dobrá. Určete den Manginovy popravy –“ Jestli to bolí příliš, zasmál se Luis Therin chraptivým šepotem, tak zařiď, ať to bolí někoho jiného. Jeho zodpovědnost. Jeho povinnost. Narovnal se, aby ho ta hora nerozdrtila. „Pověste ho zítra. Řekněte mu, že jsem to nařídil.“ Zamračeně se odmlčel a po chvíli si uvědomil, že čeká na poznámku Luise Therina, ne na jejich. Čekal na hlas mrtvého muže, mrtvého šílence. „Jdu do školy.“

Rhuark poukázal na to, že se sem už nejspíš ze svých stanů vydaly moudré, a Berelain zas, že tairenští i cairhienští šlechtici budou chtít s křikem vědět, kam Randa schovala, ale on jim řekl, ať jim povědí pravdu. A ať té bandě řeknou, že za ním nemají chodit. Vrátí se, až se vrátí. Ti dva se tvářili, jako by spolkli kyselou švestku, ale on popadl Dračí žezlo a odešel.

Na chodbě Jalani a jen o málo starší, žlutovlasý Červený štít hladce vyskočili na nohy a spěšně se po sobě podívali. Jinak byla chodba prázdná, až na spěchající služebnictvo. Jeden z každého společenstva, to sedí. Randa však napadlo, jestli se Urien nemusel se Sulin poprat, aby to tak dopadlo.

Rand jim kývl, aby ho následovali, a vydal se k nejbližší stáji, kde byla stání z toho stejného zeleného mramoru jako sloupy, které podpíraly vysoký strop. Hlavní podkoní, pokroucený chlapík s velkýma ušima, s vycházejícím sluncem Cairhienu vyšitým na krátké kožené vestě, byl Randovým příchodem jenom se dvěma Aiely tak zděšen, že pořád zíral na dveře od stáje, jako by čekal další, a mezitím se klaněl tak, až Randa napadlo, jestli vůbec někdy svého koně dostane. Jakmile však vykřikl: „Koně pro pána Draka!“ přiskočilo šest stájníků, aby připravili vysokého ryzáka s ohnivým pohledem, nasadili mu uzdu se zlatými střapci, zlatem pobité sedlo a nebesky modrou čabraku s třásněmi a zlatě vyšitým vycházejícím sluncem.

Ačkoliv sebou docela hodili, velkouchý podkoní už byl dávno pryč, když Rand vyskakoval do sedla. Nejspíš musel jít shánět koterii družiníků Draka Znovuzrozeného. Nebo někomu říci, že Rand opouští palác téměř sám. Cairhien už byl takový. Štíhlý ryzák chtěl mít svou hlavu, Rand ho však ještě ani pořádně neuklidnil, a už pobídl koně klusem ven z palácového pozemku, kolem překvapených cairhienských gardistů. Nedělal si starosti s vrahy, ležícími v léčce po varování velkouchého podkoního, protože každého, kdo by se ho pokusil přepadnout ze zálohy, by ostříhali bez nůžek. Ale kdyby otálel, nejspíš by se kolem něj začali šlechtici tlačit tak těsně, že by bez nich odjet nedokázal. Bylo dobré, být pro změnu zase sám.

Ohlédl se na Jalani a mladého Aiela, kteří klusali vedle valacha. Dedrik, pomyslel si. Codarra z Jaernské soutěsky. Téměř sám. Stále cítil Alannu a Luis Therin v dálce sténal nad mrtvou Ilienou. Nikdy nemohl být úplně sám. Možná už nikdy ne. Ale ta samota, kterou teď cítil, byla po tak dlouhé době příjemná.

Cairhien byl velké město, hlavní ulice byly dost široké, aby lidé, kteří se v nich tlačili, vypadali jako trpaslíci. Každá ulice vedla rovně jako šíp přímo skrz kopce, otesané a s kamennými terasami, až vypadaly jako dílo lidských rukou, a s každou další ulicí se stýkala v pravém úhlu. Po celém městě se zvedaly obrovské věže obalené lešením, které téměř zakrývalo složité hranaté rizality, věže, které jako by se dotýkaly nebe a chtěly se vyšplhat ještě výš. Před dvaceti lety slavné nedokončené věže Cairhienu, div světa, hořely za aielské války jako pochodně a jejich opravy stále ještě nebyly dokončeny.

Dostat se tudy nebylo snadné. Klus mu dlouho nevydržel. Rand už si zvykl na to, že se před ním davy rozestupují kvůli jeho obvyklému doprovodu, přesto to se stovkou v cadin’sorech oděných Aielů v dohledu mezi pomalu přecházejícími lidmi nebylo stejné jako teď, ne, když zde byli jenom dva. Měl dojem, že ho někteří Aielové poznali, ale nevšímali si ho, nehodlali vyvolat rozpaky a přivolávat pozornost, když měl Car’a’carn meč a navíc, což sice nebylo tak zlé, ale těžko chvályhodné, jel na koni. Pro Aiela byly hanba a rozpaky horší než bolest, ačkoliv samozřejmě ji’e’toh muselo věci komplikovat v rovinách, které Rand chápal jen částečně. Aviendha by mu to určitě dokázala vysvětlit. Zřejmě chtěla, aby se z něj stal Aiel.

Ulice ucpávaly spousty dalších lidí, Cairhieňané ve svých obvyklých usedlých šatech a také ti v rozedraných hadrech jasných barev, co bydlívali jen v Předbrání, než bylo vypáleno, Tairenové, v davu o hlavu vyšší, i když nebyli zdaleka tak vysocí jako Aielové. Všude se mezi lidmi proplétala volská spřežení a vozy tažené koňmi a lidé také ustupovali lakovaným kočárům a nosítkům, občas dokonce s rodovou vlajkou. Pouliční obchodníci vyvolávali zboží, které měli na podnosech, a kupčíci na kárách, na rozích vystupovali akrobaté a žongléři. Obojí byla změna. Kdysi býval Cairhien, kromě Předbrání, tichý, zaražený. Něco z té vážné strohosti přetrvávalo. Krámky měly stále malé vývěsní štíty a nevystavovaly žádné zboží na ulici. A bývalí Předbráníci vypadali stejně nevázaně jako vždy, smáli se nahlas, pokřikovali na sebe a hádali se přímo na ulici, a ostatní Cairhieňané je sledovali s upřímnou nechutí.

Nikdo kromě Aielů jezdce s obnaženou hlavou ve stříbrem vyšívaném modrém kabátci nepoznal, i když se občas někdo lépe podíval na jeho čabraku. Dračí žezlo ještě nebylo příliš známé. Nikdo neustoupil. Rand se zmítal mezi netrpělivostí a potěšením, že není středem veškeré pozornosti.

Škola zabírala palác asi míli od Slunečního paláce, kdysi majetek jistého urozeného pána Barthanese, nyní mrtvého a neoplakávaného. Byla to velká hromada kamenných kvádrů s hranatými věžemi a vážnými balkony. Vysoká brána, vedoucí na hlavní nádvoří, byla otevřená, a když Rand dorazil, dostalo se mu přivítání.

Idrien Tarsinová, která školu vedla, stála na širokém schodišti na druhém konci nádvoří, rozložitá žena v prostých šedých šatech, s dost rovnými zády, aby působila o hlavu vyšším dojmem, než skutečně byla. Nebyla však sama. Na kamenných stupních se tlačily tucty dalších, mužů i žen, v suknu stejně často jako v hedvábí, častěji ošoupaném, zřídka vyšívaném. Hlavně starší lidé. Idrien nebyla jediná, kdo měl ve vlasech více šedin než černých vlasů, někteří neměli černý ani pramínek a někteří dokonce žádné vlasy, ačkoliv tu a tam Randa dychtivě sledovala mladší tvář. Mladší znamenalo o deset patnáct let starší než on.

Byli to učitelé, jistým způsobem, i když to nebyla tak úplně škola. Žáci se sem přicházeli učit – mladší muži a ženy s otevřenými ústy teď viseli ze všech oken vedoucích na nádvoří – ale hlavně chtěl Rand sebrat vědomosti na jednom místě. Občas zaslechl, kolik toho bylo ztraceno za stoleté války a rovněž i za trollockých válek. A mnohem víc toho muselo být ztraceno při Rozbití světa. Jestli má svět rozbít znovu, tak hodlal vytvořit pokladnice, kde by se daly vědomosti natrvalo uchovat. Další škola již začala fungovat v Tearu, i když teprve nedávno, a místo už pomalu hledal i v Caemlynu.

Nic nikdy nefunguje tak, jak čekáš, zamumlal Luis Therin. Nic nečekej a nebudeš překvapen. Nic nečekej. V nic nedoufej. Nic.

Rand ten hlas potlačil a sesedl.

Idrien mu vyšla vstříc a udělala pukrle. Jako obvykle, když se narovnala, ohromeně si uvědomil, že mu nesahá ani k ramenům. „Vítej v Cairhienské škole, můj pane Draku.“ Hlas měla překvapivě sladký a mladistvý, v ostrém protikladu ke strohé tváři. On však slyšel, jak jí hlas tvrdne, když mluvila se studenty i učiteli. Idrien držela školu pěkně zkrátka.

„Kolik špehů máš ve Slunečním paláci?“ zeptal se mírně. Zatvářila se překvapeně, snad nad tím, že něco takového vůbec vyslovil nahlas, ale spíš proto, že taková otázka nebyla v Cairhienu slušná.

„Připravili jsme malou ukázku.“ No, odpověď vlastně ani nečekal. Idrien si prohlédla oba Aiely jako žena, prohlížející si dva velké a zablácené psy nejisté povahy, ale nakonec se spokojila s odfrknutím. „Šel by můj pán Drak laskavě za mnou?“

Rand ji zamračeně následoval. Ukázku čeho?

Vstupní sál školy byla rozlehlá komnata s leštěnými tmavošedými sloupy a světle šedými dlaždicemi na podlaze, s mramorovým ochozem protkaným šedými žilkami, vedoucím kolem celé místnosti ve výšce tří sáhů. Teď byl převážně zaplněn... vymyšlenostmi. Učitelé, tlačící se za ním, se teď rozběhli ke svým vynálezům. Rand zíral a náhle si vzpomněl na to, jak Berelain říkala, že ve škole cosi vyrábějí. Ale co?

Idrien mu to řekla – jistým způsobem – vodila ho od jedné věci ke druhé, kde muži a ženy vysvětlovali, co vytvořili. Dokonce i něčemu z toho rozuměl.

Sbírka přepážek, škrabek a střepů plných kousků lnu vyráběla lepší papír, než teď kdo vyráběl, nebo to aspoň vynálezce tvrdil. Obrovská bachratá konstrukce s pákami a velkými deskami byl tiskařský stroj, podle tvůrce mnohem lepší než ty, co se používají. Dedrik o něj projevoval značný zájem, dokud se Jalani zřejmě nerozhodla, že by měl dávat pozor, jestli se někdo nepokouší napadnout Car’a’carna. Prudce mu dupla na nohu a on pak kulhal za Randem. Byl tu pluh na kolečkách, který měl obracet šest brázd naráz – aspoň tohle Rand poznal a myslel si, že by to mohlo fungovat – a další věc s ojemi pro koně, která měla sklízet seno místo lidí s kosami, a nový druh stavu, s nímž bylo snazší zacházení, jak tvrdil chlapík, jenž ho vyrobil. Byly tu malované dřevěné modely akvaduktů, jež měly přivádět vodu do míst, kde vyschly studny, nových strouh a kanálů pro Cairhien, dokonce i stůl s maličkými figurkami lidí, vozů, jeřábů a válců, na čemž bylo ukázáno, jak by měly vést cesty a také jak by měly být dlážděné, jako tomu bývalo před lety.

Rand nevěděl, jestli něco z toho bude fungovat, ale některé věci by stály za vyzkoušení. Například ten pluh by se mohl hodit, jestli se měl Cairhien ještě někdy sám uživit. Řekne Idrien, aby ho postavili. Ne, řekne Berelain, aby jí to řekla. Vždycky se na veřejnosti řiď postupem velení, říkávala Moirain, pokud nehodláš něčí autoritu podkopat a svrhnout ho.

Mezi učiteli, které znal, byl i Kin Tovere, podsaditý výrobce čoček, který si stále otíral holou lebku pruhovaným šátkem. Kromě dalekohledů různých velikostí – „Spočítáš člověku chlupy v nose na míli daleko,“ tvrdil Tovere, takhle prostě mluvil – měl čočku velkou jako jeho hlava, náčrtek dalekohledu, do něhož by šla použít, i další takové, věci šest kroků dlouhé, a nákres dalekohledu, jímž by šly sledovat hvězdy, no prosím. No, Kin vždycky chtěl sledovat vzdálené věci.

Když Rand studoval nákres mistra Tovereho, Idrien se tvářila spokojeně. Byla spíš na praktické věci. Během obléhání Cairhienu postavila sama obrovský samostříl, samá páka a kladka, který vrhal malé oštěpy na celou míli a s dost velkou silou, aby probodly člověka. Kdyby bylo po jejím, neplýtvalo by se časem na nic, co by nebylo praktické a solidní.

„Postav to,“ řekl Rand Kinovi. Třeba to nakonec k ničemu nebude, ne jako ten pluh, ale Rand měl Tovereho rád. Idrien si povzdechla a potřásla hlavou. Tovere zářil. „A dávám ti cenu sto zlatých. Tohle vypadá zajímavě.“ Jeho slova vyvolala bzučení a bylo těsné, spadla-li brada víc Idrien či Toveremu.

Vedle ostatních věcí v místnosti vypadal Tovere stejně rozumně jako rádoby stavitel silnic. Byl tu chlapík s kulatým obličejem, který dělal cosi s kravským trusem, takže skončil namodralým plamenem hořícím na konci mosazné trubky. Dokonce ani on zřejmě netušil, k čemu to vlastně je. Hubená mladá žena zas vyrobila jakousi papírovou skořápku, ukotvenou provázky a nadnášenou horkým vzduchem stoupajícím z malého ohýnku v ohřívadle. Mumlala cosi o létání – Rand si byl jist, že tohle říkala – a zakřivených ptačích křídlech – měla výkresy s ptáky a něco, co vypadalo jako dřevění ptáci – ale při setkání s Drakem Znovuzrozeným měla tak svázaný jazyk, že ničemu víc nerozuměl, a Idrien rozhodně nedokázala vysvětlit, k čemu to má být.

A pak tu byl plešatějící muž se sbírkou mosazných trubic a válců, tyčí a koleček na dřevěném stole s čerstvě vyrytými drážkami. Některé rýhy byly dost hluboké, aby málem desku prorazily skrz naskrz. Z nějakého důvodu měl muž půlku obličeje a ruce v obvazech. Jakmile se Rand objevil ve vstupním sále, začal pod jedním válcem nervózně budovat oheň. Když se před ním zastavili Rand a Idrien, pohnul pákou a pyšně se usmál.

Vynález se začal zachvívat, na dvou třech místech syčela unikající pára. Sykot zesílil do pískání a celá věc se začala třást. Pískání začínalo být pronikavé. Věc se třásla tak, že se pohnul i stůl. Plešatějící muž se vrhl na stůl a vytáhl západku na největším válci. V oblaku se ven vyvalila pára a věc utichla. Muž si cucal popálené prsty a zmohl se na chabý úsměv.

„Velmi pěkná mosaz,“ řekl Rand, než se nechal Idrien odvést pryč. „Co to bylo?“ zeptal se tiše, když byli z doslechu.

Idrien pokrčila rameny. „Mervin to nikomu neřekne. Občas se z jeho pokoje ozývají rány dost hlasité, aby se otřásly dveře, a zatím se šestkrát opařil, ale tvrdí, že až mu to bude fungovat, přinese to nový věk.“ Nejistě vzhlédla k Randovi.

„Mervin to může dokončit, jestli to dokáže,“ řekl jí suše. Měla snad ta věc dělat hudbu? Všechno to pískání? „Nevidím tu Herida. Zapomněl snad přijít dolů?“

Idrien si znovu povzdechla. Herid Fel byl Andořan, který se nějak dostal do zdejší Královské knihovny – říkal, že studuje dějiny a filozofii – a těžko mohl získat její přízeň. „Můj pane Draku, on ze své pracovny nikdy nevychází, jenom když jde do knihovny.“

Dostat se pryč vyžadovalo menší proslov, který Rand pronesl vestoje na stoličce s Dračím žezlem v ohbí lokte. Sdělil jim, že jejich výtvory jsou úžasné. Některé možná i byly, pokud věděl. Poté dokázal vyklouznout s Jalani a Dhearikem. A Luisem Therinem a Alannou. Za sebou zanechali potěšené blekotání. Randa napadlo, jestli někoho z nich kromě Idrien někdy napadlo vyrobit zbraň.

Pracovna Herida Fela byla nahoře, odkud nebylo vidět nic než tmavé taškové školní střechy a jedno náměstí a stupňovitou věž, která zakrývala výhled na vše ostatní. Herid tvrdil, že se z okna stejně nikdy nedívá.

„Můžete počkat venku,“ řekl Rand, když dorazil k úzkým dveřím – místnost za nimi byla také úzká – a překvapilo ho, když Jalani a Dhearik okamžitě souhlasili.

Náhle do sebe zapadla spousta maličkostí. Jalani se na jeho meč jedinkrát nepodívala nesouhlasně, což jí vydrželo od chvíle, kdy se vydal na návštěvu Rhuarka a Berelain. Ani ona, ani Dhearik se vůbec nepodívali na koně ve stájích, ani se Jalani opovržlivě nezmínila o tom, že by mu měly stačit vlastní nohy, což byla další věc, kterou dělávala pravidelně.

Jako na potvrzení, když se Rand u dveří otočil, Jalani si Dhearika krátce prohlédla od hlavy až k patám. Krátce, ale rozhodně, s upřímným zájmem a milým úsměvem. Dhearik si jí nevšímal tak důrazně, že na ni mohl rovnou otevřeně civět. To byl aielský způsob, předstírat nechápavost, dokud se ona jasně nevyjádří. Kdyby se koukal on, ona by se chovala stejně.

„Bavte se,“ prohodil Rand přes rameno, což vyvolalo překvapené pohledy, a vstoupil dovnitř.

Malá místnost byla plná knih, svitků a listů papíru, alespoň to tak vypadalo. Stěny, kromě u dveří a dvou otevřených oken, od podlahy ke stropu zabíraly police. Knihy a papíry pokrývaly i stůl, jenž zabíral většinu místnosti, a ležely i na hromadě na náhradním křesle a dokonce i tu a tam jich pár zbylo na podlaze. Herid Fel sám byl rozložitý muž, který vypadal, jako by si ráno zapomněl učesat prořídlé šedé vlasy. V zubech tiskl nezapálenou fajfku a na předku pomačkaného hnědého kabátu měl popel.

Chvíli na Randa mrkal a potom řekl: „Aha, ano. Ovšem. Chtěl jsem...“ Zamračil se na knihu ve svých rukou, pak se posadil za stůl a prohrabal se volnými listy papíru před sebou a tiše si mumlal. Obrátil titulní stránku v knize a poškrábal se na hlavě. Nakonec se zase podíval na Randa a opět překvapeně zamrkal. „Aha, ano. O čem jsi to chtěl mluvit?“

Rand si uklidil druhé křeslo, odložil knihy a papíry na podlahu, na hromadu položil Dračí žezlo a posadil se. Snažil se mluvit s ostatními tady, filozofy a historiky, učenými ženami a učenci, a bylo to jako snažit se přitisknout ke zdi Aes Sedai. Byli si velmi jistí tím, čím si byli jistí, a pro zbytek vás utopili ve slovech, která mohla znamenat cokoliv. Buď se rozzlobili, když na ně tlačil – zřejmě si mysleli, že pochybuje o jejich znalostech, což byl očividně těžký hřích – nebo zesílili proud slov, až Rand nevěděl, co polovička z nich znamená, nebo začali být podlézaví, snažili se zjistit, co chce, aby mu to mohli říci. Herid byl jiný. Jedna z věcí, která mu zřejmě stále unikala, byla, že Rand je Drak Znovuzrozený, což Randovi velmi vyhovovalo. „Co víš o Aes Sedai a strážcích, Heride? O poutu?“

„Strážci? Pouto? Tolik, co každý, kdo není Aes Sedai, nejspíš. Což není moc, víš.“ Herid zabafal z fajfky, aniž si zjevně uvědomoval, že mu vyhasla. „Co jsi chtěl vědět?“

„Dá se zlomit?“

„Zlomit? Ach ne, to si ovšem nemyslím. Pokud tím nemyslíš, když strážce nebo Aes Sedai umře. To pouto samozřejmě zlomí. Myslím. Vzpomínám si, že jsem kdysi slyšel něco o poutu, nemůžu si však vzpomenout...“ Zachytil na stole list s poznámkami, přitáhl si ho k sobě a začal číst, zamračil se a potom potřásal hlavou. Poznámky byly nejspíš psány jeho rukou, ale už s nimi zřejmě nesouhlasil.

Rand si povzdechl. Málem měl dojem, že kdyby dost rychle otočil hlavu, uviděl by za sebou napřaženou Alanninu ruku. „A co ta otázka, kterou jsem ti předložil posledně? Heride? Heride?“

Rozložitý muž prudce otočil hlavu. „Ach. Ano. Aha, otázka. Posledně. Tarmon Gai’don. No, já nevím, jaké to bude. Trolloci, řekl bych. Hrůzopáni? Ano. Hrůzopáni. Ale přemýšlel jsem o tom. Nemůže to být Poslední bitva. Myslím, že nemůže. Možná má každý věk svou Poslední bitvu. Nebo většina z nich.“ Náhle se zamračil na fajfku v zubech a začal se hrabat po stole. „Měl jsem tu někde krabičku s troudem.“

„Co tím myslíš, že to nemůže být Poslední bitva?“ Rand se snažil mluvit klidně. Herid se vždycky dostal k závěru. Jenom jste ho k němu museli dohnat.

„Cože? Ano, přesně to myslím. Nemůže to být Poslední bitva. I kdyby Drak Znovuzrozený znovu uzavřel Temného do jeho věznice tak dobře, jako to udělal Stvořitel. Což podle mě nedokáže.“ Předklonil se a spiklenecky ztišil hlas. „On není Stvořitel, víš, ať už na ulici vykládají cokoliv. Ale někdo ji pořád musí zavřít. Kolo, chápeš?“

„Já nechápu...“ Rand se odmlčel.

„Ale ano, chápeš. Byl by z tebe dobrý student.“ Vyndal fajfku z pusy a troubelí udělal ve vzduchu kruh. „Kolo času. Věky přicházejí a odcházejí a zase přicházejí, jak se kolo otáčí. Celý katechismus.“ Náhle píchl do místa na imaginárním kole. „Tady je věznice Temného celá. Tady do ní provrtali díru a zase ji uzavřeli.“ Kousek posunul fajfku po oblouku, který načrtl. „Tady jsme my. Zámky povolují. Ale na tom, samozřejmě, nezáleží.“ Troubel fajfky dokončil kruh. „Až se kolo otočí až sem, zpátky na místo, kde provrtali tu díru poprvé, věznice Temného musí být zase celá.“ „Proč? Třeba ji příště provrtají záplatou. Třeba to tak udělali posledně – chci říct, že se provrtali tím, co udělal Stvořitel – třeba provrtali Vrt záplatou a my to jenom nevíme.“

Herid zavrtěl hlavou. Chvíli civěl na fajfku, znovu si uvědomil, že není zapálená, a Rand si pomyslel, že se mu bude muset znovu připomenout, ale Herid místo toho zamrkal a pokračoval. „Někdo ho někdy musel udělat. Totiž poprvé. Pokud si nemyslíš, že Stvořitel hned na začátku udělal věznici s dírou a záplatou.“ Při té představě svraštil obočí. „Ne, na začátku byla celá, a já myslím, že až znovu nadejde třetí věk, bude celá zas. Hmmm. Rád bych věděl, proč se tomu říká třetí věk?“ Spěšně namočil brk a na okraj stránky v otevřené knize si naškrábal nějakou poznámku. „Ehm. To je teď jedno. Neříkám, že ji znovu zacelí Drak Znovuzrozený, tedy ne nutně v tomhle věku, ale musí to tak být, než znovu nadejde třetí věk, a uplyne dost času od chvíle, kdy bude zacelená – nejmíň věk – aby si nikdo nevzpomněl ani na Temného, ani na jeho vězení. Nikdo si nevzpomene. Hm. Rád bych věděl...“ Nahlédl do svých poznámek a poškrábal se na hlavě, pak ho zřejmě překvapilo, když zjistil, že se škrábe rukou, v níž držel brk. Ve vlasech se mu objevila šmouha od inkoustu. „Každý věk, kde zámky povolí, si musí na Temného nakonec vzpomenout, neboť se mu bude muset postavit a znovu ho zavřít.“ Strčil si fajfku zpátky mezi zuby a snažil se napsat další poznámku, aniž si předtím namočil brk.

„Leda by se Temný osvobodil,“ poznamenal Rand tiše. „Aby rozbil kolo času a přetvořil čas a svět podle obrazu svého.“

„Tady to je.“ Herid pokrčil rameny a zamračil se na brk. Nakonec si vzpomněl na kalamář. „Nemyslím, že bychom s tím ty nebo já mohli něco udělat. Proč tady nezačneš studovat se mnou? Nemyslím, že k Tarmon Gai’donu dojde zítra, a bude to stejně dobře využitý čas, jako –“

„Napadá tě nějaký důvod, proč rozbíjet zámky?“

Herid zvedl obočí. „Rozbíjet zámky? Rozbíjet zámky? Proč by to někdo dělal, pokud by nezešílel? Dají se vůbec rozbít? Asi si vzpomínám, že jsem někde četl, že to nejde, ale teď si nevzpomenu, jestli tam stálo proč. Proč tě napadají takové věci?“

„Já nevím,“ Rand si povzdechl. Vzadu v hlavě mu zas recitoval Luis Therin. Rozbij zámky. Rozbij zámky a skonči to. Ať zemřeme navěky.

Egwain se nedbale ovívala cípkem loktuše a nahlížela do všech chodeb na křižovatce doufajíc, že se zas neztratila. Velmi se obávala, že ano, a nepotěšilo by ji, kdyby to skutečně byla pravda. Sluneční palác měl míle chodeb, v nichž nebylo o moc chladněji než venku, a ona tady strávila příliš málo času, aby se tu vyznala.

Všude byly dvojice trojice Děv – mnohem víc, než s sebou Rand obvykle vodíval, rozhodně mnohem víc, než tu bývalo, když byl pryč. Zdálo se, že se prostě procházejí, ale jí na nich cosi připadalo... tajnůstkářské. Hodně Děv ji znalo od pohledu a mohla očekávat přátelské slovo – zvláště Děvy se zjevně rozhodly, že být žačkou moudrých převažuje být Aes Sedai, za niž ji považovaly, natolik, že už pro ně nebyla Aes Sedai – ale když ji uviděly, zatvářily se tak překvapeně, jak se jen Aiel mohl tvářit překvapeně. O chviličku později kývaly hlavou na pozdrav a beze slova spěchaly dál. Takové chování zrovna nezvalo k dotazům na směr.

Místo toho se zamračila na upoceného sluhu s úzkými modrozlatými proužky na manžetách a napadlo ji, jestli ví, jak se odtud dostat tam, kam chtěla. Potíž byla v tom, že si nebyla zcela přesně jistá, kam vlastně chce jít. Naneštěstí byl ten chlapík očividně mimo sebe, s tolika Aiely okolo. Když viděl, jak se na něj mračí nějaká Aielanka – sloužící si zřejmě nikdy nevšimli, že má tmavé oči, jaké rozhodně neměl žádný Aiel – a hlavu měl nejspíš plnou příběhů o Děvách, obrátil se a mazal o sto šest pryč.

Podrážděně si odfrkla. Stejně žádné udání směru nepotřebovala. Dřív nebo později musela narazit na něco, co pozná. Rozhodně nemělo smysl vracet se tou chodbou, kterou přišla, ale kterou z dalších tří si vybrat? Vybrala si jednu a odhodlaně vyrazila, a dokonce i některé Děvy jí ustupovaly z cesty.

Pravdu díc se cítila trochu podrážděná. Vidět znovu Aviendhu po tak dlouhé době by bylo nádherné, kdyby jí ta ženská prostě jenom chladně nekývla a nevyrazila na soukromou poradu v Amysině stanu. Skutečně byla soukromá, jak Egwain zjistila, když se ji pokusila následovat.

Tys nebyla povolána, řekla jí Amys ostře, zatímco se Aviendha usazovala se zkříženýma nohama na podušku a sklíčeně hleděla na vrstvy koberců u svých nohou. Jdi se projít. A něco sněz. Žena nemá vypadat jako třtina.

Přispěchaly Bair a Melain, povolané gai’šainy, ale Egwain byla vyloučena. Trochu jí pomohlo, když viděla, jak byl poslán pryč i zástup moudrých, i když jenom trošku. Koneckonců byla Aviendžina přítelkyně, a jestli měla Aviendha nějaké potíže, Egwain jí chtěla pomoci.

„Proč jsi tady?“ chtěla vědět Sorilea, stojící za ní.

Egwain na sebe byla pyšná. Klidně se otočila čelem k moudré z Držby Shende. Jarra Chareen, Sorilea měla řídké bílé vlasy a tuhá kůže na obličeji se jí těsně napínala přes kosti. Byla samá kost a šlacha, a ačkoliv dokázala usměrňovat, nebyla v síle zdaleka tak silná jako většina novicek, jež Egwain poznala. Vlastně ve Věži by se nikdy nedostala ani mezi přijaté novicky, než by ji poslaly zpátky. Jistě, mezi moudrými usměrňování příliš neznamenalo. Ať už moudrým vládla jakákoliv tajuplná pravidla, když se Sorilea rozhodla, vedení vždycky přešlo na ni. Egwain si myslela, že je to čirá síla vůle.

Byla o dobrou hlavu vyšší než Egwain, jako ostatně velká většina aielských žen, a upírala na ni pohled zelených očí, kterým by dokázala na místě srazit vzrostlého býka. To byla úleva. Takhle se Sorilea normálně dívala na každého. Kdyby šla po nějaké kořisti, kamkoliv by se podívala, drolily by se zdi a goblény by chytaly plamenem. No, tak to aspoň působilo.

„Přišla jsem navštívit Randa,“ řekla Egwain. „Vyjít si z tábora jsem považovala za cvičení jako každý jiný.“ Rozhodně to bylo lepší než pětkrát šestkrát rázně obejít kolem dokola městské hradby, obvyklá aielská představa lehkého cvičení. Doufala, že se Sorilea nezeptá proč. Egwain moudrým skutečně nerada lhala.

Sorilea na ni chvíli zírala, jako by vyčenichala něco skrytého, a pak si popotáhla loktuši na kostnatých ramenou a řekla: „Není tady. Odešel do školy. Berelain Paeron navrhla, že by bylo moudré jít za ním, a já souhlasím.“

Egwain dalo spoustu práce udržet si chladnou tvář. Že se moudré zajdou poradit za Berelain, bylo to poslední, co by čekala. Chovaly se k ní jako k rozumné a úctyhodné ženě, což Egwain nedávalo vůbec žádný smysl, a nebylo to proto, že jí Rand svěřil vedení. Ani za mák jim totiž nezáleželo na mokřinské autoritě. Vypadalo to směšně. Mayenská žena se strojila do pohoršlivých šatů a nestoudně koketovala – když nedělala něco ještě horšího než koketování, což Egwain temně věřila, že dělá. Vůbec to nebyl ten druh ženy, na kterou by se měla Amys usmívat jako na oblíbenou dceru. Nebo Sorilea.

Náhle jí v hlavě nezvaně vyskočily vzpomínky na Gawyna. Byl to jenom sen, a navíc jeho sen. Rozhodně nic takového, co prováděla Berelain.

„Když mladé ženě bezdůvodně zrudnou tváře,“ podotkla Sorilea, „obvykle je do toho zapletený muž. Který muž přitáhl tvou pozornost? Můžeme čekat, že mu už brzy položíš k nohám svatební věneček?“

„Aes Sedai se vdávají jen málokdy,“ sdělila jí Egwain naprosto chladně.

Žena s tváří jako z vydělané kůže si odfrkla a znělo to, jako když se trhá látka. Děvy a moudré, vlastně všichni Aielové, se možná rozhodli, že není Aes Sedai, dokud bude studovat s Amys a ostatními, avšak Sorilea to dovedla ještě dál. Zřejmě si myslela, že se z Egwain stala Aielanka. Což navíc znamenalo, že neexistovalo nic, do čeho by podle sebe nemohla strkat nos. „Ty se vdáš, holka. Ty nejsi typ na Far Dareis Mai, aby sis myslela, že muži jsou jako lovná zvěř, pokud vůbec. Tyhle boky jsou stvořené pro plození dětí a ty je budeš mít.“

„Povíš mi, kde můžu počkat na Randa?“ zeptala se jí Egwain slabším hlasem, než by byla chtěla. Sorilea nechodila ve snu, nedokázala vykládat sny a rozhodně neměla dar věštění, ale dokázala mluvit tak přesvědčivě, že to, co řekla, vypadalo nevyhnutelně. Gawynovy děti. Světlo, jak by mohla mít Gawynovy děti? Aes Sedai se vlastně téměř nikdy nevdávaly. Vzácností byl muž, který by se chtěl oženit se ženou, jež by ho s pomocí jediné síly zvládla jako dítě, kdyby chtěla.

„Tudy,“ řekla Sorilea. „Je to Sanduin, ten udělaný Pravé krve, co jsem ho včera viděla u Amysina stanu? Díky té jizvě je zbytek jeho tváře ještě pohlednější...“

Sorilea dál přicházela se jmény, zatímco prováděla Egwain palácem, a neustále koutkem oka mazaně číhala na nějakou reakci. Rovněž si dala práci a vyjmenovala u každého muže jeho kouzla, a jelikož do toho patřilo popsat ho, jak vypadá bez šatů – aielští muži a ženy se dělili o potní stany – rozhodně vyvolala dost ruměnců.

Než dorazily k pokojům, kde bude Rand trávit noc, Egwain byla velmi ráda, když mohla spěšně poděkovat a pevně za sebou zavřít dveře do obývacího pokoje. Naštěstí musela mít moudrá nějakou práci, jinak by se docela dobře mohla prodrat dovnitř.

Egwain se zhluboka nadechla a začala si rychle uhlazovat sukně a upravovat loktuši. Nepotřebovaly to, ale ona měla pocit, jako by se skutálela z kopce. Ta ženská hrozně ráda hrála dohazovačku. Byla schopná uvít ženě svatební věnec, dovléct ji k muži, kterého jí vybrala, donutit ji položit mu věnec k nohám a jemu zkroutit ruku, aby ho zvedl. No, asi by nikoho nevláčela a nekroutila mu rukou, ale výsledek byl stejný. Sorilea by s ní samozřejmě tak daleko nezašla. Při tom pomyšlení se zahihňala. Koneckonců, Sorilea si doopravdy nemyslela, že se z Egwain stala Aielanka. Věděla, že je Egwain Aes Sedai, nebo si to aspoň myslela. Ne, samozřejmě neexistoval důvod, proč si dělat starosti s tímhle!

S rukama na složeném šedém šátku, který jí přidržoval vlasy, ztuhla, když se v ložnici ozvaly kroky. Když mohl Rand skočit z Caemlynu do Cairhienu, třeba mohl skočit rovnou do své ložnice. A třeba tam na něj někdo – nebo něco – čekal. Popadla saidar a spletla několik ošklivých věcí, aby je měla připravené k použití. Z ložnice vyšla gai’šainka s náručí plnou svinutých prostěradel a při pohledu na Egwain sebou trhla. Egwain propustila saidar a doufala, že se zase nečervená.

Niella byla Aviendze natolik podobná, aby sebou Egwain při prvním pohledu na ni v bílém rouchu s hlubokou kapuci škubla. Dokud si však jasně neuvědomila, že k té tváři, která nebyla tak opálená a možná o trochu baculatější, je třeba přidat šest či sedm let. Aviendžina sestra se nikdy nestala Děvou oštěpu. Byla tkadlena a dokončila víc než polovinu svého roku a dne.

Egwain ji nepozdravila. Niellu by to jenom uvedlo do rozpaků. „Čekáš Randa brzy?“ zeptala se.

„Car’a’carn přijde, až přijde,“ odtušila Niella s pokorně sklopenýma očima. To skutečně působilo divně. K Aviendžině tváři, byť baculatější, se pokora moc nehodila. „Je na nás, abychom byli připravení, až přijde.“

„Niello, máš vůbec potuchu, proč by se Aviendha měla zavírat s Amys, Bair a Melain?“ Rozhodně to nemělo vůbec nic společného s chozením ve snu. Sorilea měla v tomto ohledu tolik schopností jako Aviendha.

„Ona je tady? Ne, žádný důvod neznám.“ Niella však při řeči lehce přimhouřila modrozelené oči.

„Něco víš,“ trvala na svém Egwain. Docela dobře mohla využít gai’šainskou poslušnost. „Pověz mi, co to je, Niello.“

„Vím, že mě Aviendha zřeže, že se týden neposadím, jestli mě tu Car’a’carn přistihne, jak tu stojím s jeho špinavým povlečením,“ prohlásila Niella lítostivě. Egwain nevěděla, jestli je do toho nějak zapletené ji’e’toh, nicméně když byly pohromadě, Aviendha držela Niellu dvakrát přísněji u zásad gai’šainů než ostatní.

Když Niella spěšně plula ke dveřím, vláčela roucho po vzorovaném koberci, ale Egwain ji popadla za rukáv. „Až ti vyprší čas, odložíš bílou?“

Nebyla to vhodná otázka a pokora zmizela v závanu pýchy dost velkém i na Děvu. „Udělat něco jiného by bylo výsměchem ji’e’toh,“ prohlásila Niella škrobeně. Náhle jí po rtech přeletěl lehký úsměv. „Kromě toho by mě přišel hledat můj manžel, a rozhodně by ho to nepotěšilo.“ Maska pokory se vrátila, Niella sklopila zrak. „Smím už odejít? Jestli je tu Aviendha, nechci se s ní sejít, pokud se setkání půjde vyhnout, a ona přijde sem.“

Egwain ji nechala odejít. Stejně neměla právo se ptát. Mluvit o gai’šainově životě před bílou nebo po ní bylo zahanbující. Sama se cítila trochu zahanbená, ačkoliv se samozřejmě nesnažila doopravdy řídit ji’e’toh. Jenom natolik, aby se chovala zdvořile.

Když osaměla, posadila se do složitě vyřezávaného a zlaceného křesla a zjistila, že je kupodivu nepohodlné po tak dlouhé době, co sedávala se zkříženýma nohama na poduškách či na zemi. Skrčila nohy pod sebe a uvažovala, o čem asi Aviendha rokuje s Amys a druhými dvěma. O Randovi, téměř jistě. On moudré vždycky zajímal. Nestaraly se o mokřinská Dračí proroctví, ale rhuideanské proroctví znaly i pozpátku. Až zničí Aiely, jak pravilo proroctví, budou zachráněny „zbytky zbytků", a ony hodlaly zařídit, aby ty zbytky byly pokud možno co největší.

Proto nutily Aviendhu, aby se u něj držela. Příliš blízko, aby to bylo slušné. Egwain si byla jistá, že kdyby zašla do ložnice, našla by na podlaze připravenou žíněnku pro Aviendhu. Jenže Aielové viděli takové věci jinak. Moudré chtěly, aby ho Aviendha naučila aielským způsobům a zvykům, aby mu připomínala, že jeho krev je aielská, když už ne výchova. Moudré si asi myslely, že na to potřebuje každou hodinu, co je vzhůru, a vzhledem k tomu, čemu čelily, jim to nemohla Egwain dávat za vinu. Ne tak úplně. Ale stejně nebylo slušné, nutit ženu spát v jedné místnosti s mužem.

Nicméně s Aviendžiným problémem nemohla nic udělat, zvlášť když to Aviendha zřejmě jako problém neviděla. Egwain se opřela o loket a snažila se vymyslet, jak by měla jít na Randa. V duchu to probírala pořád dokola, ale když vstoupil a zamumlal cosi dvěma Aielům v chodbě, než zavřel dveře, ještě se k ničemu nerozhodla.

Egwain vyskočila na nohy. „Rande, musíš mi pomoct s moudrýma. Tebe ony poslechnou,“ vyhrkla, než se stačila zarazit. Tohle vůbec nehodlala říci.

„Rád tě zase vidím,“ prohodil s úsměvem. Nesl ten kus seanchanského oštěpu, od posledka, co ho viděla, na něm přibyli vyřezávaní draci. Moc ráda by věděla, kde tu věc sebral. Ze všeho seanchanského jí naskakovala husí kůže. „Jsem v pořádku, děkuju, Egwain. A ty? Vypadáš zase sama sebou, jako vždycky plná elánu.“ Vypadal tak unaveně. A tvrdě, dost tvrdě, aby u něj úsměv vypadal divně. Pokaždé, když ho viděla, vypadal tvrdší.

„Nemusíš si myslet, že jsi zábavnej,“ zamračila se zlostně. Lepší pokračovat, jak začala. Lepší než couvat a vysvětlovat a poskytnout mu další důvod k pošklebkům. „Pomůžeš mi?“

„Jak?“ Choval se tu jako doma – no, byly to jeho pokoje – hodil oštěp se střapci na stolek s nohami vyřezávanými do tvaru levhartích nohou, odepjal si opasek s mečem a sundal si kabát. Nějak se už vůbec nepotil, stejně jako Aielové. „Moudré mě vyslechnou, ale slyší jenom to, co chtějí. Už poznám ten pohled, když se rozhodnou, že mluvím nesmysly, a místo aby mě uvedly do rozpaků tím, že by to řekly nahlas nebo se kvůli tomu hádaly, tak to prostě ignorují.“ Přitáhl si jednu zlacenou židli čelem k ní, rozvalil se na ni a nohy v holínkách natáhl před sebe. Dokonce i při tom se mu podařilo vypadat dost nafoukaně. Poslední dobou tak vypadal stále. Rozhodně se mu klanělo příliš mnoho lidí.

„Občas mluvíš pěkný nesmysly,“ zamumlala. Z nějakého důvodu to, že neměla čas přemýšlet, jí pomohlo se soustředit. Opatrně si upravila loktuši a postavila se před něj. „Vím, že bys ode mě chtěl zase slyšet o Elain.“ Proč se zatvářil takhle smutně a zároveň ledově? Nejspíš proto, že o ní už dlouho neslyšel. „Pochybuju, že Sheriam od ní pro tebe moudrým dává mnoho zpráv.“ Zatím žádné, pokud věděla, ačkoliv on byl v Cairhienu zřídka, aby nějakou dostal. „Mně Elain s takovými zprávami důvěřuje. Můžu ti je nosit, jestli přesvědčíš Amys, že jsem dost silná, abych... abych se vrátila ke svému studiu.“

Přála si, aby se nezakoktala, ale on už stejně věděl o chození ve snu hodně, když už ne přímo o Tel’aran’rhiodu. O chození ve snu věděl skoro všechno, ale jméno bylo mezi moudrými přísně střeženým tajemstvím, zvlášť ho hlídaly ty, co to uměly. Neměla právo prozrazovat jejich tajemství.

„Povíš mi, kde je Elain?“ Klidně mohl žádat o hrnek čaje.

Egwain zaváhala, ale dohoda mezi ní, Nyneivou a Elain – Světlo, jak je to dlouho, co ji uzavřely? – ta dohoda platila. On už nebyl chlapec, s nímž vyrůstala. Byl to muž, sebevědomý, a i přes tón hlasu se jeho oči, upřené do její tváře, dožadovaly odpovědi. Jestli to mezi Aes Sedai a moudrými jiskřilo, mezi ním a Aes Sedai by vznikl hotový požár. Mezi nimi prostě musel být nárazník, a jediný dostupný nárazník byly ony tři. Muselo to tak být, ale ona jen doufala, že se přitom nespálí. „Nesmím ti to říct, Rande. Nemám na to právo. Není na mně, abych ti to řekla.“ A to taky byla pravda. Vlastně by mu ani nemohla říci, kde ten Salidar je, jen že za Altarou někde u řeky Eldar.

Rand se napjatě předklonil. „Vím, že je s Aes Sedai. Řeklas mi, že mě tyhle Aes Sedai podpoří, nebo by mohly. Copak se mě bojí? Jestli ano, složím přísahu, že se od nich budu držet dál. Egwain, chci Elain dát Lví trůn a Sluneční trůn. Má právo na obojí. Cairhien ji přijme stejně rychle jako Andor. Potřebuju ji, Egwain.“

Egwain otevřela ústa – a uvědomila si, že mu právě chtěla prozradit všechno, co o Salidaru ví. Právě včas sklapla pusu tak tvrdě, až ji zabolely čelisti, a otevřela se saidaru. Sladký pocit života, tak silný, že přehlušil všechno ostatní, zřejmě pomohl. Nutkání mluvit se pomalu vytratilo.

Rand se s povzdechem opřel a ona na něj zírala s vytřeštěnýma očima. Jedna věc byla vědět, že je nejsilnější ta’veren od Artuše Jestřábí křídlo, ale něco zcela jiného bylo uvíznout v tom osobně. Měla co dělat, aby nezkřížila paže na prsou a neotřásla se.

„Neřekneš mi to,“ prohodil. Nebyla to otázka. Rychle si přejel rukama předloktí pod košilí a připomněl jí tím, že drží saidar. Takhle zblízka to musel cítit jako lehké brnění. „Myslíš, že to z tebe budu chtít vynutit silou?“ vyštěkl, náhle rozzlobený. „Jsem snad teď taková zrůda, že potřebuješ jedinou sílu, aby ses přede mnou uchránila?“

„Nepotřebuju na ochranu před tebou nic,“ odpověděla, jak nejklidněji dokázala. Žaludek se jí pořád pomalu obracel. Byl to Rand a byl to muž, který mohl usměrňovat. Jedna její část chtěla drmolit nesmysly a kvílet. Styděla se za to, ale nemohla se toho pocitu zbavit. Když propouštěla saidar, zalitovala lehké neochoty, již pocítila. Jenže na tom nezáleželo. Když došlo na tenhle druh zápasu, pokud by se jí nepodařilo ho odstínit, zvládl by ji stejně snadno jako při tělesném zápase. „Rande, mrzí mě, že ti nemůžu pomoct, ale nejde to. Přesto tě prosím, abys pomohl ty mně. Víš, že tím pomůžeš i sobě.“

Jeho hněv nahradil rozčilující úsměv. Bylo děsivé, jak rychle k tomu u něj mohlo dojít. „Kočka do klobouku, nebo klobouk pro kočku,“ ocitoval.

Ale nic za nic, dokončila v duchu. Slýchávala to říkat lidi z Tarenského Přívozu, když byla malá. „Strč si svou kočku do klobouku a ten si nacpi do spodků, Rande al’Thore,“ sdělila mu chladně. Cestou ven se jí podařilo neprásknout dveřmi, ale jen tak tak.

Když odcházela pryč, uvažovala o tom, co bude dělat. Musela nějak přesvědčit moudré, aby jí dovolily vrátit se do Tel’aran’rhiodu – tak řečeno oficiálně. Dřív nebo později se s Aes Sedai v Salidaru setká a hodně by pomohlo, kdyby si mohla předtím promluvit s Elain nebo Nyneivou. Trochu ji překvapilo, že za ním ještě nikdo ze Salidaru nepřišel. Co Sheriam a ostatní zdržuje? Nemohla s tím nic udělat, a ony to nejspíš věděly lépe než ona.

Jednu věc však dychtila Elain povědět. Rand ji potřebuje. Mluvil, jako by to myslel vážněji než cokoliv, co kdy v životě vyslovil. To by mělo utišit všechny její starosti ohledně toho, jestli ji ještě pořád miluje. Žádný muž nemohl takhle říci, že vás potřebuje, pokud by vás nemiloval.

Rand chvíli seděl a civěl na dveře, které se zavřely za Egwain. Tolik se změnila od holky, s níž vyrůstal. V těch aielských šatech se jí dařilo působit jako slušná nápodoba moudré – tedy až na výšku, malá moudrá s velkýma tmavýma očima – ale ona Egwain vždycky všechno dělala horlivě. Zůstala chladná jako kterákoliv Aes Sedai, a když si myslela, že ji ohrožuje, popadla saidar. Tohle si o ní musí pamatovat. Ať už nosí jakékoliv šaty, chce se stát Aes Sedai a hodlala zachovávat tajemství Aes Sedai i poté, co jí dal jasně najevo, že Elain potřebuje, aby zajistil mír ve dvou státech. Dál na ni musí myslet jako na Aes Sedai. Bylo mu z toho dokonce velice smutno.

Unaveně vstal a znovu si oblékl kabát. Pořád ještě se musel sejít s cairhienskými šlechtici, s Colavaere a Maringilem, s Dobrainem a ostatními. A s Taireny. Meilan, Aracome a zbytek té bandy by se pěkně cukali, kdyby Cairhieňanům věnoval jen o chviličku déle než jim. A moudré s ním taky budou chtít mluvit, a Timolan a ostatní kmenoví náčelníci, co tu byli a s nimiž se dnes ještě nesešel. Proč vlastně chtěl odejít z Caemlynu? No, rozmluva s Heridem byla příjemná. Otázky, které nanesl, sice příjemné nebyly, ale bylo hezké mluvit s někým, kdo si nepamatoval, že je Drak Znovuzrozený. A našel si trochu času bez aielské koterie kolem sebe. Bude to muset provádět častěji.

Zahlédl svůj odraz v zrcadle v pozlaceném rámu. „Aspoň jsi jí neukázal, že jsi utahaný,“ řekl svému odrazu. To byla jedna z Moiraininých stručnějších rad. Nikdy nedovol, aby tě Aes Sedai viděly oslabeného. Jenom si musel zvyknout na to, že musí Egwain považovat za jednu z nich.

Sulin, na pohled poklidně dřepící v zahradě pod komnatami Randa al’Thora, zabodla do hlíny malý nožík. Zdánlivě se tu bavila házením nožem. Houkání skalní sovy z jednoho okna ji zvedlo se zaklením na nohy, nůž vrátila za pás. Rand al’Thor opět opustil své pokoje. Takhle na něj dohlížet nešlo. Kdyby tu měla Enailu nebo Somaru, byla by je na něj nasadila. Obvykle se ho snažila chránit před takovýmihle hloupostmi, jako by byl jejím prvním bratrem.

Doklusala k nejbližším dveřím, připojila se ke třem Děvám –žádná nepřišla s ní – a začala pátrat v bludišti chodeb, přičemž předstírala, že se jen prochází. Ať už chtěl Car’a’carn cokoliv, jedinému synu Děvy, který se k nim kdy vrátil, se nesmělo nic stát.

19

Záležitosti toh

Rand si myslel, že se v noci dobře vyspí. Byl málem dost unavený, aby zapomněl na Alannin dotek, a co bylo ještě důležitější, Aviendha byla ve stanech moudrých a nesvlékala se tu před spaním bez ohledu na jeho přítomnost, takže jeho odpočinek nebude rušit svým dýcháním. Převaloval se ale kvůli něčemu jinému. Sny. Vždy si své sny chránil, aby udržel Zaprodance mimo – a moudré – ale ochrana nemohla zadržet venku to, co již bylo uvnitř. Sny o obrovských bílých věcech, jako obřích ptačích křídlech bez ptáka, plujících oblohou. Sny o velkých městech s neuvěřitelně vysokými budovami, lesknoucími se ve slunci, a ulicemi se hnaly předměty ve tvaru brouků a zploštělých kapek vody. Už to vše viděl předtím, uvnitř obrovského ter’angrialu v Rhuideanu, kde získal draky na pažích, a věděl, že to jsou obrazy z věku pověstí, ale tentokrát bylo všechno jiné. Všechno jako by bylo pokroucené, barvy byly... špatné, jako něco, co měl před očima nakřivo. Budovy se tříštily jako sklo, města hořela, země se zdvihala jako rozbouřené moře. A občas se mu zjevovala překrásná zlatovlasá žena a on se díval, jak se láska v jejím výraze mění v hrůzu. Jedna jeho část ji znala. Jedna jeho část ji chtěla zachránit před Temným, před úhonou, před tím, co sám za chvíli udělá. Tolik jeho částí, mysl rozbitá na třpytné střepy, které všechny ječely.

Probudil se do tmy, zpocený a roztřesený. Sny Luise Therina. To se ještě nikdy nestalo, nezdály se mu jeho sny. Ležel tam celé hodiny, které zbývaly do svítání, hleděl do prázdna a bál se zavřít oči. Držel se saidínu, jako by ho mohl použít v boji proti mrtvému muži, ale Luis Therin mlčel.

Když se v oknech konečně objevilo bledé světlo, do místnosti tiše vklouzl gai’šain se stříbrným tácem zakrytým plátnem. Když viděl, že je Rand vzhůru, nepromluvil, jenom se uklonil a stejně tiše odešel. Rand díky jediné síle v sobě cítil kořeněné víno a teplý chleba, máslo a med a horkou ovesnou kaši, kterou Aielové jídali ke snídani, jako by měl nos přímo nad podnosem. Propustil pravý zdroj, oblékl se a opásal se mečem. Látky, zakrývající jídlo, se nedotkl. Neměl zrovna hlad. S Dračím žezlem v ohbí lokte opustil své komnaty.

Děvy byly zpátky v široké chodbě i se Sulin a Urienem s jeho Rudými štíty, ale nebyli sami. V chodbě se za strážemi tlačili lidé. A někteří byli i uvnitř kruhu stráží. Aviendha stála spolu s delegací moudrých, Amys, Bair a Melain, a samozřejmě Sorileou, Chaelin, Miagomou z Kouřové vody se stopami šedi v tmavě rusých vlasech, Edarrou, Neder Shiande, která nevypadala o moc starší než on, ačkoliv v modrých očích měla ten na pohled neotřesitelný klid a rovná záda, čímž se rovnala ostatním. Byla s nimi i Berelain, ale nikoliv Rhuark či některý z kmenových náčelníků. Co jim Rand chtěl říci, to jim řekl, a Aielové se k věcem neustále dokola rozhodně nevraceli. Ale proč zde tedy byly moudré? Nebo Berelain? Zelenobílé šaty, které měla dnes ráno, příjemně odhalovaly značnou část jejích bledých ňader.

Pak tu byli Cairhieňané, za kruhem Aielů. Colavaere, ve středních letech, nápadně krásná, s tmavými vlasy upravenými do složitých kudrn a vodorovnými barevnými pruhy na šatech od vysokého, zlatem vyšívaného límce až hluboko pod kolena, takže měla ze všech přítomných zdaleka nejvíc pruhů. Dobraine s pevným, hranatým obličejem a vyholenými silně prošedivělými vlasy nad čelem po vojenském způsobu, s kabátem odřeným od řemení kyrysu. Maringil, rovný jako svíčka, s bílými vlasy po ramena. On si čelo neoholil a jeho tmavý hedvábný kabátec, s pruhy, podobně jako měl i Dobraine, až po kolena, se hodil třebas na bál. Za nimi se tlačily asi dva tucty dalších, většinou mladší muži a ženy, z nichž jen málokdo měl vodorovné pruhy níž než do pasu. „Milost provázej pána Draka,“ mumlali a klaněli se s rukou na srdci či předváděli pukrlata, a „přítomnost pána Draka je pro nás ctí.“

Tairenové měli také svoji skupinu, vznešení pánové i paní bez nižší šlechty, ve špičatých sametových kloboucích a hedvábných kabátcích s nabíranými rukávci se saténovými pruhy, v šatech jasných barev se širokými krajkovými okružími a těsnými čepečky s perlami či drahokamy, prokazovali svou úctu slovy: „Světlo sviť na světlého Draka.“ Meilan stál samozřejmě nejvíc vepředu, hubený, tvrdý a bez výrazu, se šedivou špičatou bradkou. Těsně za ním se vážně tvářila Fionnda s očima jako z ocele, což jí však kupodivu neubíralo na kráse, kdežto dolíčky pružné Anaiyelle na kráse rozhodně ubíraly. Maraconn, modrooká vzácnost mezi Taireny, ani plešatý Gueyam nebo Aracome, jenž vedle rozložitého Gueyama vypadal dvakrát štíhlejší, byť stejně ocelově pevný, se rozhodně neusmívali. Oni – a Meilan – byli zapletení s Hearnem a Simaanem. Rand se o těch dvou včera nezmínil, ani o jejich zradě, ale byl si jist, že se o ní tady ví, a stejně jistý si byl tím, že jeho mlčení mělo význam podle toho, jak si to ten který pán přebral. Začali si na tyhle jeho příchody do Cairhienu zvykat a dnes ráno pozorovali Randa, jako by mohl náhle vytáhnout příkazy k jejich uvěznění.

Popravdě řečeno, téměř každý někoho pozoroval. Hodně lidí nejistě sledovalo Aiely, často s různým úspěchem zakrývali hněv. Jiní skoro stejně pozorně hleděli na Berelain. Randa překvapilo, když si všiml, že dokonce i muži, dokonce i Tairenové, se při pohledu na ni tváří spíš zamyšleně než chlípně. Většina se však dívala na něj. Byl tím, kým byl a čím byl. Colavaere přelétla chladným pohledem od něj k Aviendze, kde se zatvářila rozhořčeně. Byla mezi nimi zlá krev, i když se zdálo, že Aviendha na to zapomněla. Colavaere rozhodně nikdy nezapomene na to, jak ji Aviendha ztloukla poté, co ji objevila v Randových pokojích, rovněž nezapomene na to, že se o tom veřejně vědělo. Meilan a Maringil si uvědomovali jeden druhého, i když se pohledu na sebe vyhýbali. Oba chtěli cairhienský trůn a oba považovali toho druhého za svého hlavního soupeře. Dobraine sledoval Meilana a Maringila, ačkoliv proč, to mohli ostatní jen hádat. Melain studovala Randa, zatímco Sorilea studovala ji a Aviendha se mračila do podlahy. Jedna mladá žena s velkýma očima ve skupince Cairhieňanů měla vlasy volné a ostříhané po ramena, místo oblaku složitých kudrn, a tmavé jezdecké šaty se šesti barevnými pruhy měla přepásané opaskem s mečem. Mnozí z ostatních se nenamáhali skrýt opovržlivé úsměvy, když se na ni podívali. Ona si toho skoro nevšimla a střídavě s hlubokým obdivem pokukovala po Děvách a s hlubokým strachem po Randovi. Rand se na ni upamatoval. Selanda, jedna ze zástupu krásek, o nichž si Colavaere myslela, že připoutají Draka Znovuzrozeného k jejím plánům, dokud ji Rand nepřesvědčil, že by to nefungovalo. S nevyžádanou Aviendžinou pomocí, naneštěstí. Rand doufal, že se ho Colavaere bojí natolik, aby zapomněla na pomstu Aviendze, ale přál si, aby dokázal Selandu přesvědčit, že se nemá čeho bát. Nemůžeš se zalíbit každému, říkala Moirain. Nemůžeš každému vyhovět. Tvrdá žena.

Na dovršení všeho samozřejmě Aielové sledovali všechny, kromě moudrých. A z nějakých důvodů taky kromě Berelain. Mokřiňany vždycky sledovali s podezřením, ale ona mohla docela dobře být další moudrou.

„Všichni mi prokazujete čest.“ Rand doufal, že nemluví příliš suše. Zpátky k představení. Napadlo ho, kde je asi Egwain. Nejspíš se povaluje v posteli. Napadlo ho, že ji najde a naposledy se pokusí... Ne, kdyby mu to neřekla, nevěděl, jak by ji mohl přinutit. „Naneštěstí si s vámi dnes dopoledne nemůžu promluvit. Vracím se do Caemlynu.“ Andor byl problém, který musel řešit teď. Andor a Sammael.

„Tvoje rozkazy budou splněny, můj pane Draku,“ řekla Berelain. „Dnes ráno, aby ses mohl přesvědčit.“

„Moje rozkazy?“

„Mangin,“ dodala. „Dnes ráno mu je sdělili.“ Většina moudrých měla prázdný výraz, ale Bair a Sorilea otevřeně nesouhlasily. Kupodivu se však dívaly na Berelain.

„Nechci se hned dívat na každého vraha, kterého pověsí,“ pronesl Rand zcela chladně. Popravdě řečeno na to zapomněl, nebo to spíš odsunul do koutku mysli. Věšení člověka, jehož máte rádi, není něco, co byste si chtěli pamatovat. Rhuark a ostatní kmenoví náčelníci se o tom dokonce ani nezmínili, když s nimi mluvil. Další pravdou bylo, že z téhle popravy nehodlal dělat něco zvláštního. Aielové museli žít podle zákonů jako všichni ostatní. Cairhieňané a Tairenové to museli vidět a pochopit, že když neprotěžuje své oblíbené Aiely, rozhodně nebude protěžovat ani je. Využíváš každého, pomyslel si poněkud znechuceně. Aspoň doufal, že to byla jeho myšlenka. Kromě toho se nechtěl dívat na žádné věšení, natož Manginovo.

Meilan se rozhodně zatvářil zamyšleně a Aracomovi se na čele zaperlil pot, i když to mohlo být horkem. Colavaere zbledla a tvářila se, jako by ho viděla poprvé v životě. Berelain vrhla lítostivý pohled na Bair a Sorileu, která přikývla. Mohly jí tvrdit, že odpoví tak, jak odpověděl? Nemyslel si to. Výrazy ostatních přecházely od údivu k uspokojení, ale Rand si zvlášť všiml Selandy. S vykulenýma očima úplně zapomněla na Děvy. Jestli se předtím na Randa dívala ustrašeně, teď byla k smrti vyděšená. No budiž.

„Ihned odcházím do Caemlynu,“ sdělil jim Rand. Řadami Cairhieňanů a Tairenů proběhlo tiché šumění, skoro jako by to byly vzdechy úlevy.

Nebylo překvapením, že ho všichni doprovodili až ke komnatě vyhrazené pro cestování. Kromě Berelain zadržely Děvy a Rudé štíty všechny ostatní mokřiňany vzadu. Cairhieňany k němu Aielové pouštěli zvlášť neradi, a Rand byl rád, že dnes ráno zadrželi i Taireny. Vyvolalo to hodně mračení, ale nikdo nic neřekl, ne jemu. Dokonce ani Berelain, která ho následovala spolu s moudrými a Aviendhou, s níž tiše rozmlouvala a občas se tiše zasmály. Z toho se mu zježily vlasy na hlavě, Berelain si povídá s Aviendhou. A smějí se?

U vyřezávaných dveří do cestovní komnaty se opatrně podíval nad Berelaininu hlavu, když předvedla hlubokou poklonu. „Budu o Cairhien pečovat beze strachu či projevování přízně až do tvého návratu, můj pane Draku.“ Možná, i přes tu záležitost s Manginem, dneska ráno skutečně přišla jenom proto, aby mu řekla tohle a aby ji u toho slyšeli i ostatní šlechtici. Z nějakého důvodu to u Soriley vyvolalo shovívavý úsměv. Musel zjistit, co se tu děje. Nehodlal nechat moudré zasahovat do jednání Berelain. Ostatní moudré odtáhly stranou Aviendhu. Zřejmě na ni mluvily střídavě a dost důrazně, ačkoliv on neslyšel ani slovo. „Až příště uvidíš Perrina Aybaru,“ dodala Berelain, „prosím, vyřiď mu ode mne přání všeho nejlepšího. A Matu Cauthonovi taky.“

„Nedočkavě očekáváme návrat pána Draka,“ zalhala Colavaere s pečlivě nicneříkajícím výrazem.

Meilan se na ni zamračil, protože se jí podařilo promluvit první, a pronesl květnatou řeč, v níž neřekl víc než ona, což musel samozřejmě překonat Maringil, alespoň tou květnatostí. Anaiyella a Fionnda překonaly oba a připojily tolik lichotek, až se Rand znepokojeně ohlédl po Aviendze, avšak tu stále ještě nepustily moudré. Dobraine se spokojil s: „dokud se můj pán Drak nevrátí,“ kdežto Maraconn, Gueyam a Aracome zamumlali cosi nezřetelného a tvářili se ostražitě.

Byla to úleva, zajít dovnitř, dostat se od nich pryč. Překvapení přišlo, když ho před Aviendhou dovnitř následovala Melain. Rand tázavě zvedl obočí.

„Musím se poradit s Baelem v záležitosti moudrých,“ sdělila mu hlasem nepřipouštějícím žádné hlouposti a potom okamžitě vrhla ostrý pohled na Aviendhu, která nasadila zcela nevinný výraz, takže Rand okamžitě poznal, že něco skrývá. U Aviendhy existovala spousta výrazů zcela přirozených, ne však nevinnost. Nikdy ne nevinnost.

„Jak si přeješ,“ řekl. Měl podezření, že moudré číhaly na příležitost poslat ji do Caemlynu. Kdo by lépe zařídil, že Rand nebude mít na Baela špatný vliv, než Baelova žena? Jako Rhuark měl i Bael dvě manželky, o čemž Mat vždycky tvrdil, že je to buď sen, nebo noční můra, a on že se nemůže rozhodnout co z toho.

Aviendha se pozorně dívala, když otevíral průchod zpátky do velkého sálu v Caemlynu. Obvykle to dělala, ačkoliv jeho vlákna vidět nemohla. Jednou udělala průchod sama, ale ve vzácné chvíli paniky, a nikdy si nedokázala vzpomenout jak. Dneska jí z nějakého důvodu zřejmě otáčející se světelná čára připomněla, co se tenkrát stalo. Opálené líce jí zrudly a náhle se odmítala podívat jeho směrem. Jak byl plný jediné síly, cítil ji, bylinkovou vůni jejího mýdla, náznak sladké voňavky, na niž si u ní nevzpomínal. Pro jednou se skutečně těšil, až se zbaví saidínu. Do prázdného trůnního sálu prošel první. Alanna jako by se mu vrazila do hlavy, její přítomnost byla stejně hmatatelná, jako kdyby byla přímo před ním. Napadlo ho, že plakala. Protože odešel? No, ať kvůli tomu klidně pláče. Nějak se jí musí zbavit.

To, že prošel první, se samozřejmě nelíbilo ani Děvám, ani Rudým štítům. Urien jenom zavrčel a nesouhlasně zavrtěl hlavou. Sulin, s tváří úplně bílou, se postavila na špičky, až stála nos proti nosu s Randem. „Velký a mocný Car’a’carn dal svou čest Far Dareis Mai, aby ji nosily,“ málem syčela tichým šeptem. „Jestli mocný Car’a’carn zemře v léčce, zatímco ho budou Děvy chránit, nezbyde Far Dareis Mai žádná čest. Jestli na tom všedobývajícímu Car’a’carnovi nezáleží, tak má možná Enaila pravdu. Možná je všemocný Car’a’carn jenom svéhlavý kluk, kterého by měli držet za ruku, aby nespadl z útesu, protože se nepodívá.“

Rand zaťal zuby. V soukromí skřípal zuby a snášel to – obvykle to bylo méně otevřené – kvůli tomu, co Děvám dlužil, ale dokonce ani Enaila nebo Somara ho nikdy takhle otevřeně neseřvaly na veřejnosti. Melain už byla v půlce sálu, sukně měla zdvižené a málem běžela. Očividně se nemohla dočkat, až zase dostane Baela pod vliv moudrých. Rand vůbec netušil, jestli to Urien slyšel, ačkoliv se nějak příliš soustředil na to, jak dirigoval svoje zahalené Aethan Dor, zatímco s Děvami pátraly mezi sloupy, k čemuž žádné rozkazy nepotřebovaly. Aviendha, na druhou stranu, stála s rukama zkříženýma na prsou a tvářila se zpola zamračeně a zpola pochvalně, takže o ní Rand rozhodně nepochyboval.

„Včera šlo vše dobře,“ řekl Rand Sulin důrazně. „Odteď, myslím, budou dvě stráže víc než stačit.“ Málem jí vypadly oči z důlků. Nějak nemohla nabrat dech, aby promluvila. Teď, když jí něco vzal, byl čas jí to vrátit, než vybuchne jako ohňostrůjcova rachejtle. „Když vycházím z paláce, je to samozřejmě jiné. Stráže, které jsi mi zatím dávala, se pak budou hodit, ale tady, ve Slunečním paláci nebo v Tearském Kameni stačí dvě.“ Otočil se, když ještě mlčky pohybovala rty.

Aviendha se zařadila vedle něj, když kolem pódia s trůny kráčel k malým dvířkům za nimi. Přišel sem, místo aby šel do svých pokojů, v naději, že se jí zbaví. Dokonce i bez saidínu ji cítil, nebo to možná byla vzpomínka. Ať tak nebo tak, přál si, aby měl chladnou hlavu. Její vůně se mu líbila až moc.

Aviendha, s loktuší ovinutou kolem těla, zírala přímo před sebe, jako by si dělala starosti, a vůbec si nevšimla, když jí podržel dveře do jedné převlékárny se lvím deštěním, přestože se kvůli tomu obvykle navztekala nebo se aspoň kousavě dotázala, kterou ruku že si to zlomila. Když se jí zeptal, co se děje, trhla sebou. „Nic. Sulin měla pravdu. Ale...“ Náhle se váhavě zazubila. „Viděls její obličej? Ještě nikdy ji nikdo tak neusadil od... od začátku, myslím. Dokonce ani Rhuark ne."

„Trochu mě překvapuje, že jsi na mé straně."

Upřela na něj ty velké oči. Mohl strávit celý den jenom tím, že by se snažil přijít na to, jestli jsou modré nebo zelené. Ne. Nemá právo myslet na její oči. Co se stalo poté, kdy vytvořila ten průchod – aby před ním utekla – neznamenalo žádný rozdíl. Zvlášť neměl právo na ni myslet takhle.

„Děláš mi takové starosti, Rande al’Thore,“ řekla bez důrazu. „Světlo, občas si myslím, že tě Stvořitel stvořil jenom proto, abys mi dělal starosti.“

Chtěl jí říci, že je to její chyba – nejednou jí nabízel, že ji pošle zpátky k moudrým, ačkoliv by to znamenalo, že prostě místo ní pošlou někoho jiného – ale než stačil otevřít ústa, dohonily je Jalani a Liah, následované vzápětí dvěma Rudými štíty. Jeden z nich byl prošedivělý chlapík s třikrát tolik jizvami na tváři, než měla Liah. Rand nařídil Jalani a zjizvenému, aby se vrátili zpět do trůnního sálu, což málem vyvolalo hádku. Rudý štít se jenom podíval na svého druha, pokrčil rameny a šel, ale Jalani se nadechla.

Rand ukázal na dveře vedoucí do velkého sálu. „Car’a’carn čeká, že Far Dareis Mai půjdou tam, kam rozkáže.“

„Můžeš být mokřinský král, Rande al’Thore, ale aielský nejsi.“ Její důstojnost narušil mrzutý výraz, což mu připomnělo, jak je mladá. „Děvy tě v tanci oštěpů nikdy nezklamou, ale tohle není tanec.“ Přesto ale šla, poté, co si s Liah vyměnila několik prstových znaků.

S Liah a hubeným Rudým štítem, žlutovlasým mužem jménem Cassin, jenž byl o coul vyšší než on, se Rand vydal rychle ke svým komnatám. A ovšem také s Aviendhou. Jestli si myslel, že ji bachraté sukně zdrží, mýlil se. Liah a Cassin zůstali na chodbě před jeho obývacím pokojem, velkou komnatou s mramorovými vlysy ve tvaru lvů pod vysokým stropem a nástěnnými koberci s loveckými výjevy a zamlženými horami, ale Aviendha šla za ním dovnitř.

„Neměla bys jít s Melain?“ chtěl vědět. „Záležitosti moudrých a tak?“

„Ne,“ odtušila stroze. „Melain by nepotěšilo, kdybych se jí do toho teď pletla.“

Světlo, ale nemělo by ho těšit, že neodejde. Hodil Dračí žezlo na stůl s vyřezávanými a zlacenými liánami kolem noh, odepjal si opasek s mečem a přihodil ho na stůl taky. „Řekly ti Amys a ostatní, kde je Elain?“

Aviendha dlouho jen stála na podlaze z modrých dlaždic a dívala se na něj s nečitelným výrazem. „Nevědí to,“ odvětila nakonec. „Ptala jsem se.“ Čekal, že to udělá. Neudělala to celé měsíce, ale než s ním poprvé přišla do Caemlynu, každým druhým slovem mu připomínala, že patří Elain. Podle jejího názoru jí patřil, a ani to, co se stalo mezi nimi za průchodem, jak mu jasně sdělila, na tom nic nezměnilo, a už se to znovu nestane, což také dala jasně najevo. Právě tak to chtěl. Byl horší než prase, že cítil lítost. Nevšímajíc si krásných zlacených židlí posadila se na podlahu se zkříženýma nohama a půvabně si upravila suknice. „O tobě ale mluvily.“

„Proč mě to nepřekvapuje?“ ucedil suše a ona k jeho překvapení zrudla. Aviendha nebyla náchylná k ruměncům a dneska to už bylo podruhé.

„Mají stejné sny a některé se tě týkají.“ Mluvila trochu přidušeně, dokud si neodkašlala, a pak na něj upřela odhodlaný pohled. „Melain a Bair se zdálo o tobě ve člunu,“ řekla a to slovo z jejích úst znělo i po všech těch měsících strávených v mokřinách divně, „se třemi ženami, kterým neviděly do tváře, a váhou, co se chvíli naklání na jednu a pak zas na druhou stranu. Melain a Amys se zdálo o muži, který stojí vedle tebe s dýkou na tvém krku, ale ty ho nevidíš. Bair a Amys se zdálo o tom, jak mečem přesekáváš mokřiňany vejpůl.“ Na okamžik opovržlivě zalétla očima k čepeli v pochvě, ležící na Dračím žezle. Opovržlivě a trochu provinile. Ona mu ho dala, meč, jenž kdysi patřil králi Lamanovi, a ona ho nesla tak pečlivě zabalený do pokrývky, aby se nedalo říci, že se ho skutečně dotkla. „Nedokážou ty sny vyložit, ale myslely si, že bys je měl znát.“

Ten první sen pro něj byl stejnou záhadou jako pro moudré, ale druhý byl jasný. Muž, kterého neviděl, s dýkou v ruce, musel být šedý muž. Ti dávali své duše Stínu – jenom se mu nezavazovali, skutečně dávali duše – dokázali proklouznout, aniž byste si jich všimli, i když jste se dívali přímo na ně, a jejich jediným úkolem bylo vraždění. Proč moudré nepochopily něco tak zřejmého? A taky se obával, že i poslední sen je stejně jasný. Už rozerval státy. Tarabon a Arad Doman byly v troskách, povstání v Tearu a Cairhienu se mohla každou chvíli stát něčím víc než jen kradmými povídačkami, a Illian rozhodně pocítí tíhu jeho meče. A to nepočítal proroka a Dračí spřísahance dole v Altaře a Murandy.

„V těch dvou žádnou záhadu nevidím, Aviendho.“ Ale když jí to vysvětlil, podívala se po něm pochybovačně. Ovšem. Když nedokázaly sen vyložit moudré chodící ve snu, tak to rozhodně nedokázal nikdo jiný. Rand trpce zavrčel a usadil se na židli čelem k ní. „Co ještě se jim zdálo?“

„Je tu jeden sen, co ti můžu prozradit, i když tě možná nebude zajímat.“ Což znamenalo, že jsou i sny, které mu neprozradí, takže ho napadlo, proč je s ní moudré probíraly, když sama ve snu nechodí. „Všechny tři měly tenhle sen, což znamená, že je zvlášť významný. Déšť,“ to slovo také neustále vyslovovala neobratně, „přicházející z mísy. Kolem té mísy jsou oka a jámy. Když ji zvednou pravé ruce, najdou poklad možná tak velký, jako je sama mísa. Když jsou špatné, svět je odsouzený ke zkáze. Klíčem k nalezení té mísy je najít toho, kdo již není.“

„Už není co?“ Tohle rozhodně znělo důležitěji než to ostatní. „Myslíš někoho, kdo je mrtvý?“

Aviendha zavrtěla hlavou, až jí zavlály tmavě rusé vlasy, jež jí již dorostly pod ramena. „Nevědí víc, než jsem řekla.“ K jeho překvapení se ladně zvedla a automaticky si uhladila šaty, jako to ženy vždycky dělají.

„Musíš –“ Schválně zakašlal. Musíš už jít? chtěl asi říct. Světlo, chtěl, aby odešla. Každá minuta s ní byla mukou. Ale každá minuta bez ní taky. No, mohl dělat, co je správné a co je dobré pro něj a nejlepší pro ni. „Nechceš se vrátit k moudrým, Aviendho? Pokračovat ve studiu? Skutečně nemá smysl, abys ještě zůstávala. Naučilas mě hodně, skoro jako bych vyrostl u Aielů.“

Její odfrknutí vydalo za celé svazky, ale samozřejmě to tak nenechala. „Víš míň než šestiletý kluk. Proč muž poslechne svou druhou matku dřív než vlastní, a žena svého druhého otce dřív než vlastního? Kdy se může žena provdat za muže bez svatebního věnce? Kdy musí správkyně střechy poslechnout kováře? Když si vezmeš gai’šainku stříbrotepce, proč ji musíš nechat pracovat jeden den pro sebe za každý, kdy pracuje pro tebe? Proč to samé neplatí o tkadleně?“ Pátral po odpovědích, aby nemusel přiznat, že je nezná, ale ona se náhle začala věnovat loktuši, jako by na něj zapomněla. „Občas ji’e’toh způsobí skvělý šprým. Smála bych se, až bych se za boky popadala, kdybych nebyla terčem tohohle.“ Ztišila hlas do šepotu. „Dodržím své toh.“

Myslel si, že mluví sama se sebou, ale odpověděl. Jen opatrně. „Jestli myslíš Lanfear, tak to já tě nezachránil. Byla to Moirain. Zemřela a zachránila nás všechny.“ Lamanův meč ji zbavil jejího jediného dalšího toh k němu, ačkoliv on nikdy nepochopil, co to má být. Jediný závazek, který znala. Modlil se, aby nikdy nepřišla na ten druhý. Ona by to tak viděla, i když on rozhodně ne.

Aviendha se na něj dívala s nakloněnou hlavou a lehkým úsměvem na rtech. Znovu získala sebeovládání, že by na ni byla Sorilea pyšná. „Děkuji ti, Rande al’Thore. Bair říká, že je dobré, když se ti občas připomene, že muž neví všechno. Určitě mi dej vědět, kdy budeš chtít jít spát. Nechci přijít pozdě a probudit tě.“

Když odešla, Rand tam seděl a civěl na dveře. Cairhieňany hrající hru rodů bylo obvykle snazší pochopit než ženy, které se ani nesnažily chovat záhadně. Rand tušil, že to, co k Aviendze cítí, ať už je to cokoliv, věci ještě zhoršuje a zamotává.

Koho miluji, toho zničím, smál se Luis Therin. Koho zničím, toho miluji.

Drž hubu! pomyslel si Rand vztekle a tichý smích utichl. Nevěděl, koho miluje, ale věděl, koho uchrání. Před tím, co půjde, ale především před sebou samým.

V chodbě se Aviendha sesula na dveře a zhluboka dýchala, aby se uklidnila. Aspoň se chtěla uklidnit. Srdce se jí stále snažilo prorazit hradní koš. Být blízko Randa al’Thora bylo, jako by ji natahovali na žhavé uhlíky, natahovali ji, až měla dojem, že jí popraskají kosti. Přivodil jí takovou hanbu, jakou ji nikdy ani nenapadlo, že pozná. Skvělý šprým, to mu řekla, a bylo jí do smíchu. Měla k němu toh, avšak mnohem větší k Elain. On jí jenom zachránil život. Lanfear by ji bez něj zabila. Lanfear chtěla zabít zvlášť ji a způsobit jí přitom co největší bolest. Lanfear se to nějak dozvěděla. Vedle toho, co si přivodila k Elain, její toh k Randovi bylo jako termitiště vedle Páteře světa.

Cassin – střih jeho kabátu jí prozradil, že je Goshien a zároveň Aethan Dor, jeho klan nepoznala – se po ní jenom podíval, jak tam klečel s oštěpy přes kolena. Samozřejmě nevěděl nic. Ale Liah se na ni usmála, a na ženu, kterou vůbec neznala, byl její úsměv příliš povzbudivý, vlastně byl příliš vědoucí na kohokoliv. Aviendha se zděsila, když si uvědomila, že myslí na to, že Chareenové, podle střihu Liažina kabátu, jsou často jako plíživé kočky. Na žádnou Děvu nikdy nepomyslela jinak než jako na Far Dareis Mai. Rand al’Thor ji úplně vyvedl z míry.

Přesto rozzlobeně zakmitala prsty. Proč se usmíváš, holka? To nemáš nic lepšího na práci?

Liah lehce zvedla obočí a pokud něco, tak se usmála pobaveně. Její prsty se pohnuly v odpověď. Komu říkáš holka, holka? Ještě nejsi moudrá, ale už nejsi Děva. Myslím, že se rozhodneš položit věnec k nohám muže.

Aviendha rozzuřeně popošla dopředu – mezi Far Dareis Mai bylo jen pár horších urážek – a pak se zarazila. Myslela si, že v cadin’soru by se jí Liah rovnat nemohla, ale v sukních by ji porazila. Horší, Liah by nejspíš odmítla udělat z ní gai’šainku. Mohla by, kdyby ji napadla žena, která není Děvou a ještě ne moudrou, nebo by žádala právo ztlouci Aviendhu před všemi Taardady, kteří by se dali sehnat. Byla to menší hanba než být odmítnuta, ale ne zas tak malá. A nejhorší by bylo, že ať už by vyhrála nebo prohrála, Melain by určitě přišla na něco, co by jí připomínalo, že odložila oštěp, tak, až by si přála, aby ji Liah třikrát zbouchala přede všemi kmeny. V rukou moudrých byla hanba ostřejší než stahovací nůž. Liah nepohnula ani svalem. Tohle všechno věděla stejně dobře jako Aviendha.

„Teď na sebe zíráte,“ prohodil nedbale Cassin. „Jednou se musím naučit tu vaši řeč.“

Liah po něm hodila okem a vesele se zasmála. „V sukních budeš vypadat hezky, Rudý štíte, v den, až přijdeš požádat, aby ses mohl stát Děvou.“

Aviendha se s úlevou nadechla, když od ní Liah odvrátila zrak. Za daných okolností nemohla čestně uhnout pohledem první. Prsty automaticky zamíhala v uznání, první znaky, kterým se Děva naučí, protože je to věta, již nové Děvy používají nejčastěji. Mám toh.

Liah bez odmlky ukázala v odpověď. Velmi malé, sestro oštěpu.

Aviendha se vděčně usmála na chybějící ohnutý malíček, což by znamenalo výsměch a používalo se na ženy, které se vzdaly oštěpu a pak se snažily chovat, jako by to neudělaly.

Chodbou utíkal jakýsi mokřinský sluha. Aviendha se všemožně snažila nedat najevo odpor, který cítila k někomu, kdo tráví život posluhováním jiným, a vyrazila na opačnou stranu, aby kolem něj nemusela projít. Zabít Rand al’Thora by dostálo jednomu toh, zabít sebe druhému, ale jedno toh bránilo tomuto řešení u druhého a naopak. Ať už říkaly moudré cokoliv, musí přijít na nějaký způsob, jak dostát oběma.

20

Návštěva z državy

Rand si právě začal nacpávat krátkou fajfku, když do dveří strčila hlavu Liah. Než stačila promluvit, protlačil se kolem ní funící kulatolící muž v červenobílé livreji a před jejím ohromeným zrakem padl před Randem na kolena.

„Můj pane Draku,“ vybuchl chlapík se zdušeným kvílením, „do paláce přišli ogierové. Tři ogierové! Dostali víno a nabídli jsme jim víc, ale oni trvali na tom, že musejí vidět pána Draka.“

Rand se přiměl mluvit klidně. Nechtěl toho muže vyděsit. „Jak dlouho jsi v paláci...?“ Livrej muži padla a nebyl zrovna nejmladší. „Obávám se, že neznám tvoje jméno.“

Klečící muž zakoulel očima. „Moje jméno? Bari, můj pane Draku. Ehm, dvaadvacet let, můj pane Draku, tuhle zimonoc. Můj pane Draku, ti ogierové.“

Rand již dvakrát navštívil ogierskou državu, avšak neznal přesně správnou etiketu. Ogierové vystavěli většinu velkých měst, tedy přinejmenším jejich nejstarší části, a stále občas vycházeli ze svých držav, aby provedli nějaké opravy, nicméně Rand pochyboval, že Bari by byl takhle vzrušený kvůli někomu menšímu než králi nebo Aes Sedai. Možná ani kvůli nim ne. Rand si pečlivě nacpal fajfku a váček s tabákem zasunul zpátky do kapsy. „Vezmi mě k nim.“

Bari vyskočil a málem poskakoval na špičkách. Rand usoudil, že se rozhodl správně. Bariho tedy rozhodně nijak nepřekvapilo, že pán Drak jde za ogiery, místo aby si je nechal předvést. Opasek s mečem a žezlo nechal na stole. Na ogiery by ani jedno dojem neudělalo. Liah a Cassin šli, samozřejmě, také, a bylo zřejmé, že Bari by běžel zpátky, kdyby nebylo třeba držet krok s Randem.

Ogierové čekali na nádvoří s vodotryskem, s nádržkou plnou leknínových listů a červených a zlatých rybiček, bělovlasý muž v dlouhém kabátci, rozšířeném nad vysokými holínkami s obrácenými manžetami, a dvě ženy, jedna o hodně mladší než druhá, se sukněmi s vyšitými liánami a lístky, přičemž starší měla výšivku mnohem složitější než mladší. Zlaté číše vyrobené pro lidské ruce vypadaly u nich jako hračky pro děti. Na několika stromech ještě zůstalo pár lístků a palác sám poskytoval stín. Ogierové nebyli sami. Když se Rand objevil, tlačily se kolem něj Sulin a dobré tři tucty Děv, Urien a asi padesát či víc Aielanů. Aielové měli tu slušnost, že se odmlčeli, když uviděli Randa.

Ogier promluvil. „Tvoje jméno zpívá v mých uších, Rande al’Thore.“ Jeho hlas zněl jako vzdálené dunění hromu. Potom vážně představil sebe a ženy. Byl Haman, syn Dala syna Morelova. Starší žena byla Covril, dcera Elly dcery Soong, a mladší Erith, dcera Ivy dcery Alařiny. Rand si vzpomněl, že Erith jednou viděl, v Državě Tsofu, dva dny rychlé jízdy od města Cairhienu. Neuměl si představit, co dělá v Caemlynu.

Vedle ogierů vypadali i Aielové malí. Vlastně i celé nádvoří vypadalo malé. Haman by o polovinu vyšší než Rand a v poměru k tomu i širší, Covril byla o necelou hlavu – ogierskou hlavu – nižší než Haman a dokonce i Erith Randa převyšovala dobře o loket. A přesto to byl nejmenší z rozdílů mezi ogiery a lidmi. Haman měl oči velké a kulaté jako podšálky a široký nos málem přes celý obličej, uši mu vyčnívaly z vlasů a na nich měl bílé štětičky. Měl dlouhé svislé bílé kníry a úzkou bradku a obočí mu visela až na tváře. Rand nedokázal přesně ukázat na to, v čem se liší tváře Covril a Erith – až na to, že neměly kníry a bradky, samozřejmě, a obočí také neměly tak dlouhá a hustá – ale nějak působily křehčím dojmem. Ačkoliv se Covril v té chvíli tvářila stejně vážně – rovněž mu byla z nějakého důvodu povědomá – a Erith vypadala ustaraně a klopila uši.

„Omluvte mě na chvilku,“ řekl jim Rand.

Sulin ho už dál nepustila ke slovu. „Přišli jsme si promluvit se Stromovými bratry, Rande al’Thore,“ pravila pevně. „Musíš vědět, že Aielové udržují se Stromovými bratry dávné vodní přátelství. Často chodíme obchodovat do jejich državy."

„To je skutečně pravda,“ mumlal Haman. Tedy mumlal na ogiera. Znělo to jako lavina někde mimo dohled.

„Jsem si jistý, že ostatní si přišli popovídat,“ řekl Rand Sulin. Dnes ráno znal členky její stráže od pohledu, jednu každou z nich. Jalani se hluboce zarděla. Na druhou stranu tu kromě Uriena nebyly víc než tři čtyři Rudé štíty. „Nerad bych si myslel, že musím požádat Enailu a Somaru, aby se ujaly tebe.“ Sulinina snědá tvář potemněla rozhořčením, takže jizva, kterou utržila, když se vydala za ním, ještě více vynikla. „Rád bych si s nimi promluvil sám. Sám,“ zdůraznil s pohledem upřeným na Liah a Cassina. „Leda si myslíte, že potřebuju ochranu i před nimi?“ Pokud něco, tak se zatvářila ještě dotčeněji a sebrala Děvy s rychlými pohyby rukou ve znakové řeči, která by u každého kromě Aiela rozhodně znamenala láteření. Někteří Aielové se pochechtávali, když odcházeli. Rand usoudil, že udělal nějaký vtip.

Když odešli, Haman si hladil dlouhou bradku. „Lidé nás vždycky nepovažují za neškodné, víš. Ehm. Ehm.“ Znělo to jako od velkého čmeláka. „Je to ve starých záznamech. Velmi starých. Vlastně jenom zlomky, ale jsou datovány těsně před –“

„Starší Hamane,“ ozvala se zdvořile Covril, „kdybychom se jen mohli držet dané věci?“ Tenhle čmelák bzučel ve vyšší tónině.

Starší Haman. Kde to už Rand slyšel? Každá država měla svou radu starších.

Haman si povzdechl. „Dobrá, Covril, předvádíš však nevhodný spěch. Téměř jsi nám nedala čas se opláchnout, než jsme přišli sem. Přísahám, že jsi začala poskakovat jako...“ Velkýma očima mrkl na Randa a rukou o velikosti slušné šunky zakryl odkašlání. Ogierové považovali lidi za zbrklíky, kteří se vždy snaží udělat hned to, na čem nemohlo záležet nejméně do zítřka. Nebo do příštího roku. Ogierové měli spoustu času. Také považovali za urážlivé připomínat lidem, jak poskakují. „Tohle byla ta nejzajímavější cesta ven,“ pokračoval Haman a vysvětloval Randovi, „a nikoliv nejmenším byl objev, že Shaido Aielové oblehli Al’cair’rahienallen – to je velmi neobvyklé – a že ty jsi vlastně tady, ale pak jsi odešel dřív, než jsme si s tebou mohli promluvit, a... Nemohu si pomoci, ale mám dojem, že jsme byli zbrklí. Ne. Ne, mluv ty, Covril. To kvůli tobě jsem zanechal svého studia a učení a rozběhl se do světa. Moje třídy teď budou samá výtržnost.“ Rand se málem zazubil. Podle toho, jak ogierové věci běžně prováděli, Hamanovým třídám bude trvat půl roku, než se dohodnou, že skutečně odešel, a další rok, než proberou, co s tím podniknou.

„Matka má jisté právo být znepokojená,“ prohlásila Covril a štětičky na uších se jí třepetaly. Zřejmě bojovala mezi úctou patřící staršímu a téměř neogierskou netrpělivostí. Když se znovu obrátila k Randovi, narovnala se, vzpřímila uši a zvedla bradu. „Co jsi udělal s mým synem?“

Randovi spadla brada. „Tvým synem?“

„S Loialem!“ Zírala na něj, jako by zešílel. Erith po něm taky pokukovala znepokojeně a tiskla ruce k prsům. „Řekl jsi nejstarší ze starších v Državě Tsoru, že na něj dohlédneš,“ hnala se dál Covril. „Řekli mi, že jsi to slíbil. Tenkrát sis neříkal Drak, ale byl jsi to jistě ty. Nebyl, Erith? Copak Alar neříkala Rand al’Thor?“ Nedala mladší ženě málem ani čas přikývnout. Jak nabírala na rychlosti, Haman se začal tvářit bolestínsky. „Můj Loial je příliš mladý, aby byl venku, příliš mladý, aby pobíhal po světě a dělal věci, které ho nepochybně nutíš dělat. Starší Alar mi o tobě vyprávěla. Co má můj Loial společného s Cestami a trolloky a Valerským rohem? Předej mi ho hned, prosím, abych ho mohla slušně oženit s Erith. Ona jeho toulavé nohy usadí.“

„Je moc pohledný,“ zamumlala Erith plaše a uši se jí rozpaky třepetaly tak silně, že tmavé štětičky byly téměř vidět rozmazaně. „A taky myslím, že je velmi chrabrý.“

Randovi hodnou chvíli trvalo, než znovu získal duševní rovnováhu. Když ogier mluvil důrazně, znělo to stejně, jako když padá hora. Když ogier mluvil s důrazem a rychle...

Podle ogierských měřítek byl Loial příliš mladý na to, aby opustil državu sám, bylo mu jen něco málo přes devadesát. Ogierové žili velmi dlouho. Od prvního dne, co se s ním Rand setkal, celým dychtivým uvidět svět, si Loial dělal veliké starosti kvůli tomu, co se stane, až si starší uvědomí, že utekl. Hlavně si dělal značné starosti s tím, že za ním přiběhne jeho matka s nevěstou v závěsu. Tvrdil, že muž v těchhle věcech nemůže u ogierů říci ne a žena jenom málo. Všechno to byla práce jejich dvou matek. Nebylo nijak neobvyklé, že jste zjistili, že jste zasnoubení se ženou, kterou jste nepotkali do dne, kdy vás vaše matka představila slibné nevěstě a tchyni.

Loial si zřejmě myslel, že by pro něj svatba znamenala konec všeho, rozhodně konec jeho touze uvidět a poznat svět, a ať už to bylo jakkoliv, Rand nemohl vydat přítele tomu, čeho se tolik obával. Už chtěl říci, že neví, kde Loial je, a poradit jim, aby se vrátili do državy, než přijde zpátky – měl už otevřená ústa, když ho napadla jedna otázka. Uvedlo ho do rozpaků, že si nemohl vzpomenout na něco tak důležitého. Pro Loiala to bylo důležité. „Jak je to dlouho, co je pryč z državy?“

„Příliš dlouho,“ zaduněl Haman, jako když se dolů horou valí kameny. „Ten chlapec se nikdy nechtěl přihlásit do tříd. Vždy mluvil o tom, že chce vidět venek, jako by se tam něco změnilo proti tomu, co stojí v knihách, které by měl studovat. Ehm. Ehm. Co je to za změnu, když lidé upraví čáry na mapě? Země je pořád –“

„Je venku už příliš dlouho,“ skočila mu do řeči Loialova matka s odhodláním, jako kdyby zarážela kůly do suchého jílu. Haman se na ni zamračil a jí se podařilo na něj civět stejně odhodlaně, ačkoliv se jí uši chvěly rozpaky.

„U-už víc než pět let,“ řekla Erith. Na chvíli sklopila uši, ale pak je prudce narovnala a umíněně přitiskla k hlavě. S velmi dobrou imitací Covril řekla: „Chci, aby byl mým manželem. Věděla jsem to hned, když jsem ho poprvé spatřila. Nenechám ho zemřít. Ne na svou hloupost.“

Rand a Loial spolu probírali mnoho věcí a jednou z nich bylo toužení, ačkoliv o tom Loial nemluvil právě moc rád. Když Rozbití světa zahnalo lidi na útěk do bezpečí, jaké se jen dalo najít, vyhnalo také ogiery z jejich držav. Po dlouhá léta se lidé toulali po světě, který se měnil občas ze dne na den, hledavše bezpečí, a ogierové se toulali, hledavše državy ztracené v měnící se zemi. Tehdy je právě navštívilo toužení. Ogier, který byl dlouho venku z državy, se do ní musel vrátit. Ogier, který pobýval příliš dlouho mimo državu, zemřel.

„Vyprávěl mi o ogierovi, který zůstal venku déle,“ poznamenal Rand tiše. „Myslím, že říkal deset let.“

Haman už vrtěl mohutnou hlavou, ještě než Rand domluvil. „To nepůjde. Co já vím, pět jich zůstalo venku tak dlouho a přežilo, aby se vrátili do državy, a myslím, že bych věděl, kdyby jich bylo víc. Takové šílenství by bylo zapsáno a mluvilo by se o něm. Tři z nich zemřeli do roka po návratu domů, čtvrtý byl po zbytek života mrzákem a pátá na tom byla jenom o málo lépe, potřebovala k chození hůl. Ačkoliv dál psala. Ehm. Ehm. Dalar zapsala některé zajímavé věci ohledně –“ Tentokrát, když Covril otevřela ústa, otočil Haman hlavu. Dlouho na ni hleděl, dlouhé obočí mu viselo a ona si začala zuřivě uhlazovat sukně. Ale jeho pohled opětovala. „Pět let je krátká doba, já vím,“ řekl Haman Randovi, přičemž koutkem oka ostře sledoval Covril, „ale my jsme teď připoutáni k državám. Ve městě jsme nezaslechli nic o tom, že je Loial tady – a podle vzruchu, který jsme sami vyvolali, si myslím, že bychom se o něm doslechli – ale jestli nám řekneš, kde je, prokážeš mu velmi velkou laskavost.“

„Je ve Dvouříčí,“ řekl Rand. Zachránit příteli život neznamenalo ho zradit. „Když jsem ho viděl naposledy, tak se vydával v dobré společnosti, s přáteli, tam. Je to tiché místo, tohle Dvouříčí. Bezpečné.“ Už opět bylo, díky Perrinovi. „A před pár měsíci na tom byl dobře.“ Bode aspoň řekla tolik, když mu děvčata vyprávěla, co se událo doma.

„Dvouříčí,“ zamumlal Haman. „Ehm. Ehm. Ano, vím, kde to je. Další dlouhá cesta.“ Ogierové zřídkakdy jezdili, jelikož existovalo jenom málo koní, kteří by je unesli, a oni stejně dávali přednost vlastním nohám.

„Musíme okamžitě vyrazit,“ prohlásila Erith pevným, byť tichým duněním. Tichým ve srovnání s Hamanem. Covril a Haman se na ni překvapeně podívali a ona svěsila uši. Byla, koneckonců, velmi mladá žena doprovázející staršího a ženu, o níž Rand předpokládal, že je sama dost důležitá, vzhledem k tomu, jak se stavěla Hamanovi. Erith nejspíš nebylo den přes osmdesát.

Rand se při té představě usmál – byla to vlastně jenom dívenka, možná jenom sedmdesátiletá – a řekl: „Prosím, přijměte pohostinství v tomto paláci. Několikadenní odpočinek by mohl vaši cestu dokonce urychlit. A mohl bys mi pomoct, starší Hamane.“ No jistě, Loial pořád mluvil o své učiteli, starším Hamanovi. Starší Haman podle Loiala všecko znal. „Potřebuju najít brány. Všechny.“

Všichni tři ogierové promluvili najednou.

„Brány?“ vyhrkl Haman a uši a obočí mu vyletěly nahoru. „Cesty jsou velmi nebezpečné. Příliš nebezpečné."

„Pár dní?“ namítala Erith. „Můj Loial může umírat.“

„Pár dní?“ řekla zároveň Covril. „Můj Loial může –“ Odmlčela se a se stisknutými rty a třesoucíma se ušima se zadívala na mladší ženu.

Haman se zamračil na obě a podrážděně si uhladil bradku. „Nevím, proč jsem se nechal k tomuhle přemluvit. Měl bych učit své třídy a mluvit k pařezu. Kdybys nebyla tak vážená mluvčí, Covril...“

„Chceš říci, kdybys nebyl sezdaný s mou sestrou,“ odsekla nebojácně. „Voniel ti řekla, abys konal svou povinnost, Hamane.“ Haman spustil obočí, až se mu konečky dotýkaly lící, a její uši ztratily něco z předchozí ztuhlosti. „Chci říci, že tě požádala,“ pokračovala. Ne zrovna spěšně, neztratila sebeovládání, ale rozhodně neváhala. „U stromu a klidu, nechci tě urazit, starší Hamane.“

Haman si hlasitě odkašlal – což u ogiera znamenalo vskutku hlasitě – a obrátil se k Randovi, přičemž si popotahoval kabát, jako by ho měl pokrčený.

„Cesty používají zplozenci Stínu,“ řekl Rand, než stačil Haman otevřít pusu. „K těm pár, které znám, jsem nechal postavit stráže.“ Včetně té u Državy Tsofu, zcela jistě po jejich odchodu. Tihle tři nemohli ujít celou tu cestu z Državy Tsofu až po jeho marné návštěvě. „Znám jenom hrstku. Je nezbytně nutné strážit všechny, jinak se sem můžou najednou přihrnout myrddraalové a trolloci. Já ale ani nevím, kde všechny jsou.“

Pořád ale zůstanou průchody. Občas ho napadlo, proč vlastně některý ze Zaprodanců nevrhne pár tisíc trolloků do paláce průchodem. Deset tisíc nebo dvacet. Měl by spoustu práce je zastavit, pokud by je vůbec dokázal zastavit. Přinejlepším by to byla jatka. No, s průchody nemohl udělat nic, pokud tam nebyl. S bránami ale něco udělat mohl.

Haman si vyměnil pohled s Covril. Stáhli se poněkud stranou a mluvili šeptem, kupodivu byl dost tichý, aby připomínal bzučení obrovského roje včel na střeše. Musel mít pravdu, když ji považoval za důležitou osobu. Mluvčí. Slyšel ten důraz. Napadlo ho uchopit saidín – pak by je uslyšel – a znechuceně tento nápad odvrhl. Zatím ještě neklesl k odposlouchávání. Erith dělila svou pozornost rovnoměrně mezi starší a Randa, přičemž si neustále mimoděk uhlazovala sukně.

Rand doufal, že se nebudou ptát, proč své otázky nepoložil radě starších Državy Tsofu. Alar, nejstarší z tamních starších, byla velmi neústupná, pařez měl schůzi a nic tak divného – tak zvláštního, že na to ještě nikdy nikdo nepomyslel – jako předat ovládání bran člověku, se nedalo udělat, pokud se pařez neshodne. Jí zřejmě záleželo na tom, kdo je, stejně málo jako těmto třem.

Nakonec se Haman vrátil, mračil se a tahal se za klopy kabátu. Covril se také mračila. „Tohle je všechno velmi uspěchané, velmi uspěchané,“ začal Haman pomalu, jako když klouže štěrk. „Rád bych to projednal s... No, nemůžu. Zplozenci Stínu, říkáš? Ehm. Ehm. No dobrá, když je třeba spěchat, je třeba spěchat. Nikdy se nesmí říci, že ogierové nedokážou reagovat rychle, když je to nutné, a možná je to nutné teď. Musíš pochopit, že rada starších každé državy může říci ne, a stejně tak mnohý pařez.“

„Mapy!“ křikl Rand tak hlasitě, že tři ogierové nadskočili. „Potřebuju mapy!“ Otočil se, hledaje některého ze sloužících, kteří zřejmě vždycky byli někde kolem, nebo gai’šaina, kohokoliv. Do dveří na nádvoří však strčila hlavu Sulin. Musela být nedaleko i po tom, co jí všechno řekl. „Mapy,“ štěkl na ni. „Chci každou mapu, co je v paláci. A brk a inkoust. Hned! Rychle!“ Podívala se na něj téměř pohrdavě – Aielové mapy vůbec nepoužívali, skutečně tvrdili, že je nepotřebují – a otočila se. „Utíkej, Far Dareis Mai!“ zařval. Ohlédla se na něj přes rameno – a rozběhla se. Rand by byl moc rád věděl, jak se v té chvíli tvářil, aby ten výraz mohl v případě potřeby znovu použít.

Haman se tvářil, že by nejraději lomil rukama, jen kdyby byl o maličko méně důstojný. „Vážně, existuje jen málo věcí, které ti můžeme povědět, co bys ještě nevěděl. Každá država má venku jednu.“ První brány nemohly být postaveny uvnitř, jelikož schopností usměrňovat bránila samotná država. Dokonce i když ogierové dostali Talisman růstu a mohli nechat Cesty vrůst do nové brány, stále k tomu byla nutná jediná síla, když už ne usměrňování. „A u všech vašich velkých měst, kde jsou ogieří háje. Ačkoliv to vypadá, že město tady přerostlo přes háj. A v Al’cair’rahienallenu...“ Odmlčel se a potřásl hlavou.

Tím jménem shrnul všechny potíže. Před třemi tisíci lety, více méně, existovalo město nazývané Al’cair’rahienallen, které postavili ogierové. Dnes to byl Cairhien a háj, který ogierští stavitelé zasadili, aby jim připomínal državu, byl nyní součástí panství, které patřilo stejnému Barthanesovi, v jehož paláci nyní fungovala Randova škola. Nikdo kromě ogierů a možná několika Aes Sedai si na Al’cair’rahienallen nepamatoval. Dokonce ani Cairhieňané ne.

Ať už Haman věřil čemukoliv, za tři tisíce let se mohlo hodně změnit. Velká, ogiery zbudovaná města přestala existovat, po některých nezůstalo víc než jméno. Objevila se veliká města, která nepostavili ogierové. Amador, založený až po trollockých válkách, byl jedním z nich, jak mu vykládala Moirain, a Chachin v Kandoru, Shor Arbela v Arafelu a Fal Moran v Shienaru. V Arad Domanu byl Bandar Eban vybudován na troskách bezejmenného města, které zmizelo za trollockých válek. Rand znal bránu v Shienaru na venkově poblíž středního městečka, které si podrželo část jména obrovského města srovnaného trolloky se zemí, a další v Morně, ve Stínem zničeném Malkieru. Jiná místa se prostě změnila nebo města háje přerostla, jak sám Haman poukázal. Brána v Caemlynu nyní byla ve sklepě. Dobře hlídaném sklepení. Rand věděl, že brána je i v Tearu na rozlehlé pastvině, kde vznešení páni chovali svá slavná stáda koní. Jedna by měla být někde v pohoří Oparů, kde kdysi stával Manetheren, ať už to bylo kdekoliv. Co se držav týkalo, věděl, kde najít Državu Tsofu. Moirain nepovažovala državy či ogiery za důležitou součást jeho vzdělání.

„Ty nevíš, kde jsou državy?“ zeptal se Haman nevěřícně, když Rand dokončil vysvětlování. „To je aielský humor? Nikdy jsem aielský humor nechápal.“

„Pro ogiery,“ řekl Rand laskavě, „je tomu již dlouho, co byly Cesty vytvořeny. Pro lidi to je velice dlouho.“

„Vy si ale ani nepamatujete Mafal Dadaranell nebo Ancohimu nebo Londaren Cor nebo...?“

Covril položila Hamanovi ruku na rameno, avšak lítost v jejích očích patřila Randovi. „Jejich vzpomínky jsou pryč.“ Podle ní to znělo jako největší představitelná ztráta. Erith si tiskla ruce k ústům a zřejmě jí bylo do pláče.

Vrátila se Sulin, schválně neběžela, se zástupem gai’šainů, kterým z rukou padaly svinuté mapy všech velikostí, některé dlouhé, takže se vlekly až po dláždění nádvoří. Jeden bíle oděný muž nesl slonovinou vyloženou psací skříňku. „Poslala jsem gai’šainy hledat další,“ řekla škrobeně, „a taky některé mokřiňany.“

„Děkuju,“ odpověděl Rand. Z tváře jí zmizela trocha napětí.

Rand si dřepl a začal rozkládat mapy na kameny a probírat se jimi. Mnoho jich zobrazovalo město a mnoho části Andoru. Rychle našel jednu, na které byly celé Hraniční státy, a Světlo ví, co dělala v Caemlynu. Některé mapy byly staré a potrhané, byly na nich hranice, které již dávno neplatily, se jmény států, které se vytratily již před stovkami let.

Hranice a jména stačily, aby se dalo určit stáří map. Na nejstarších hraničil s Cairhienem na severu Hardan, pak Hardan zmizel a hranice Cairhienu se rozšířila na půl cesty k Shienaru, než se zase smrskla zpátky, jak začalo být jasné, že Sluneční trůn prostě neudrží takové území. Mezi Tearem a Illianem stálo Maredo, potom ale Maredo zmizelo a hranice Tearu a Illianu se setkaly na Maredských pláních a pak pomalu ustupovaly zpátky ze stejného důvodu jako cairhienské. Zmizely Caralain a Almoth, Mosara a Irenvelle a další, občas je pohltily okolní státy, nejčastěji se z nich však stala země nikoho a divočina. Ty mapy vyprávěly příběh o úpadku od zhroucení říše Jestřábího křídla, o pomalém ústupu lidstva. Druhá mapa Hraničních států ukazovala jen Saldeiu a část Arafelu, ale také na ní byla hranice Morny o padesát mil dál na sever. Lidstvo ustupovalo a Stín postupoval.

Na nádvoří se přihnal plešatý hubený mužík ve špatně padnoucí palácové livreji s dalším nákladem a Rand si povzdechl a dál vybíral a odhazoval.

Haman vážně prozkoumal psací skříňku, kterou mu podal gai’šain, pak z prostorné kapsy kabátce vytáhl jinou, téměř stejně velkou, i když docela prostou. Pero, které z ní vyndal, bylo z leštěného dřeva, silnější než Randův palec a dost dlouhé, aby vypadalo tenké. Do ogierových prstů tlustých jako klobásy zapadlo dokonale. Haman si také klekl a po čtyřech lezl mezi mapami, jak je Rand vybíral, občas namočil pero do kalamáře, který donesl gai’šain, a připisoval poznámky, které vypadaly příliš velké, dokud jste si neuvědomili, že pro něj jsou velmi malé. Covril ho následovala a nahlížela mu přes rameno, dokonce i když se jí podruhé zeptal, jestli si skutečně myslí, že by udělal chybu.

Pro Randa to byla lekce, počínaje sedmi državami roztroušenými po Hraničních státech. Ale oni se trolloci báli do državy vstoupit, a dokonce i myrddraal potřeboval nějaký velký cíl, aby je do ní nahnal. V Páteři světa, v Dračí stěně, jich bylo třináct včetně té na Rodovrahově Dýce, od Državy Šangtaj na jihu po Državu Qichen a Državu Sanshen na severu jen pár mil od sebe.

„Země se od Rozbití světa opravdu změnila,“ vysvětloval Haman, když se o tom Rand zmínil. Ale dál rázně značil. Rázně na ogiera. „Suchá země se stala mořem a moře suchou zemí, ale země sama se také naprosto přeskládala. Občas to, co bylo daleko, skončilo blízko, a co bylo blízko, zas daleko. Dnes už samozřejmě nikdo nemůže říci, jestli Qichen a Sanshen byly původně daleko od sebe.“

„Zapomněl jsi na Cantoine,“ ohlásila Covril, až další olivrejovaný sluha leknutím pustil novou náruč map.

Haman se na ni podíval a zapsal jméno těsně nad řeku Iralell kousek na sever od Haddon Mirku. V pásu na západ od Dračí stěny, od jižní hranice Shienaru k Bouřlivému moři, byly jenom čtyři, všechny, podle ogierů, nově nalezené, což znamenalo nejmladší, v Tsofu totiž ogierové přebývali po šest set let a v ostatních ne méně než tisíc. Některá umístění byla stejně velkým překvapením jako ta v Hraničních státech, třeba v pohoří Oparů, kde jich bylo šest, a na Stínovém pobřeží. Byly i v Černých horách a v lesích nad řekou Ivo a v horách nad řekou Dhagon severně od Arad Domanu.

Smutnější byl seznam držav, které byly opuštěny, protože počty ogierů se v nich příliš snížily. Páteř světa a pohoří Oparů a Stínové pobřeží byly na tomto seznamu také, stejně jako država hluboko na Almothské pláni, poblíž velkého lesa nazývaného Paerish Swar, a jedna v nízkých kopcích podél severní části Tomovy Hlavy, málem na pobřeží Arythského oceánu. Možná nejsmutnější byla ta označená na samém okraji Morny v Arafelu. Myrddraalové možná vstupovali do državy s nechutí, ale Morna každým rokem postupovala na jih a cestou smetla všechno, co jí stálo v cestě.

Haman se zarazil a smutně řekl: „Sherandu pohltila Velká Morna před tisíc osmi sty čtyřiceti třemi roky a Chandar před devíti sty šedesáti osmi.“

„Kéž jejich vzpomínky vzkvétají a prospívají ve Světle,“ zamumlaly Covril a Erith zároveň.

„Znám ještě jednu, kterou jsi neoznačil,“ řekl Rand. Perrin mu vyprávěl, že se tam jednou uchýlil. Rand vytáhl mapu Andoru východně od Arinelle a ukázal na místo hodný kus nad silnicí vedoucí z Caemlynu do Bílého Mostu. Bylo to dost blízko.

Haman se zamračil a málem zaprskal. „Tam stávalo město Jestřábího křídla. Tuhle jsme nikdy znovu nezabydleli. Bylo nalezeno několik držav, které jsme nikdy znovu nezabydleli. Snažíme se držet co nejdál od zemí lidí, jak je to jen možné.“ Všechny značky byly v rozeklaných horách, na místech, kam lidé přicházeli jenom s obtížemi, nebo v několika případech prostě jen daleko od všech lidských sídel. Država Tsofu ležela zdaleka nejblíž k místům, kde přebývali lidé, a dokonce i Rand věděl, že je to celý den cesty od nejbližší vesnice.

„Tohle bude skvělý rozhovor na jindy,“ prohlásila Covril, obracejíc se k Randovi, a přesto to jasně mínila pro Hamana, jak naznačil její pohled úkosem, „ale já se chci dostat co nejdál do západu slunce.“ Haman si ztěžka povzdechl.

„Určitě se tu chvíli zdržíte,“ namítl Rand. „Musíte být vyčerpaní po celé té cestě až z Cairhienu.“

„Ženy se nikdy nevyčerpají,“ utrousil Haman „jenom vyčerpávají ostatní. Máme u nás jedno velmi staré rčení.“ Covril a Erith si zároveň odfrkly. Haman si pro sebe cosi bručel a začal dál zapisovat, ale teď to byla města, která ogierové zbudovali, města, kde bývaly háje a v každém háji brána, aby ogiery přenesla tam a zpátky z državy bez toho, aby museli procházet nepokoji tak často zmítanými zeměmi lidí.

Samozřejmě označil Caemlyn a Tar Valon, Tear a Illian, Cairhien, Maradon a Ebú Dar. Tím skončil seznam, pokud se týkalo měst, která stále ještě stála, a Ebú Dar navíc zapsal jako Barashtu. Barashta vlastně možná spíš patřila k těm ostatním, k tečkám na místech, kde podle mapy byla přinejlepším mrňavá vesnice. Mafal Dadaranell, Ancohima a Londaren Cor, samozřejmě, a Manetheren. Aren Mador, Aridhol, Shaemal, Deranbar, Braem, Condaris, Hai Ecorimon, Iman... Jak seznam rostl, začal Rand vidět mokré tečky na každé mapě, když Haman skončil. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že ogierský starší tiše pláče a nechává slzy označovat města mrtvá a zapomenutá. Možná plakal pro lidi, možná pro vzpomínky. Jediná věc, kterou si Rand mohl být jistý, byla, že neplakal pro města samotná, ne pro ztracenou práci ogierských kameníků. Pro ogiery byla kamenická práce jenom něco, k čemu přišli během vyhnanství, a co znamenala práce s kamenem ve srovnání s majestátem stromů?

Jedno z těch jmen však Randovi cosi připomnělo, stejně jako jeho poloha, na východ od Baerlonu, několik dní cesty nad Bílým Mostem na Arinelle. „Tady taky rostl háj?“ zeptal se a ukázal na značku.

„V Aridholu?“ opáčil Haman. „Ano. Ano, býval tam. Tohle je smutná záležitost.“

Rand nezvedl hlavu. „V Shadar Logothu,“ opravil ogiera. „Velmi smutná záležitost. Mohl bys – ukázal bys mi bránu kdybych tě tam vzal?“

21

Do Shadar Logothu

„Vzít nás tam?“ řekla Covril a působivě se zamračila na mapu v Randových rukou. „To nás odvede daleko od naší cesty, jestli si správně vzpomínám, kde leží Dvouříčí. Při hledání Loiala už nepromarním ani den.“ Erith důrazně přikyvovala.

Haman, s tvářemi zvlhlými od slz, kroutil hlavou nad jejich spěchem, ale řekl: „To nemůžu dopustit. Aridhol – nyní Shadar Logoth, jak jsi ho správně pojmenoval – není místo pro někoho tak mladého, jako je Erith. Pravda je, že to vlastně není místo pro nikoho.“

Rand pustil mapu a vstal. Znal Shadar Logoth lépe, než by chtěl. „Žádný čas neztratíš. Vlastně ho získáš. Zavedu vás tam cestováním, průchodem. Dnes urazíte většinu cesty do Dvouříčí. Nezdržíme se dlouho. Vím, že mě dokážeš dovést přímo k bráně.“ Ogierové dokázali brány vycítit, když nebyly příliš daleko.

Tohle nutně vyvolalo další poradu za kašnou a Erith trvala na tom, že se jí zúčastní také. Rand zachytil jenom kousky, a přesto bylo zřejmé, že Haman, umíněně potřásající velkou hlavou, proti plánu protestuje, kdežto Covril, s ušima tak ztuhlýma, až se zdálo, že se snaží získat každý coul výšky, na něm trvala. Zprvu se Covril mračila stejně tolik na Erith jako na Hamana. Ať už byl vztah mezi tchyní a snachou u ogierů jakýkoliv, ona si očividně myslela, že mladší ženě do tohohle nic není. Ale netrvalo dlouho, než změnila názor. Ogierské ženy se postavily proti Hamanovi a neúnavně do něj bušily.

„...příliš nebezpečné. Příliš nebezpečné,“ od Hamana znělo jako vzdálené hřmění.

„...dneska skoro tam...“ Slabší hřmění od Covril.

„...už tak je venku příliš dlouho...“ Téměř stříbrný rachot od Erith.

„...spěchej pomalu...“

„...můj Loial...“

„...můj Loial...“

„...Mashadar pod našima nohama...“

„...můj Loial...“

„...můj Loial...“

„...jako starší...“

„...můj Loial...“

„...můj Loial...“

Haman se vrátil k Randovi a popotahoval se za kabát, jako kdyby ho chtěl roztrhnout vedví. Ženy ho následovaly. Covril se dařil klidnější výraz než Erith, která se snažila potlačit úsměv, ale uši se štětičkami měla skloněné ve stejně veselém úhlu, což nějak naznačovalo spokojenost.

„Rozhodli jsme se,“ řekl Haman škrobeně, „přijmout tvou nabídku. Ať tohle směšné potulování skončí, abych se mohl vrátit ke svým třídám. A k pařezu. Ehm. Ehm. Před pařezem je o tobě třeba hodně povědět.“

Randovi nezáleželo na tom, jestli Haman navykládá pařezu, že je tyran. Ogierové se drželi stranou od lidí, pokud neopravovali své stavby, a nebylo pravděpodobné, že nějaké lidi popudí proti němu či naopak. „Dobrá,“ pravil. „Pošlu někoho, aby vám přinesl vaše věci.“

„Máme všechno tady s sebou.“ Covril obešla kašnu, sklonila se a zvedla dva rance, skryté za nádržkou. Oba by pro dospělého muže znamenaly těžký náklad. Covril jeden podala Erith a druhý si přehodila přes hlavu, takže měla popruhy na prsou a ranec jí držel na zádech.

„Jestli tam Loial bude,“ vysvětlovala Erith, když si nandávala svůj ranec, „můžeme se bez průtahů vrátit do Državy Tsofu. Jestli ne, tak budeme připravení jít dál. Bez průtahů.“

„Vlastně to bylo kvůli postelím,“ svěřoval se Haman a rozpřáhl ruce, naznačuje tak velikost asi pro lidské dítě. „Kdysi měl každý hostinec venku dva tři pokoje pro ogiery, ale teď se velmi těžko hledají. Dost špatně se to chápe.“ Pohlédl na mapy a povzdechl si. „Špatně se to chápalo.“

Rand počkal jen tak dlouho, než si Haman podal svůj ranec, pak popadl saidín a otevřel průchod přímo tam vedle kašny, díru do vzduchu, v níž bylo vidět rumem a plevelem zarostlou ulici a pobořené budovy.

„Rande al’Thore.“ Sulin málem vpochodovala na nádvoří těsně před hloučkem sloužících a gai’šainů s nákladem map. Liah a Cassin byli s ní a předstírali stejnou ledabylost. „Žádals další mapy.“ Při pohledu na průchod se málem zatvářila vyčítavě.

„Tam se dokážu ochránit lépe, než bys to zvládla ty,“ sdělil jí Rand chladně. Nechtěl, aby to znělo tak studeně, ale jak byl zabalen do prázdnoty, jeho hlas mohl znít jen chladně a vzdáleně. „Tam není nic, s čím by mohly bojovat tvoje oštěpy, a pár tvorů, se kterými bojovat vůbec nemůžeš.“

Sulin pořád neopustilo něco z její dřívější škrobenosti. „Další důvod, proč bychom tam měly být.“

To nemohlo rozhodně dávat smysl nikomu jinému než Aielovi, ale... „Nebudu se o to přít,“ prohlásil. Pokusila by se ho následovat, kdyby odmítl. Zavolala by Děvy, které by se snažily proskočit průchodem, i když by se už zavíral. „Předpokládám, že máš zbytek dnešní stráže za dveřmi. Pískni na ně. Všichni se však budou držet blízko mě a ničeho se nedotknou. Pospěš si. Chci to vyřídit.“ Vzpomínky na Shadar Logoth neměl zrovna příjemné.

„Poslala jsem je pryč, jak jsi naléhal,“ řekla Sulin znechuceně. „Nechej mě pomalu napočítat do sta.“

„Do deseti.“

„Do padesáti.“

Rand kývl a ona zakmitala prsty. Jalani vyrazila do paláce a Sulin opět zamávala rukama. Tři gai’šainky pustily náklad map a zatvářily se polekaně – Aielové se nikdy netvářily tak překvapeně – zvedly dlouhé bílé sukně a zmizely v paláci, kde se rozběhly na všechny strany, ale ať už se pohybovaly jakkoliv rychle, Sulin byla před nimi.

Když Rand napočítal do dvaceti, začali na nádvoří přibíhat Aielové, proskakovali okny a seskakovali z balkonů. Málem přestal počítat. Všichni byli zahalení a jen pár z nich byly Děvy. Když našli jen Randa a tři ogiery, kteří na ně zvědavě mrkali, začali se kolem sebe zmateně rozhlížet. Někteří si stahovali závoje. Palácoví sluhové se choulili k sobě.

Proud pokračoval i poté, co se Sulin vrátila, bez závoje, přesně když napočítal do padesáti, a nádvoří bylo plné Aielů. Rychle začalo být zřejmé, že rozeslala zprávu, že Car’a’carn je v nebezpečí, což byl jediný způsob, jak mohla v určeném čase získat dost oštěpů. Muži trochu kysele bručeli, ale většina to považovala za dobrý žert a pár se jich zasmálo a zabušilo oštěpy o puklíře. Žádný však neodešel. Podívali se na průchod, dřepli si na paty a čekali, co se bude dít.

Rand měl sluch zostřený jedinou silou, takže dobře zaslechl Děvu jménem Nandera, šlachovitou, přesto však stále hezkou i přes šediny ve žlutých vlasech, šeptat Sulin: „Mluvilas ke gai’šainkám, jako by byly Far Dareis Mai.“

Sulin klidně upřela modré oči do Nandeřiných zelených. „Ano. To vyřídíme, až se dnes Rand al’Thor bezpečně vrátí.“

„Až bude v bezpečí,“ souhlasila Nandera.

Sulin rychle vybrala dvacet Děv, některé byly na stráži už ráno, některé ne, ale když začal Urien vybírat Rudé štíty, muži z ostatních společenstev trvali na tom, že se chtějí taky zúčastnit. Město za průchodem vypadalo jako místo, kde by se mohli vyskytovat nepřátelé, a Car’a’carna bylo třeba chránit. Popravdě řečeno, žádný Aiel se nikdy neotočil zády k možnému boji, a čím mladší byli, tím pravděpodobnější bylo, že nějaký budou hledat. Další hádka málem začala, když Rand prohlásil, že mužů nesmí být víc než Děv – to by Far Dareis Mai zneuctilo, jelikož jim svěřil svou čest – a Děv nesmí být víc, než už vybrala Sulin. Skutečně je bral na místo, kde je neochrání žádná bojová obratnost, a každý, který s ním šel, byl jeden navíc, jehož bude muset hlídat. To jim ale nevysvětloval. Nedalo se poznat, čí čest by pošlapal, kdyby to udělal.

„Nezapomeňte,“ řekl, jakmile byl doprovod vybrán, „na nic nesahat. Nic nebrat, dokonce ani hlt vody. A pořád buďte v dohledu. Za žádných okolností nechoďte do žádného domu.“ Haman a Covril důrazně přikyvovali, což zřejmě udělalo na Aiely větší dojem než Randova slova. Hlavně že to na ně dojem udělalo.

Prošli průchodem do dávno mrtvého města, města víc než mrtvého.

Zlaté slunce na půl cesty k nadhlavníku opékalo trosky bývalé slávy. Tu a tam byla nad nějakým mramorovým palácem vidět nedotčená kupole, ale většina jich byla děravá a často zůstaly jen oblé zlomky. Dlouhé chodníky se sloupořadím vedly k věžím tak vysokým, že si o nich v Cairhienu mohli jen nechat zdát, i k věžím končícím zubatě. Všude byly propadlé střechy, na popraskaných dlažebních kamenech ležely cihly a kameny z popadaných budov a hradeb. Každou křižovatku zdobily roztříštěné kašny a rozbité památníky. Na hromadách rumu rostly zakrslé, nyní již usychající stromy. Uschlý plevel čouhal z puklin v dláždění i stěnách. Nikde se nic nehýbalo, ani pták, ani potkan, ani vánek. Shadar Logoth halilo ticho. Shadar Logoth. Místo, kde číhá Stín.

Rand nechal průchod zmizet. Žádný Aiel se neodhalil. Ogierové se rozhlíželi kolem se stísněným výrazem a ušima přitisknutýma k hlavě. Rand držel saidín v zápase, o němž Taim tvrdil, že muži říká, že je naživu. Dokonce i kdyby nedokázal usměrňovat, možná zvlášť tady, by tu chtěl mít tuhle upomínku.

Aridhol býval za časů trollockých válek velké hlavní město, spojenec Manetherenu a ostatních Deseti států. Když války trvaly dost dlouho, aby vedle ní vypadala stoletá válka jako chvilka, když se zdálo, že Stín všude vítězí a každé vítězství Světla jenom kupuje čas, stal se rádcem v Aridholu muž jménem Mordeth a poradil vládci, že aby zvítězil, aby přežil, musí být Aridhol tvrdší než Stín, krutější než Stín, méně důvěřivý. A pomalu se tak stalo, až nakonec byl Aridhol ne-li černější než Stín, tak alespoň stejně černý. Když válka proti trollokům ještě zuřila, Aridhol se obrátil do sebe, obrátil se proti sobě a sám sebe pohltil.

Něco tady zůstalo, něco, co bránilo tomu, aby tady ještě někdy někdo žil. Každý oblázek na tomto místě byl pošpiněn nenávistí a podezíráním, které zavraždily Aridhol a zanechaly po sobě Shadar Logoth. Každý oblázek mohl časem roznést nákazu.

A zůstalo víc než jenon špína, ačkoliv i ta stačila vyštvat každého člověka se zdravým rozumem.

Rand se pomalu otočil na místě kolem dokola a prohlížel si okna jako prázdné oční důlky, s vymáčknutými bulvami. S tím, jak slunce šplhalo po obloze, cítil neviděné pozorovatele. Když tu byl předtím, ten pocit nebyl tak silný, dokud slunce nezačalo sestupovat. Zůstalo tu mnohem víc než jenom špína. Když tady tábořilo vojsko trolloků, všichni zemřeli, prostě zmizeli, zůstaly po nich jen krví načmárané zprávy na zdech, v nichž prosili Temného, aby je zachránil. Noc nebyla právě nejlepší dobou na návštěvu Shadar Logothu.

Tohle místo mě děsí, zamumlal Luis Therin za prázdnotou. Tebe neděsí?

Rand zadržel dech. Opravdu se ten hlas obracel k němu? Ano, děsí mě.

Je tu temnota. Čerň černější než černá. Kdyby se Temný rozhodl přebývat mezi lidmi, vybral by si tohle místo. Ano. Vybral.

Musím zabít Demandreda.

Rand zamrkal. Copak má Demandred nějakou spojitost se Shadar Logothem? S tímhle místem?

Konečně si vzpomínám, jak jsem zabil Izmaela. V tom hlase se ozýval údiv nad novým objevem. Zasloužil si zemřít. Lanfear si taky zasloužila zemřít, ale jsem rád, že jsem ji nezabil já.

Byla to jen shoda náhod, nebo ten hlas skutečně mluvil k němu? Slyšel ho Luis Therin, odpovídal mu? Jak jsem – jak jsi zabil Izmaela? Pověz mi jak.

Smrt. Chci odpočinek ve smrti. Ale ne tady. Nechci zemřít tady. Rand si povzdechl. Jenom shoda náhod. On by tu rovněž nechtěl zemřít. Palác opodál, s rozbitými sloupy v průčelí, se značně nakláněl do ulice. Každou chvíli mohl spadnout a pohřbít je tam, kde stáli. „Veď,“ vybídl Hamana. K Aielům dodal: „Nezapomeňte, co jsem říkal. Ničeho se nedotýkat, nic nebrat a zůstat na dohled.“

„Nemyslel jsem, že to bude tak zlé,“ zabručel Haman. „Skoro to smetlo bránu.“ Erith zasténala a Covril se tvářila, jako by se k ní ráda připojila, kdyby nebyla tak důstojná. Ogierové byli citliví na náladu místa. Haman ukázal. Zpocený obličej u něj neměl nic společného s panujícím vedrem. „Tudy.“

Randovi pod nohama křupalo rozbité dláždění jako rozpadající se kosti. Haman je vedl kolem rohů a ulicemi, kolem jedné hromady trosek za druhou, ale směr držel jistě. Aielové kolem se pohybovali po špičkách. Podle toho, jak vypadaly jejich oči nad černými závoji, tak oni nečekali útok, podle nich útok již začal.

Nevidění pozorovatelé a rozbité budovy přivolali vzpomínky, kterým by se Rand raději vyhnul. Tady Mat vstoupil na cestu, která ho posléze přivedla k Valerskému rohu, jež ho málem zabila, a možná ho dovedla i do Rhuideanu a ter’angrialu, o němž nechtěl nikdy mluvit. Tady zmizel Perrin, když všichni museli prchat nocí, a když ho Rand nakonec uviděl, daleko odsud, měl zlaté oči, smutný výraz a tajemství, o něž se Moirain s Randem nikdy nepodělila.

Sám také neunikl bez škrábnutí, ačkoliv jeho se Shadar Logoth nedotkl přímo. Padan Fain je sem všechny následoval, jeho, Mata a Perrina, Moirain a Lana, Nyneivu a Egwain. Padan Fain, forman a častý návštěvník Dvouříčí. Padan Fain, temný druh. Teď víc než jen temný druh, a horší, říkala Moirain. Fain je sem všechny následoval, jenže místo opustilo něco víc než Fain, nebo míň. Fain, nakolik byl ještě Fainem, chtěl Randa mrtvého. Vyhrožoval každému, koho Rand miloval, jestli za ním Rand nepřijde. A Rand nepřišel. Tohle vyřídil Perrin, udržel Dvouříčí v bezpečí, avšak Světlo, jak to bolelo. Co Fain dělal s bělokabátníky? Mohl být Pedron Niall temným druhem? Když jimi mohly být Aes Sedai, tak mohl i sám pan velící kapitán dětí Světla.

„Tady to je,“ řekl Haman a Rand sebou trhl. Shadar Logoth bylo to poslední místo na zemi, kde byste se měli zamyslet a ztratit pojem o okolí.

Tam, kde stál starší, kdysi bývalo rozlehlé náměstí, ačkoliv teď byla na jednom konci zvětralá hromada kamení. Uprostřed náměstí, kde by mohla stát kašna, byla místo toho zdobená filigránová ohrada z nějakého lesklého kovu, vysoká jako ogier a nedotčená rzí. Uzavírala něco, co vypadalo jako vysoký kus kamene s vyřezávanými liánami a lístky tak jemně vytvořenými, až jste málem čekali, že uvidíte, jak jimi pohybuje větřík, a překvapilo vás, když jste si uvědomili, že nejsou zelené. Brána, ačkoliv rozhodně jako žádná normální brána nevypadala.

„Vysekali háj hned poté, co ogierové odešli zpátky do državy,“ mručel Haman rozzlobeně a vraštil dlouhé obočí, „už po dvaceti třiceti letech, a rozšířili město.“

Rand se dotkl plotu pramenem vzduchu a přemítal, jak se dostat dovnitř. Když se celá věc zhroutila a rozpadla na dvacet i víc kousků, které při pádu zvonily a řinčely, až ogierové nadskočili, zamrkal. Rand potřásl spokojeně hlavou. Ovšem. Kov, který přežil tak dlouho beze jediné skvrnky rzi, musel být ukutý s pomocí jediné síly, možná dokonce pozůstatek z věku pověstí, avšak spoje, které držely pruty pohromadě, zrezivěly už dávno a stačilo jen do nich trochu strčit.

Covril mu položila ruku na rameno. „Prosím tě, abys ji neotevíral. Loial ti nepochybně prozradil jak – vždycky projevoval příliš velký zájem o takovéhle věcí – ale Cesty jsou nebezpečné.“

„Můžu ji zamknout,“ poznamenal Haman, „aby ji už nikdy nikdo neotevřel bez Talismanu růstu. Ehm. Ehm. Je to prostá záležitost.“ Ale netvářil se nijak dychtivě. Rozhodně se k ní nepřiblížil.

„Možná že se bude jednou muset použít a nebude čas někde něco shánět,“ řekl mu Rand. Celé Cesty jednou možná bude muset použít, bez ohledu na hrozící nebezpečí. Kdyby je dokázal nějak očistit... To bylo skoro stejně chvastounské, jako když Taimovi tvrdil, že očistí saidín.

Začal kolem brány splétat saidín, používaje všech pět sil, dokonce zvedl pár kusů plotu zpátky na místo. Od chvíle, kdy usměrnil první pramen, špína jako by v něm pulsovala, vibrace pomalu sílily. Muselo to být působení zla Shadar Logothu samotného, souznění dvou zel. Dokonce i v prázdnotě se mu z toho chvění točila hlava, jako by se mu v souladu s ním houpala země pod nohama. Bylo mu z toho na zvracení, chtěl vyzvracet všechno, co kdy snědl. Přesto vytrval. Nemohl sem poslat muže, aby tu stáli na stráži, stejně jako je sem nemohl poslat pátrat.

To, co spletl a pak převrátil, byla ošklivá past, hodící se k ošklivému místu. Překvapivě hnusná ochrana. Lidé tudy mohli projít bez úhony, možná dokonce i Zaprodanci – dokázal postavit ochranu proti lidem nebo zplozencům Stínu, ne oběma – a dokonce ani Zaprodanec by ji nedokázal zachytit. Kdyby však prošel nějaký zplozenec Stínu... V tom byla ta zlovolnost. Nezemřel by hned, možná by se dostal živý až za městskou hradbu. Dost dlouho, aby zemřel někde daleko, ne tady, aby vyděsil dalšího myrddraala, který by prošel. Dost dlouho, aby vyšlo snad i trollocké vojsko celé a cestou nabíralo smrt. Kruté dokonce i pro trolloka. Z vytvoření té věci mu bylo špatně skoro jako ze špíny na saidínu.

Když zavázal tkanivo a propustil saidín, přineslo mu to jenom menší úlevu. Zbytek špíny, který vždycky zůstával, se ještě chvěl. Málem měl pocit, jako by se mu chvěla země pod nohama. Bolely ho zuby a uši. Nemohl se dočkat, až odsud vypadne.

Zhluboka se nadechl a připravil se znovu usměrnit, otevřít průchod – když se zarazil a zamračil se. Rychle všechny přepočítal, a pak znovu, pomaleji. „Někdo chybí. Kdo?“

Aielům trvala porada jen chvilku.

„Liah,“ oznámila mu přes závoj Sulin.

„Byla těsně za mnou.“ Jalanin hlas se nedal splést.

„Možná něco zahlédla.“ Rand si pomyslel, že to promluvila Desora.

„Řekl jsem všem, abyste se drželi pohromadě!“ Přes prázdnotu přejel vztek, vlny se tříštily do pěny o balvan. Jedna z nich se ztratí tady, a oni to berou s tím svým Světlem prokletým aielským klidem. Ztracená Děva. Žena ztracená v Shadar Logothu. „Až ji najdu...!“ Coul po coulu potlačoval zuřivý vztek, protože hrozilo, že pohltí prázdnotu kolem něj. Chtěl na Liah křičet, dokud neomdlí, poslat ji po zbytek života za Sorileou. Vzteky bez sebe toužil po doběla rozžhavené vraždě. „Rozdělte se po dvojicích. Volejte, hledejte všude, ale nechoďte dovnitř, za žádných okolností. A držte se mimo stíny. Tady můžete všichni umřít dřív, než si to uvědomíte. Jestli ji uvidíte v budově, i kdyby vypadala úplně v pořádku, najděte mě, pokud k vám nepřijde sama.“

„Můžeme hledat rychleji, když budeme pátrat sami,“ podotkl Urien a Sulin kývla na souhlas. Příliš mnoho jich přikyvovalo.

„Dvojice!“ Rand znovu musel potlačovat zuřivý vztek. Světlo spal aielskou umíněnost! „Alespoň tak budete mít někoho, kdo vám bude hlídat záda. Pro jednou udělejte, co říkám. Já už tady byl a něco o tomhle místě vím.“

O pár minut později, kdy se většinou hádali o to, kolik by jich mělo zůstat s Randem, se dvacet aielských párů rozešlo po městě. S Randem zůstala Jalani, aspoň si to myslel, protože pod závojem se to špatně poznávalo. Pro jednou se netvářila nijak nadšeně, že ho má hlídat. V zelených očích měla rozhodně víc než pouhý nádech mrzutosti.

„Asi bychom mohli vytvořit další dvojici,“ navrhl Haman dívaje se na Covril.

Ta kývla. „A Erith může zůstat tady.“

„Ne!“ vyhrkli Rand i Erith téměř zároveň. Starší ogierové se zatvářili velmi nesouhlasně. Erith sklopila uši, až to vypadalo, že jí upadnou.

Rand se pevně ovládl. Kdysi se zdálo, že v prázdnotě je všechen hněv kdesi daleko, připojený k němu tenounkým vláknem. Nyní stále víc hrozilo, že ho přemůže, že přemůže prázdnotu. Což by mohlo znamenat pohromu. Kromě toho však... „Mrzí mě to. Nemám právo na tebe křičet, starší Hamane, ani na tebe, mluvčí Covril.“ Bylo správné to říci? Existoval vůbec takový titul? Nic v jejich výraze mu to neprozradilo. „Ocenil bych, kdybyste všichni zůstali se mnou. Pak můžeme pátrat dohromady.“

„Ovšem,“ řekl Haman. „Opravdu nechápu, jak bych ti mohl nabídnout větší ochranu, než si dokážeš poskytnout sám, ale je tvoje.“ Covril a Erith obě souhlasně přikyvovaly. Rand neměl tušení, o čem Haman vlastně mluví, ale teď nebyla vhodná chvíle se na to ptát, když si oni tři zřejmě dodávali odvahu, aby ho chránili. Nepochyboval, že pokud se budou držet u něj dost blízko, dokáže je ochránit všechny tři.

„Pokud se budeš řídit vlastními pravidly, Rande al’Thore.“ Zelenooká Děva byla skutečně Jalani, a mluvila rozjařeně, že tu nebude muset jenom stát a čekat. Rand doufal, že ostatním dal lepší představu o tom, co je tohle místo zač.

Od začátku bylo pátrání zoufalé. Chodili sem a tam ulicemi, pozorováni neviditelnýma očima, občas přelezli hromadu kamení a střídali se ve volání. „Liah! Liah!“ Při Covrilině volání až skřípaly zdi. Při Hamanově hrozivě sténaly. Nikdo neodpovídal. Jediným dalším zvukem bylo volání hledajících dvojic a výsměšná ozvěna v ulicích. Liah! Liah!

Slunce už bylo téměř v nadhlavníku, když Jalani řekla: „Nemyslím, že by zašla takhle daleko, Rande al’Thore. Ne, pokud by se nesnažila dostat od nás pryč, a to by ona neudělala.“

Rand se obrátil, jak nahlížel do zastíněného sloupořadí na vrcholku širokého kamenného schodiště, kde se snažil nahlédnout do velké komnaty za ním. Pokud viděl, nebylo tam nic než prach. Žádné stopy. Nevidění pozorovatelé se vytratili. Neodešli pryč dokonce ani teď, ale téměř. „Musíme pátrat, jak jen to půjde. Možná...“ Nevěděl, jak větu dokončit. „Nenechám ji tady, Jalani.“

Slunce se vyšvihlo ještě výš a pak začalo sestupovat, a on stál na vrcholku toho, co kdysi bývalo palácem nebo možná celým blokem domů. Teď to byl jenom kopec, ošlehaný povětřím za ta léta natolik, že pouze množství rozbitých cihel a kousky opracovaného kamene vyčnívající ze suché hlíny prozrazovaly, že tu kdysi stávalo i něco jiného. „Liah!“ křičel s rukama přiloženýma k ústům. „Liah!“

„Rande al’Thore,“ křikla zdola z ulice jakási Děva a sňala si závoj, takže viděl, že je to Sulin. Stála tam s další Děvou, ještě zahalenou, s Jalani a ogiery. „Polez dolů.“

Rand slezl na ulici v oblaku prachu a pod nohama se mu uvolňovaly kousky cihel a kamení, a pohyboval se tak rychle, že téměř dvakrát upadl. „Našli jste ji?“

Sulin zavrtěla hlavou. „Kdyby byla naživu, tak už bychom ji našli. Sama by tak daleko neodešla. Pokud ji někdo odnesl tak daleko, tak ji nesl mrtvou, myslím. Jen tak by s ním nešla. A jestli je zraněná tak vážně, že nemůže odpovědět na naše volání, tak to podle mě taky znamená, že je mrtvá.“ Haman si smutně povzdechl. Ogierky svěsily dlouhá obočí až na lícní kosti. Z nějakého důvodu své smutné, litující oči upíraly na Randa.

„Hledejte dál,“ nařídil Rand.

„Smíme se podívat do domů? Je tu spousta místností, do kterých zvenčí nevidíme.“

Rand zaváhal. Bylo teprve chvíli po poledni a on už zase cítil ty oči. Tak silně, jako když slunce zapadalo, když tu byl tenkrát poprvé. Stíny nebyly v Shadar Logothu bezpečné. „Ne. Ale budeme hledat dál.“

Nebyl si jistý, jak dlouho tak chodil a křičel, jednou ulicí tam a druhou zpátky, ale po nějaké době se před ním zastavil Urien se Sulin, oba byli bez závojů. Slunce na západě sedělo na vrcholcích stromů, krvavě rudá koule na bezmračné obloze. Přes trosky se natahovaly stíny.

„Budu pátrat, jak dlouho si budeš přát,“ řekl Urien, „ale už udělali, co se dalo, s voláním a hledáním. Kdybychom mohli pátrat v budovách –“

„Ne.“ Znělo to hodně ochraptěle a Rand si odkašlal. Světlo, ale že toužil po doušku vody. Neviditelní pozorovatelé teď plnili každé okno, každý otvor, byly jich snad tisíce, číhali, vyčkávali. A stíny pomalu halily město. Ani stíny v Shadar Logothu nebyly bezpečné, tma sem však přinášela smrt. Mashadar vstával se slunce západem. „Sulin, já...“ Nedokázal vyslovit nahlas, že se vzdává, že tu Liah nechává, ať už je mrtvá, či živá, možná někde leží v bezvědomí, za zdí či pod hromadou cihel, které na ni mohly spadnout. Možná.

„To, co nás pozoruje, čeká podle mě na soumrak,“ řekla Sulin. „Podívala jsem se do oken, odkud se na mě něco dívalo, ale nic tam nebylo. Tančit s oštěpy s něčím, co nevidíš, nebude v žádném případě snadné.“

Rand si uvědomil, že chce, aby znovu řekla, že Liah musí být mrtvá a že mohou jít. Sáhl si na kapsu kabátu. Malý tlouštík – ter’angrial – zůstal v Caemlynu spolu s jeho mečem a žezlem. Nebyl si jist, jestli dokáže s příchodem noci všechny ochránit. Moirain si myslela, že Mashadara by nedokázala zabít ani celá Bílá věž. Pokud se o něm dalo říci, že je živý.

Haman si odkašlal. „Z toho, nač si o Aridholu vzpomínám,“ začal zamračeně, „totiž o Shadar Logothu – až zapadne slunce, nejspíš všichni zemřeme.“

„Ano.“ Rand váhavě vydechl. Liah, možná živá. Všichni ostatní. Covril a Erith měly o kousek dál hlavy dohromady. Zachytil tiché „Loial".

Povinnost je těžší než hora, smrt je lehčí než peříčko.

Luis Therin to musel mít od něj – vzpomínky zřejmě procházely přes bariéru oběma směry – ale byl to zásah přímo do srdce.

„Už musíme jít,“ oznámil jim. „Ať už je Liah naživu, nebo je mrtvá, my – musíme jít.“ Urien a Sulin jenom přikývli, ale Erith popošla blíž a překvapivě jemně ho poplácala po rameni rukou, kterou mu mohla sevřít hlavu.

„Jestli tě mohu trochu obtěžovat,“ ozval se Haman, „tak jsme tu pobyli o dost déle, než jsme čekali.“ Ukázal na zapadající slunce. „Velmi bych ocenil, kdybys nám prokázal laskavost a stejnou cestou, jakou jsi nás přivedl sem, nás vyvedl za město.“

Rand si vzpomněl na les u Shadar Logothu. Tentokrát tam nebudou žádní myrddraalové a trolloci, jenom hustý les, a Světlo samo vědělo, jak daleko je to do nejbližší vesnice, či kterým směrem. „Udělám něco lepšího,“ řekl. „Můžu vás stejně rychle vzít přímo do Dvouříčí.“

Dva starší ogierové vážně přikývli. „Požehnání Světla a klid tobě za tvou pomoc,“ zamumlala Covril. Erith se nadějí chvěly uši, zřejmě stejnou měrou kvůli tomu, že uvidí Loiala, jako proto, že opustí Shadar Logoth.

Rand na chvilku zaváhal. Loial bude nejspíš v Emondově Roli, ale tam je vzít nemohl. Existovala příliš velká šance, že se zpráva o jeho návštěvě z Dvouříčí roznese. Takže kus od vesnice, dost daleko, aby se vyhnul statkům, které se tlačily kolem.

Objevil se kolmý záblesk světla a rozšířil se. Znovu mu v nitru bušila špína, hůř než předtím. Půda jako by ho tloukla do podrážek bot.

Průchodem proskočilo půl tuctu Aielů a tři ogierové je následovali se spěchem, který za daných okolností vůbec nepůsobil nepatřičně. Rand se zarazil a ohlédl se na pobořené město. Slíbil, že nechá Děvy za sebe umírat.

Když kolem procházeli poslední Aielové, Sulin zasyčela a on se po ní podíval, ale ona se mu dívala na ruku. Na hřbet ruky, kde si nehty rozškrábl kůži až do krve. Jak byl zabalen v prázdnotě, mohla bolest patřit někomu jinému. Na ráně nezáleželo, zahojí se. Měl hlubší, ve svém nitru, kde je nikdo neviděl. Jednu za každou Děvu, která zemřela, a ty nikdy nenechal zahojit.

„Tady jsme skončili,“ řekl a prošel průchodem do Dvouříčí. Pulsování zmizelo spolu s průchodem.

Rand se zamračeně snažil zorientovat. Umístit průchod přesně nebylo snadné někde, kde jste ještě nikdy nebyli, jenomže on vybral pole, které znal, zaplevelený palouk dobré dvě hodiny chůze na jih od Emondovy Role, který nikdy nikdo k ničemu nepoužíval. V sinavém soumraku však viděl ovce, slušně velké stádo, a chlapce s pastýřskou holí v rukou a lukem na zádech, který na ně civěl ze vzdálenosti sta kroků. Rand nepotřeboval jedinou sílu, aby poznal, že kluk vyvaluje oči, což bylo zcela přirozené. Teď pustil hůl a vyrazil k hospodářskému stavení, které tu nestálo, když tu byl Rand naposledy. Dům měl taškovou střechu.

Rand chvíli přemítal, jestli je vlastně vůbec ve Dvouříčí. Ne, pocit mu říkal, že je. Vůně ve vzduchu křičely domovem. Všechny ty změny, o nichž mu Bode a ostatní děvčata vyprávěla – vlastně mu ještě skutečně nedošly, ve Dvouříčí se přece ve skutečnosti nikdy nic neměnilo. Měl by poslat dívky zpátky sem, zpátky domů? Měl by ses od nich raději držet dál. Ta myšlenka ho podráždila.

„Emondova Role je tímhle směrem,“ řekl. Emondova Role. Perrin. Mohl by tam být i Tam, v hostinci U Vinného střiku, s Egwaininými rodiči. „Tam by měl být Loial. Nevím, jestli tam dojdete před setměním. Mohli byste se zeptat na statku. Určitě vás nechají přespat. Nevykládejte jim o mně. Nikomu neříkejte, jak jste sem přišli.“ Chlapec je viděl, ale klukovské příběhy nejspíš všichni budou považovat za přehánění, až se objeví ogierové.

Haman a Covril si upravili rance na zádech a vyměnili si pohledy. Covril řekla: „Neřekneme nic o tom, jak jsme přišli. Ať si lidé vytvoří příběhy, jaké budou chtít.“

Haman si pohladil bradku a odkašlal si. „Nesmíš se zabít.“

Dokonce i v prázdnotě to Randa překvapilo. „Cože?“

„Cesta před tebou,“ zaburácel Haman „je dlouhá, temná a, jak se velmi obávám, zalitá krví. Také se velmi obávám, že nás budeš po té cestě muset vyvést všechny. Ale musíš žít, abys došel až na její konec.“

„Budu,“ odvětil stroze Rand. „Mějte se dobře.“ Pokusil se do toho dodat trochu tepla, trochu citu, ale nebyl si jistý, nakolik uspěl.

„Měj se dobře,“ popřál mu Haman a ženy to zopakovaly, než se všichni tři obrátili ke statku. Dokonce i Erith však mluvila, jako by věřila, že se mu povede dobře.

Rand tam ještě chvíli stál. Z domu se vynořili lidé a dívali se, jak ogierové přicházejí blíž, Rand však hleděl k severozápadu, ne k Emondově Roli, ale ke statku, na němž vyrostl. Když se otočil a otevřel průchod do Caemlynu, bylo to, jako kdyby si utrhl ruku. Bolest byla mnohem vhodnější památkou na Liah než škrábanec.

22

Cesta na jih

Pět kamenů vytvořilo plynule se otáčející kruh nad Matovýma rukama, jeden byl červený, druhý modrý, další jasně zelený a zbylé měly zajímavé proužky. Mat jel dál, naváděl Oka koleny a oštěp s černým ratištěm měl zastrčený pod podpínkou na opačné straně než nenapjatý luk. Kameny mu připomněly Toma Merrilina, jenž ho naučil žonglovat, a Mata napadlo, je-li starý pán ještě naživu. Nejspíš ne. Rand poslal kejklíře za Elain a Nyneivou už před velmi dlouhou dobou, údajně na ně měl dávat pozor. Pokud však nějaké dvě ženy potřebovaly hlídat méně, Mat je neznal, a mnohem pravděpodobnější bylo, že kvůli nim muže zabijí, protože ony nikdy neposlouchaly rozumné důvody. Nyneiva šťourala do všeho, co nějaký muž řekl či udělal nebo si myslel, a celou dobu se před tím ubožákem tahala za ten svůj zatracený cop, a Elain, zatracená dědička, si myslela, že dosáhne svého, když zvedne nos a řekne vám, co si myslí, stejně rázně jako Nyneiva, jenomže Elain byla ještě horší, protože když neuspěla její mrazivá nafoukanost, Elain se usmála, předvedla dolíčky ve tvářích a čekala, že každý padne na zadek, protože je hezká. Mat doufal, že se Tomovi daří v jejich společnosti zůstat naživu. Doufal, že i ty dvě ženské jsou v pořádku, ale nevadilo by mu, kdyby se aspoň jednou od té doby, co utekly Světlo ví kam, dostaly do pěkné kaše. Ať vidí, jaké to je, když tam není, aby je z té kaše vytáhl. Ne moc horké kaše, samozřejmě – jen dost na to, aby si přály, aby tam byl Mat Cauthon a zachránil je znovu jako nějaký trouba.

„A co ty, Mate?“ zeptal se Nalesean a popojel blíž. „Napadlo tě někdy, jaké by to bylo stát se strážcem?“

Mat málem upustil kameny. Daerid a Talmanes se na něj dívali, celí zpocení, a čekali na odpověď. Slunce klouzalo k obzoru – zanedlouho budou muset zastavit. Soumrak zřejmě trval tím déle, čím byly dny kratší, ale Mat se chtěl za tmy už posadit s fajfkou. Kromě toho v takovémhle terénu by si po setmění polámali koně hnáty. Stejně tak muži.

Banda se za ním táhla k severu, koně i pěšáci postupovali s vlajícími praporci, ale bez doprovodu bubnů, před stoupajícím oblakem prachu přes nízké pahorky, porostlé řídkými zákrsky a roztroušenými křovinami. Jedenáct dní od odchodu z Maerone, a byli v půlce cesty do Tearu, nebo o kousíček dál. Postupovali rychleji, než Mat doufal. A koně nechali odpočívat jenom jeden den. Mat rozhodně nijak nespěchal převzít Weiramonovo místo, ale nemohl neuvažovat, jak daleko by se mohli dostat od slunce východu do západu, kdyby skutečně museli. Zatím byl jejich nejlepší výkon pětačtyřicet mil, tedy podle jeho nejlepšího odhadu. Povozům se zásobami samozřejmě trvalo půl noci, než je dohonily, ale pěšáci si v poslední době dávali záležet a dokazovali, že se na dlouhých úsecích vyrovnají koním, když už ne na krátkých.

O kousek dál vzadu a na východ přeběhla návrší řídce porostlé stromy tlupa Aielů. Běželi lehce a pomalu se k nim blížili. Nejspíš takhle klusali už od východu slunce a dokážou to do setmění, pokud ne déle. Kdyby předběhli Bandu ještě za světla, bylo by to povzbuzení pro zítra. Kdykoliv je Aielové předběhli, muži zřejmě byli druhý den připraveni zkusit další míli či dvě.

Pár mil před nimi mlází znovu splývalo se slušným lesem. Než se tam dostanou, bude nutné přiblížit se víc k Erinin. Když přejeli kopec, Mat zahlédl řeku a pět najatých říčních člunů plujících před Rudou rukou. Čtyři další byly na cestě zpátky do Maerone pro nový náklad, hlavně krmení pro koně. Co neviděl, ale věděl, že tam je, byli lidé. Někteří se courali po proudu, jiní proti němu, někteří změnili směr pokaždé, když potkali někoho s přesvědčivým jazykem. Hrstka měla káry, obvykle je táhli sami, a několik i vozy, ale většina neměla nic, než co si nesli na hřbetě. Dokonce i ti nejodhodlanější loupežníci zjistili, že tyhle tuláky nemá smysl obtěžovat. Mat neměl ponětí, kam ti lidé jdou, oni ostatně také ne, a přesto jich bylo právě tak dost, aby ucpali ubohou náhražku zdejší silnice vedoucí podél řeky. Pokud by Banda na lidi nevzala klacky, postupovala rychleji tady nahoře.

„Strážcem?“ opáčil Mat a vrátil kameny do sedlových brašen. Kdekoliv mohl najít jiné, avšak jemu se líbila jejich barva. Měl v brašnách taky orlí pero a kousek omletého sněhobílého kamene, na němž kdysi možná byly vytesány spirály. Našel taky balvan, který vypadal snad jako hlava sochy, ale na ten by byl potřeboval žebřiňák. „Nikdy. Jsou to všechno hlupáci a důvěřivci, nechávají, aby je Aes Sedai vodily na vařený nudli. Jakej smysl má strkat do toho hlavu?“

Nalesean pokrčil rameny. Silně se potil, nicméně nosil kabátec – dnes červený s modrými proužky – zapnutý až ke krku. Mat měl ten svůj otevřený a pořád měl pocit, že se vaří ve vlastní šťávě. „Já myslím, že to je věc Aes Sedai,“ prohlásil Tairen. „Ať shoří moje duše, nemůžeš na to nemyslet, viď? Totiž, ať shoří moje duše, co mají za lubem?“ Myslel Aes Sedai na druhém břehu Erinin, které údajně pobíhaly nahoru a dolů podél řeky o něco rychleji než tuláci, kteří byli i tam.

„Já říkám, radši na ně nemyslet.“ Mat se přes košili dotkl stříbrné liščí hlavy. I s ní však byl rád, že Aes Sedai jsou na druhém břehu. Na každém říčním plavidle se plavila hrstka jeho vojáků, a jakkoliv bylo vesnic málo, na jeho rozkaz vytahovali čluny na břeh u každé, kterou na protějším potkali, aby zjistili, co se dá. Zatím byly zprávy nezajímavé a často nepříjemné. Rojící se Aes Sedai byly tou nejméně důležitou.

„A jak na ně teď nemáme myslet?“ zeptal se Talmanes. „Myslíš, že Věž skutečně tahala za Logainovy provázky?“ Tohle byla jedna z novinek, jen dva dny stará.

Mat si sundal klobouk jen na tak dlouho, aby si otřel čelo, než odpověděl. Po setmění bude o něco chladněji. Ale žádné víno, žádné pivo, žádné ženy a žádný hazard. Jaký že člověk se mohl chtít stát vojákem dobrovolně? „Řekl bych, že podle mě jsou Aes Sedai schopný skoro všeho.“ Zajel si prstem za šátek kolem krku a uvolnil ho. Jedna dobrá věc na strážcích byla, aspoň podle toho, co odkoukal do Lana, totiž že se zřejmě nikdy nepotili. „Ale tohle? Talmanesi, to bych nejdřív uvěřil, že jsi Aes Sedai ty. Ty ale nejsi, že ne?"

Daerid se řehtal, až se předkláněl v sedle, a Nalesean málem spadl z koně. Talmanes se nejdřív nasupil, ale nakonec se zakřenil. Málem se zahihňal. Ten muž sice neměl moc smysl pro humor, nějaký však přece jen měl.

Rychle se mu ale vrátila vážnost. „A co Dračí spřísahanci? Jestli je to pravda, Mate, tak to znamená potíže.“ Smích ostatních jako by uťal sekerou.

Mat se zachmuřil. Tohle byla nejnovější zpráva či povídačka – říkejte si tomu, jak budete chtít – kterou sebrali včera, o vsi vypálené kdesi v Murandy. Horší bylo, že tam údajně zabili každého, kdo se neodpřisáhl Draku Znovuzrozenému, a jejich rodiny s nimi. „Rand to s nima vyřídí. Jestli je to pravda. Aes Sedai, Dračí spřísahanci, to všechno je jeho starost, a my můžem být rádi, že se nás to netýká. Máme svý vlastní starosti.“

Po tomhle se nikdo nezačal tvářit méně zachmuřeně. Viděli příliš mnoho vypálených vesnic a tušili, že až dorazí do Tearu, uvidí další. Kdo by chtěl být vojákem?

Na dalším pahorku se objevil jezdec, cválal směrem k nim a přeskakoval přitom křoví, místo aby se mu vyhnul, dokonce i na svahu. Mat dal znamení zastavit a dodal: „Žádný trubky.“ Zpráva se za ním šířila a slábla, ale on dál upíral oči na jezdce.

Chel Vanin, zpocený jako myš, zastavil svého plaváka těsně před Matem. Plešatějící, v hrubém šedém kabátci, který mu na mohutném těle visel jako pytel, seděl v sedle taky jako pytel. Vanin byl tlustý a nedokázal se toho zbavit. Ačkoliv to vypadalo neuvěřitelně, jezdil, jako by se v sedle narodil, a v tom, co dělal, byl velmi dobrý.

Dávno předtím, než dorazili do Maerone, Mat překvapil Naleseana, Daerida a Talmanese tím, že se zeptal na jména nejlepších pytláků a zlodějů koní v mužstvu, na ty, o nichž věděli, že jsou vinni, ale nemohli jim nic dokázat. Zvlášť oba šlechtici nechtěli přiznat, že někoho takového mají pod svým velením, když je však Mat trochu pobídl, prozradili mu jména tří Cairhieňanů a dvou Tairenů a překvapivě také dvou Andořanů. Mat si nemyslel, že by některý Andořan byl u Bandy dost dlouho, aby si udělal takové jméno, ale zprávy se očividně šířily.

Těch sedm mužů si pak vzal stranou a sdělil jim, že potřebuje zvědy a že dobrý zvěd využívá téměř stejné dovednosti jako pytlák či zloděj koní. Nevšímal si důrazného tvrzení, že oni by nikdy žádný takový zločin nespáchali – mnohem důraznějšího u jednotlivých mužů, než nač se zmohli Talmanes a Nalesean dohromady, a stejně výmluvného, i když mnohem obhroublejšího – nabídl jim milost za všechny zločiny spáchané do toho dne, trojnásobný žold a žádnou těžkou práci, pokud mu budou hlásit pravdu. A šibenici při první lži. Když zalhal zvěd, mohla zemřít spousta lidí. Dokonce i přes jeho hrozbu po nabídce skočili, i když spíš kvůli menší práci než kvůli stříbru navíc.

Sedm však zdaleka nestačilo, a tak je požádal, aby navrhli další a aby pamatovali na to, co říkal o potřebných schopnostech, stejně jako to, že jestli si budou moci živí vybrat trojnásobný žold, bude záviset na obratnosti jmenovaných. Následovalo škrábání na bradě a podrážděné pohledy, ale společně přišli s jedenácti dalšími jmény, přičemž celou dobu zdůrazňovali, že nic o těch mužích nenaznačují. Jedenáct mužů, tak dobrých pytláků a zlodějů koní, že to o nich netušil ani Daerid, Talmanes či Nalesean, ale ne dost dobrých, aby unikli pozornosti prvních sedmi. Mat jim učinil stejnou nabídku a znovu se zeptal na jména. Než došel k bodu, kdy už se žádná další jména nevynořila, měl čtyřicet sedm zvědů. Tvrdé časy, když se musela dát spousta mužů na vojnu, místo aby se věnovali řemeslu, které si oblíbili.

Poslední z mužů, které jmenovali tři důstojníci, byl Chel Vanin, Andořan žijící v Maerone, jenž se však potuloval široko daleko po obou březích Erinin. Vanin dokázal ukrást i vejce bažantí slepici, aniž by ji vyrušil z hnízda, ačkoliv nebylo příliš pravděpodobné, že by ji opomněl taky přihodit do pytle. Vanin dokázal ukrást koně zpod šlechtice, aniž by si to urozený pán uvědomil dřív než za dva dny. Alespoň takhle zněla jeho doporučení, pronášená obdivným tónem. S úsměvem, v němž mu chybělo několik zubů, a s dokonale nevinným kulatým obličejem Vanin namítal, že býval podomkem a příležitostně podkovářem, když našel práci. Tuhle práci by však vzal za čtyřnásobný žold Bandy. Zatím si ho rozhodně zasloužil.

Jak tak seděl na svém plavákovi před Matem na kopci, vypadal rozrušeně. Schvaloval, že Mat nechce, aby ho oslovovali „můj pane", jelikož se sám nerad někomu klaněl, ale podařilo se mu nedbale se ťuknout klouby ruky do čela v přibližném zasalutování. „Myslím, že tohle bys měl vidět. Sám nevím, co si z toho vybrat. Musíš se kouknout sám.“

„Počkejte tady,“ nařídil Mat ostatním, a Vaninovi: „Ukaž mi to.“

Jízda nebyla dlouhá, jen přes dva vršky a nahoru klikatícím se korytem potoka se širokými břehy tvořenými pásy uschlého bláta. Pach ohlásil to, co Vanin chtěl, aby Mat viděl, dřív, než se do vzduchu těžce zvedli první supi. Ostatní jenom zaplácali křídly a po několika krocích se usadili, obraceli lysé hlavy a vyzývavě krákali. Nejhorší byli ti, co od večeře ani nevzhlédli, hemžící se hroudy pokryté umatlaným černým peřím.

Převrácený vůz, jako malý domek na kolečkách, jedovatě zelený, modrý a žlutý, označoval scénu za cikánskou karavanu, avšak jen málo vozů uniklo ohni. Všude ležela těla v rozervaných šatech jasných barev, ztmavlých zaschlou krví, těla mužů, žen i dětí. Mat výjev chladně zanalyzoval jednou částí své mysli, ta druhá chtěla zvracet nebo utéci, cokoliv, jen tu nezůstat sedět na Okovi. Útočníci přišli nejdřív od západu. Tam ležela většina mužů a starších chlapců, propletení se značným počtem velkých hafanů, jako by se snažili postavit do řady a zadržet zabijáky vlastními těly, než ženy a děti utečou. Marný útěk. Hromady mrtvol ukazovaly, kde bezhlavě naběhly do druhého útoku. Teď se tu hýbali jenom supové.

Vanin si znechuceně odplivl mezerou mezi zuby. „Vyženeš je, než ukradnou moc – když se pořádně nekoukáš, šlohnou ti děti a vychovaj je jako vlastní – možná je kapku nakopneš, aby si pospíšili, ale tohle jim neuděláš. Kdo to byl?“

„To nevím. Banditi.“ Koně byli všichni pryč. Ale bandité chtěli krást, ne zabíjet, a žádný Cikán by se nepostavil na odpor, i kdybyste mu kradli poslední krejcar i s kabátem. Mat uvolnil ruce, svírající otěže. Nedalo se podívat nikam, aby mu zrak nepadl na mrtvou ženu či mrtvé dítě. Ať už tohle udělal kdokoliv, nechtěl, aby někdo přežil. Pomalu objel celé místo a snažil se nevnímat supy, kteří syčeli a mávali křídly, když projížděl kolem – země byla příliš suchá, aby na ní byly dobře vidět stopy, i když měl Mat dojem, že koně odjeli několika směry – a vrátil se k Vaninovi. „O tomhle jsi mi moh říct. Nemusel jsem to vidět.“ Světlo, nemusel!

„Mohl jsem ti říct, že tu nejsou žádný stopy,“ prohodil Vanin, otočil koně a přebrodil mělkou strouhu. „Možná by ses měl kouknout na todle.“

Oheň pohltil většinu převráceného vozu ležícího na boku, ale dno přežilo, se žlutými koly s červenými paprsky. Na něm ležel muž v kabátě, na kterém bylo stále vidět kousek modré barvy, z níž až oči přecházely, a nataženou ruku měl zčernalou krví. To, co napsal roztřesenými písmeny, bylo vidět tmavší proti ožehlému dřevu dna vozu.

ŘEKNI DRAKU ZNOVUZROZENÉMU

Řekni mu co? pomyslel si Mat. Že někdo vybil celou karavanu Cikánů? Nebo ten muž zemřel dřív, než mohl dopsat celou zprávu? Nebylo by to poprvé, co by Cikáni narazili na důležitou informaci. V příběhu by muž přežil právě tak dlouho, aby naškrábal i ten důležitý kousek, jenž by posléze znamenal vítězství. No, ať už ta zpráva měla znít jakkoliv, nikdo z ní už nikdy nezjistí jediné slovo.

„Měls pravdu, Vanine.“ Mat zaváhal. Řekni Draku Znovuzrozenému co? Nebyl důvod začínat další řeči, kolik už jich kolovalo. „Zařiď, ať shoří i zbytek toho vozu, než odejdeš. A jestli se bude někdo ptát, tak tady nebylo nic než spousta mrtvejch.“

Vanin kývl. „Špinaví divoši,“ zamumlal a znovu si odplivl dírou v zubech. „Nejspíš to byl někdo z nich.“

Dohonila je tlupa Aielanů, tři nebo čtyři stovky. Klusali dolů ze svahu a potok překročili necelých padesát kroků od vozů. Hodně jich zvedlo ruku na pozdrav. Mat je nepoznal, ale hodně Aielů slyšelo o příteli Randa al’Thora, o tom, který nosí klobouk a s nímž je lepší se nesázet. Přes potok a nahoru do dalšího svahu, a celá ta banda jako by vůbec neexistovala.

Zatracený Aielové, pomyslel si Mat. Věděl, že Aielové se Cikánům vyhýbají, nevšímají si jich, pokud bylo zbytí, ale tohle... „Nemyslím,“ prohodil. „Hlavně to spal, Vanine.“

Talmanes a druzí dva velitelé byli samozřejmě přesně tam, kde je nechal. Když jim Mat řekl, co je před nimi a že je třeba zařídit pohřební čety, ponuře přikývli a Daerid nevěřícně zamumlal: „Cikáni?“

„Utáboříme se tady,“ dodal Mat.

Čekal nějakou poznámku – světla zbývalo ještě na pár mil a tihle tři už poznali, jakou vzdálenost Banda za den dokáže urazit, takže teď uzavírali i sázky – ale Nalesean jenom řekl: „Pošlu dolů muže, aby dal znamení lodím, než se dostanou příliš daleko dopředu.“

Možná se cítili stejně jako on. Pokud neuhnou až k řece, nebudou se moci vyhnout pohledu přinejmenším na supy, které k obloze vyplaší pohřební čety. Jenom to, že člověk viděl smrt, neznamenalo, že se mu musí líbit. Mat byl přesvědčen, že při dalším pohledu na mrchožrouty by se mu obrátil žaludek. Ráno zůstanou jenom hroby, bezpečně mimo dohled.

Vzpomínku však z hlavy nedostal, ani když mu postavili stan na úplném vršku kopce, kde mohl zachytit vánek od řeky, tedy pokud by se nějaký rozhodl vát. Těla posekaná vrahy, poničená supy. Horší než po bitvě se Shaidy u Cairhienu. Tam sice umíraly Děvy, ale on žádnou neviděl, a nebyly tam žádné děti. Cikán by nebojoval, ani aby uchránil holý život. Toulavý lid nikdo nezabíjel. Mat si vzal svoje hovězí a fazole, a jakmile mohl, odešel do stanu. Dokonce ani Naleseanovi nebylo do řeči, a Talmanes se tvářil ještě stísněněji než obvykle.

Zpráva o vraždění se rozšířila. Tábor upadl do ticha, které již Mat poznal dřív. Obvykle tmou prorážel alespoň občas nevázaný smích a tu a tam i falešný zpěv, dokud korouhevníci nezahnali těch pár, kteří odmítali přiznat, že jsou unavení, do pokrývek. Dneska v noci to však bylo jako tenkrát, když našli vesnici s nepohřbenými mrtvými či skupinku uprchlíků, kteří se snažili zachránit to málo, co měli, před loupežníky. Pak se dokázal smát či zpívat jen málokdo, a tu hrstku obvykle umlčeli ostatní.

Mat ležel a bafal z fajfky, zatímco padala tma, ale stan byl těsný a spánek nepřijde kvůli vzpomínkám na mrtvé Cikány, starším vzpomínkám na starší mrtvé. Příliš mnoho bitev a příliš mnoho mrtvých. Pohladil oštěp a prstem sledoval nápis ve starém jazyce na ratišti.

Takto je naše smlouva psána, takto je dohoda uzavřena.

Myšlenka je času šíp, vzpomínka nikdy neztracena.

Oč bylo požádáno, to je dáno. Cena je zaplacena.

Po čase sebral pokrývku a po chvíli i oštěp a vyšel ven jenom ve spodním prádle. Stříbrná liščí hlava na jeho nahé hrudi chytala světlo měsíčního srpku. Vál mírný větřík, jenom rozvlnil vzduch, nepřinášel ochlazení, a praporec s Rudou rukou, na žerdi zatažené do země před jeho stanem, se jen tak tak pohnul, ale pořád to bylo lepší než vevnitř.

Hodil pokrývku přes křoví a lehl si na záda. Když byl malý, občas se uspával tak, že vyjmenovával souhvězdí. Na bezmračné obloze sice měsíc vydával dost světla, aby překrylo hvězdy, i když ustupoval, zůstalo jich však i tak dost. Žebřiňák, vysoko nad hlavou, a Pět sester, Tři husy ukazovaly k severu. Lukostřelec, Oráč, Kovář a Had. Toho Aielové nazývali Drakem. Štít, někteří ho nazývali Štítem Jestřábího křídla – z toho se zavrtěl, v jistých vzpomínkách neměl Artuše Pendraga Tanrealla vůbec rád – Jelen a Beran. Pohár a Poutnice s holí byly zcela jasné.

Něco zaslechl, nebyl si ale jist co. Kdyby nebyla noc tak tichá, ten slabý zvuk nemusel působit tak kradmo, jenže tak to prostě bylo. Kdo by se sem mohl plížit? Zvláštní, zvedl se opatrně na loket – a ztuhl.

Kolem jeho stanu se pohybovaly postavy jako měsíční stíny. Měsíční světlo jednoho osvítilo dost na to, aby byla vidět zahalená tvář. Aiel? Co, pod Světlem? Postavy tiše obstoupily stan a blížily se. Nocí se zaleskl jasný kov, šustot prořezávané látky, potom zmizely uvnitř. Jenom chvilička, a byly zase venku. A rozhlížely se kolem. Světla bylo dost, aby je bylo vidět.

Mat se zvedl na nohy. Když se bude držet při zemi, mohl by proklouznout pryč, aniž by ho zaslechli.

„Mate?“ zavolal do kopce Talmanes. Znělo to opile.

Mat ztuhl. Třeba se ten muž vrátí, když si bude myslet, že spí. Aielové jako by se rozplynuli, ale on si byl jistý, že zalehli tam, kde byli.

Talmanesovy boty zachřupaly blíž. „Mám tady nějakou žitnou, Mate. Myslím, že by sis měl dát. Je to moc dobré na sny, Mate. Nepamatuješ si je.“

Mata napadlo, jestli by ho Aielové zaslechli přes Talmanese, kdyby šel hned. Asi deset kroků k místu, kde budou spát nejbližší muži – První prapor koně, Talmanesovi Trhači měli dnes v noci tu „čest" – necelých deset k jeho stanu a Aielům. Byli rychlí, avšak když bude mít trochu náskok, neměli by ho dohonit dřív, než bude mít na dosah padesát chlapů.

„Mate? Nevěřím, že spíš, Mate. Viděl jsem tvůj obličej. Když zabiješ sny, je to lepší. Věř mi, já to vím.“

Mat se přikrčil, sevřel oštěp a zhluboka se nadechl. Dva kroky.

„Mate?“ Talmanes už byl příliš blízko. Ten kretén musel každou chvíli šlápnout na některého z Aielů. Ti mu jistě nehlučně podříznou krk.

Světlo tě spal, pomyslel si Mat. Potřebujujen dva kroky. „Meče ven!“ zařval a vyskočil. „Aielové v táboře!“ Vyrazil z kopce. „Seřadit pod prapor! Seřadit pod Rudou ruku! Seřaďte se, vy vykrádači hrobů, co jezdí na psech!“

To samozřejmě všechny probudilo, což taky mělo, když řval jako tur v trní. Všude se začal rozléhat křik. Bubny svolávaly nástup, polnice troubily šikování. Muži od Prvního koně vyletěli z pokrývek a mávajíce meči se hnali ke korouhvi.

Nicméně Aielové to k Matovi měli pořád blíž než vojáci. A věděli, po čem jdou. Něco – instinkt, jeho štěstí, to, že byl ta’veren, Mat přes ten rámus rozhodně nic neslyšel – ho přimělo se obrátit, právě když se za ním objevila první zahalená postava, jako by se zjevila ze vzduchu. Odrazil výpad oštěpem ratištěm vlastního oštěpu, ale Aiel zachytil jeho ránu puklířem a kopl ho do břicha. Zoufalství dodalo Matovi sílu, aby se udržel na nohou, i když neměl v plicích žádný vzduch. Zoufale se stočil stranou, aby uhnul před oštěpem, který mu mířil na žebra, podrazil Aielovi nohy svým ratištěm a probodl mu srdce. Světlo, doufal, že je to muž.

Vytrhl oštěp právě včas, aby zahlédl útočníkovu tvář. Měl jsem utýct, když jsem měl první zatracenou příležitost! Roztočil oštěp jako bojovou hůl, pohyboval s ním tak rychle, jak jenom dokázal, odrážel bodající hroty aielských oštěpů a neměl čas rány opětovat. Příliš mnoho. Měl jsem držet tu svou zatracenou pusu zavřenou a utíkat! Znovu popadl dech. „Sešikovat, vy zloději ovcí s holubičím mozkem! Copak jste hluchý? Vyčistěte si uši a seřaďte se!“

Napadlo ho, proč asi ještě není mrtvý – s jedním Aielem mohl mít štěstí, ale nikdo neměl dost štěstí na tohle – a náhle si uvědomil, že už není sám. Málem přímo pod nohy mu s pronikavým zaječením upadl hubený Cairhieňan ve spodním prádle, jen aby ho nahradil Tairen s rozvázanou košilí, ohánějící se mečem. Další přibíhali a hulákali všechno možné od „pán Matrim a vítězství!“ přes „Rudá ruka!“ po „zabijte ty černooký zmetky!".

Mat proklouzl zpět a nechal to na nich. Generál, který stojí v boji v čele, je hlupák! Tohle vzešlo z jedné z těch starých vzpomínek, citát od někoho, jehož jméno součástí té vzpomínky nebylo. Tady by se mohl člověk nechat zabít. Tohle byl čistý Mat Cauthon.

Na konci to byla čistě jenom otázka počtů. Tucet Aielů, a i když nebyla Banda celá, na kopec se podařilo dostat několika stovkám mužů, ještě než to skončilo. Dvanáct Aielů bylo mrtvých, a protože to byli Aielové, zemřelo o polovinu víc vojáků a dvakrát tolik jich krvácelo, i když ještě žili a sténali, když je ošetřovali. Dokonce i po tak krátkém souboji Mat krvácel z půl tuctu pálících ran a soudil, že přinejmenším tři budou potřebovat zašít.

Jeho oštěp se dal docela dobře použít jako hůl při chůzi, jak tak kulhal k místu, kde na zemi ležel Talmanes a Daerid se mu snažil přiložit škrtidlo na nohu.

Talmanesovi se bílá košile, volně rozvázaná, tmavě leskla na dvou místech. „Zdá se,“ funěl, „že na mně Nerim bude muset znovu vyzkoušet svý krejčovský schopnosti, Světlo ho spal, že je takovej bejk s tlapama jako šunky.“ Nerim byl jeho sluha a ošetřoval svého pána stejně často jako jeho šaty.

„Bude v pořádku?“ zeptal se Mat tiše.

Daerid pokrčil rameny. Měl na sobě pouze spodky. „Myslím, že krvácí míň než ty.“ Vzhlédl. Bude si moci ke své sbírce na obličeji přibrat další jizvu. „Ještě žes jim uhnul z cesty, Mate. Je jasné, že šli po tobě.“

„Radši jim nedat to, pro co sem přišli.“ Talmanes sebou trhl a s rukou kolem Daeridových ramen se vyškrábal na nohy. „Byla by hanba ztratit štěstí Bandy kvůli hrstce divochů v noci.“

Mat si odkašlal. „Takhle mi to taky připadalo.“ V duchu se mu vynořil obraz Aielů mizejících v jeho stanu a Mat se zachvěl. Proč ho, pod Světlem, chtěli Aielové zabít?

Od místa, kde do řady pokládali mrtvé Aiely, sem přišel Nalesean. Dokonce i teď měl na sobě kabát, byť ne zapnutý. Pořád se mračil na krvavou skvrnu na klopě, možná to byla jeho krev, možná ne. „Ať shoří moje duše, věděl jsem, že se tihle divoši dřív nebo později obrátí proti nám. Podle mě přišli od té tlupy, co nás minula zvečera.“

„O tom pochybuju,“ prohlásil Mat. „Kdyby mě chtěli tamti, tak mě mohli napíchnout na rožeň a opíkat nad ohněm dřív, než by si toho někdo z vás všiml.“ Dokulhal k mrtvým a prohlédl si Aiely ve světle lucerny, kterou někdo přinesl na pomoc měsíčnímu svitu. S úlevou zjistil, že to jsou jenom mužské tváře, až se mu z toho málem podlomila kolena. Žádného z nich neznal, ale on vlastně neznal moc Aielů. „Asi Shaidové,“ zabručel a obrátil se s lucernou k ostatním. Mohli to být Shaidové. Mohli to být temní druzi. Věděl až příliš dobře, že temní druzi jsou i mezi Aiely. A temní druzi měli ovšem důvod chtít ho zabít.

„Zítra,“ pravil Daerid, „bychom se podle mě měli pokusit najít jednu z těch Aes Sedai za řekou. Tady Talmanes přežije, leda by mu z těla vytekla všechna ta kořalka, ale někteří ostatní nebudou mít takové štěstí.“ Nalesean neříkal nic, ale jeho zabručení vydalo za celý proslov. Byl, koneckonců, Tairen, který Aes Sedai miloval ještě méně než Mat.

Mat bez váhání souhlasil. Nedovolí, aby některá Aes Sedai použila usměrňování na něj – jistým způsobem každá jeho jizva značila malé vítězství, další příležitost, kdy se vyhnul Aes Sedai – ale nemohl nikoho žádat, aby zemřel. Pak jim řekl, co ještě chce.

„Příkop?“ vyhrkl nevěřícně Talmanes.

„Kolem celého tábora?“ Naleseanovi se až třásla špičatá bradka. „Každou noc?“

„A palisádu?“ vyjekl Daerid. Rozhlédl se kolem dokola a ztišil hlas. Pořád tu bylo kolem pár vojáků, kteří odklízeli mrtvé. „Z toho bude vzpoura, Mate.“

„Ne, to nebude,“ ujistil je Mat. „Ráno bude každej chlap do posledního vědět, že se celým táborem protáhli Aielové, aby se dostali k mýmu stanu. Půlka nebude spát, poněvadž se budou bát, že se proberou s aielským oštěpem v žebrech. Vy tři zařídíte, aby pochopili, že palisáda by mohla Aielům zabránit zase se kolem nich proplížit.“ Aspoň je zpomalí. „Teď běžte a nechte mě dneska v noci trochu prospat.“

Poté, co odešli, prohlédl si svůj stan. Látka kolem dlouhých trhlin ve stěnách, kudy Aielové vešli dovnitř, se vlnila ve vánku. Mat si povzdechl a začal v křoví hledat pokrývku. Pak zaváhal. Ten zvuk, který ho varoval. Aielové už další nevydali, ani šeptnutí. Tak málo hluku co Aiel, neudělal ani stín. Tak co to bylo?

Opíraje se o oštěp, kulhal kolem stanu a rozhlížel se po zemi. Nebyl si jistý, co vlastně hledá. Měkké aielské boty nezanechaly na zemi žádné stopy, které by mohl vidět ve světle lucerny. Dva provazy visely ze stanu tam, kde je odřízli, ale... Postavil lucernu na zem a přejel prsty po provazech. Ten zvuk mohl vzniknout přeříznutím napnutého lana, ale aby se dostali dovnitř, neměli Aielové důvod je přeřezávat. Cosi v tom, pod jakým úhlem byly provazy přeřezané, jak šly za sebou, upoutalo jeho pozornost. Zvedl lucernu a rozhlédl se kolem. Keř nedaleko odsud byl po jedné straně ostříhaný, tenké větvičky s lístky ležely na zemi. Velmi úhledně ostříhaný, řez byl dokonale rovný, konce větviček byly zarovnané, jako kdyby to naplánoval mistr zahradník.

Matovi se zježily vlasy na hlavě. Jedna z těch děr do vzduchu, které Rand používal, se otevřela právě tady. Dost zlé bylo už to, že se ho Aielové pokusili zabít, ale že je sem poslal někdo, kdo dokázal vytvořit jeden z těch... průchodů, jak jim Rand říkal. Světlo, jestli nebyl v bezpečí před Zaprodanci, ani když měl kolem sebe celou Bandu, tak kde byl v bezpečí? Napadlo ho, jak odteď vůbec dokáže usnout, s ohni všude kolem stanu. A strážemi. Čestná stráž, tak to nazve, aby ubral ostří, že si staví kolem stanu hlídky. Příště to nejspíš budou stovky trolloků, či tisíce, místo hrstky Aielů. Byl vůbec natolik důležitý? Jestli se rozhodli, že je dost důležitý, tak by to příště mohl být některý ze Zaprodanců osobně. Krev a popel! Nikdy se neprosil, aby se stal ta’veren, neprosil se o to být připoután k zatracenému Draku Znovuzrozenému.

„Krev a zatracenej –!“

Křupnutí větvičky pod nohou ho varovalo a on se otočil a s vrčením zatočil oštěpem. Právě včas zastavil čepel, když Olver zavřískl a upadl na záda, kde jen s vytřeštěnýma očima zíral na hrot oštěpu.

„Co tu, do zatracený Jámy smrti, děláš?“ vyštěkl Mat.

„Já... já...“ Chlapec se odmlčel a polkl. „Říkali, že se tě ve spánku pokusilo zabít padesát Aielů, pane Mate, ale tys je zabil první, a já se chtěl přesvědčit, jestli jseš v pořádku, a... urozenej pán Edorion mi koupil boty. Hele.“ Zvedl nohu v botce.

Mat tiše rozzlobeně bručel a pomohl Olverovi na nohy. „Tak jsem to nemyslel. Proč nejseš v Maerone? Copak Edorion nenašel někoho, kdo by se o tebe postaral?“

„Ona jenom chtěla peníze urozenýho pána Edoriona, ne mě. Měla šest vlastních dětí. Pantáta Burdin mi dává spoustu jídla a já jenom musím krmit a napájet jeho koně a taky je hřebelcovat. To se mně líbí, pane Mate. Jenom mě nenechá na nich jezdit.“

Odkašlání. „Posílá mě urozený pán Talmanes, můj pane.“ Nerim byl malý dokonce i na Cairhieňana, hubený šedovlasý muž s protaženým obličejem, který jako kdyby říkal, že právě není nic v pořádku, a z dlouhodobého hlediska je tohle lepší den než většina ostatních. „Jestli můj pán promine, že to říkám, ty krvavé skvrny už z prádla mého pána nepůjdou nikdy vyprat, ale jestli můj pán dovolí, tak bych mohl udělat něco s trhlinami v mém pánovi.“ Pod paží měl krabičku se šitím. „Ty, chlapče, dones vodu. Žádné odmlouvání. Vodu pro mého pána, a rychle.“ Nerimovi se podařilo spojit zvednutí lucerny s úklonou. „Kdyby můj pán zašel dovnitř. Noční povětří není pro rány dobré.“

Zakrátko už Mat ležel vedle svých pokrývek – „můj pán by si nechtěl zamazat ložní prádlo" – a nechal Nerima, aby mu omyl zaschlou krev a zašil ho. Talmanes měl pravdu. Na švadlenku měl ten chlapík moc velké ruce. S Olverem ve stanu neměl jinou možnost než skřípat zuby a snášet to.

Snažil se soustředit na něco jiného než na Nerimovu jehlu, a tak ukázal na roztřepený plátěný tlumok, který Olverovi visel na ramenou. „Kdes sebral tohle?“ zafuněl.

Olver si přitiskl potrhaný ranec na prsa. Kluk byl rozhodně čistší než předtím, když už ne hezčí. Boty vypadaly pevné a vlněná košile a spodky nové. „To je moje,“ bránil se chlapec. „Nic jsem neukrad.“ Po chvíli tlumok otevřel a začal vyndávat věci ven. Náhradní spodky, dvě další košile a nějaké punčochy ho nijak nezajímaly, ale vyjmenoval další věci. „Tohle je moje pírko z červenýho jestřába, pane Mate, a tenhle kamínek má zrovna barvu slunka. Vidíš?“ Přidal malý váček. „Mám pět měďáků a taky jeden stříbrnej groš.“ Stočená látka zavázaná provázkem a malá dřevěná krabička. „Moje hra na hady a lišky. Udělal mi to táta. Namaloval mi desku.“ Na okamžik se mu tvářička zkrabatila, poté pokračoval. „A hele, tenhle kamínek v sobě má rybí hlavu. Nevím, jak se tam dostala. A tohle je můj želví krunýř. Z modrohřbetý želvy. Vidíš ty proužky?“

Mat sebou škubl při zvlášť bolestivém píchnutí jehlou, natáhl se a prstem přejel stočenou látku. Mnohem lepší bylo, když dýchal nosem. Zvláštní, jak fungovaly ty díry v jeho paměti. Vzpomínal si, jak se hadi a lišky hrají, ale ne že by je někdy hrál. „Tohle je moc pěknej krunýř, Olvere. Kdysi jsem taky jeden měl. Ze zelený zemní želvy.“ Natáhl ruku na druhou stranu ke svému měšci. Vylovil dvě zlaté cairhienské koruny. „Přidej si tohle do svýho váčku, Olvere. Chlap potřebuje mít v kapse trochu zlata.“

Olver začal škrobeně cpát svoje věci zpátky do tlumoku. „Já nežebrám, pane Mate. Můžu si večeři vodpracovat. Nejsem žebrák.“

„To jsem taky nikdy nechtěl říct.“ Mat se spěšně rozhlédl kolem sebe, hledaje nějaký důvod, proč by měl chlapci vyplatit dvě koruny. „Já... potřebuju, aby mi někdo nosil zprávy. Nemůžu požádat Bandu. Mají plný ruce práce s vojákováním. Jistě, musel by ses starat taky o svýho koně. Nemoh bych po nikom chtít, aby to dělal za tebe.“

Olver se prudce narovnal. „Měl bych svýho vlastního koně?“ zeptal se nevěřícně.

„Ovšem. Je tu ještě jedna věc. Jmenuju se Mat. Ještě jednou mi řekneš pane Mate a já ti na nose uvážu uzel.“ Zařval a prudce se narovnal. „Světlo tě spal, Nerime, to je noha, ne zatracenej hovězí bok!“

„Jak můj pán říká,“ zamumlal Nerim, „noha mého pána není hovězí bok. Děkuju, můj pane, že jsi mě poučil.“

Olver si váhavě ohmatával nos, jako by zvažoval, je-li na něm možné uvázat uzel.

Mat se se zasténáním posadil. Teď si na krk uvázal ještě kluka, a přitom mu neprokázal žádnou laskavost – ne, jestli bude poblíž příště, až se nějaký Zaprodanec pokusí snížit počet ta’veren na světě. No, jestli bude Randův plán fungovat, tak bude o jednoho Zaprodance míň. Kdyby bylo po Matově vůli, tak by raději zůstal stranou od potíží a mimo nebezpečí, dokud by po světě běhal byť jediný Zaprodanec.

23

Význam zprávy

Graendal se podařilo necivět s otevřenou pusou, když vstoupila do místnosti, ale šaty ze streithu jí úplně zčernaly, než se ovládla a vrátila je k modré mlze. Sammael udělal dost, aby každý zapochyboval, že tahle komnata je ve Velké sněmovně rady v Illianu. Jenže ji by zase velmi překvapilo, kdyby někdy někdo kromě něho pronikl bez pozvání takhle daleko do komnat „urozeného pána Brenda".

Byl tu příjemný chládek. V koutě se zvedal dutý válec výměníku. Žárobaňky, jasné a neblikající, se podivně vyjímaly v těžkých zlatých svícnech, ale vydávaly mnohem lepší světlo, než by kdy dokázaly svíčky či olejové lampy. Na mramorové krbové římse stála malá hudební skříňka a z paměti vyvolávala tiché tóny hudební sochy, kterou nejspíš nikdo mimo tuto komnatu neslyšel hodně přes tři tisíce let. A poznala i několik uměleckých děl na stěnách.

Zastavila se před „Tempem nekonečnosti“ Cerana Tola. Nebyla to kopie. „Skoro to vypadá, žes vyloupil muzeum, Sammaeli.“ Bylo těžké dostat z hlasu závist, a když si všimla jeho slabého úsměvu, uvědomila si, že se jí to nepodařilo.

Sammael nalil víno do dvou pohárů vykládaných stříbrem a jeden jí podal. „Jen stázovou skříň. Lidé se asi v posledních dnech snažili zachránit, co se dalo.“ Jeho úsměv zatahal za tu hroznou jizvu, co měl na obličeji, jak se tak spokojeně rozhlížel kolem dokola, a se zvlášť velkým nadšením se zadíval na desku zara promítající do vzduchu svoje pole průhledných krabic. Sammael měl vždycky rád hry plné násilí. Deska zara samozřejmě znamenala, že stázovou skříň plnil někdo, kdo následoval Velikého pána. Vlastnit jedinou kdysi lidskou hrací figurku znamenalo na druhé straně přinejmenším uvěznění. Co jiného ještě našel?

Usrkla vína – a potlačila povzdech. Bylo odsud a z tohoto času, doufala ve výběrový Satare nebo ve výtečné Comoladské – a uhladila si šaty prstem plným prstenů. „Taky jsem jednu našla, ale kromě streithu tam byla nejohavnější sbírka neužitečných krámů.“ Koneckonců, jelikož ji sem pozval a ukázal jí to, nastal čas na důvěrnosti. Nepatrné důvěrnosti.

„Jak smutné pro tebe.“ Znovu ten slabý úsměv. On našel něco víc než jenom hračky a ozdůbky. „Na druhou stranu,“ pokračoval, „vezmi si, jak hrozné by bylo otevřít skříň a probudit hnízdo cafarů, řekněme, nebo jumaru nebo některého dalšího z Aginorových tvorečků. Věděla jsi, že teď jumary volně pobíhají po Morně? Plně dorostlé, i když zatím ještě nikdy neprošly proměnou. Říkají jim červi.“ Rozchechtal se, až se celý třásl.

Graendal se usmála mnohem hřejivěji, než se cítila, ačkoliv její šaty opět změnily barvu, byť jen o tón. Měla jednu nepříjemnou, vlastně téměř osudovou zkušenost s jedním z Aginorových stvoření. Ten muž byl svým způsobem brilantní, avšak šílený. Nikdo jiný než šílenec by nemohl vytvořit gholamy. „Zdá se, že máš velmi dobrou náladu.“

„A proč ne?“ opáčil blahosklonně. „Už mám skoro v rukou tajnou zásobu angrialů a kdoví čeho ještě. Netvař se tak překvapeně. Ovšemže jsem věděl, že se mi vy ostatní snažíte koukat přes rameno v naději, že vás k nim dovedu. No, k ničemu vám to nebude. Óch, podělím se, ale až budou moje a až si budu moct vybrat jako první.“ Rozvalil se v silně zlaceném křesle – nebo možná bylo celé ze zlata, to by se mu podobalo – zkřížil nohy v holínkách a pohladil si zlatou bradku. „Kromě toho jsem poslal k al’Thorovi posla. A odpověď byla příznivá.“

Graendal málem rozlila víno. „Byla? Já slyšela, že tvého posla zabil.“ Jestli s ním otřáslo, že ví tolik, tak to zakryl. Dokonce se usmál.

„Al’Thor nikoho nezabil. Andris tam šel zemřít. Copak si myslíš, že bych chtěl čekat na kurýra? Nebo na holuby! Jak zemřel, mi prozradilo al’Thorovu odpověď."

„Což bylo?“ optala se opatrně.

„Příměří mezi námi.“

Do hlavy jako by se jí zaryly ledové prsty. To nemohla být pravda. A přesto vypadal uvolněněji, než jak ho viděla od probuzení. „Luis Therin by nikdy –“

„Luis Therin je dávno mrtvý, Graendal.“ Přerušení bylo pobavené, dokonce posměšné. Vůbec žádný hněv.

Zakryla hluboký nádech tím, že předstírala, že pije. Mohla to být pravda? „Jeho vojsko se stále sbírá kolem Tearu. Viděla jsem je. Mně to teda příměří moc nepřipomíná.“

Sammael se rovnou zasmál. „Přesměrovat vojsko nějakou chvíli trvá. Věř mi, proti mně on nikdy nevytáhne.“

„Myslíš? Několik mých malých přátel tvrdí, že tě chce mrtvého, protože jsi zabil nějaké jeho mazlíčky Děvy. Kdybych byla tebou, tak bych si vybrala nějaké méně nápadné místo, někde, kde by mě nenašel.“ Sammael nehnul brvou. Bylo to, jako kdyby někdo odřízl všechny provázky, které s ním obvykle hýbaly.

„Co záleží na tom, jestli umřelo pár Děv?“ Výraz na jeho tváři byl matoucí. „Byla to bitva. Vojáci v bitvě přece umírají. Al’Thor byl možná sedlák, má však generály, aby bojovali v jeho bitvách a vysvětlili mu to. Pochybuju, že si toho vůbec všiml.“

„Ty ses na tyhle lidi opravdu ani nepodíval. Změnili se stejně jako země, Sammaeli. Ne jenom Aielové. Jistým způsobem se ostatní změnili mnohem víc. Těmi vojáky byly ženy a pro Randa al’Thora to znamená velký rozdíl.“

Sammael jen pokrčil odmítavě rameny a ona potlačila opovržení a udržela streith v klidné barvě mlhy. On nikdy nepochopil, že musíte lidem rozumět, abyste je přiměli konat podle vaší vůle. Nátlak byl naprosto v pořádku, jenže jste ho nemohli použít na celý svět.

Zapřemítala nad tím, jestli tahle stázová skříň byla u té tajné zásoby, kterou „má už skoro v rukou". Kdyby dostal jediný angrial... Jestli ho má, ona to zjistí, ale nejspíš až jí to on dovolí. „Tak to asi budeme muset zjistit, o kolik náš primitivní Luis Therin zmoudřel.“ Zvedla pochybovačně obočí a zmohla se na úsměv. Žádná reakce. Kde našel uzdu na svůj vztek? Už samotné jméno Luise Therina mělo stačit, aby vybuchl. „Jestli se mu nepovede vyhnat tě z Illianu jako cosu nahoru na strom, tak možná –“

„Možná už je to čekání moc dlouhé,“ přerušil ji hladce. „Totiž dlouhé na tebe.“

„To měla být hrozba, Sammaeli?“ Látka se změnila ve světle růžovou, avšak ona ji nechala tak. Ať ví, že je rozzlobená. „Myslela jsem, že ses už dávno poučil, že vyhrožovat mně je chyba.“

„Nevyhrožuju, Graendal,“ opáčil klidně. Všechny jeho tlakové body byly otupělé. Zřejmě ho z jeho pobaveného klidu nemohlo nic vyvést. „Pouhá fakta. Al’Thor na mě nezaútočí a já nezaútočím na něj. A samozřejmě jsem souhlasil, že nepomůžu žádnému z Vyvolených, kdyby ho snad al’Thor našel. Všechno je to hezky v souladu s rozkazy Velikého pána, nemyslíš?“

„Ovšem.“ Udržela nehybnou tvář, ale streith přešel do tmavší růžové a ztratil něco ze své mlžnosti. Barva částečně značila hněv. Bylo toho snad ještě víc, ale jak to měla zjistit?

„Což znamená,“ pokračoval Sammael, „že v Den návratu zůstanu s největší pravděpodobností jen já proti al’Thorovi.“

„Pochybuji, že se mu podaří nás všecky pozabíjet,“ pronesla kysele, ale kyselina jí bublala i v žaludku. Příliš mnoho Vyvolených zemřelo. Sammael našel nějaký způsob, jak zůstat stranou do doby, než zůstane jen on sám.

„Myslíš, že ne? Dokonce i kdyby zjistil, kde všichni jste?“ Jeho úsměv se prohloubil. „Jsem si naprosto jistý, že vím, co má v plánu Demandred, ale kde se skrývá? Kde je Semirhage? Mesaana? A co Asmodean a Lanfear? Moghedien?“

Studené prsty se vrátily a vmáčkly se jí do lebky. Nepovaloval by se tu a nežvanil takhle – neodvažoval by se vůbec navrhnout to, co navrhoval – pokud... „Asmodean a Lanfear jsou mrtví, a jsem si jistá, že Moghedien musí být taky.“ Překvapil ji zvuk vlastního hlasu, chraplavého a nejistého. Víno jí nijak nezvlhčilo vyschlé hrdlo.

„A co ostatní?“ Byla to jenom otázka, v hlase se mu neozýval nejmenší zájem. Graendal se z toho zachvěla.

„Řekla jsem ti, co vím, Sammaeli.“

„Což je nic. Až budu Nae’blisem, já si vyberu, kdo bude stát pode mnou. Ten někdo bude muset být živý, aby mohl přijmout dotek Velikého pána.“

„Chceš snad říct, žes byl v Shayol Ghulu? Že ti Veliký pán slíbil...?"

„Všechno poznáš, až bude čas, ne dřív. Ale malá rada, Graendal. Připrav se hned. Kde jsou?“

Horečně přemýšlela. Musel mít ten slib. Prostě musel. Ale proč on? Ne, nebyl vůbec čas na spekulace. Veliký pán se rozhodoval podle vlastní vůle. A Sammael přinejmenším věděl, kde sídlí ona. Mohla z Arad Domanu uprchnout, usadit se někde jinde. Nebylo by to těžké. Vzdát se těch hrátek, které tam hrála, a dokonce i větší hry, kterou by možná musela opustit, by bylo jen malou ztrátou ve srovnání s tím, kdyby po ní šel al’Thor – nebo Luis Therin. Nehodlala se mu nikdy postavit přímo. Jestli jeho rukou padli Izmael a Rahvin, tak nehodlala zkoušet jeho sílu, ne čelem. Sammael musel mít ten slib. Kdyby teď zemřel... Určitě drží saidín – byl by šílený, kdyby něco takového jinak říkal – a okamžitě by ucítil, kdyby uchopila saidar. To ona by zemřela. Musel ho mít. „Já... nevím, kde je Demandred nebo Semirhage. Mesaana... Mesaana je v Bílé věži. To je všechno, co vím. Přísahám.“

Napětí v hrudi povolilo, když Sammael konečně přikývl. „Najdeš pro mě i ostatní.“ Nebyla to otázka. „Všechny, Graendal. Jestli budeš chtít, abych věřil, že je někdo z nich mrtvý, tak mi ukážeš jeho mrtvolu.“

Velmi si přála, aby se odvážila změnit v mrtvolu jeho. Po šatech se jí vlnily fialové a červené odstíny, odraz hněvu, strachu a hanby, které jí neovladatelně vířily hlavou. No dobrá, ať si prozatím myslí, že ji zastrašil. Jestli předhodí Mesaanu al’Thorovi, jestli je všechny předhodí al’Thorovi, budiž, pokud udrží al’Thora dál od jejího hrdla. „Pokusím se.“

„Udělej víc než to, Graendal. Pokoušet se nestačí."

Když byla Graendal pryč a průchod zpět do jejího paláce v Arad Domanu se zavřel, Sammael se přestal usmívat. Čelisti ho bolely, jak zatínal zuby. Graendal si myslela příliš. Byla tak zvyklá na to, že dokáže donutit ostatní, aby hráli pro ni, že ji vůbec nenapadlo, aby hrála pro sebe samu. Napadlo ho, co by asi řekla, kdyby někdy zjistila, že ji zmanipuloval tak obratně, jako ona ve svých dobách zmanipulovala tolik hlupáků. Vsadil by všechno na to, že jeho skutečný cíl ani nezahlédla. Takže Mesaana je v Bílé věži a Graendal v Arad Domanu. Kdyby Graendal viděla jeho tvář nyní, poznala by skutečný strach. Ať už se stane cokoliv, Sammael hodlal být tím, kdo zůstane stát v Den návratu, aby byl jmenován Nae’blisem a porazil Draka Znovuzrozeného.

24

Poselstvo

Egwain se odvrátila od hudebníků na rohu ulice – zpocené ženy funící do dlouhé flétny a rudolícího muže drnkajícího na devítistrunnou citaru – a s lehkým srdcem se proplétala mezi davem. Slunce stálo vysoko na obloze, koule roztaveného zlata, a dlažební kameny byly dost rozpálené, aby ji pálily přes podrážky vysokých měkkých bot. Z nosu jí kapal pot, loktuše byla jako těžká pokrývka, dokonce i když ji měla jen volně přehozenou přes lokty, a ve vzduchu bylo dost prachu, aby už toužila po opláchnutí, nicméně se usmívala. Někteří lidé se po ní koukali úkosem, když si mysleli, že se nedívá, z čehož jí bylo do smíchu. Takhle se totiž dívávali na Aiely. Lidé viděli to, co čekali, že uvidí, a viděli ženu v aielských šatech, takže si už vůbec nevšímali jejích očí, tím méně její výšky.

Pouliční obchodníci vyvolávali své zboží a soutěžili s křikem řezníků a svíčkařů, rachotem a třískáním ze stříbrotepeckých dílen a krámů s nádobím a kvílením nenamazaných os. Vozkové s hrubými jazyky a muži kráčející podle volských spřežení se hlasitě přeli o cestu s tmavě lakovanými nosítky a střízlivými kočáry s rodovými erby na dvířkách. Všude byli hudebníci spolu s žongléry a akrobaty. Kolem si dost pyšně vykračoval hlouček bledých žen v jezdeckých šatech s meči, napodobujících způsob, jakým se podle nich chovali muži, smály se příliš nevázaně a tlačily se mezi lidmi způsobem, jímž by na sto krocích začaly tucet rvaček, kdyby byly muži. O kovadlinu zvonilo kovářské kladivo. Vzduchem se nesl všeobecný šum hlasů a ruch, hluk města, na nějž mezi Aiely téměř zapomněla. Snad jí dokonce i chyběl.

Tehdy se zasmála, přímo tady na ulici. Když poprvé uslyšela hluk města, málem ji ohlušil. Občas se jí zdálo, že ta vykulená žába byl někdo jiný.

Žena navádějící svou rezavou klisnu mezi lidmi se po ní zvědavě otočila. Kůň měl v dlouhé hřívě a ocase vpleteny střibrné zvonečky a žena měla další zvonečky ve vlasech, které jí visely do půli zad. Byla hezká, nemohla být o moc starší než Egwain, ale ve tváři měla vepsánu tvrdost, oči měla ostré a za pasem ne méně než šest nožů, jeden skoro tak velký, jako by byl aielský. Nepochybně hledačka rohu.

Vysoký pohledný muž v zeleném kabátci se dvěma meči na zádech se se značným zájmem díval, jak žena projíždí kolem. Nejspíš to byl další hledač rohu. Zřejmě byli úplně všude. Když dav ženu na ryzce pohltil, muž se obrátil a všiml si, že ho Egwain pozoruje. S náhlým zájmem se usmál, narovnal široká ramena a vydal se k ní.

Egwain co nejrychleji nasadila studený výraz, přičemž se snažila spojit Sorileinu nejvážnější tvář se Siuan Sanche, když měla štólu amyrlinina stolce přes ramena.

Muž se zastavil a zatvářil se překvapeně. Když se odvracel, zaslechla ho bručet: „zatracená Aielanka". Nemohla si pomoci, zasmála se znovu. Musel ji slyšet i přes okolní hluk, poněvadž si odfrkl a potřásl hlavou. Neohlédl se však.

Dobrou náladu měla ze dvou důvodů. Jedním bylo, že moudré konečně souhlasily, že procházka po městě bude stejným cvičením jako chození zvenku kolem hradeb. Hlavně Sorilea zřejmě nechápala, proč chce strávit v davu mokřiňanů o minutu víc, než musí, zvlášť když byli všichni natlačení uvnitř hradeb. Hlavně se však cítila dobře, protože jí řekly, že teď, když bolesti hlavy, které je tolik mátly, jsou úplně pryč – nedokázala je úplně skrýt – bude se moci brzy vrátit do Tel’aran’rhiodu. Ne včas na další schůzku za tři noci, ale před tou další jistě.

To byla úleva. Už se nebude muset do světa snů plížit tajně. Už nebude muset všechno pracně zjišťovat sama. Už se nebude muset děsit toho, že ji chytí moudré a odmítnou ji dál učit. Už nebude nutné lhát. Bylo to nezbytné – nemohla si dovolit plýtvat časem, musela se toho tolik naučit, a nemohla uvěřit, že bude mít vůbec nějaký Čas na učení – ale ony by to nikdy nepochopily.

V ulicích se pohybovali také Aielové, jak ti v cadin’sorech, tak gai’šainové v bílém. Gai’šainové šli tam, kam je poslali, ale ostatní mohli být uvnitř hradeb poprvé v životě a dost možná i naposledy. Aielové skutečně neměli moc rádi města, ačkoliv hodně se jich přišlo před šesti dny podívat na Manginovu popravu. Povídalo se, že si oprátku kolem krku sám nasadil a udělal nějaký aielský vtip na to, jestli mu provaz přetrhne krk, nebo jeho krk provaz. Slyšela, jak několik Aielů ten vtip opakuje, ale o oběšení se žádný nezmínil ani slovíčkem. Rand měl Mangina rád. Byla si tím jistá. Berelain sdělila moudrým rozsudek, jako by jim říkala, že zítra budou mít připraveno čisté prádlo, a moudré ji vyslechly stejně. Egwain soudila, že Aielům nikdy neporozumí. Velmi se bála, že už nerozumí ani Randovi. Berelain zas rozuměla až příliš dobře. Tu zajímali jenom muži, kteří ještě žili.

S takovými myšlenkami jí dalo práci znovu získat dobrou náladu. Ve městě rozhodně nebylo chladněji než za hradbami – vlastně když nevál vítr a lidé byli tak blízko, mohlo tu být ještě větší horko – a bylo tu téměř stejně prašno, ale aspoň se necourala krajinou, kde nebylo k vidění nic než popel Předbrání. Pár dalších dní, a bude se zase moci učit, skutečně učit. To jí vrátilo úsměv.

Zastavila se u šlachovitého ohňostrůjce se zpoceným obličejem. Bylo snadné poznat, kdo to je či kým býval. Husté kníry mu nezakrýval průhledný závoj, jaký často Taraboňané nosívali, ale nabírané spodky, s výšivkou na nohavicích, a stejně volná košile s výšivkou na prsou ho označovaly docela dobře. Prodával pěnkavky a drozdy v hrubě sbitých klíckách. Když Shaidové vypálili jejich kapitulu, značný počet ohňostrůjců se snažil najít prostředky k návratu do Tarabonu.

„Mám to z toho nejdůvěryhodnějšího zdroje,“ vykládal pohledné prošedivělé ženě v tmavomodrých šatech prostého střihu. Obchodnice, nepochybně, mající výhodu před těmi, co v Cairhienu čekali na lepší časy. „Aes Sedai,“ svěřoval se ohňostrůjce a naklonil se nad ptáčka v klícce, aby mohl šeptat, „se rozdělily. Aes Sedai jsou ve válce. Proti sobě.“ Obchodnice souhlasně přikyvovala.

Egwain přestala předstírat, že uvažuje o sýkorce se zelenou hlavičkou, a šla dál, ačkoliv musela uskočit z cesty kulatolícímu kejklíři, který se nesl ulicí a domýšlivě mával záplatovaným pláštěm. Kejklíři věděli až příliš dobře, že jsou mezi těmi několika málo mokřiňany, již byli v Pustině vítáni. Aielové je neděsili. Aspoň to předstírali.

Ty řeči ji dělaly starosti. Ne to, že se Věž rozdělila – to se o moc déle v tajnosti udržet nedalo – ale řeči o válce mezi Aes Sedai. Vědět, že Aes Sedai si jdou navzájem po krku, bylo jako vědět, že jedna část její rodiny jde po krku druhé, a to, že znala důvody, pomáhalo jenom málo, díky tomu to bylo pouze tak tak snesitelné, a přesto pomyšlení, že by mohlo dojít k něčemu horšímu... Kdyby jen existoval způsob, jak vyléčit Věž, znovu ji sjednotit bez krveprolití.

O kus dál v ulici jedna zpocená předbránská žena, která mohla být i hezká, kdyby měla čistší tvář, rozdávala klevety spolu se stuhami a špendlíky z podnosu, který jí visel na popruhu kolem krku. Měla modré hedvábné šaty s červeně prostřihávanou sukní, ušité pro menší ženu. Silně ošoupaný lem měla dost vysoko, aby byly vidět pevné boty, a díry v rukávech a na živůtku ukazovaly, kde byla vypárána výšivka. „Povídám, že je to pravda pravdoucí,“ sdělovala žena, která si prohlížela její zboží, „kolem města zahlídli trolloky. Aha, ano, ta zelená ti zdůrazní oči. Stovky trolloků a...“

Egwain se ani nezastavila. Kdyby se poblíž města objevil jenom jediný trollok, Aielové by to věděli dávno předtím, než by se stal předmětem pouličních drbů. Přála si, aby moudré taky klevetily. No, občas to dělaly, ale jenom o jiných Aielech. Pokud se Aielů týkalo, nic na mokřiňanech nebylo příliš zajímavé. Jelikož se však mohla zjevit v Elaidině pracovně v Tel’aran’rhiodu, kdykoliv se jí zachtělo, a přečíst si její dopisy, zvykla si vědět o tom, co se děje ve světě.

Egwain si najednou uvědomila, že se kolem rozhlíží jinýma očima, dívá se lidem do tváří. V Cairhienu byli špehové Aes Sedai tak jistě, jako že se potila. Elaida musela z Cairhienu dostávat každý den prostřednictvím holubů alespoň jednu zprávu, pokud ne víc. Špehové Věže, špehové jednotlivých adžah, špehové jednotlivých Aes Sedai. Byli všude, často tam, kde jste je nejméně čekali. Proč stáli ti dva akrobaté právě tam? Zadržují dech, nebo ji pozorují? Znovu se vrhli do akce, jeden vyskočil a postavil se do stojky druhému na ramenou.

Špionka žlutého adžah se jednou pokusila svázat Elain a Nyneivu a vypravit je do Tar Valonu na rozkaz vydaný Elaidou. Egwain doopravdy nevěděla, jestli ji Elaida chce taky, avšak předpokládat opak by bylo hloupé. Egwain prostě nemohla uvěřit, že by Elaida odpustila někomu, kdo pracoval blízko ženy, kterou svrhla.

Vlastně některé Aes Sedai ze Salidaru tady nejspíš měly špehy taky. Kdyby se k nim někdy dostala zpráva o „Egwain Sedai ze zeleného adžah...“ Mohl to být kdokoliv. Ta hubená ženská ve dveřích krámku, zdánlivě studující štůček tmavě šedého sukna. Nebo ta neupravená žena rozvalující se vedle dveří do krčmy a mávající si zástěrou před obličejem. Nebo ten tlustý chlapík s károu plnou masových pirohů – proč se na ni tak divně díval? Málem vyrazila k nejbližší městské bráně.

Zastavila se právě kvůli tomu tlouštíkovi, nebo spíš kvůli tomu, jak se náhle rukama snažil zakrýt pirohy. Zíral na ni, protože ona civěla na něj. Nejspíš se bál, že se mu aielská „divoška“ pokusí sebrat pár kousků bez placení.

Egwain se chabě zasmála. Aielanka. Dokonce i lidé, kteří se jí dívali přímo do obličeje, předpokládali, že je Aielanka. Agent Věže, který by ji hledal, by prošel přímo kolem ní. Cítíc se mnohem lépe se znovu začala potulovat ulicemi a pozorně naslouchala, kde to jen šlo.

Potíž byla v tom, že si už zvykla na to, že se o událostech dozvěděla týdny, dokonce i dny poté, co se staly, a s jistotou, že se staly. Klepy mohly překročit stovku mil za den, nebo jim to mohlo trvat měsíc, a každý den daly zrod desítkám dalších. Dnes zjistila, že Siuan popravili, protože objevila černé adžah, že Siuan je černá adžah a ještě žije, že černé adžah vyštvaly ty Aes Sedai, které k nim nepatřily, z Věže. Nebyly to žádné nové povídačky, jenom obměny těch starších. Jedna nová zpráva, šířící se jako požár po letní louce, zněla, že za všemi falešnými Draky stála Věž. To ji tolik rozzlobilo, že se vztyčenou hlavou odešla pokaždé, když ji zaslechla. Slyšela také, že Andořané v Aringillu prohlásili nějakou šlechtičnu královnou – Dylin, Delin, jméno se lišilo – když teď byla Morgasa mrtvá, což mohla být pravda, a že Aes Sedai pobíhají po Arad Domanu a provádějí naprosto neuvěřitelné věci, což zcela jistě pravda nebyla. Do Cairhienu přichází prorok. Prorok byl korunován králem Ghealdanu – ne Amadicie. Drak Znovuzrozený zabil proroka za rouhačství. Všichni Aielové odcházejí. Ne, hodlají se tu usadit a zůstat. Berelain má být korunována a usednout na Sluneční trůn. Hubený mužíček s vyhýbavým pohledem se málem nechal utlouci svými posluchači před jednou tavernou za to, že řekl, že Rand je jeden ze Zaprodanců, ale Egwain se do toho bez přemýšlení vložila.

„Copak nemáte žádnou čest?“ chtěla vědět chladně. Čtyři drsňáci, kteří ho už chtěli popadnout, na ni zamrkali. Byli to Cairhieňané, jen o málo vyšší než ona, ale mnohem rozložitější, se zlámanými nosy a zapadlými klouby rváčů, a ona je přesto udržela na místě čirou vášnivostí. Tím a taky proto, že v ulici byli další Aielové. Nebyli dost hloupí, aby se za daných okolností začali strkat s aielskou ženou, za niž ji považovali. „Když už se musíte někomu postavit za to, co říká, tak se mu postavte po jednom, čestně. Styďte se, čtyři na jednoho.“

Zírali na ni, jako by se zbláznila, a ona pomalu zrudla. Doufala, že to budou považovat za hněv. Ne jak se opovažujete prát s někým slabším, ale jak se opovažujete nenechat ho bojovat vždycky jen s jedním? Poučovala je, jako kdyby se řídili ji’e’toh. Ovšem, kdyby se jím řídili, tak by je nemusela poučovat.

Jeden z drsňáků sklonil hlavu v lehké úkloně. Neměl jen křivý nos, špička mu úplně chyběla. „Ehm... už odešel... ehm... madam. Můžem jít taky?“

Byla to pravda, hubeňour využil vyrušení a zmizel. Egwain pocítila záblesk opovržení. Utekl, neboť se bál čelit čtyřem. Jak mohl snést tu hanbu? Světlo, už to dělá zas.

Otevřela ústa, aby řekla, že samozřejmě můžou odejít – a nic nevyšlo ven. Oni její mlčení vzali jako souhlas, nebo možná výmluvu, a odspěchali pryč, ale ona si jich skoro nevšimla. Byla příliš zaneprázdněná pohledem na konec jezdeckého oddílu, projíždějícího ulicí.

Tucet vojáků v zelených pláštích, kteří si vynucovali cestu davem, nepoznala, ale ty, koho doprovázeli, byly něco jiného. Viděla ženám jenom záda – mezi vojáky měla dojem, že jich je pět či šest – jen část jejich zad, ale to bohatě stačilo. Víc než bohatě. Ženy měly lehké lněné pláště proti prachu v hnědých odstínech a Egwain se přistihla, že civí přímo na to, co vypadalo jako čistě bílé kolo vyšité na zádech jednoho z plášťů. Pouze výšivka odlišovala bílý plamen Tar Valonu od okrajů značících bílé adžah. Zachytila i zelenou a červenou. Červenou! Pět či šest Aes Sedai, mířících ke královskému paláci, kde nad nejvyšší věží ochable povlával Dračí praporec vedle Randovy karmínové vlajky se starobylým symbolem Aes Sedai. Někteří lidé říkali Dračí praporec tomuhle, jiní zas Al’Thorův praporec, nebo dokonce aielský praporec a kromě toho měl ještě tucet dalších jmen.

Egwain se protlačila davem a následovala je asi dvacet kroků, pak se zarazila. Červená sestra – viděla přinejmenším jednu červenou – musela znamenat, že tohle je dlouho očekávané poselstvo z Věže, to, o němž Elaida psala, že Randa doprovodí do Tar Valonu. Bylo tomu již víc než dva měsíce od doby, kdy dopis donesl uštvaný kurýr. Tenhle oddíl nemohl vyrazit na cestu o mnoho později než on.

Randa nenajdou – pokud dovnitř neproklouzl bez ohlášení. Egwain usoudila, že nějak znovu objevil nadání zvané cestování, ale tím nezjistila, jak se to dělá – a přesto ať už Randa najdou nebo ne, nesmějí najít Egwain. Nejlepší, co by mohla čekat, bylo to, že by ji jako přijatou, která utekla z Věže, a nedohlíží na ni žádná hotová sestra, prostě přivedly k pořádku, a to se dalo čekat jedině, jestli ji Elaida opravdu nehonila. I tak by ji však odvlekly zpátky do Tar Valonu k Elaidě. Nedělala si iluze, že by odolala pěti šesti Aes Sedai.

Naposledy se podívala na odjíždějící Aes Sedai, zvedla si sukně a rozběhla se, vyhýbajíc se cestou lidem, občas do nich i vrazila, a podbíhala pod nosy tažných zvířat, zapřažených do vozů či kočárů. Následoval ji rozzlobený křik. Když konečně proběhla jednou z vysokých hranatých městských bran, udeřil ji do tváře horký vítr. Jelikož mu nebránily žádné budovy, nesl tolik prachu, že se rozkašlala, ale utíkala dál celou cestu zpět, až k nízkým stanům moudrých.

K jejímu překvapení stála před Amysiným stanem štíhlá bílá klisna se zlatými třásněmi zdobeným sedlem a uzdou. Držel ji jeden gai’šain, který klopil oči, pokud zrovna nepoplácával ohnivé zvíře ve své péči. Když Egwain vběhla dovnitř, našla jezdkyni, Berelain, jak usrkává Čaj s Amys, Bair a Sorileou. Všechny ženy se válely na poduškách jasných barev se střapci. Stranou klečela bíle oděná Rodera a pokorně čekala, až bude moci dolít šálky.

„Ve městě jsou Aes Sedai,“ vysypala ze sebe Egwain, jakmile se dostala dovnitř, „míří ke Slunečnímu paláci. Musí to být poselstvo od Elaidy k Randovi.“

Berelain půvabně vstala. Egwain musela, i když nerada, přiznat, že ta žena je velice půvabná. A její jezdecké šaty měly docela slušný střih, protože ani ona nebyla natolik hloupá, aby na slunci jezdila v tom, co obvykle nosívala. Ostatní se zvedly s ní. „Zdá se, že se musím vrátit do paláce,“ povzdechla si. „Světlo ví, jak se budou cítit, když tam nebude nikdo, kdo by je uvítal. Amys, jestli víš, kde je Rhuark, mohla bys mu poslat zprávu, aby se tam se mnou sešel?“

Amys kývla, ale Sorilea řekla: „Neměla by ses na Rhuarka tolik spoléhat, holka. Rand al’Thor dal Cairhien na starost tobě. Přepustíš většině mužů prst, a oni chňapnou po celé ruce dřív, než si to uvědomíš. Dáš kmenovému náčelníkovi prst, a on popadne celou paži.“

„To je pravda,“ zamumlala Amys. „Rhuark je stínem mého srdce, ale je to pravda.“

Berelain vytáhla z opasku tenké jezdecké rukavičky a začala si je natahovat. „Připomíná mi mého otce. Občas až příliš.“ Na okamžik se lítostivě zamračila. „Ale dává mi velmi dobré rady. A ví, kdy se má vytahovat a jak moc. Myslím, že když se na ně podívá Rhuark, udělá to dojem i na Aes Sedai.“

Amys se hrdelně zasmála. „Je působivý. Pošlu ti ho.“ Políbila Berelain zlehka na čelo a obě tváře.

Egwain zírala. Takhle líbala matka syna či dceru. Co se to děje mezi Berelain a moudrými? Nemohla se samozřejmě zeptat. Taková otázka by zahanbila ji i moudré. I Berelain, ačkoliv ta by se to nedozvěděla, a Egwain by nijak nevadilo zahanbit Berelain tak, až by jí vypadaly všechny vlasy.

Když se Berelain otočila k odchodu, Egwain jí položila ruku na paži. „Musíš s nima jednat opatrně. Nebudou Randovi přátelsky nakloněný, avšak špatný slovo, špatnej pohyb z nich může udělat otevřený nepřátele.“ To byla docela pravda, ale ne to, co potřebovala říci. Raději by si nechala vyrvat jazyk, než by požádala Berelain o laskavost.

„Už jsem s Aes Sedai jednala, Egwain Sedai,“ podotkla druhá žena suše.

Egwain se zdržela hlubokého nadechnutí. Musela to udělat, ale nedovolí, aby tahle ženská viděla, jak těžké to je. „Elaida nechce pro Randa nic dobrýho, je jako lasička s kuřetem, a tyhle Aes Sedai jsou od Elaidy. Jestli zjistí, že po Randově boku je nějaká Aes Sedai, tady, kde na ni můžou, tak by mohla brzy prostě zmizet.“ Dívajíc se do Berelaininy bezvýrazné tváře se nemohla přinutit říci víc.

Berelain se po delší době usmála. „Egwain Sedai, udělám pro Randa, co bude v mých silách.“ Úsměv i tón jejího hlasu byly... vtíravé.

„Holka,“ ozvala se ostře Sorilea a Berelain kupodivu na tvářích naskočily rudé skvrny.

Aniž se Berelain podívala na Egwain, řekla opatrně neutrálním hlasem. „Ocenila bych, kdybys to neříkala Rhuarkovi.“ Vlastně se nedívala na nikoho, ale snažila se ignorovat Egwain.

„Neřekneme,“ pospíšila si s odpovědí Amys, takže Sorilea zůstala stát s otevřenou pusou. „Neřekneme.“ Opakování bylo míněno pro Sorileu, ozýval se v něm důraz i žádost, a nejstarší moudrá nakonec kývla, byť neochotně. Berelain si skutečně vydechla úlevou, než vyšla ze stanu.

„To dítě má odvahu,“ zasmála se Sorilea, jakmile byla Berelain pryč. Znovu přeskládala podušky a poplácala místo vedle sebe pro Egwain. „Měly bychom jí najít správného manžela, muže, který by se jí vyrovnal. Jestli mezi mokřiňany takový existuje.“

Egwain si otřela ruce a obličej vlhkým ručníkem, který jí podala Rodera, a uvažovala, jestli je to dost slušný úvod, aby se mohla na Berelain zeptat ve vší počestnosti. Přijala pak šálek ze zeleného porcelánu Mořského národa a zaujala místo v kroužku moudrých. Kdyby některá z ostatních Sorilee odpověděla, mohlo by to stačit.

„Jsi si jistá, že tyhle Aes Sedai chtějí Car’a’carnovi ublížit?“ zeptala se místo toho Amys.

Egwain zrudla. Myslet na klepy, když bylo třeba vyřídit důležitější věci. „Ano,“ odpověděla rychle, a pak pomaleji: „Alespoň... Nevím, jestli mu chtějí skutečně ublížit. Totiž ne schválně.“ Elaidin dopis se zmiňoval o „poctách a úctě", které si zaslouží. Kolik si podle bývalé červené sestry zaslouží muž, který dokáže usměrňovat? „Ale nepochybuju, že ho budou chtít nějak ovládnout, aby dělal to, co bude chtít Elaida. Nejsou to jeho přítelkyně.“ Kolik Aes Sedai bylo jeho přítelkyněmi? Světlo, potřebovala si promluvit s Elain a Nyneivou. „A nebude jim záležet na tom, že je Car’a’carn.“ Sorilea si kysele odfrkla.

„Myslíš, že se pokusí ublížit tobě?“ zeptala se Bair a Egwain kývla.

„Kdyby zjistily, že jsem tady...“ Snažila se zakrýt zachvění tím, že se napila mátového čaje. Ať už jako páku na Randa, nebo jako přijatou bez dohledu, udělaly by všecko, aby ji odvlekly do Věže. „Nenechají mě na svobodě, jestli se jim to podaří. Elaida nebude chtít, aby Rand naslouchal jiné než jí.“ Bair a Amys si vyměnily zachmuřené pohledy.

„Odpověď je prostá.“ Sorilea mluvila, jako by se už všechny dohodly. „Zůstaneš u stanů a ony tě nenajdou. Moudré se Aes Sedai v každém případě vyhýbají. Jestli s námi zůstaneš ještě několik let, uděláme z tebe skvělou moudrou.“

Egwain málem upustila šálek. „Lichotíš mi,“ řekla opatrně, „ale dřív či později budu muset odejít.“ Sorilea nevypadala přesvědčeně. Egwain se naučila, jak si stát na svém s Amys a Bair, tedy jistým způsobem, ale Sorilea...

„Tak brzy ne, myslím,“ řekla jí Bair s úsměvem, který jejím slovům ubral ostří. „Ještě se musíš hodně učit.“

„Ano, a dychtíš se dostat zpátky k učení,“ dodala Amys. Egwain se snažila nečervenat a Amys se zamračila. „Vypadáš divně. Nepřepínala ses dopoledne? Byla jsem si jistá, že ses dost vzpamatovala –“

„Ale ano,“ vyhrkla rychle Egwain. „Vážně. Už pár dní mě vůbec nebolela hlava. To ten prach, utíkala jsem sem. A ve městě je víc lidí, než jsem si pamatovala. A byla jsem vzrušená, moc dobře jsem nesnídala.“

Sorilea kývla Rodeře. „Přines kousek perníku, jestli ještě zbyl, a sýr a ovoce, které najdeš.“ Píchla Egwain do žeber. „Žena by na sobě měla mít nějaké maso.“ A to říkala žena, která vypadala, jako by ji nechali na slunci, dokud se skoro neusušila.

Egwain jídlo ani nevadilo – ráno byla na jídlo příliš vzrušená – ale Sorilea sledovala každé sousto, které polkla, a díky tomu bylo polykání kapku obtížné. A taky chtěla probrat, co by se mělo podniknout s Aes Sedai. Jsou-li tyhle Aes Sedai Randovi nepřátelsky nakloněné, bude třeba je hlídat na každém kroku, a taky najít způsob, jak ochránit jeho. Dokonce i Sorilea byla trochu podrážděná při představě, že by měly proti Aes Sedai vystoupit otevřeně – nebála se, znepokojovalo ji však protivení se starým zvyklostem – udělají však, cokoliv bude třeba, aby ochránily Car’a’carna.

Egwain se zase bála, že by mohly Sorilein návrh, aby zůstala u stanů, změnit v rozkaz. Pak by se tomu nedalo nijak vyhnout, nemohla by se vyhnout padesáti očím, leda by zůstala ve vlastním stanu. Jak že to Rand cestuje? Moudré udělají, co bude nutné, pokud se to nedotkne ji’e’toh. Moudré si ho možná tu a tam vykládaly jinak, ale svých výkladů se držely stejně pevně jako kterýkoliv Aiel. Světlo, Rodera byla Shaido, jedna z tisíců lapených v bitvě, během níž byli Shaidové vyhnáni od města, ale moudré se k ní chovaly stejně jako k ostatním gai’šainům, a pokud Egwain viděla, Rodera se chovala stejně jako ostatní gai’šainové, až do posledního kousku. Nepůjdou proti ji’e’toh bez ohledu na to, jak potřebné by to mohlo být.

Naštěstí se tohle téma neobjevilo. Naneštěstí se znovu vynořila otázka jejího zdraví. Moudré neznaly léčení, ani jak s pomocí jediné síly zkontrolovat něčí zdraví. Místo toho ji zkoušely svými vlastními metodami. Některé jí byly povědomé z doby, kdy studovala u Nyneivy, aby se mohla stát vědmou. Dívat se do očí, poslechnout si srdce dutou trubičkou. Jiné byly výhradně aielské. Dotýkala se palců u nohou, až se jí točila hlava, skákala na místě nahoru a dolů, až měla dojem, že jí to vyrazí oči z hlavy, a běhala kolem stanu moudrých, až se jí jiskřilo před očima, a pak jí gai’šain nalil vodu na hlavu, musela vypít tolik, kolik udržela, zvednout si sukně a běžet znova. Aielové hodně věřili na tvrdost. Kdyby byla o krok pomalejší, kdyby se zastavila dřív, než jí Amys řekla, že může, prohlásily by, že ještě pořád není dost zdravá.

Když Sorilea konečně kývla a řekla: „Jsi zdravá jako Děva, holka,“ Egwain se potácela a lapala po dechu. Děva by v tomhle stavu nebyla, tím si byla Egwain jistá. Přesto pocítila pýchu. Nikdy se nepovažovala za měkotu, ale velmi dobře věděla, že než začala žít u Aielů, byla by už v půlce zkoušky padla na břicho. Ještě jeden rok, pomyslela si, a budu běhat stejně dobře jako Far Dareis Mai.

Na druhou stranu nebyla ve stavu na návrat do města. Připojila se k moudrým v potním stanu – pro jednou ji nenutily lít vodu na rozpálené kameny, dělala to Rodera – a těšila se ve vlhkém horku, jak se jí uvolňovaly svaly, a odešla jen proto, že se k nim připojili Rhuark a dva další kmenoví náčelníci, Timolan z Miagomů a Indirian z Codarrů, vysocí, mohutní prošedivělí muži s tvrdými vážnými tvářemi. Egwain se vrhla ven ze stanu příliš rychle, aby si kolem sebe stačila omotat loktuši. Vždycky když to udělala, čekala, že uslyší smích, ale Aielové zřejmě nikdy nechápali, proč spěchá z potního stanu, kdykoliv tam vstoupí nějaký muž. K aielskému humoru by se hodilo, kdyby to udělali, jenže oni si to naštěstí nespojili, za což byla velmi vděčná.

Posbírala si své šaty, které měla položené na úhledné hromádce u potního stanu, a spěchala zpátky do svého. Slunce se pomalu sklánělo k obzoru a po lehkém jídle byla připravená usnout. Byla příliš unavená, aby ji vůbec napadl Tel’aran’rhiod. Příliš unavená, aby si zapamatovala většinu snů – to bylo něco, čemu ji učily moudré – ale většina těch, co si zapamatovala, byla o Gawynovi.

25

Když udeří blesk a prší

Z nějakého důvodu, když ji v šedé předzvěsti svítání přišla Cowinda vzbudit, se Egwain cítila osvěžená. Osvěžená a připravená se jít podívat, co by mohla ve městě zjistit. Protáhla se a byla na nohou. Při umývání si pobrukovala, spěšně se oblékla, málem si ani pořádně neučesala vlasy. Byla by zmizela z tábora bez toho, aby plýtvala časem na snídani, ale zahlédla ji Sorilea a tenhle nápad jí okamžitě zarazila. Což, jak se ukázalo, bylo jenom dobře.

„Neměla jsi potní stan opustit tak brzy,“ řekla jí Amys, když od Rodery brala mísu s ovesnou kaší a sušeným ovocem. V Amysině stanu se tlačilo na dva tucty moudrých a Rodera, Cowinda a bíle oděný muž jménem Doilan, další Shaido, se snažili všechny obsloužit. „Rhuark toho o tvých sestrách hodně vyprávěl. Třeba bys nám mohla říct ještě víc.“

Po měsících předstírání Egwain ani nepotřebovala myslet, aby věděla, že Amys měla na mysli poselstvo Věže. „Povím vám, co vím. Co říkal Rhuark?“

Například že přišlo šest Aes Sedai a dvě z toho jsou červené, ne jedna – Egwain nemohla uvěřit Elaidině nadutosti, nebo možná blbosti, že vůbec poslala byť jedinou – ale aspoň tomu velela šedá. Moudré, většinou ležící v kruhu jako paprsky kola, přičemž některé stály či klečely mezi nimi, obrátily oči k Egwain, jakmile vyjmenovaly posly.

„Obávám se, že znám jenom dvě,“ začala Egwain dost opatrně. „Aes Sedai je, koneckonců, hodně, a já nejsem hotovou sestrou ještě tak dlouho, abych jich znala víc.“ Přikyvování, tohle předpokládaly. „Nesune Bihara má otevřenou mysl – ale v tom, co řeknete, najde i tu nejmenší chybičku. Vidí všechno, všechno si pamatuje. Stačí jí podívat se na stránku a dokáže zopakovat slovo od slova, nebo rozhovor, který slyšela před rokem. Občas ale mluví sama se sebou, vykládá, co si myslí, aniž by si to uvědomila.“

„Rhuark říkal, že ji zajímala Královská knihovna.“ Bair zamíchala kaší a dívala se na Egwain. „Říkal, že ji slyšel mumlat něco o zámcích.“ Ostatní ženy si začaly brumlat, ale utišila je Sorilea, když si hlasitě odkašlala.

Egwain nabrala lžící kaši – měla v ní kousky sušených švestek a nějaké sladké bobule – a zamyslela se. Kdyby Elaida Siuan vyslechla předtím, než ji nechala popravit, pak by věděla, že tři zámky byly rozbity. Rand měl dva schované – Egwain by moc ráda věděla kde, ale on v poslední době nějak nikomu nevěřil – a Nyneiva a Elain našly jeden v Tanchiku a přinesly ho do Salidaru, jenomže Elaida se o nich neměla jak dozvědět. Jedině že by měla špehy v Salidaru. Ne. Tohle byla spekulace na jindy, teď nebyla k ničemu. Elaida musela ostatní zoufale hledat. Poslat Nesune do druhé největší knihovny na světě po Bílé věži dávalo smysl, takže spolkla sušenou švestku a pověděla jim to.

„Včera v noci jsem říkala to samé,“ zavrčela Sorilea. „Aeron, Colindo, Edarro, vy tři půjdete do knihovny. Tři moudré by měly být schopné zjistit, co se zjistit dá, dřív než Aes Sedai.“ Následovaly tři protažené obličeje. Královská knihovna byla obrovská. Sorilea však byla pořád Sorilea, a i když si tři jmenované ženy povzdechly a bručely, hned odložily misky s kaší a odešly. „Říkalas, že znáš dvě,“ pokračovala Sorilea, než ty dvě opustily stan. „Nesune Biharu a kterou ještě?“

„Sarene Nemdahl,“ odvětila Egwain. „Musíte pochopit, že ani jednu moc neznám. Sarene je jako většina bílých – vše si logicky zdůvodňuje a občas ji překvapí, když někdo jedná upřímně – ale je vzteklá. Většinou to drží pevně v sobě, ale když ve špatnou chvíli šlápnete na špatný místo, dokáže... vám utrhnout hlavu dřív, než stačíte mrknout. Poslouchá však, co jí říkáte, a přizná, pokud se zmýlí, i když předtím vybuchne. No, aspoň když se uklidní.“

Strčila si do pusy lžíci s bobulemi a kaší a snažila se prohlížet moudré, aniž by to bylo příliš nápadné. Žádná si jejího zaváhání zřejmě nevšimla. Málem řekla, že vás Sarene pošle drhnout podlahy, než stačíte mrknout. Obě ženy znala jenom jako novicka z lekcí. Nesune, štíhlá Kandořanka s ptačíma očima, poznala, když někdo přestal dávat pozor, i když k vám byla zády. Učila několikrát i Egwain. Sarene ji učila jenom dvakrát o podstatě reality, ale bylo těžké zapomenout na ženu, která vám se smrtelnou vážností vykládá, že krása a ošklivost jsou stejná iluze, přičemž měla obličej, po kterém se každý muž otočí.

„Doufám, že si vzpomeneš na víc,“ řekla Bair a naklonila se k ní, opřená o loket. „Zdá se, že jsi naším jediným zdrojem informací.“

Egwain chvíli trvalo, než si její slova přebrala. Ano, samozřejmě. Bair a Amys se včera v noci musely pokusit proniknout do snů Aes Sedai, ale Aes Sedai si své sny chránily. Litovala, že se to sama nenaučila, než opustila Věž. „Když to zvládnu. Kde v paláci mají pokoje?“ Až se Rand vrátí a ona půjde za ním, pomůže jí, když nevrazí omylem do jejich pokojů, až ho bude hledat. Zvláště do Nesuniných. Sarene si jednu konkrétní novicku možná pamatovat nebude, ale Nesune zcela určitě ano. Vlastně by si ji mohla pamatovat i jedna z těch, které neznala. O Egwain z al’Vereů se ve Věži hodně mluvilo.

„Odmítly Berelaininu nabídku na stín dokonce i pro jedinou noc.“ Amys se zamračila. Mezi Aiely byla nabídka pohostinství vždy přijímána. Odmítnout, dokonce i mezi nepřáteli na život a na smrt, byla hanba. „Zůstávají u ženy jménem Arilyn, urozené paní mezi zabijáky stromů. Rhuark si myslí, že Coiren Saeldain znala tuhle Arilyn už před včerejškem.“

„Jedna z Coireniných špehů,“ prohlásila Egwain s jistotou. „Nebo šedého adžah.“

Několik moudrých rozzlobeně mumlalo. Sorilea si znechuceně odfrkla nahlas a Amys si těžce, zklamaně povzdechla. Ostatní měly jiný názor. Corelna, zelenooká jestřábice se silně prošedivělými lněnými vlasy, pochybovačně vrtěla hlavou, kdežto Tialin, hubená zrzka s ostrým nosem, na Egwain hleděla s otevřenou nevírou.

Špehování neustále porušovalo ji’e’toh, ačkoliv jak se to srovnávalo s chozením ve snu a nahlížením do snů jiných lidí, kdykoliv se těm, co to uměly, zachtělo, na to Egwain nedokázala přijít. Nemělo smysl poukazovat na to, že Aes Sedai se ji’e’toh neřídí. To moudré věděly. Prostě jim to přišlo zatěžko uvěřit nebo pochopit, u Aes Sedai i u kohokoliv jiného.

Ať už si ony myslely cokoliv, Egwain by se vsadila, že má pravdu. Galldrian, poslední cairhienský král, měl před svým zavražděním rádkyni Aes Sedai. Niande Moorwyn byla téměř neviditelná i předtím, než po Galldrianově smrti zmizela docela, ale jednu věc Egwain zjistila, totiž že občas navštěvovala venkovské sídlo urozené paní Arilyn. Niande byla šedá.

„Zřejmě pod střechu umístili sto strážných,“ prohodila po chvíli Bair. Hlas měla velmi mírný. „Říkají, že město je pořád neklidné, ale já myslím, že se bojí Aielů.“ Na značném počtu tváří se objevily znepokojivě zaujaté výrazy.

„Stovku!“ vyjekla Egwain. „Ony si přivedly sto mužů?“

Amys jen zavrtěla hlavou. „Víc než pět set. Timolanovi zvědové zjistili, že jich většina táboří necelý den cesty na sever od města. Rhuark o tom mluvil, a Coiren Saeldain říkala, že ti muži jsou čestná stráž, ale většinu nechaly mimo město, aby nás nepolekaly.“

„Ony si myslí, že doprovodí Car’a’carna do Tar Valonu.“ Sorilea mohla hlasem štípat kámen, a vedle jejího výrazu působil její tón ještě měkce. Egwain si nenechala pro sebe obsah Elaidina dopisu Randovi. Moudrým se to líbilo stále méně pokaždé, když to slyšely znovu.

„Rand není tak hloupý, aby jejich nabídku přijal,“ prohlásila Egwain, ale nesoustředila se na to. Pět set mužů mohlo tvořit čestnou stráž. Elaida si docela dobře mohla myslet, že Drak Znovuzrozený bude něco takového očekávat, že mu to dokonce zalichotí. Napadla ji spousta věcí, ale musela být opatrná. Špatné slovo mohlo přimět Amys a Bair – nebo hůř, Sorileu, uhýbat před Sorileou bylo jako snažit se vylézt ze šípkového houští – aby jí daly rozkazy, které by nemohla poslechnout, avšak ona pořád musela udělat to, co mohla udělat jen ona sama. „Soudím, že náčelníci na ty vojáky za městem dohlížejí.“ Půl dne cesty na sever – spíš celý den, jelikož oni nebyli Aielové – bylo příliš daleko, aby to znamenalo větší nebezpečí, ale trocha opatrnosti nikdy nezaškodí. Amys kývla. Sorilea se na Egwain podívala, jako by se zeptala, jestli bylo v poledne na obloze slunce. Egwain si odkašlala. „Ano.“ Náčelníci by takovou chybu neudělali. „No. Navrhuju tohle. Když některá Aes Sedai půjde do paláce, některá z vás, která umí usměrňovat, by měla jít za ní a zajistit, aby tam nenechala žádnou past.“ Přikyvovaly. Dvě třetiny žen tady ovládaly saidar, některé jen asi jako Sorilea, jiné se vyrovnaly Amys, která byla silná jako kterákoliv Aes Sedai, jakou kdy Egwain poznala, přibližně stejné poměry panovaly mezi moudrými jako celkem. Jejich schopnosti se od Aes Sedai lišily – v něčem víc, v něčem o hodně, ale všeobecně to bylo jen trochu jiné – nicméně by měly být schopné vyčenichat nevítané dary. „A musíme se ujistit, že jich je jenom šest.“

Musela to vysvětlit. Čítaly mokřiňanské knihy, ale dokonce ani ty, které uměly usměrňovat, skutečně neznaly obřady, které vyrostly kolem zacházení Aes Sedai s muži, již dosáhli na saidín. Mezi Aiely se muž, jenž zjistil, že dokáže usměrňovat, považoval za vyvoleného a odešel na sever do Morny honit Temného. Žádný se nikdy nevrátil. Vlastně Egwain obřady neznala také, dokud neodešla do Věže. Příběhy, které slyšela předtím, se málokdy podobaly pravdě.

„Rand dvě ženy naráz zvládne,“ dokončila. Tohle věděla jistě. „Mohl by zvládnout dokonce i šest, ale kdyby jich bylo víc, než kolik řekly, aspoň by to byl důkaz, že lhaly, i když jenom v tom, že něco vynechaly.“ Při jejich zamračení sebou málem trhla. Když jste lhaly, vyvolaly jste toh vůči tomu, komu jste zalhaly. V jejím případě to však bylo nezbytné. Bylo.

Po zbytek snídaně se moudré rozhodovaly, která půjde do paláce dnes a kterým náčelníkům lze svěřit výběr mužů a Děv, aby pátrali po dalších Aes Sedai. Někteří by mohli váhat jakkoliv se postavit proti Aes Sedai. Moudré to neřekly tak otevřeně, ale z toho, co říkaly, často kysele, to bylo víc než zřejmé. Jiní si možná budou myslet, že na jakoukoliv hrozbu Car’a’carnovi, dokonce i od Aes Sedai, je nejlepší odpovědí oštěp. Pár moudrých se k tomuto názoru zřejmě také klonilo. Sorilea tvrdě zadupala všechno, co bylo víc než nejasný náznak, že potíže by se vyřešily, kdyby tu Aes Sedai už nebyly. Nakonec byli Rhuark a Mandelain z Daryne jediní, na nichž se dokázaly shodnout.

„A ať určitě nevyberou žádné siswai’aman,“ připojila Egwain. Ti by se určitě při nejmenším náznaku nebezpečí uchýlili k oštěpům. Svou poznámkou si vysloužila hodně pohledů, bezvýrazné i ironické. Žádná moudrá nebyla hloupá. Jedna věc jí dělala starosti. Žádná se nezmínila o tom, co byla zvyklá slýchat, kdykoliv padla zmínka o Aes Sedai: že Aielové jednou Aes Sedai zklamali a budou zničeni, udělají-li to znovu.

Kromě téhle poznámky se Egwain debaty ani nezúčastnila a zabývala se druhou miskou kaše se sušenými hruškami i švestkami, čímž si od Soriley vysloužila pochvalné kývnutí. Jí se však nejednalo o Sorilein souhlas. Měla hlad, ale hlavně doufala, že ony zapomenou na její přítomnost. Zřejmě to fungovalo.

Snídaně i rozhovory skončily a ona se vydala do svého stanu, ale skrčila se u vchodu a pozorovala hlouček moudrých, které se pod vedením Amys vydaly do města. Když pak zmizely v nejbližší bráně, Egwain znovu vylezla. Všude byli Aielové, gai’šainové i ostatní, ale moudré byly všechny uvnitř, a když se, nijak rychle, vydala k městské hradbě, nikdo se po ní nepodíval podruhé. Pokud si jí někdo všiml, tak si musel myslet, že se jenom vydala na další ranní rozcvičku. Zvedl se vítr a od Předbrání odháněl vlny prachu a starého popela, ale ona šla dál. Prostě jenom další rozcvička.

Ve městě první osoba, které se zeptala, vyzáblá žena prodávající svraštělá jablka z káry za přemrštěné ceny, palác urozené paní Arilyn neznala, ani kyprá švadlena, která kulila oči na zdánlivou Aielku, jež vstoupila do její dílny, ani plešatějící nožíř, který si myslel, že by se mohla víc zajímat o jeho nože. Nakonec jí stříbrotepec s úzkýma očima, který ji celou dobu, co pobyla v jeho dílně, pozorně sledoval, řekl naprosto všechno, co chtěla vědět. Když Egwain odcházela, kroutila hlavou. Občas totiž zapomínala, jak velké město Cairhien ve skutečnosti je, takže ne každý ví, kde je všechno.

Zatím se třikrát ztratila a musela se dvakrát zeptat na směr, než se přitiskla ke zdi nájemné stáje a vyhlédla zpoza rohu na hranatou hromadu tmavého kamene přes ulici, samé úzké okno a hranatý balkon a stupňovitá věž. Na palác byla budova malá, ačkoliv na dům velká. Arilyn byla někde těsně nad střední cairhienskou šlechtou, pokud se Egwain dobře pamatovala. Na stráži na předním širokém schodišti, u každé brány, na kterou viděla, dokonce i na balkonech stáli vojáci v zelených pláštích, s kyrysy a přilbami. Zvláštní bylo, že všichni vypadali hodně mladí. Přesto ji tohle příliš nezajímalo. V budově usměrňovaly ženy, a aby je cítila přes ulici tak silně, nezvládaly právě malé množství saidaru. Množství se náhle snížilo, ale stále bylo značné.

Kousala se do rtu. Nepoznala, co dělají, jelikož neviděla jejich prameny, ale ony zase musely vidět vlákna, aby je mohly spřádat. Dokonce i kdyby byly u okna, každé vlákno, které by směrovaly ven ze zámečku a které by ona neviděla, by muselo mířit na jih, pryč od Slunečního paláce, vlastně do prázdna. Co to dělají?

Jedna brána se otevřela na tak dlouho, aby vyjelo šestispřeží ryzáků táhnoucí uzavřený černý kočár s lakovaným erbem na dvířkách, dvě stříbrné hvězdy na mnohonásobně děleném červenozeleném štítě. Kočár zamířil davem na sever, kočí v livreji práskal dlouhým bičem jak proto, aby pobídl koně, tak proto, aby přinutil lidi uhnout. Vyjela si urozená paní Arilyn, nebo někdo z poselstva?

No, nepřišla sem jen civět. Popošla, aby mohla očkem vyhlédnout za roh, jen natolik, aby viděla velký dům, z váčku u pasu vytáhla malý červený kamínek, zhluboka se nadechla a začala usměrňovat. Kdyby se některá z nich podívala na tuhle stranu, uviděla by prameny, ale ne Egwain. Musela to risknout.

Hladký kamínek byl právě jenom to, v potoce ohlazený oblázek, ale Egwain se tenhle trik naučila od Moirain, a Moirain používala kamínek jako ohnisko – náhodou to byl drahokam, ale na druhu ani nezáleželo – takže to Egwain dělala taky tak. Spletla hlavně vzduch se špetkou ohně, přesně propletené. To vám umožňovalo odposlouchávat. Špehovat, jak by řekly moudré. Egwain nezáleželo na tom, jak se tomu říká, hlavně jestli zjistí něco, co mají věžové Aes Sedai v plánu.

Její tkanivo se opatrně dotklo okna, ach, tak jemně, pak dalšího a ještě dalšího. Ticho. Pak...

„...já mu to vždycky říkala,“ uslyšela v uchu ženský hlas, „jestli chceš mít ustlaný postele, tak mě přestaň tahat za bradu, Alwine Raeli.“

Jiná žena se zahihňala. „Néé, tos neudělala.“

Egwain se zamračila. Služky.

Kolem prošla rozložitá žena s košíkem chleba na rameni a zmateně se na Egwain podívala. Což nebylo divu, když slyšela hlasy dvou žen a stála tam jen Egwain, která navíc ani nehýbala rty. Egwain to vyřešila, jak nejrychleji uměla. Zuřivě se zamračila a žena vykvíkla a málem pustila košík, jak se vrhla do davu.

Egwain váhavě snížila sílu tkaniva. Možná nebude slyšet tak dobře, ale lepší tohle než přitahovat nežádoucí pozornost. Jak to zatím vypadalo, lidé se po ní ohlíželi, nějaká Aielanka se tu tiskla ke zdi, ačkoliv všichni šli hned dál. Nikdo nechtěl vyvolat potíže s Aiely. Egwain je pustila z hlavy. Přesouvala tkanivo okno po oknu a silně se přitom potila, i když ne jen ze sílícího horka. Kdyby jediná Aes Sedai zahlédla její tkanivo, i kdyby nepoznala, co to je, pochopila by, že u nich někdo usměrňuje. Musely by přijít na důvod. Egwain ještě couvla, takže vyhlížela jen na půl oka.

Ticho. Ticho. Jakési šustění. Někdo se pohyboval? Střevíčky na koberci? Ale nikdo nemluvil. Ticho. Mužské mumlání, zřejmě vyprazdňoval nočníky a zrovna ho to netěšilo. Egwain, s hořícíma ušima, pokračovala dál. Ticho. Ticho. Ticho.

„...skutečně věříte, že je tohle nutné?“ I když Egwain slyšela jen šepot, hlas téhle ženy zněl zvučně a sebevědomě.

„Musíme být připravené na každou možnosti, Coiren,“ odpověděla jiná žena hlasem připomínajícím železnou tyč. „Slyšela jsem řeči o zatýkání –“ Pevně se zavřely dveře a uťaly zbytek.

Egwain se náhle sesula na stěnu stáje. Málem začala ječet zoufalstvím. Šedá sestra, která byla ve velení, a ta druhá musela být Sedai, jinak by takhle nemluvila s Coiren, jednou z Aes Sedai. Nikoho lepšího by nenašla, kdo by mohl říci, co chtěla slyšet, a ony musely odejít pryč. Jaké řečí o zatýkání? Jaké možnosti? Jak se chtěly připravit? Usměrňování uvnitř zámečku se znovu změnilo, zesílilo. Co mají za lubem? Egwain se zhluboka nadechla a začala umíněně znovu.

Jak se slunce šplhalo po obloze, vyslechla spoustu obvykle neidentifikovatelných zvuků a spoustu služebnických klepů a žvatlání. Někdo jménem Ceri bude mít další dítě a Aes Sedai měly k obědu dostat víno z Arindrimu, ať už to bylo kdekoliv. Nejzajímavější zprávou bylo, že v tom kočáře skutečně byla Arilyn, jela na venkov navštívit manžela. K čemu už to bylo dobré vědět. Celé dopoledne promarněné.

Přední dveře zámečku se rozletěly, olivrejovaní sloužící se klaněli. Vojáci se ani nenarovnali, ale vypadali pozorněji. Ven vyšla Nesune Bihara následovaná vysokým mladým mužem, jenž jako by byl vytesán z balvanu.

Egwain chvatně propustila tkanivo, propustila saidar a zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. Teď nebyl na paniku čas. Nesune se radila se svým strážcem. Pak tmavovlasá hnědá sestra vyhlédla do ulice, nejdřív jedním směrem, pak druhým. Rozhodně něco hledala.

Egwain usoudila, že možná už je dobrá doba na paniku. Pomalu se stáhla dozadu, aby nepřitáhla Nesunino bystré oko, a jakmile byla z dohledu té ženy, otočila se, zvedla sukně a rozběhla se, přičemž si vynucovala cestu davem. Uběhla tři kroky, pak narazila na kamennou zeď a posadila se na ulici tak tvrdě, že se znovu odrazila od dlažby.

Omámeně vzhlédla a okamžitě se jí zatočila hlava ještě víc. Ta kamenná zeď byl Gawyn, zírající na ni stejně ohromeně jako ona na něj. Oči měl nejjasnější modré barvy. A ty rudozlaté kudrny. Chtěla do nich znovu zabořit prsty. Cítila, jak rudne. Tohle jsi nikdy neudělala, řekla si v duchu pevně. Byl to jenom sen!

„Ublížil jsem ti?“ zeptal se znepokojeně a klekl si k ní.

Egwain se spěšně vyškrábala na nohy a oprašovala si sukně. Kdyby se jí v té chvíli mohlo splnit přání, přála by si, aby se už nikdy nečervenala. Již teď přitáhli kroužek diváků. Zavěsila se do něj a táhla ho ulicí směrem, kterým předtím mířila. Pohled přes rameno odhalil jen hemžící se dav. I kdyby Nesune došla na roh, víc by neviděla. Přesto Egwain nezpomalila. Dav se před Aielankou a mužem dost vysokým, aby mohl být Aiel, i když měl meč, rozestupoval. A z toho, jak se Gawyn pohyboval, bylo zřejmé, že zbraň umí používat. Pohyboval se jako strážce.

Po chvíli Egwain poněkud váhavě sundala ruku z jeho. „Soudím,“ zamyslel se po chvilce, „že mám pominout to, že jsi oblečená jako Aielanka. Když jsem o tobě posledně slyšel, bylas v Illianu. A soudím, že bych neměl podotýkat nic k tomu, že jsi utíkala směrem od paláce, kde přebývá šest Aes Sedai. Na přijatou je to dost zvláštní chování.“

„V Illianu jsem nikdy nebyla,“ prohlásila Egwain a spěšně se rozhlédla kolem sebe, aby se přesvědčila, jestli je nějaký Aiel dost blízko, aby ji slyšel. Několik se jich podívalo jejím směrem, ale žádný nebyl na doslech. Náhle jí došlo to, co říkal. Podívala se na jeho zelený kabát ve stejném odstínu, jaký měli vojáci. „Ty jsi s nima. S Aes Sedai z Věže.“ Světlo, jak byla hloupá, že si to neuvědomila ve chvíli, kdy ho spatřila.

Jeho výraz změkl. Před chviličkou byl velmi tvrdý. „Velím čestné stráži, kterou Aes Sedai přivedly, aby doprovodila Draka Znovuzrozeného do Tar Valonu.“ Jeho hlas byl zvláštní směsicí ironie, hněvu a únavy. „Aspoň jestli se k tomu rozhodne. A jestli je tady. Slyšel jsem... že se objevuje a zas mizí. Coiren je rozčilená.“

Egwain skočilo srdce do krku. „Já... musím tě požádat o laskavost, Gawyne.“

„Cokoliv kromě tohohle,“ řekl prostě. „Neublížím Elain nebo Andoru a nestanu se Dračím spřísahancem. Cokoliv jiného, co bude v mé moci, je tvoje.“

Lidé se po nich otáčeli. Každá zmínka o Dračích spřísahancích přitahovala pozornost. Čtyři muži s tvrdými tvářemi a biči vozků stočenými přes rameno se na Gawyna zlobně zamračili a zapraskali klouby, jako to někteří muži dělají před rvačkou. Gawyn se na ně jenom podíval. Nebyli to malí muži, ale pod jeho pohledem je chuť do pranice rychle přešla. Dva se dotkli klouby čela, než vyklouzli do řeky lidí. Pořád se však po nich dívalo příliš mnoho lidí, příliš mnoho se snažilo předstírat, že neposlouchá. S tím, jak byla oblečená, přitahovala Egwain pozornost, aniž by řekla jediné slovo. K tomu muž s rudozlatými vlasy, vysoký, který vypadal jako strážce, ta kombinace nemohla pozornost nepřitahovat.

„Musím s tebou mluvit o samotě,“ řekla. Jestli se nějaká žena spojila s Gawynem jako se strážcem, tak ji... Zvláštní, že v tom pomyšlení nebyla žádná skutečná vášeň.

On ji bez dalšího slova odvedl do nedalekého hostince U dlouhána, kde hodil kulaťoučké hostinské zlatou korunu, čímž získal téměř uctivou úklonu a malou soukromou jídelnu s tmavým deštěním, naleštěným stolem a židlemi a suchými květinami v modré váze na krbu. Gawyn zavřel dveře a nastala chvíle nejistého ticha, když zůstali o samotě. Světlo, že byl ale úžasný, docela jako Galad, a to, jak se mu vlasy kroutily kolem uší...

Gawyn si odkašlal. „To horko je zřejmě každý den horší.“ Vytáhl šátek a otřel si obličej, pak ho nabídl jí. Náhle si uvědomil, že je už použitý, a znovu si odkašlal. „Myslím, že mám jiný.“

Ona vytáhla svůj, zatímco si prohledával kapsy. „Gawyne, jak můžeš sloužit Elaidě po tom, co udělala?“

„Molodci slouží Věži,“ odpověděl škrobeně, ale nejistě svěsil hlavu. „Děláme to od... Siuan Sanche...“ Na chvíli měl v očích led. Jenom na chvilku. „Egwain, máti vždy říkávala: ‚Dokonce i královna musí poslouchat zákony, které vydává, jinak neexistuje právo.'“ Rozzlobeně potřásl hlavou. „Nemělo by mě překvapovat, že jsem tě našel tady. Měl jsem vědět, že budeš tam, co al’Thor.“

„Proč ho tolik nenávidíš?“ V jeho hlase se rozhodně ozývala nenávist, leda by nikdy žádnou nepoznala. „Gawyne, on je skutečně Drak Znovuzrozený. Musel jsi slyšet, co se stalo v Tearu. On –“

„Mně je úplně jedno, i kdyby byl sám vtělený Stvořitel,“ zavrčel. „Al’Thor zabil moji matku!“

Egwain málem vypadly oči z důlků. „Gawyne, ne! Ne, on to nebyl!“

„Odpřisáhneš to? Kdes byla, když zemřela? Každý o tom mluví. Drak Znovuzrozený dobyl Caemlyn a zabil Morgasu. Nejspíš zabil i Elain. Nemůžu o ní nic zjistit.“ Všechen hněv z něj vyprchal. Sesul se, sklopil hlavu, zaťal pěsti a zavřel oči. „Nemůžu nic zjistit,“ zašeptal.

„Elain je v pořádku,“ řekla Egwain a překvapilo ji, že stojí těsně před ním. Natáhla ruku a znovu sama sebe překvapila, když mu prohrábla vlasy a zvedla mu hlavu. Bylo to právě takové, jak se pamatovala. Prudce ucukla, jako by se spálila. Byla si jistá, že by se červenala, až by jí tváře málem hořely plamenem, kdyby nebylo... Gawyn zrudl. Ovšem. On si taky vzpomněl, ačkoliv to byl jenom jeho sen. Z toho jí skutečně měly zahořet tváře, ale nějak to mělo opačný účinek. Gawynův ruměnec ji uklidnil, dokonce se usmála. „Elain je v bezpečí, Gawyne. Tohle můžu odpřisáhnout.“

„Kde je teď?“ Měl zmučený hlas. „Kde byla? Její místo je teď v Caemlynu. No, ne v Caemlynu – ne, dokud by se tu mohl objevit al’Thor – ale v Andoru. Kde je, Egwain?“

„To... to ti nemůžu říct. Nemůžu, Gawyne.“

S bezvýraznou tváří si ji prohlížel, pak si povzdechl. „Pokaždé, když tě vidím, jsi víc a víc Aes Sedai.“ Jeho smích zněl nuceně. „Víš, že jsem si myslíval, jak se stanu tvým strážcem? Jak je to hloupé.“

„Ty budeš mým strážcem.“ Neuvědomila si, že mluví, dokud to nevyslovila, ale pak okamžitě poznala, že je to pravda. Ten sen. Gawyn před ní klečí, aby mohla uchopit jeho hlavu. Mohlo to znamenat sto věcí nebo žádnou, ale ona věděla.

Zazubil se na ni. Ten pitomec si myslel, že žertuje! „Já ne. Myslím, že spíš Galad. I když budeš muset ostatní Aes Sedai odhánět klackem. Aes Sedai, služky, královny, komorné, obchodnice, selky... Viděl jsem, jak se na něj všechny dívají. Nesnaž se mi tady tvrdit, že si nemyslíš, že je –“

Nejjednodušší způsob, jak umlčet tyhle nesmysly, bylo položit mu ruku na ústa. „Já nemiluju Galada. Miluju tebe.“

Pořád se snažil předstírat, že je to vtip, a usmíval se pod jejími prsty. „Nemůžu být strážcem. Budu Elaininým prvním knížetem mečů.“

„Jestli může být andorská královna Aes Sedai, kníže může být docela dobře strážcem. A ty budeš můj. Nacpi si to do palice. Mluvím vážně. A miluju tě.“ Zíral na ni. Aspoň se už neusmíval. Ale neříkal nic, jenom civěl. Odtáhla ruku. „No? Copak mi na to nic neřekneš?“

„Když si tak dlouho přeješ něco slyšet,“ začal pomalu, „a pak to najednou, bez varování, uslyšíš, je to, jako když do vyprahlé hlíny udeří blesk a zároveň prší. Jsi ohromená, ale nemůžeš slyšet dost.“

„Miluju tě, miluju tě, miluju tě,“ opakovala mu s úsměvem. „Tak co?“

Místo odpovědi ji objal a políbil. Bylo to stejně úžasné jako ve snech. Bylo to lepší. Bylo... když ji konečně postavil na zem, držela se ho dál. Nějak jí nefungovala kolena. „Moje paní Aielanko Egwain Aes Sedai,“ pravil, „miluji tě a nemůžu se dočkat, až se se mnou spojíš.“ Opustil posměšnou formálnost a dodal měkčím tónem: „Miluji tě, Egwain z al’Vereů. Říkalas, že chceš laskavost. Jakou? Měsíc do náhrdelníku? Okamžitě nechám zlatníka pracovat. Chceš hvězdy do vlasů? Budu –“

„Neříkej Coiren a ostatním, že jsem tady. Vůbec se před nima o mně nezmiňuj.“

Čekala váhání, ale on prostě odvětil: „Ode mne se o tobě nedozvědí. Ani od nikoho jiného, jestli k tomu budu moct něco říct.“ Na chvíli se odmlčel, pak ji uchopil za ramena. „Egwain, nebudu se tě ptát, proč jsi tady. Ne, jenom poslouchej. Vím, že tě Siuan zapletla do svých plánů, a chápu, že zachováváš věrnost muži ze své vesnice. Na tom teď ale nezáleží. Měla bys být v Bílé věži, studovat. Vzpomínám si, jak všechny vykládaly, že jednou budeš velmi silná Aes Sedai. Máš nějaký plán, jak se vrátit bez... potrestání?“ Beze slova zavrtěla hlavou a on spěchal dál. „Možná napadne něco mne, když ne tebe. Vím, že jsi neměla jinou možnost než Siuan poslechnout, ale pochybuji, že Elaida tomu bude přikládat nějakou váhu. Dokonce stačí se před ní o Siuan Sanche jenom zmínit, aby ti skoro dala useknout hlavu. Ale najdu nějaký způsob. Přísahám. Slib mi ale, že neuděláš... žádnou hloupost.“ Na chvíli stiskl ruce, až to skoro bolelo. „Jenom mi slib, že budeš opatrná.“

Světlo, tohle ale byla moc pěkná kaše. Nemohla mu prozradit, že se do Věže nehodlá vrátit, dokud bude na amyrlinině stolci sedět Elaida. A nějaká hloupost skoro jistě znamenala mít co do činění s Randem. Tvářil se tak ustaraně. Kvůli ní. „Budu opatrná, Gawyne. Slibuju.“ Tak opatrná, jak to jen půjde, opravila se v duchu. Byla to jen malá změna, ale kvůli ní jaksi bylo to, co chtěla říci dál, složitější. „Chci tě požádat ještě o jednu laskavost. Rand tvou matku nezabil.“ Jak by to měla říci, aby ho tím co nejméně ranila. Tak nebo tak, musela to udělat. „Slib mi, že proti Randovi nezvedneš ruku, dokud ti nedokážu, že to neudělal.“

„Přísahám.“ Znovu nezaváhal, ale hlas měl drsný a opět ji na chvíli sevřel, víc než předtím. Necukla. Malá bolest byla jako odplata za bolest, kterou způsobovala ona jemu.

„Musí to tak být, Gawyne. On to neudělal, ale dokázat to chvíli potrvá.“ Jak by to, pod Světlem, mohla dokázat? Randovo slovo nebude stačit. Takový propletenec. Musela se soustředit na jednu věc po druhé. Co mají tyhle Aes Sedai za lubem?

Gawyn ji překvapil, když se roztřeseně nadechl. „Dám ti všechno, všechny pro tebe zradím. Pojď se mnou pryč, Egwain. Odejdeme a necháme to všechno za sebou. Mám jižně od Bílého Mostu malé panství, vinice a vesnici, je tak daleko na venkově, že tam slunce vychází o dva dny později. Tam svět nemá žádný vliv. Cestou se můžeme vzít. Nevím, kolik času budeme mít – al’Thor, Tarmon Gai’don – nevím, ale budeme spolu.“

Užasle k němu vzhlédla. Potom si uvědomila, že svou poslední myšlenku vyslovila nahlas – co mají Aes Sedai za lubem? – a na místo vklouzlo klíčové slovo – zrada. On si myslel, že po něm chce, aby je špehovala. A udělal by to. Zoufale hledal cestu, aby nemusel, ale kdyby ho požádala, stejně by to udělal. Cokoliv, tolik slíbil, a cokoliv taky myslel, bez ohledu na to, co by ho to stálo. V duchu si dala slib. Vlastně ho dala jemu, ale byl to takový ten slib, který nemohla vyslovit nahlas. Kdyby mu uklouzlo něco, co by mohla použít, udělá to – musela – ale nebude vrtat, ani pro ten nejmenší kousíček. Bez ohledu na cenu. Sarene Nemdahl by to nikdy nepochopila, ale byl to jediný způsob, jak mohla splatit to, co jí položil k nohám.

„Nemůžu,“ pronesla docela tiše. „Nikdy se nedozvíš, jak moc bych chtěla, ale opravdu nemůžu.“ Náhle se zasmála a cítila slzy v očích. „A ty. Zrada? Gawyne Trakande, to slovo se k tobě hodí asi jako tma ke slunci.“ Nevyslovené sliby byly moc pěkné, ale nemohla to tak nechat. Použije to, co jí dal, použije to proti tomu, v co věřil. Musela mu něco nabídnout. „Spávám v táboře, ale každý ráno chodím do města. Přicházím Dračí bránou chvíli po rozbřesku.“

Samozřejmě pochopil. Že věří jeho slovu, že mu svěřila svou svobodu. Uchopil ji za ruce a obrátil je, aby ji mohl políbit do dlaní. „Drahocennou věc jsi mi svěřila do opatrování. Kdybych chodil každé ráno k Dračí bráně, někdo by si toho jistě všiml, a možná se také nedokážu dostat pryč každé ráno, nebuď však příliš překvapená, když se ti většinou objevím po boku brzy po tvém příchodu do města.“

Když se Egwain konečně dostala ven, slunce už urazilo značnou vzdálenost k nejteplejší části odpoledne, takže davy v ulicích trochu prořídly. Loučení trvalo déle, než by čekala. Líbat Gawyna možná nebylo takové cvičení, jaké moudré chtěly, aby prováděla, ale srdce jí bušilo, jako kdyby běžela.

Pevně ho vytěsnila z mysli – no, alespoň ho s námahou zatlačila do pozadí, úplně ho dostat z hlavy prostě nedokázala – a vrátila se na svou vyhlídku u stáje. V zámečku pořád někdo usměrňoval. Nejspíš víc než jedna žena, pokud by netkala něco skutečně velkého. Pocit to byl slabší než předtím, ale stále dost silný. Do domu vešla jakási žena, tmavovlasá, Egwain ji nepoznala, i když ji prozrazovala bezvěká tvář. Nesnažila se znovu odposlouchávat a nezdržela se dlouho – když chodily dovnitř a ven, byla příliš velká pravděpodobnost, že ji i přes její oděv zahlédnou a poznají – ale když spěchala pryč, jedna otázka jí vířila hlavou. Co mají za lubem?

„Hodláme mu nabídnout doprovod do Tar Valonu,“ pravila Katerina Alruddin a ošila se. Nemohla se rozhodnout, jestli jsou cairhienské židle nepohodlné tak, jak vypadají, nebo tomu člověk jen prostě uvěřil, protože tak nepohodlně vypadaly. „Jakmile opustí Cairhien kvůli Tar Valonu, zůstane tu... vakuum.“

Ve zlacené židli naproti ní seděla urozená paní Colavaere, neusmívala se, a nyní se mírně předklonila. „Zajímáš mě, Katerino Sedai. Nechte nás,“ štěkla na sluhy.

Kateřina se usmála.

„Hodláme mu nabídnout doprovod do Tar Valonu,“ řekla s přesnou výslovností Nesune, ale cítila letmý záchvěv podráždění. Přes hladkou tvář Tairen stále přešlapoval, v přítomnosti Aes Sedai byl nervózní, možná se bál, že začne usměrňovat. Jedině Amadičan by byl horší. „Jakmile odjede do Tar Valonu, bude Cairhien potřebovat silnou ruku.“

Vznešený pán Meilan si olízl rty. „Proč mi to vykládáš?“

Nesunin úsměv mohl znamenat cokoliv.

Když Sarene vstoupila do obývacího pokoje, byly tam jenom Coiren a Erian a popíjely čaj. A samozřejmě tu čekal sluha, aby jim dolil. Sarene ho pokynem ruky vyhodila. „S Berelain by mohly být docela velké potíže,“ řekla, jakmile se dveře zavřely. „Nevím, jestli na ni bude líp fungovat cukr, nebo bič. Zítra se mám sejít s Aracomem, že, ale myslím, že na Berelain budeme potřebovat víc času.“

„Cukr, nebo bič,“ řekla Erian stísněným hlasem. „Cokoliv bude nutné.“ Tvář mohla mít ze světlého mramoru, lemovanou havraními křídly. Sareniným tajným hříchem byla poezie, ačkoliv by nikdy nikomu nepřiznala, že ji zajímá něco tak... emocionálního. Zemřela by hanbou, kdyby Vitalien, její strážce, objevil, že napsala rýmy, v nichž ho přirovnávala k panterovi, mezi dalšími půvabnými, silnými a nebezpečnými zvířaty.

„Seber se, Erian.“ Jako obvykle, Corien mluvila, jako by dávala řeč. „Tobě, Sarene, dělají starosti ty řeči, co zaslechla Galina, že s mladým Randem al’Thorem v Tearu byla zelená sestra a že je nyní tady v Cairhienu.“ Vždycky ho nazývala „mladým Randem al’Thorem,“ jako by posluchačům připomínala, že je mladý a tudíž nezkušený.

„Moirain a zelená,“ přemítala Sarene. To skutečně mohlo znamenat potíže. Elaida trvala na tom, že Moirain a Siuan jednaly samy, když nechaly al’Thora pobíhat volně, ale jestli do toho byla zapletená ještě jedna Aes Sedai, mohlo to znamenat i to, že jsou v tom i další, a to bylo vodítko, které mohlo vést k těm několika, možná mnoha, které uprchly z Věže, když byla Siuan sesazena. „Pořád je to ale jenom drb.“

„Možná není,“ pravila Galina, když vklouzla do komnaty. „Copak jste to neslyšely? Někdo na nás ráno usměrňoval. Jaký to mělo účel, to nevím, ale myslím, že si to umíme docela dobře představit.“

Rolničky v Sareniných tmavých cůpcích zacinkaly, jak potřásla hlavou. „To není důkaz, že je tu zelená, Galino. Dokonce to ani není důkaz přítomnosti Aes Sedai. Slyšela jsem povídačky, že některé Aielky umějí usměrňovat, tyhlety moudré. Mohla to být nějaká chudinka, kterou vyhodily z Věže, protože nesložila zkoušky na přijatou."

Galina se usmála, ukázala zoubky ve vážné tváři s nočníma očima. „Myslím, že to dokazuje přítomnost Moirain. Slyšela jsem, že má nějaký trik na odposlouchávání, a nevěřím tomu příběhu, že tak příhodně umřela, když nikdo neviděl mrtvolu a nikdo nezná žádné podrobnosti.“

Tohle dělalo Sarene starosti taky. Částečně proto, že měla Moirain ráda – jako mladší i přijaté novicky bývaly přítelkyně, přestože Moirain byla o rok napřed, a přítelkyněmi zůstaly, i když se pak vídaly jen párkrát do roka – a částečně proto, že by bylo nejasné a příliš příhodné, kdyby Moirain zemřela, vlastně zmizela, když jí nad hlavou visel rozkaz k zatčení. Moirain byla za těchto okolností docela dobře schopná předstírat vlastní smrt. „Takže vy věříte, že tu máme Moirain i tu zelenou sestru, jejíž jméno neznáme? Pořád je to jenom dohad, Galino.“

Galinin úsměv se nezměnil, ale oči se jí zaleskly. Příliš dala na logiku – věřila tomu, čemu věřila, bez ohledu na důkazy – a přesto Sarene vždycky věřila, že někde hluboko v Galinině nitru burácejí velké ohně. „Já věřím,“ prohlásila Galina, „že Moirain je ta takzvaná zelená. Jak se líp schovat před zatčením než zemřít a pak se objevit jako někdo jiný nebo z jiného adžah? Slyšela jsem, že tahle zelená je malá. Všechny také dobře víme, že Moirain zdaleka není vysoká žena.“ Erian se prudce narovnala a její hnědé oči byly jako velké doutnající uhlíky rozhořčení. „Až dostaneme tuhle zelenou sestru do rukou,“ řekla jí Galina, „navrhuji, abychom ti ji svěřily na cestu zpátky do Věže.“ Erian ostře kývla, ale žár jí z očí nezmizel.

Sarene byla ohromená. Moirain? Tvrdit, že je z jiného adžah? To určitě ne. Sarene se nikdy nevdala – nebylo logické věřit, že dva lidé se spolu mohou snášet celý život – ale jediná věc, se kterou mohla tohle srovnat, bylo vyspat se s manželem jiné ženy. Ohromilo ji však samotné obvinění, ne možnost, že by mohlo být pravdivé. Už chtěla poukázat na to, že po světě běhá spousta malých žen a že malost je relativní, když promluvila Coiren svým mohutným hlasem.

„Sarene, teď je zase řada na tobě. Musíme se připravit, ať se stane cokoliv.“

„Mně se to nelíbí,“ prohlásila Erian důrazně. „Je to jako připravovat se na prohru.“

„Je to jedině logické,“ řekla jí stroze Sarene. „Když rozdělíš čas na nejmenší možné intervaly, nedá se se skutečnou jistotou říct, co se stane mezi dvěma intervaly. Jelikož honit se za al’Thorem do Caemlynu by mohlo znamenat, že až tam dorazíme, zjistíme, že mezitím přišel sem, zůstaneme tady se stejnou jistotou, jakou jen můžeme mít, že se nakonec vrátí, a přesto to může být zítra nebo ode dneška za měsíc. Každá jednotlivá událost v každé hodině toho čekání, nebo kombinace událostí, může znamenat, že nebudeme mít jinou možnost. Tudíž je příprava logická.“

„Velmi hezky vysvětleno,“ ucedila suše Erian. Neměla totiž na logiku hlavu. Občas si Sarene říkala, že ji hezké ženy nemají nikdy, ačkoliv v tomto spojení nebyla žádná logika, která by byla vidět.

„Máme tolik času, kolik potřebujeme,“ prohlásila Coiren. Když nedávala proslovy, dělala prohlášení. „Dneska dorazila Beldeine a ubytovala se v pokoji u řeky, ale Mayam tu nebude dřív než za dva dny. Musíme dávat pozor, a to nám dává čas.“

„Pořád se mi nelíbí připravovat se na prohru,“ zamumlala do hrnku s čajem Erian.

„Nevadilo by mi,“ řekla Galina, „kdybychom si našly čas přivést Moirain k soudu. Čekaly jsme už dost dlouho, s al’Thorem není žádný spěch.“

Sarene si povzdechla. Ve věcech, které dělaly, si vedly dobře, ale ona to nechápala. Žádná neměla ani špetku logiky.

Vrátila se nahoru do svých pokojů, sedla si před studený krb a začala usměrňovat. Mohl tenhle Rand al’Thor skutečně znovu objevit cestování? Bylo to k neuvěření, a přesto to bylo jediné vysvětlení. Jaký muž vlastně je? To zjistí, až se s ním setká, dřív ne. Naplněná saidarem až po samou hranici, kdy sladkost přechází v bolest, začala provádět cvičení novicek. Bylo stejně dobré jako cokoliv. Příprava byla jedině logická.

26

Společné linie

Hrom se valil přes nízké, zhnědlou trávou porostlé kopce, duněl znovu a znovu, ačkoliv na obloze nebylo ani mráčku, jen žhavé slunce, kterému ještě chyběl kus cesty do nadhlavníku. Na kopci Rand položil otěže a Dračí žezlo na sedlovou hrušku a čekal. Hromobití sílilo. Bylo dost těžké nedívat se pořád přes rameno na jih k Alanně. Dnes ráno si odřela patu a škrábla se na ruce a měla záchvat vzteku. Jak a proč, to netušil. A netušil ani, jak si může být tak jistý. Dunění hromu dosáhlo vrcholu.

Na dalším kopci se objevili saldejští jezdci, v trojstupu se řítili tryskem, dlouhý had, který se objevoval nahoře a sjížděl dolů do širokého údolí mezi kopci. Devět tisíc mužů tvořilo hodně dlouhého hada. Na úpatí svahu se rozdělili, prostřední zástup jel dál, kdežto ti nalevo a napravo odbočili do stran, rozdělené zástupy se dělily dál a dál, až nakonec vedle sebe jely stovky jezdců, které se stále předjížděly. Jezdci se začali zvedat v sedlech, někteří se stavěli na nohy, jiní dokonce na ruce. Jiní se svěsili neuvěřitelně nízko a plácli rukou o zem nejdřív na jedné straně svých cválajících zvířat, pak na druhé. Jiní dokonce opouštěli sedla a podlézali pod ženoucími se koňmi nebo seskočili na zem, popoběhli vedle koně a vyskočili zpátky do sedla, aby totéž zopakovali na druhé straně.

Rand zvedl otěže a pobídl Jeade’ena do kroku. Jak grošák vykročil, pohnuli se i Aielové kolem něj. Dnes ráno to byli Horští tanečníci, Hama N’dore, a víc než polovina měla čelenku siswai’aman. Caldin, šedivějící a ošlehaný, se snažil Randa přimět, aby ho nechal vzít víc než dvacet mužů, když je kolem tolik ozbrojených mokřiňanů. Žádný z Aielů neplýtval časem na přezíravé pohledy na Randův meč. Nandera trávila víc času sledováním téměř dvou stovek žen, které se za jezdci táhly na koních. Zřejmě jí jako větší hrozba připadaly saldejské dámy a ženy důstojníků než vojáci, a jelikož se Rand s několika Saldejkami již setkal, nehodlal se hádat. Sulin by nejspíš rovněž souhlasila. Napadlo ho, že Sulin neviděl od... Od návratu ze Shadar Logothu. Osm dní. Napadlo ho, jestli snad neudělal něco, čím ji urazil.

Teď nebyl čas dělat si starosti kvůli Sulin a ji’e’toh. Objel údolí a dorazil na kopec, na němž se prve objevili Saldejci. Bashere sám sjel dolů a prohlížel si první skupinu, když prováděla své kousky, pak druhou. Téměř čirou náhodou při tom stál na sedle.

Rand na okamžik popadl saidín a ve chvilce ho zase propustil. S posíleným viděním nebylo těžké zahlédnout dva bílé kameny poblíž úpatí, přímo tam, kde je včera v noci Bashere osobně položil, čtyři kroky od sebe. S trochou štěstí ho nikdo neviděl. S trochou štěstí nebude dnes ráno nikdo klást příliš mnoho otázek. Dole teď někteří muži jeli na dvou koních, jednu nohu na sedle jednoho koně, druhou na sedle druhého, a stále tryskem. Jiní měli muže na ramenou, občas dokonce ve stojce.

Rand se otočil po zvuku přicházejícího koně. Deira ni Ghaline t’Bashere projela mezi Aiely téměř bez zájmu. Ozbrojená jen malým nožem zastrčeným za stříbrným opaskem, v jezdeckých šatech ze šedého hedvábí, na rukávech a vysokém límci vyšívaných stříbrem, jako by je vyzývala, ať se jen pokusí ji napadnout. Byla vysoká jako většina Děv, téměř o dlaň vyšší než její manžel, velká žena. Ne rozložitá, dokonce ani baculatá ne, prostě velká. V černých vlasech měla na spáncích bílé prameny a tmavé zešikmené oči upírala na Randa. Tušil, že je hotová krasavice, když zrovna není v jeho přítomnosti a nemá tvář jako ze žuly.

„Tebe můj manžel... baví?“ Nikdy nepoužila Randův titul, nikdy nepoužila jeho jméno.

Rand pohlédl na ostatní Saldejky. Ty ho pozorovaly jako oddíl jezdectva připravený k útoku, tváře měly také jako ze žuly a v zešikmených očích chladný led. Čekaly jen na Deiřin rozkaz. Rand klidně věřil příběhům o tom, jak saldejské ženy přebraly manželův meč a vedly muže zpátky do boje. Příjemným chováním se s Bashereho manželkou nikam nedostal. Sám Bashere jenom pokrčil rameny a řekl, že je s ní občas těžké vyjít, a přitom se zubil, mohla to být jedině pýcha.

„Vyřiď urozenému pánu Basheremu, že jsem potěšen,“ pronesl. Otočil Jeade’ena a vyrazil zpátky ke Caemlynu. Oči Saldejek se mu upíraly do zad.

Luis Therin se hihňal, jinak se to nazvat nedalo. Nikdy nerýpej do ženské, pokud nemusíš. Zabije tě rychleji než muž a z mnohem malichernějšího důvodu, i když pak kvůli tomu bude plakat.

Jsi opravdu tam? chtěl vědět Rand. Je toho víc než jenom hlas? Odpověděl mu jen ten tichý, šílený smích.

Celou cestu zpátky do Caemlynu si lámal hlavu s Luisem Therinem, a i poté, když projel kolem jedné z dlouhých tržnic s taškovými střechami, lemujících cesty k branám, a vjel do Nového Města. Bál se, že už šílí – nejenom kvůli tomu prostému faktu, ačkoliv i to bylo dost špatné, ale jestli se zblázní, jak udělá, co musí? – ale neviděl zatím žádné známky šílenství. Jenomže jestli mu rupne v palici, jak to pozná? Nikdy žádného šílence neviděl. Mohl se řídit jedině blábolením Luise Therina ve své hlavě. Šílejí všichni muži stejně? Skončí rovněž tak, bude se smát a brečet kvůli věcem, které nevidí ani nezná nikdo jiný? Věděl ale, že má šanci žít, i když zdánlivě nemožnou. Jestli budeš žít, musíš zemřít. Tohle byla jedna ze tří věcí, o nichž věděl, že musejí být pravda, řekli mu je uvnitř ter’angrialu, kde odpovědi byly vždy pravdivé, i když očividně nesnadno pochopitelné. Avšak žít takhle... Nebyl si jistý, jestli by raději nezemřel.

Davy v Novém Městě před čtyřicítkou Aielů ustupovaly a hrstka také poznala Draka Znovuzrozeného. Možná ho poznalo víc lidí, ale roztřeseně jásala jen hrstka, když projížděl kolem. „Světlo sviť na Draka Znovuzrozeného!“ a „Sláva Světla Draku Znovuzrozenému!“ a „Drak Znovuzrozený, král Andoru!“

To poslední ho popíchlo, kdykoliv to zaslechl, a neslyšel to jenom jednou. Musí v každém případě najít Elain. Skřípal zuby. Na lidi v ulicích se nemohl ani podívat. Chtěl je smést na kolena, zařvat na ně, že Elain je jejich královna. Snažil se neslyšet, studoval oblohu, střechy, cokoliv, kromě lidí kolem. A proto taky uviděl, jak se na střeše z červených tašek zvedá muž v bílém plášti a zdvihá kuši.

Všechno se odehrálo v jediném okamžiku. Rand popadl saidin a usměrnil ve chvíli, kdy směrem k němu vyletěla střela. Zasáhla vzduch, stříbřitě modrou masu visící nad ulicí, a ozvalo se zvonění, jako když kov narazí o kov. Z ruky Randovi vyskočila ohnivá koule a zasáhla kušištníka do prsou ve chvíli, kdy se jeho střela odrážela od štítu ze vzduchu. Muže obalily plameny a on s řevem spadl ze střechy. A někdo skočil po Randovi a strhl ho ze sedla.

Dopadl na dlažbu hodně tvrdě, s tou váhou na sobě. Vyrazil si dech i saidin. Snažil se nadechnout a zápasil s tím, kdo na něm ležel, nakonec ho shodil – a zjistil, že drží v náručí Desoru. Usmála se na něj, měla překrásný úsměv, a pak se jí hlava skulila na stranu. Zíraly na něj prázdné modré oči, již se potahovaly mázdrou. Střela z kuše jí trčela mezi žebry a tlačila mu na zápěstí. Proč schovávala tak krásný úsměv?

Kdosi ho popadl a vytáhl na nohy. Děvy a Horští tanečníci ho strkali na stranu ke klempířské dílně a utvořili kolem něj těsný, zahalený kruh. V rukou svírali rohovinové luky a pátrali v ulici i po střechách. Všude se ozýval křik a jek, avšak ulice již byla prázdná na padesát kroků na obě strany a dál se lidé snažili dostat pryč. Na ulici nebyl kromě nehybných těl nikdo. Desora a šest dalších, tři Aielové. Ještě jedna Děva, pomyslel si. Bylo těžké vidět pořádně na někoho, kdo ležel opodál jako hromádka hadrů.

Rand se pohnul a Aielové kolem něj se k sobě přitiskli pevněji, stěna z těl. „Tohle místo je jako králičí doupě,“ prohodila Nandera nedbale, aniž přestala pátrat nad závojem. „Jestli se připojíš k tanci tam, mohl bys dostat čepel do zad dřív, než bys rozpoznal nebezpečí.“

Caldin přikývl. „Tohle mi připomíná chvíli poblíž Sedarské rozsedliny, když – Aspoň máme zajatce.“ Z taverny naproti přes ulici se vynořilo pár jeho Hama N’dore a tlačilo před sebou muže s pažemi a lokty svázanými za zády. Dál se vzpíral, dokud ho nesrazili na kolena na dlažbu a neopřeli mu hroty oštěpů o hrdlo. „Třeba nám poví, kdo tomu velel.“ Caldin mluvil, jako by o tom v nejmenším nepochyboval.

O chvíli později z další budovy vyšly Děvy s dalším svázaným mužem, který kulhal a obličej měl celý od krve. Zakrátko tu na ulici klečeli pod aielskou stráží čtyři muži. Nakonec se těsný půlkruh kolem Randa trochu rozestoupil.

Ti čtyři byli všichni muži s tvrdými tvářemi, i když ten se zkrvavenou tváří se kymácel a koulel po Aielech očima. Další dva se tvářili mrzutě a vzdorně, čtvrtý ohrnoval pysk.

Randovi se třásly ruce. „Jste si jistí, že s tím měli něco společného?“ Nemohl uvěřit, jak mírně mluví, jak vyrovnaně. Odřivous by byl všecko vyřešil. Odřivous ne, funěl Luis Therin. Už nikdy víc. „Jste si jistí?“

„Byli v tom,“ řekla jedna Děva. Za závojem neviděl která. „Ti, které jsme zabili, měli všichni tohle.“ Vytáhla zakrvácenému muži ze svázaných rukou plášť. Odřený bílý plášť, umatlaný a flekatý, se zlatým slunečním kotoučem vyšitým na prsou. Ostatní tři je měli taky.

„Tyhle nechali hlídat,“ dodal jeden rozložitý Horský tanečník, „aby ohlásili, kdyby se útok ostatních zvrtl.“ Zasmál se, pak krátce štěkl. „Ať už je poslal kdokoliv, nevěděl, jak moc se zvrtne.“

„Nikdo z nich nevystřelil z kuše?“ zeptal se Rand. Odřivous. Ne, vřískal v dálce Luis Therin. Aielové si vyměňovali pohledy a vrtěli hlavami zabalenými v šufách. „Pověste je,“ nařídil Rand. Zakrvácený muž se málem zhroutil. Rand ho popadl do pramenů vzduchu a vytáhl ho na nohy. Teprve tehdy si uvědomil, že drží saidín. Vítal ten zápas o přežití, dokonce vítal i špínu, která mu potahovala kosti jako kyselý sliz. Díky tomu si méně uvědomoval věci, jež by si raději nepamatoval, city, jež by raději neměl. „Jak se jmenuješ?“

„F-Faral, m-můj pane. D-Dimir Faral.“ Oči mu málem vylézaly z důlků, jak zíral na Randa přes masku krve. „P-prosím, n-nepověs mě, m-můj pane. Já k-kráčím ve Světle. P-přísahám!“

„Jsi velmi šťastný muž, Dimire Farale.“ Randovi zněl vlastní hlas stejně vzdáleně jako křik Luise Therina. „Budeš se dívat, jak věšejí tvoje kamarády.“ Faral se rozplakal. „Potom dostaneš koně a pojedeš vyřídit Pedronu Niallovi, že ho jednou taky pověsím za to, co se tu stalo.“ Když povolil prameny vzduchu, Faral se zhroutil na hromádku a kvílel, že do Amadoru pojede bez zastavení. Ti tři, kteří měli zemřít, se na vzlykajícího muže dívali s opovržením. Jeden po něm plivl.

Rand je pustil z hlavy. Niall byl jediný, koho si musel zapamatovat. Musel ale udělat ještě něco. Odsunul saidín, prošel přitom zápasem, když se snažil nenechat se zničit, když se snažil donutit sám sebe, aby ho propustil. Pro to, co musel udělat, nechtěl mezi sebou a svými city žádnou stěnu.

Jakási Děva narovnávala Desořino tělo. Zvedla jí závoj. Když se dotkl toho kousku černého algode, natáhla ruku, aby ho zarazila, ale pak zaváhala, podívala se mu do tváře a opět si dřepla na paty.

Zvedl závoj a vtiskl si do paměti Desořinu tvář. Vypadala teď, jako by spala. Desora z klanu Musara Reyn Aielů. Tolik jmen. Liah z Cosaida Chareenů a Dailin z Taardadů klanu Železná hora, Lamelle z Miagomů klanu Kouřová voda a... Tolik jmen. Občas si seznam procházel, jedno jméno po druhém. Bylo tu i jedno jméno, které nepřidal on. Iliena Therin Moerelle. Nevěděl, jak ji tam Luis Therin dostal, ale i kdyby věděl jak, nevymazal by ho.

Když se odvrátil od Desory, byla to práce i úleva, čistá úleva, když zjistil, že to, co považoval za druhou Děvu, byl místo toho muž, na Aiela malý. Litoval muže, kteří kvůli němu zemřeli, ale s nimi si dokázal vzpomenout na staré rčení. „Nech mrtvé odpočívat a starej se o živé.“ Nebylo to snadné, ale dokázal to. Když však zemřela žena, nedokázal si ta slova ani přivolat.

Jeho pohled upoutaly sukně rozhozené po dláždění. Nezemřeli jenom Aielové.

Dostala šipku z kuše přímo mezi lopatky. Šaty neměla téměř vůbec od krve. Bylo to rychlé, malá útěcha. Poklekl a převrátil ji, jak nejněžněji mohl. Druhý konec střely jí vyčníval z hrudi. Byla to žena středních let, s hranatou tváří a několika bílými vlasy. Tmavé oči měla doširoka otevřené. Vypadala překvapeně. Neznal její jméno, ale zapamatoval si její tvář. Zemřela proto, že byla na stejné ulici jako on.

Uchopil Nanderu za loket, ale ona jeho ruku setřásla, nechtěla, aby jí poškodil luk, ale podívala se na něj. „Najdi rodinu téhle ženy a zařiď, ať mají, co potřebují. Zlato...“ Nebylo to dost. Oni potřebovali zpátky manželku, matku. To jim dát nemohl. „Zařiď to,“ řekl. „A zjisti, jak se jmenuje.“

Nandera k němu natáhla ruku, potom ji položila zpátky na luk. Když vstal, Děvy ho pozorovaly. Och, ty sledovaly všechno jako obvykle, ale poněkud častěji k němu obracely zahalené tváře. Sulin věděla, jak se cítí, i když o seznamu nevěděla, ale neměl ponětí, jestli to řekla ostatním. Pokud ano, tak on neměl ponětí, jak se kvůli tomu cítily.

Vrátil se až k místu, kde upadl, a zvedl Dračí žezlo se střapci. Ohnout se mu dalo práci a kus oštěpu byl těžký. Jeade’en neodběhl daleko, ačkoliv měl prázdné sedlo. Kůň byl dobře vycvičený. Rand se vyšplhal grošákovi na hřbet. „Tady jsem udělal, co se dalo,“ řekl – ať si myslí, co chtějí – a pobídl hřebce patami.

I když nemohl utéci vzpomínkám, utekl alespoň Aielům. Přinejmenším na chvíli. Předal Jeade’ena podkonímu a byl v paláci dřív, než ho dohonili Nandera a Caldin s asi dvěma třetinami Děv a Horských válečníků, které měli předtím. Některé nechali, aby se postarali o mrtvé. Caldin vypadal mrzutě a podrážděně. Ze žáru v Nandeřiných očích Rand usoudil, že by měl být rád, že nemá nasazen závoj.

Než ale mohla promluvit, přistoupila k Randovi paní Harforová a předvedla hluboké pukrle. „Můj pane Draku,“ řekla hlubokým, silným hlasem, „je tu žádost, abys přijal paní vln klanu Catelar z Atha’an Miere.“

Pokud dobrý střih Reeniných červenobílých šatů nestačil, aby bylo zřejmé, že „první panská“ je zcela nevhodné pojmenování, její chování rozhodně ano. Mírně korpulentní žena s prošedivělými vlasy a dlouhou bradou se dívala Randovi zpříma do očí a zakláněla hlavu, aby tam dohlédla, a nějak se jí přitom dařilo spojit správnou úctu, naprostý nedostatek podlézavosti a povýšenost, na jakou se nezmohla většina urozených paní. Jako Halwin Norry, i ona zůstala, když většina ostatních utekla, ačkoliv Rand zpola tušil, že ji poháněla snaha bránit a chránit palác před vetřelci. Ani by ho nepřekvapilo, kdyby zjistil, že pravidelně prohledává jeho komnaty, jestli tam neskrývá cennosti z paláce. Nepřekvapilo by ho, kdyby zjistil, že se pokusila prohledat Aiely.

„Mořský národ?“ opáčil. „Co tu chtějí?“

Trpělivě se na něj dívala a snažila se ho alespoň trochu snášet. Velmi jasně to dávala najevo. „To prosebníci neříkali, můj pane Draku.“

Pokud Moirain věděla něco o Mořském národě, nezařadila to do jeho výuky, ale z Reenina přístupu bylo jasné, že ta žena je důležitá. Paní vln rozhodně znělo důležitě. To bude znamenat Velký sál. Nebyl tam od návratu z Cairhienu. Ne že by měl nějaký důvod vyhýbat se trůnnímu sálu. Prostě nebylo nutné tam chodit. „Dnes odpoledne,“ pravil pomalu. „Pověz jí, že ji přijmu v půlce odpoledne. Dali jste jí slušné pokoje? A jejímu doprovodu?“ Pochyboval, že by někdo s tak velkolepým titulem cestoval sám.

„Odmítla je. Ubytovali se U koule a obruče.“ Lehce stiskla rty, očividně, ať už byla paní vln jakkoliv vznešená, podle Reene Harforové to nebylo správné. „Byli celí uprášení a unavení po cestě, skoro se neudrželi na nohou. Přijeli na koních, ne v kočáře, a podle mě nejsou na koně moc zvyklí.“ Zamrkala, jako by ji překvapilo, že se tak uvolnila, a znovu se zahalila do své odměřenosti, jako kdyby si natáhla plášť. „Přeje si tě vidět ještě někdo, můj pane Draku.“ Do jejího tónu se vloudil slaboučký náznak znechucení. „Urozená paní Elenia.“

Rand se málem sám zaškaredil. Elenia si nepochybně připravila další přednášku o svých nárocích na Lví trůn. Zatím se mu dařilo poslouchat jen jedno slovo ze tří. Bylo by snadněji vypudit. Jenomže on se potřeboval dozvědět něco o historii Andoru, a po ruce nebyl nikdo, kdo by ji znal lépe, než Elenia Sarandovna. „Pošli ji, prosím, do mých pokojů.“

„Opravdu chceš, aby trůn získala dědička?“ Reene nemluvila drsně, ale veškerá úcta zmizela. Její výraz se nezměnil, přesto si byl Rand docela jistý, že kdyby odpověděl špatně, zařvala by: „Za Elain a Stříbrného lva!“ a pokusila by se mu vyrazit mozek z hlavy, Aielové Neaielové.

„Ovšem,“ povzdechl si. „Lví trůn patří Elain. Pod Světlem a na mou naději na znovuzrození a spásu, je její.“

Reene si ho chvíli prohlížela a pak roztáhla suknice v další hluboké úkloně. „Pošlu ji za tebou, můj pane Draku.“ Když odplouvala pryč, měla ztuhlá záda, ale tak to s ní bylo vždy. Nedalo se poznat, jestli mu uvěřila jediné slovo.

„Pořádně vychytralý nepřítel,“ prohodil Caldin rozohněně, než Reene urazila pět kroků, „uchystá slabou léčku, ze které bys měl uniknout. Potom si věříš, protože jsi hrozbě unikl, přestaneš si dávat pozor a nakráčíš do druhé, silnější léčky.“

Ještě nedomluvil a ozvala se chladným hlasem Nandera: „Mladí muži se chovají zbrkle, mladí muži se chovají unáhleně, mladí muži se chovají hloupě, ale Car’a’carn si nemůže dovolit být mladým mužem.“

Rand se před odchodem ještě ohlédl přes rameno, jen na tak dlouho, aby řekl: „Už jsme zase v paláci. Vyberte své dva.“ Nebylo velkým překvapením, že Nandera a Caldin vybrali sami sebe, a vůbec žádným, že za ním vyrazili zahaleni v přísném mlčení.

U dveří do svých pokojů jim řekl, aby dovnitř poslali Eleniu, až přijde, a nechal je na chodbě. Čekal na něj švestkový punč ve stříbrem vykládaném džbánku, ale on se ho ani nedotkl. Místo toho tam stál, zíral na něj a snažil se vymyslet, co řekne, až si konečně uvědomil, co dělá, a znechuceně zavrčel. Co chtěl vymýšlet?

Zaklepání na dveře ohlásilo Eleniu s medovými vlasy, která roztáhla v pukrleti suknice s vyšitými zlatými růžičkami. Na každé jiné ženě by si Rand všiml jenom těch růží, na Elenie znamenaly Růžovou korunu. „Můj pán Drak je velkodušný, že mě přijímá.“

„Chci se tě zeptat na něco z dějin Andoru,“ řekl Rand. „Dáš si švestkový punč?“

Elenie se rozšířily oči potěšením, než se ovládla. Nepochybně už naplánovala, jak Randa dotlačit k tomuhle, aby mohla zavést řeč na své nároky, a teď to dostala přímo na talíři. Na liščí tváři jí vykvetl milý úsměv. „Smím mít tu čest a nalít Draku Znovuzrozenému?“ zeptala se nečekajíc ani, až kývne na souhlas. Obrat událostí ji tak potěšil, že Rand skoro čekal, že ho vtiskne do křesla a vybídne ho, aby zvedl nohy. „A jakou událost v dějinách ti smím osvětlit?“

„Všeobecně to...“ Rand se zamračil, protože tím by jí poskytl důvod dostat do dvou vět celý svůj rodokmen, „...to, jak Souran Maravaile přišel k tomu, že sem přivedl svou manželku. On byl z Caemlynu?“

„Sourana přivedla Ishara, můj pane Draku.“ Eleniin úsměv teď byl shovívavý. „Ishařina matka byla Endara z rodu Casalainů, která tady – provincie se jmenovala Andor – tehdy byla guvernérkou Artuše Jestřábí křídlo a taky dcerou Joala Ramedara, posledního krále Aldesharu. Souran byl jenom... jenom generál –“ už chtěla říct obyčejný člověk, na to by si byl Rand vsadil – „ačkoliv samozřejmě Artušův nejlepší. Endara se vzdala svého dekretu a poklekla před Isharou jako královnou.“ Rand nemohl uvěřit, že se to událo právě takhle, ani tak hladce. „Byly to samozřejmě nejhorší časy, jsem si jistá, že určitě tak špatné jako za trollockých válek. Jestřábí křídlo byl mrtvý a každý šlechtic se chtěl stát nejvyšším králem. Nebo královnou. Ishara však věděla, že království nikdo nedokáže dostat celé. Existovalo příliš mnoho frakcí a aliancí, které se rušily stejně rychle, jako vznikaly. Přesvědčila Sourana, aby zrušil obléhání Tar Valonu, a přivedla ho sem s tak velkým vojskem, jaké jen dokázal udržet.“

„Souran Maravaile byl ten, kdo obléhal Tar Valon?“ zeptal se překvapeně Rand. Artuš Jestřábí křídlo obléhal Tar Valon dvacet let a vypsal cenu za hlavu každé Aes Sedai.

„Ten poslední rok,“ odpověděla maličko netrpělivě, „aspoň podle historických záznamů.“ Bylo zřejmé, že ji Souran zajímá pouze jako Ishařin manžel. „Ishara byla moudrá. Slíbila Aes Sedai, že svou nejstarší dceru pošle studovat do Bílé věže, a tím získala podporu Věže a rádkyni Aes Sedai jménem Ballair. Byla první vládkyně, která něco takového udělala. Ostatní ji samozřejmě následovali, ale pořád chtěli Artušův trůn.“ Měla teď v zubech svou kost, tvář měla oživenou, na číši úplně zapomněla a mávala volnou rukou. Slova z ní přímo bublala. „Přešlo celé pokolení, než ten nápad odumřel, ačkoliv Narasim Bhuran se o to pokusil v posledních deseti letech stoleté války – bylo to smutné zklamání, které po roce skončilo s jeho hlavou na kůlu – a Esmara Getares získala o třicet let dřív značnou podporu, než se pokusila dobýt Andor, a posledních dvanáct let života strávila jako host královny Telaisien. Esmaru nakonec zavraždili, ačkoliv neexistuje záznam ohledně toho, proč by ji chtěl někdo zabít, když Telaisien zlomila její moc. Víš, královny, které přišly po Ishaře, od Alesinde po Lyndelle, pokračovaly v tom, co začala Ishara, a nejen tím, že posílaly dcery do Věže. Ishara měla Sourana, který jí nejdřív zabezpečil území kolem Caemlynu, na začátku jen pár dědin, ale pak svou moc pomalu rozšiřovala. No, trvalo jí pět let, než dosáhla k řece Erinin. Ale půda, kterou andorské královny držely, byla pevně v jejich rukou, kdežto většina ostatních, kteří si říkali králové nebo královny, se pořád víc zajímala o získávání nového území než o upevňování toho, co již měli.“

Odmlčela se, aby se mohla nadechnout, a Rand jí rychle skočil do řeči. Elenia o těch lidech mluvila, jako by je osobně znala, ale jemu se točila hlava ze jmen, která ještě nikdy neslyšel. „Proč teda není žádný rod Maravaile?“

„Žádný z Ishařiných synů se nedožil dvacítky.“ Elenia pokrčila rameny a usrkla punče. Tohle téma ji vůbec nezajímalo. Poskytlo jí to však nový námět. „Během stoleté války vládlo devět královen, a žádná neměla syna, který by přežil třiadvacáté jaro. Neustále se bojovalo a Andor byl sužován ze všech stran. No, za Maragaininy vlády proti ní přivedli vojska čtyři králové – na tom místě stojí městečko pojmenované po té bitvě. Králové byli –“

„Ale všechny královny byly potomky Sourana a Ishary?“ zeptal se rychle Rand. Kdyby ji nechal, ta ženská by mu to vypočítala den po dni. Posadil se a pokynul jí, aby si sedla taky.

„Ano,“ řekla váhavě. Nejspíš váhala zahrnout do toho i Sourana. Okamžitě se ale rozzářila. „Víš, je to otázka toho, kolik z Ishařiny krve člověk má. Kolik pokrevních linií tě s ní spojuje a do jakého stupně. V mém případě –“

„Není pro mě vůbec snadné to pochopit. Například, jen vezmi Tigrain a Morgasu. Morgasa měla největší nárok nastoupit po Tigrain. Předpokládám, že to znamená, že Morgasa a Tigrain byly hodně blízké příbuzné?“

„Byly sestřenice.“ Elenia si dávala práci, aby skryla podráždění kvůli tomu, jak často ji přerušuje, zvláště teď, když se dostávala k jádru toho, co chtěla říci, přesto však stiskla rty. Vypadala jako liška připravená kousat, ale slepice jí pořád unikala z dosahu.

„Chápu.“ Sestřenice. Rand se zhluboka napil a zpola vyprázdnil číši.

„My jsme všechny sestřenice. Všechny rody.“ Jeho mlčení ji asi povzbudilo. Znovu se usmála. „Sňatky se uzavíraly přes tisíc let a neexistuje rod, který by neměl aspoň kapku Ishařiny krve. Důležitý je ale stupeň spříznění a počet společných linií. V mém případě –“

Rand zamrkal. „Vy jste všechny sestřenice? Všechny z vás? To snad není mož –“ Napjatě se předklonil. „Elenio, kdyby byly Morgasa a Tigrain... obchodnice nebo selky... jak úzce by byly spřízněné?“

„Selky?“ vyhrkla a vykulila na něj oči. „Můj pane Draku, jaký podivný –“ Krev se jí pomalu vytratila z tváří. On byl, koneckonců, sedlák. „Asi... to budu muset ještě promyslet. Selky. Asi to znamená představit si všechny rody jako sedláky.“ Nervózně se zahihňala, než se ponořila do svého punče. „Kdyby byly selky, tak nemyslím, že by je vůbec někdo považoval za příbuzné. Všechna spojení jsou příliš vzdálená. Ale ony docela jistě nebyly, můj pane Draku...“

Rand ji už zase poslouchal jen napůl ucha a opřel se v křesle. Nebyly příbuzné.

„...s Isharou mě spojuje třicet jedna linie, kdežto Dyelin jenom třicet, a...“

Proč se mu náhle tak ulevilo? Uvolnil svaly, o nichž ani nevěděl, že je zatíná, dokud napětí nezmizelo.

„...jestli to tak smím říct, můj pane Draku...“

„Cože? Odpusť. Na chvíli jsem se zamyslel – potíže s... To poslední, cos říkala, mi uniklo.“ Bylo v tom však něco, co ho zatahalo za ucho.

Elenia měla ten podlézavý, lichotivý úsměv, který u ní vypadal tak nepatřičně. „No, právě jsem říkala, že ty sám se Tigrain trochu podobáš, můj pane Draku. Mohl bys mít dokonce stopy Ishařiny krve –“ S vykvíknutím se zarazila a Rand si uvědomil, že stojí.

„Já... jsem trochu unavený.“ Snažil se mluvit klidně, ale znělo mu to stejně vzdáleně, jako by byl ponořen hluboko v prázdnotě. „Omluv mě, prosím.“

Nevěděl, jak se tváří, ale Elenia vyletěla ze židle a spěšně odložila číši na stolek. Třásla se, a jestli jí předtím zmizela krev z tváří, teď byla bílá jako sníh. Předvedla pukrle, které by nezahanbilo ani kuchtičku přichycenou při krádeži, a spěchala ke dveřím, přičemž neustále zrychlovala a celou dobu se ohlížela přes rameno, dokud prudce neotevřela dveře, a pak už jenom slyšel z chodby slábnoucí dupot střevíčků. Dovnitř strčila hlavu Nandera, zkontrolovala ho a pak zavřela dveře.

Rand dlouho jen stál a civěl do prázdna. Nebylo divu, že na něj ty staré královny tak zíraly. Věděly, nač myslí, i když on sám ne. Ten náhlý červ starostí v něm hlodal neviděn od chvíle, kdy zjistil jméno své pravé matky. Tigrain však nebyla s Morgasou spřízněna. Jeho matka nebyla spřízněna s Elaininou matkou. Není spřízněný s...

„Jsi horší než pijavice,“ řekl nahlas hořce. „Jsi hlupák a...“ Přál si, aby byl promluvil Luis Therin, aby si mohl říci: Tohle je šílenec, já jsem v pořádku. Bylo to tím, jak cítil, že na něj civí mrtvé vládkyně Andoru, či Alannou? Došel ke dveřím a prudce je otevřel. Nandera a Caldin seděli na patách pod nástěnným kobercem s ptáky jasných barev. „Sežeňte svoje lidi,“ oznámil jim. „Jdu do Cairhienu. Prosím, neříkejte to Aviendze."

27

Dary

Egwain se vracela do rozlehlého stanového tábora a snažila se vzpamatovat, ale nebyla si jistá, jestli se nohama skutečně dotýká země. No, věděla, že ano. Přidávala malou část k mračnům prachu, které kolem zvedaly závany horkého větru. Kašlala a toužila, aby moudré nosily závoje. Šátek omotaný kolem hlavy nebyl to samé, a kromě toho měla pocit, jako kdyby na sobě měla celý potní stan. Přesto měla dojem, jako by se vznášela. Točila se jí hlava, a nebylo to z horka.

Nejdřív si myslela, že se s ní Gawyn nesejde, ale pak tam náhle byl, jak tak kráčela davem. Celé dopoledne strávili v soukromé jídelně U dlouhána, drželi se za ruce a vyprávěli si nad čajem. Byla úplně bezostyšná, políbila ho hned, jak se zavřely dveře, než se on vůbec pokusil políbit ji, dokonce se mu posadila na koleno, i když jen na chvilku. Začala myslet na jeho sny, na to, jak by mu do nich mohla zase vklouznout, na věci, na něž by žádná slušná žena vůbec neměla myslet! Aspoň ne svobodná žena. Vyletěla jako vyděšená laň a úplně ho vyděsila.

Chvatně se rozhlédla kolem. Stany byly pořád půl míle daleko a poblíž nebylo živé duše. Jinak by si všimli jejích ruměnců. Uvědomila si, že se pitomě kření, a hned toho nechala. Světlo, musela se zase ovládnout. Zapomenout na Gawynovy silné paže a pamatovat si, proč měli U dlouhána tolik času.

Když se proplétala mezi lidmi, rozhlížela se kolem hledajíc Gawyna, a s jistými obtížemi se snažila předstírat lhostejnost. Přece nechtěla, aby si myslel, že je nedočkavá. Náhle se nad ní tyčil jakýsi muž a zuřivě zašeptal: „Pojď za mnou k Dlouhánovi. “

Nadskočila, nemohla si pomoci. Chvíli jí trvalo, než Gawyna poznala. Měl na sobě prostý hnědý kabát, z ramen mu visel tenký plášť proti prachu a měl nasazenou kapuci, takže mu téměř zakrývala obličej. Nebyl jediný v plášti – každý kromě Aielů, kdo šel za městské hradby, nějaký měl – ale jen málokdo měl nasazenou kapuci, neboť bylo horko jako v peci.

Pevně ho popadla za rukáv, když se snažil proklouznout před ni. „Proč si myslíš, že s tebou jen tak půjdu do hostince, Gawyne Trakande?“ chtěla vědět s přimhouřenýma očima. Mluvila však dost tiše. Nebylo třeba přitahovat pozornost k hádce. „Trochu se projdeme. Považuješ moc věci za samozřejmý, jestli sis jen na chvilku myslel –“

Gawyn se zamračil a spěšně jí pošeptal: „Ty ženy, se kterými jsem přijel, někoho hledají. Někoho, jako jsi ty. Přede mnou toho moc neřeknou, ale tu a tam něco zaslechnu. Teď pojď za mnou.“ Bez ohlédnutí vyrazil ulicí a nechal ji, aby ho následovala se staženým žaludkem.

Tahle vzpomínka ji srazila na zem. Žhavá hlína byla přes podrážky jejích měkkých holínek skoro stejně rozpálená jako dlažba ve městě. Ploužila se prachem a horečně uvažovala. Gawyn toho nevěděl o moc víc, než kolik jí řekl na ulici. Namítal, že přece nemohou hledat ji, že jenom musí být opatrná s usměrňováním a pokud možno se držet mimo dohled. Jenomže sám nevypadal příliš přesvědčeně, ne, dokud byl v převleku. Ona se o jeho šatech nezmínila. Byl tak ustaraný kvůli tomu, že kdyby ji tyhle Aes Sedai našly, dostala by se do všech možných potíží, byl ustaraný, že je k ní dovede, a očividně se s ní nechtěl přestat vídat, i když to sám navrhl. A byl cele přesvědčený, že ona se potřebuje nějak protáhnout zpátky do Tar Valonu, do Věže. Buď tohle, nebo usmířit se s Coiren a ostatními a vrátit se s nimi. Světlo, ale že se na něj měla zlobit, takhle si myslet, že ví, co je pro ni nejlepší, lépe než ona sama, ale z nějakého důvodu se i teď shovívavě usmála. Z nějakého důvodu na něj nemohla myslet s klidem a navíc se jí vkrádal do každé myšlenky.

Kousla se do rtu a soustředila se na skutečný problém. Věžové Aes Sedai. Kdyby se jen dokázala přinutit zeptat se Gawyna. Zeptat se ho na pár drobností by nebyla zrada, jako třeba z jakého jsou adžah, kam šly nebo... Ne! Ten slib dala sobě, ale jeho porušením by zneuctila jeho. Žádné otázky. Jenom to, co jí slíbil o své vlastní vůli.

Ať už říkal cokoliv, neměla důvod si myslet, že hledají Egwain z al’Vereů. A váhavě připustila, že neexistuje žádný skutečný důvod myslet si, že ne, měla jen spoustu předpokladů a nadějí. To, že by věžový agent nepoznal v aielské ženě Egwain z al’Vereů, ještě neznamenalo, že nezaslechl její jméno nebo že neslyšel o Egwain Sedai ze zeleného adžah. Trhla sebou. Odteď bude ve městě velice opatrná. Víc než opatrná.

Dorazila k táboru. Táhl se na míle daleko přes pahorky východně od města, ať už na nich rostly stromy či nikoliv. Aielové přecházeli mezi nízkými stany, ale v blízkosti byla jen hrstka gai’šainů. Na dohled nebyla žádná moudrá. Porušila slib, který jim dala. Tedy ve skutečnosti ho dala Amys, ale vlastně patřil všem. I když ten slib dala z nezbytí, jako podpora pro její klam to působilo stále chaběji.

„Pojď k nám, Egwain,“ zavolala na ni jakási žena. I když měla Egwain zakrytou hlavu, nebylo příliš těžké ji poznat, pokud by nebyla obklopena nedorostlými dívkami. Surandha, Sorileina učednice, vystrčila tmavě zlatovlasou hlavu ze stanu a mávala na ni. „Moudré se sešly ve stanu, všechny, a daly nám celý den volna. Celý den.“ To byl vzácný přepych a Egwain by si ho nikdy nenechala ujít.

Ve stanu se na poduškách rozvalovaly ženy, četly ve světle olejových lamp – stan byl uzavřen před prachem, takže tu nebylo moc dobré světlo – či seděly a šily, pletly nebo vyšívaly. Dvě hrály kolíbku. Stanem se nesl tichý hovor a několik Aielanek se usmálo na přivítanou. Ne všechny byly učednice – na návštěvu přišly dvě matky a několik prvních sester – a starší ženy měly tolik šperků jako moudré. Všechny měly živůtky zpola rozvázané a loktuše ovinuté kolem pasu, ačkoliv jim horko zřejmě starosti nedělalo.

Kolem přecházel gai’šain a doléval čaj. Něco na tom, jak se pohyboval, prozrazovalo, že je řemeslník, ne algai’d’siswai. Neustále měl tvrdou tvář, byť o maličko měkčí ve srovnání s tím, co tu byl předtím, a pokorné chování mu zřejmě nedělalo tak velké potíže. Měl jednu z těch čelenek, co nosili siswai’aman. Žádná z žen se na něho nepodívala podruhé, přestože gai’šain neměl nosit nic než bílou.

Egwain si uvázala loktuši kolem pasu, pak vděčně přijala vodu a opláchla si tvář a ruce, nato si rozvázala pár tkanic na živůtku a posadila se na červenou podušku mezi Surandhu a Estair, rudovlasou učednici Aeron. „Kvůli čemu se moudré sešly?“ Ale tak docela se na moudré nesoustředila. Nehodlala se městu úplně vyhýbat – souhlasila, že každé ráno nahlédne k Dlouhánovi, aby se podívala, jestli tam není Gawyn, ačkoliv jí zahořely tváře z toho, jak se rozložitá hostinská ulizovala. Světlo ví, co si ta ženská asi myslela! – už se však rozhodně nikdy nepokusí poslouchat u zámečku urozené paní Arilyn. Když odešla od Gawyna, došla dost blízko, aby vycítila, že se uvnitř usměrňuje dál, ale jenom rychle vyhlédla zpoza rohu a odešla. Jen když tam stála tak blízko, měla nepříjemný pocit, že se za ní zjeví Nesune. „Ví to někdo?“

„Kvůli tvým sestrám, samozřejmě,“ zasmála se Surandha. Byla to hezká žena s velkýma modrýma očima, a když se smála, byla ještě hezčí. Byla asi o pět let starší než Egwain, dokázala usměrňovat stejně silně jako mnoho Aes Sedai a už se nemohla dočkat, až bude moci nějakou držbu nazvat vlastní. Mezitím samozřejmě skákala, kdykoliv si Sorilea pomyslela skoč. „Kvůli čemu jinému by tak vyletěly, jako by se posadily na trny segade?“

„Měly bychom poslat Sorileu, aby si s nima promluvila,“ utrousila Egwain a vzala si od gai’šaina zeleně pruhovaný hrnek s čajem. Zatímco jí Gawyn vyprávěl, jak se jeho Molodci mačkají ve všech ložnicích, které nezabraly Aes Sedai, a někteří dokonce spí ve stájích, uklouzlo mu, že tam není místo ani pro další kuchtičku. To byla dobrá zpráva. „Sorilea dokáže zařídit, aby se všechny Aes Sedai posadily rovně.“ Surandha zvrátila hlavu, jak se řehtala.

Estaiřin smích zněl slabě a nemálo pohoršené. Štíhlá mladá žena s vážnýma šedýma očima se vždycky chovala, jako by ji moudrá pozorovala. Egwain nikdy nepřestávalo udivovat, že Sorilea má učednici veselou, kdežto Aeron, milá a usmívající se, která nikdy nikomu neřekla křivého slova, měla učednici, která si snad sama vymýšlela pravidla. „Myslím, že je to kvůli Car’a’carnovi,“ řekla Estair nejvážnějším tónem.

„Proč?“ zeptala se Egwain nepřítomně. Prostě se bude muset vyhýbat městu. Až na Gawyna, samozřejmě. Jakkoliv bylo trapné to přiznat, neodřekla by se schůzek s ním, leda by si byla jistá, že U dlouhána čeká Nesune. To na rozcvičku zase znamenalo obcházet městské hradby, ve všem tom prachu. Dnešní ráno byla výjimka, ale ona nehodlala poskytnout moudrým záminku, aby jí zakázaly návrat do Tel’aran’rhiodu. Dnes v noci se sejdou s Aes Sedai v Salidaru samy, ale za sedm nocí by měla být s nimi. „Co teď?“

„Copak jsi to neslyšela?“ zvolala Surandha.

Za dva tři dny by mohla zajít za Nyneivou a Elain, nebo si s nimi znovu promluvit ve snu. Aspoň by se o to mohla pokusit. Nikdy si nemohla být naprosto jistá, že druhá osoba ví, že je v jejím snu, pokud nebyla zvyklá tímto způsobem komunikovat, což Nyneiva a Elain rozhodně nebyly. Mluvila s nimi takhle pouze jedenkrát. V každém případě ji představa, že se k nim má vůbec přiblížit, pořád ještě trochu vyváděla z míry. Zdál se jí o tom další sen, skoro noční můra. Pokaždé, když některá z nich řekla slovo, zakoply a spadly na obličej nebo pustily hrnek nebo talíř nebo převrhly vázu, vždycky něco, co se při nárazu rozbilo. Od chvíle, kdy si vyložila sen o Gawynovi tak, že se stane jejím strážcem, se snažila vyložit všechny. Zatím to nebylo k většímu užitku, ale byla si jistá, že tenhle měl význam. Možná by bylo nejlepší počkat na další setkání, než s nimi promluví. Kromě toho tu pořád existovala možnost, že znovu narazí na Gawynovy sny a vtáhne ji to dovnitř. Už jen při pouhém pomyšlení na minule jí zahořely tváře.

„Car’a’carn se vrátil,“ řekla Estair. „Dnes odpoledne se má sejít s tvými sestrami.“

Všechny myšlenky na Gawyna a sny zmizely a Egwain se zamračila do hrnku. Dvakrát za deset dní. Nebylo obvyklé, že by se vrátil tak rychle. Proč to udělal? Zjistil snad nějak, že tu jsou věžové Aes Sedai? Jak? A jako obvykle, jeho výlety nějak spustily vlastní otázky. Jak to dělá?

„Jak dělá co?“ zeptala se Estair a Egwain zamrkala, jak ji překvapilo, že promluvila nahlas.

„Jak to, že se mi z něj tak rychle udělá špatně?“

Surandha soucitně potřásla hlavou, ale taky se zazubila. „Je to muž, Egwain.“

„Je to Car’a’carn,“ prohlásila Estair s důrazem a silným nádechem úcty. Egwain by vůbec nepřekvapilo, kdyby si taky omotala kolem hlavy ten hloupý kus látky.

Surandha se do ní okamžitě pustila, jak vůbec bude schopná jednat s náčelníkem držby, natož klanu či kmene, jestli si neuvědomí, že muž nepřestane být mužem jenom proto, že stojí v čele, kdežto Estair umíněně trvala na tom, že Car’a’carn je jiný. Jedna ze starších žen, Mera, která přišla na návštěvu za dcerou, se k nim naklonila a prohlásila, že každý náčelník – držby, klanu i kmene nebo Car’a’carn – se dá zvládnout stejně jako manžel, což vyvolalo záchvat smíchu u Baerin, která taky byla na návštěvě u dcery, a poznámku, že to by byl dobrý způsob, jak dohnat správkyni střechy, aby ti položila nůž k nohám, což znamenalo vyhlášení nepřátelství. Baerin bývala před svatbou Děvou, ale nepřátelství mohl vyhlásit každý každému kromě moudré nebo kováři. Ještě než to Mera dořekla, všechny až na gai’šaina se připojily a překřičely ubohou Estair – Car’a’carn je náčelníkem mezi náčelníky, ničím víc, to bylo jisté – ale hádaly se, jestli je lepší přijít za náčelníkem rovnou nebo přes správkyni střechy.

Egwain jim nevěnovala větší pozornost. Rand určitě neudělá žádnou hloupost. Elaidin dopis v něm vyvolal značné pochyby, a přesto věřil Alviarininu, jenž byl srdečnější, vlastně úplně podlézavý. Myslel si, že má ve Věži přátele, dokonce snad stoupence. Ona ne. Tři přísahy nepřísahy, byla přesvědčená, že Elaida a Alviarin ten druhý dopis vymyslely společně i se všemi těmi směšnými řečmi o „poklekání v jeho záři". Celé to byla intrika, jak ho dostat do Věže.

Lítostivě se zadívala na své ruce, povzdechla si a odložila hrnek. Ještě než ruku odtáhla, gai’šain už ho zvedl.

„Musím jít,“ sdělila dvěma učednicím. „Uvědomila jsem si, že musím něco udělat.“ Surandha a Estair navrhovaly, že půjdou s ní – no, víc než jen navrhovaly, když Aiel něco řekl, myslel to vážně – ale zaujala je debata a nehádaly se, když naléhala, aby zůstaly. Znovu si ovinula loktuši kolem a nechala sílící hlasy za sebou – Mera Estair přesvědčeným hlasem vykládala, že se možná jednou stane moudrou, ale dokud jí nebude, měla by poslouchat ženu, která se zmohla na manžela a tři dcery a dva syny bez pomoci sestry-ženy – Egwain vyrazila do zvířeného prachu.

Ve městě se snažila plížit přeplněnými ulicemi, aniž by to vypadalo, že se plíží, a snažila se dívat na všechny strany zároveň, aby to zároveň vypadalo, že se dívá jenom směrem, kterým jde. Šance, že vrazí do Nesune, sice byla malá, ale... Před ní dvě ženy ve střízlivých šatech a škrobených zástěrách ustoupily, aby kolem sebe mohly projít, ale pak se pohnuly zároveň a skončily nos proti nosu. Zamumlaly omluvy a opět ustoupily do strany. Stejným směrem. Další omluvy, a jako by tancovaly, znovu se pohnuly zároveň. Když Egwain procházela kolem nich, pořád před sebou ustupovaly v dokonalém souladu, začínaly rudnout ve tváři a omluvy polykaly za stisknutými rty. Egwain neměla ponětí, jak dlouho tak můžou pokračovat, ale bylo dobře si uvědomit, že Rand je zpátky ve městě. Světlo, když byl poblíž, docela dobře by mohla narazit přímo na všech šest Aes Sedai právě ve chvíli, kdy by jí vítr strhl loktuši z hlavy a tři lidé by ji oslovili jménem a nazvali Aes Sedai. Když byl poblíž, klidně by mohla narazit na samotnou Elaidu.

Spěchala dál se stále rostoucím neklidem; jak se bála, že uvízne v jedné z jeho ta’verenských smyček, byla stále rozrušenější. Naštěstí pohled na rozrušenou Aielanku se zakrytou tváří – co věděli o rozdílu mezi loktuší a závojem? – způsobil, že jí lidé ustupovali z cesty, takže mohla pokračovat téměř klusem, ale v klidu se nadechla teprve tehdy, když malými zadními dvířky pro služebnictvo vklouzla do Slunečního paláce.

V úzké chodbě bylo cítit jídlo a muži a ženy v livrejích pobíhali sem a tam. Jiní si udělali pohodlí, muži byli jen v košilích a ženy zas mávaly zástěrami, aby se trochu ochladily, a všichni na ni ohromeně zírali. Nejspíš takhle blízko ke kuchyním nepřišel za celý rok nikdo jiný než sluhové. Rozhodně ne žádní Aielové. Vypadali, jako by čekali, že zpod sukní vytáhne oštěp.

Ukázala prstem na kulaťoučkého mužíka, který si šátkem otíral krk. „Víš, kde je Rand al’Thor?“

Mužík sebou trhl a zakoulel očima směrem ke svým společníkům, kteří se rychle vytráceli. Přešlápl a moc rád by je byl následoval. „Pán Drak ehm... paní? Je ve svých pokojích? Teda myslím.“ Začal se s úklonou šourat stranou. „Jestli mi paní... ehm... jestli má paní odpustí, musím se vrátit ke svým –“

„Zavedeš mě tam,“ prohlásila pevně. Tentokrát zde nehodlala bloudit.

Ještě jednou hodil okem po zmizelých přátelích, rychle potlačil povzdech a vyděšeně se ohlédl, jestli ji snad neurazil. Poté si odběhl pro kabát. V bludišti palácových chodeb se dobře vyznal, šel rychle a na každém rohu se jí ukláněl, ale když nakonec s další úklonou ukázal na vysoké dveře se zlacenými vycházejícími slunci a stráženými Děvou a Aielem, pocítila záchvěv opovržení, když ho propouštěla. Nechápala proč, prostě jenom dělal to, zač byl placen.

Když se přiblížila, Aiel se postavil. Byl to hodně vysoký muž ve středních letech s mohutnou hrudí a rameny a chladnýma šedýma očima. Egwain ho neznala a on ji očividně hodlal poslat pryč. Naštěstí poznala Děvu.

„Nechej ji projít, Mariku,“ řekla Somara s úsměvem. „Tohle je Amysina učednice, její, Bair a Melain, jediná učednice, co znám, která slouží třem moudrým. A z toho, jak se tváří, ji honem poslaly za Randem al’Thorem se silnými slovy.“

„Honem?“ Smích Marikovi nezměkčil tvář ani oči. „Spíš to vypadá, že se plazí.“ Zase se začal rozhlížet po chodbě.

Egwain se nemusela ptát, co tím myslel. Vytáhla si z váčku na opasku kapesník a rychle si otřela obličej. Nikdo vás nebere vážně, když jste špinaví, a Rand ji musel vyslechnout. „Rozhodně důležitá slova, Somaro. Je sám, doufám. Ty Aes Sedai ještě nepřišly?“ Kapesník byl celý šedý a ona ho s povzdechem vrátila do váčku.

Somara zavrtěla hlavou. „Měly by přijít až za nějakou dobu. Povíš mu, aby byl opatrný? Nechci nijak urazit tvoje sestry, ale on se ani nepodívá, kam skočí. Je umíněný.“

„Povím mu to.“ Egwain nedokázala potlačit úsměv. Slyšela už Somaru takhle mluvit předtím – s jakousi rozhořčenou pýchou, jakou by mohla matka cítit nad příliš odvážným desetiletým synkem – i pár dalších Děv. Musel to být nějaký aielský vtip, a i když ho nechápala, byla pro všechno, co mu zabrání moc se nafukovat. „Povím mu taky, aby si umyl uši.“ Somara skutečně kývla, než se vzpamatovala. Egwain se zhluboka nadechla. „Somaro, moje sestry nesmějí zjistit, že jsem zde.“ Marik se po ní zvědavě ohlédl mezi tím, jak sledoval sluhu, který vstoupil do chodby. Musí být opatrná. „Nejsme si blízký, Somaro. Vlastně bys mohla říct, že jsme si tak vzdálený, jak jen sestry můžou být.“

„Ta nejhorší krev bývá mezi prvními sestrami,“ utrousila Somara a kývla. „Běž dál. Ode mě tvoje jméno neuslyší, a jestli Marik něco plácne, zavážu mu jazyk na uzel.“ Marik, o hlavu a ramena vyšší a vážící nejméně dvakrát tolik, se pousmál, aniž se na ni podíval.

Zvyk Děv posílat ji dovnitř bez ohlášení v minulosti vedl k trapasům, ale tentokrát Rand neseděl v lázni. Komnaty očividně patřívaly králi, předpokoj byl spíš jako malý trůnní sál. Tedy malý jen ve srovnání se skutečným trůnním sálem. Zvlněné paprsky zlatého slunce celý sáh v průměru, zasazeného do leštěné kamenné podlahy, byly jedinými křivkami v dohledu. Stěny lemovala vysoká zrcadla ve střízlivých zlatých rámech a nad nimi byly široké rovné zlacené pruhy a hluboký vlys ze zlatých trojúhelníků překrývajících se jako šupiny. Silně zlacené židle po obou stranách vycházejícího slunce stály v řadách proti sobě a působily stejně tvrdě jako jejich vysoká opěradla. Rand seděl v křesle dvakrát víc zlaceném s dvakrát větším opěradlem na malém pódiu, které bylo samo obložené zlatem. Měl na sobě zlatem krumplovaný kabátec z červeného hedvábí, v ohbí lokte držel ten vyřezávaný kus seanchanského oštěpu a temně se mračil. Vypadal jako král, který se chystá spáchat vraždu.

Egwain si založila ruce v bok. „Somara říkala, že by sis měl okamžitě umýt uši, mladý muži,“ řekla a on zvedl hlavu.

Překvapení a nádech rozhořčení trvaly jen chviličku. S úsměvem sešel dolů a hodil oštěp na sedadlo. „Cos to, pod Světlem, dělala?“ Přešel pokojem, uchopil ji za ramena a otočil ji obličejem k nejbližšímu zrcadlu.

Proti své vůli sebou trhla. To tedy byl pohled. Loktuší pronikl prach – ne, bláto, jak byla zpocená – a teď měla šmouhy na tvářích a skvrnu na čele, kde se ho snažila setřít.

„Nechám Somaru poslat pro vodu,“ prohodil suše. „Třeba si bude myslet, že je to pro mé uši.“ Ten úsměv byl nesnesitelný!

„Není třeba,“ řekla mu s důstojností, na jakou se zmohla. Nehodlala dopustit, aby tam stál a díval se, jak se umývá. Vytáhla už ušmudlaný kapesník a spěšně se snažila očistit z toho nejhoršího. „Brzy se máš sejít s Coiren a ostatníma. Nemusím tě varovat, že jsou nebezpečný, že ne?“

„Myslím, žes to právě udělala. Nepřijdou všechny. Řekl jsem, že ne víc než tři, takže tolik jich posílají.“ V zrcadle viděla, jak naklonil hlavu, jako by poslouchal, a pak kývl a ztišil hlas do mumlání. „Ano, tři zvládnu, jestli nebudou moc silné.“ Náhle si všiml, že se dívá. „Ovšem, kdyby jedna z nich byla Moghedien v paruce nebo Semirhage, tak bych mohl být v průšvihu.“

„Rande, musíš to brát vážně.“ Kapesník moc nepomáhal. S velkou nechutí na něj plivla. Důstojně se prostě na kapesník plivnout nedalo. „Vím, jak jseš silnej, ale ony jsou Aes Sedai. Nemůžeš se chovat, jako by to byly venkovanky. I jestli si myslíš, že ti Alviarin poklekne u nohou, a všecky její kamarádky s ní, tak tyhle poslala Elaida. Nesmíš si myslet, že má v plánu něco jinýho, než že se ti pokusí nasadit vodítko. Zkrátka a dobře bys je měl hned poslat pryč.“

„A věřit těm tvým ukrytým kamarádkám?“ zeptal se tiše. Příliš tiše.

S obličejem už toho moc udělat nemohla. Měla ho nechat poslat pro vodu. Teď už o to ale požádat nemohla, ne, když už jednou odmítla. „Víš, že Elaidě důvěřovat nemůžeš,“ řekla opatrně a otočila se k němu. Vzhledem k tomu, co se stalo minule, se o Aes Sedai v Salidaru ani nechtěla zmiňovat. „To víš.“

„Já nevěřím žádné Aes Sedai. Ony,“ zaváhal, jako kdyby chtěl použít jiné slovo, ačkoliv si Egwain neuměla představit jaké, „se mě pokusí využít a já se pokusím využít je. Hezký kruh, nemyslíš?“ Jestli někdy vůbec zvažovala možnost, že by ho mohly pustit blíž k salidarským Aes Sedai, tak ji jeho oči odradily, tak tvrdé, tak chladné, až se v duchu zachvěla.

Možná kdyby se dost rozzlobil, kdyby si s Coiren vyměnil dost ostrých slov, že by se poselstvo vrátilo do Věže s prázdnýma rukama o své vlastní vůli... „Jestli si myslíš, že je to hezký, tak asi je. Ty jseš Drak Znovuzrozený. No, jelikož v tom hodláš pokračovat, tak bys to docela klidně mohl udělat dobře. Jenom nezapomínej, že to jsou Aes Sedai. Aes Sedai naslouchá dokonce i král s úctou, i když nesouhlasí, a když ho povolají, okamžitě vyrazí do Tar Valonu. Dokonce i tairenský vznešený pán by to udělal, nebo Pedron Niall.“ Ten hlupák se na ni znovu zazubil, nebo aspoň ukázal zuby. Zbytek tváře měl bezvýrazný jako skálu v řece. „Doufám, že dáváš pozor. Snažím se ti pomoct.“ Jenom ne tak, jak si myslel. „Jestli je chceš využít, tak se k nim nesmíš chovat, aby se rozzuřily jako namočený kočky. Drak Znovuzrozený na ně neudělá větší dojem, než dělá na mne, v tom svým módním kabátku a s trůnama a s tím blbým žezlem.“ Vrhla na oštěp se střapci opovržlivý pohled. Světlo, z té věci jí naskakovala husí kůže! „Ony nepadnou na kolena, až tě uvidí, a tebe nezabije, když to neudělají. Taky tě nezabije, když budeš zdvořilej. Ohni ty svý umanutý záda. Chovat se se správnou úctou; trocha pokory není, jako kdyby ses před nima plazil.“

„Správná úcta,“ zopakoval zamyšleně. S povzdechem lítostivě zavrtěl hlavou a prohrábl si vlasy. „Asi nemůžu mluvit s Aes Sedai stejně jako s některými pány, co mi za zády kují pikle. Je to dobrá rada, Egwain. Zkusím to. Budu pokorný jako myška.“

Egwain si znovu otřela kapesníkem obličej, aby zakryla hihňání, a snažila se, aby to vypadalo neuspěchaně. Nebyla si jistá, jestli nevyvaluje oči, ale myslela si, že ano. Po celý její život pokaždé, když poukázala na to, že napravo je lepší cesta, on vysunul bradu a trval na tom, že půjde doleva! Proč se teď rozhodl poslechnout?

A jak to zatím vypadalo, bude to k něčemu? Dát najevo trochu úcty mu aspoň nemohlo ublížit. Dokonce i když poslouchaly Elaidu, představa, že se někdo chová neuctivě k Aes Sedai, ji skutečně rozčilovala. Jenomže ona chtěla, aby byl neuctivý, aby byl tak nadutý, jako ještě nikdy předtím. Nyní už však nemělo smysl se to snažit změnit, ne teď. Nebyl žádný prosťáček. Jenom ji dost rozčiloval.

„Kvůli tomu jsi přišla?“ zeptal se jí.

Ještě nemohla odejít. Ještě existovala naděje věci napravit, nebo aspoň zajistit, že nebude tak zabedněný, aby chodil do Tar Valonu. „Víš, že na lodi na řece je paní vln Mořského národa? Na Bílé pěně.“ To byla stejně dobrá změna tématu jako cokoliv jiného. „Přišla tě navštívit a slyšela jsem, že začíná být netrpělivá.“ Tohle věděla od Gawyna. Erian se nechala na veslici vypravit na vodu, aby zjistila, co dělá Mořský národ tak daleko ve vnitrozemí, avšak pustit na palubu ji odmítli. Vrátila se v náladě, o níž by se u každého krom Aes Sedai řeklo, že soptí vzteky. Egwain tušila, proč tady jsou, ale nehodlala to Randovi vykládat. Ať se pro jednou sejde s někým, u koho nebude čekat, že se mu bude klanět.

„Atha’an Miere jsou všude, zdá se.“ Rand se posadil na židli a z nějakého důvodu se tvářil pobaveně, ale ona by přísahala, že to s Mořským národem nemá nic společného. „Berelain říkala, že bych se s touhle Harine din Togara Dva větry měl setkat, ale jestli má takovou náladu, jak ji Berelain popisuje, tak může počkat. Právě teď mám navztekaných ženských až po krk.“

Tohle bylo skoro otevření, ale ne docela. „Nechápu proč. Vždy jsi to se ženama uměl.“ Okamžitě zatoužila, aby ta slova nevyslovila. Jenom ho posílila v tom, co nechtěla, aby udělal.

Rand se mračil a zřejmě ji vůbec neslyšel. „Egwain, vím, že nemáš Berelain ráda, ale dál to nezašlo, že ne? Totiž, hraješ Aielanku tak dobře, až si umím představit, že jí navrhneš, abyste si zatančily s oštěpy. Něco jí dělá starosti, je znepokojená, ale neřekne proč.“

Nejspíš ta ženská narazila na muže, který jí řekl ne. Tohle by stačilo, aby to Berelaininým světem otřáslo do základů. „Neřekly jsme si ani tucet slov, co opustila Tearský Kámen, a ani tam to nebylo víc. Rande, já nemyslím –“

Pootevřely se jedny dveře, jenom natolik, aby dovnitř vklouzla Somara, a zase je za sebou rychle zavřela. „Aes Sedai jsou tady, Car’a’carne.“

Rand otočil hlavu ke dveřím, tvář měl jako z kamene. „Neměly přijít dřív než –! Tak ony si myslí, že mě zastihnou nepřipraveného, co? Zjistí, kdo tady určuje pravidla.“

Právě v této chvíli by Egwain bylo jedno, i kdyby se ho snažily načapat ve spodním prádle. Berelain se jí úplně vykouřila z hlavy. Somara mávla rukou, mohlo to znamenat soucit. Jí na tom taky nezáleželo. Kdyby ho požádala, mohl jim Rand zabránit, aby ji chytily. Znamenalo by to jenom držet se nyní co nejblíž u něj, aby ji nemohly odstínit a odehnat ve chvíli, kdy vystrčí nos na ulici. Znamenalo to jenom požádat, svěřit se do jeho ochrany. Volba mezi tím a odvlečením do Věže jako pytel, byla tak těžká, až se jí stáhl žaludek. Když se bude skrývat za ním, tak se například nikdy nestane Aes Sedai, a také ji rozčilovala představa, že se za někým schovává. Jenomže ony byly tady, přímo za dveřmi, a ona by se do hodiny mohla ocitnout v tom pytli, nebo něco podobného. Pomalu, zhluboka se nadechnout k uklidnění nepomáhalo.

„Rande, vede odsud ještě nějaká cesta? Jestli ne, tak se schovám v některým pokoji. Nesmějí vědět, že jsem tady. Rande? Rande! Posloucháš mě?“

Promluvil, ale rozhodně nemluvil k ní. „Ty jsi tady,“ zašeptal drsně. „Je to příliš velká shoda náhod, že sis na to vzpomněl teď.“ S rozzuřeným a možná i ustrašeným výrazem hleděl do prázdna. „Světlo tě spal, odpověz mi! Vím, že tam jsi!“

Egwain si olízla rty. Somara na něj sice koukala s výrazem, který bylo lze popsat jako starosti milující matky – a on si dokonce ani nevšiml jejího vtipu – ale Egwain se pomalu obracel žaludek. Nemohl se tak najednou zbláznit. Nemohl. Ale zřejmě naslouchal nějakému skrytému hlasu, stejně jako před chvílí, a možná k němu i mluvil.

Nevzpomínala si, jak se dostala k němu, ale najednou mu tiskla ruku na čelo. Nyneiva vždycky radila, že je nejdřív třeba zkontrolovat teplotu, ačkoliv k čemu by to bylo nyní... Kdyby jen znala něco víc z léčení. Jenže to by taky nebylo k ničemu. Ne jestli se... „Rande, jsi...? Cítíš se dobře?“

Vzpamatoval se, setřásl její ruku a podezíravě se na ni podíval. Vzápětí už stál na nohou, držel ji za paži a málem ji vlekl komnatou tak rychle, že si zakopávala o sukně, jak se s ním snažila udržet krok. „Zůstaň přímo tady,“ nařídil jí rázně, postavil ji vedle pódia a odešel.

Egwain si třela paži tak důrazně, že si toho nemohl nevšimnout, a vydala se za ním. Muži si nikdy neuvědomovali, jak jsou silní, dokonce ani Gawyn ne, ačkoliv u něj ji to vlastně příliš nevadilo. „Co myslíš –?“

„Nehýbej se!“ A znechuceným tónem dodal: „Světlo ho spal, když se pohneš, tak se to vlní. Upevním to k podlaze, ale nesmíš tady tak poskakovat. Nevím, jak velké to dokážu udělat, a teď není čas to zjišťovat.“ Somaře spadla brada, i když pusu zase rychle zavřela.

Připevnit k podlaze co? O čem to mluví –? Došlo jí to tak náhle, že se zapomněla divit, kdo je ten „on". Rand kolem ní spletl saidin. Oči se jí rozšířily. Dýchala moc rychle, ale nedokázala toho nechat. Jak blízko je? Rozum jí říkal, že špína nemůže vystoupit z toho, co usměrnil. Už se jí dotkl saidínem předtím, ale pokud něco, tak to celou věc jenom zhoršilo. Pudově stáhla ramena a držela si suknice u těla.

„Co –? Cos to udělal?“ Byla velmi pyšná na svůj hlas – sice byl možná trochu rozechvělý, ale v žádném případě nekvílela, i když po tom toužila.

„Koukni do zrcadla,“ zasmál se. Zasmál!

Mrzutě poslechla – a zalapala po dechu. V postříbřeném skle bylo vidět zlacené křeslo na pódiu. Kus pokoje. Avšak ne ona. „Já jsem... neviditelná,“ vydechla. Moirain je jednou všechny schovala za stěnu ze saidaru, ale jak se to naučil on?

„Mnohem lepší než se schovávat pod mou postelí,“ prohlásil, mluvě ke vzduchu o dobrou dlaň napravo od její hlavy. Jako kdyby ji někdy napadlo tohle! „Chci, abys viděla, jak uctivý umím být. Kromě toho,“ promluvil vážnějším hlasem, „si možná všimneš něčeho, čeho já ne. Možná mi to dokonce budeš ochotná říct.“ Vyštěkl smíchy, vyskočil na pódium, popadl oštěp se střapci a posadil se. „Pošli je dál, Somaro. Jen ať poselstvo Bílé věže přistoupí k Draku Znovuzrozenému.“ Jeho pokřivený úsměv Egwain vyvedl z míry skoro stejně jako blízkost saidínového tkaniva. Jak blízko je ta zatracená věc?

Somara zmizela a ve chvilce se dveře otevřely dokořán. Vedla je kyprá, majestátní žena, která mohla být jedině Coiren, v tmavomodrých šatech, o krok za ní a stranou šla Nesune v prostém hnědém suknu a na druhé straně Aes Sedai s havraními vlasy v zeleném hedvábí, hezká, kulatolící žena s plnými, náročnými rty. Egwain si přála, aby Aes Sedai vždy nosily barvy svých adžah – bílé to dělaly při každé příležitosti – protože ať už ta žena byla cokoliv, nebyla zelená, ne s tím tvrdým pohledem, který po Randovi vrhla hned ode dveří. Její opovržení jen tak tak maskovala chladná vážnost, tedy maskovala pro každého, kdo nebyl na Aes Sedai zvyklý. Všiml si toho Rand? Možná ne. Zřejmě se soustředil na Coiren, která měla zcela nečitelný výraz. Nesune si, samozřejmě, všimla všeho, její ptačí očka kmitala hned sem, hned tam.

Právě v této chvíli byla Egwain vděčná za plášť, který jí spletl. Začala si otírat tvář kapesníkem, jejž stále držela v ruce, a ztuhla. Říkal, že to upevní k podlaze. Nebo ne? Světlo, pokud věděla, tak tu mohla stát nahá. Až na to, že Nesune ji jenom přejela pohledem. Egwain se po tváři řinul pot, plným proudem. Světlo toho chlapa spal! Schovaná pod jeho postelí by byla dokonale šťastná.

Za Aes Sedai přišel tucet žen v prostých šatech a z ramen jim visely hrubé lněné pláště proti prachu. Většina byla rozložitá, přesto se však dřely pod tíhou dvou truhlic, ne zrovna malých, které měly na leštěných mosazných pásech vytepaný plamen Tar Valonu. Služebné položily truhlice s hlasitým vydechnutím, a jak se dveře zavřely, kradmo si protahovaly paže a záda. Coiren a druhé dvě zároveň předvedly pukrle, i když ne příliš hluboké.

Rand vstal dřív, než se narovnaly. Aes Sedai obklopila záře saidaru, všechny tři zároveň. Propojily se. Egwain se snažila vzpomenout na to, co viděla, jak to udělaly. Přes tu záři jejich vnější klid nenarušilo nic, když kolem nich Rand prošel ke služkám a každé se podíval do tváře.

Co to –? Ovšem, ujišťoval se, že žádná nemá tu bezvěkou tvář Aes Sedai. Egwain potřásla hlavou a pak znovu ztuhla. Byl hlupák, jestli si myslel, že to stačí. Na většině služebných byl vidět věk – rozhodně nebyly staré, ale mohli jste určit jejich věk – nicméně dvě byly dost mladé, aby mohly být nedávno povýšené Aes Sedai. Nebyly – Egwain cítila tu schopnosti jen u tří Aes Sedai, a byla dost blízko – ale on to pohledem v žádném případě zjistit nemohl.

Rand jedné mohutné mladé ženě zvedl bradu a usmál se jí do očí. „Neboj se,“ řekl tiše. Ona se zapotácela, jako by na ni šly mrákoty. Rand se s povzdechem otočil na patě. Když kolem nich procházel, ani se na Aes Sedai nepodíval. „Kolem mě usměrňovat nebudete,“ prohlásil důrazně. „Pusťte to.“ Nesune se tváří mihl zamyšlený výraz, ale druhé dvě ho vážně pozorovaly, když si sedal. Rand si zamnul ruku – Egwain byla u toho, když poznal zrádné brnění – a promluvil tvrdším hlasem. „Řekl jsem, že kolem mě nebudete usměrňovat. Ani se dotýkat saidaru."

Ticho se natahovalo a Egwain se v duchu modlila. Co udělá, jestli se budou zdroje držet dál? Pokusí se je odříznout? Odříznout ženu od saidaru, když už ho držela, bylo mnohem těžší, než ji odstínit předem. Nebyla si jistá, jestli by to zvládl u tří žen, navíc takhle propojených. Ba hůř, co by udělaly, kdyby se o něco pokusil? Záře zmizela a ona jen tak tak nahlas nevydechla úlevou. To, co udělal, ji činilo neviditelnou, ale očividně to nezastavilo zvuky.

„Mnohem lepší.“ Rand se na ně na všechny usmál, ale úsměv mu nedostoupil až do očí. „Takže začneme od začátku. Jste čestnými hosty a právě teď jste vstoupily.“

Samozřejmě pochopily. On nehádal. Coiren se narovnala a žena s havraními vlasy vykulila oči. Nesune si jenom pro sebe přikývla a v duchu si připsala poznámku. Egwain zoufale doufala, že bude opatrný. Nesune nic neunikne.

Coiren se s viditelnou námahou sebrala, pečlivě si uhladila šaty a málem si upravila i šátek, který neměla. „Mám tu čest,“ ohlásila zvučným hlasem, „být Coiren Saeldain Aes Sedai, velvyslankyně Bílé věže a emisar Elaidy do Avriny a’Roihan, strážkyně zámků, plamene Tar Valonu, amyrlinina stolce.“ Poněkud méně květnatě, i když s plným čestným titulem Aes Sedai, představila druhé dvě. Žena s tvrdýma očima byla Galina Casban.

„Já jsem Rand al’Thor.“ Jednoduchost jeho slov byla ve značném protikladu k jejím. Ony se nezmínily o Draku Znovuzrozeném a on také ne, ale to, že titul vynechal, působilo, že jakoby šeptal místností.

Coiren se zhluboka nadechla a pohnula hlavou, jako by ten šepot slyšela. „Přinášíme velkomyslné pozvání Draku Znovuzrozenému. Amyrlinin stolec je plně obeznámen s tím, že se objevila znamení a byla naplněna proroctví, jež...“ Hlubokým, zpěvným hlasem rychle došla k tomu, že by je měl Rand doprovodit „se všemi poctami, které si zaslouží", do Bílé věže a že pokud toto pozvání přijme, nabízí mu Elaida nejen ochranu Věže, ale také plnou podporu její autority a vlivu. Další kousek květnatého proslovu, než zakončila: „...a jako zástavu tohoto slibu ti amyrlinin stolec posílá tento nepatrný dar.“

Obrátila se k truhlicím, zvedla ruku a pak s nepatrným úšklebkem zaváhala. Musela ale kývnout dvakrát, než služky pochopily a zvedly mosazí obitá víka. Očividně plánovala, že je otevře s pomocí saidaru. Truhlice byly plné kožených pytlů. Na další pokyn je začaly služky rozvazovat.

Egwain polkla. Nebylo divu, že se ty ženy dřely! Z otevřených pytlů se sypaly zlaté mince všech velikostí, jiskřivé prsteny a třpytivé náhrdelníky i nezasazené drahokamy. I kdyby v pytlích naspodu byly jen groše, pořád to bylo hotové bohatství.

Rand se opřel ve svém trůnu podobném křesle a málem s úsměvem se zahleděl na truhlice. Aes Sedai ho studovaly, jejich tváře byly maskami sebeovládání, přesto však Egwain měla dojem, že v Coireniných očích zachytila náznak samolibosti a Galininy plné rty se lehce opovržlivě zvlnily. Nesune... Skutečné nebezpečí znamenala Nesune.

Víka se náhle zavřela, aniž se jich dotkla lidská ruka, a služebné odskočily a ani se nenamáhaly potlačit jekot. Aes Sedai ztuhly a Egwain se modlila stejně silně, jako se potila. Chtěla, aby byl arogantní a trochu drzý, ale jen natolik, aby jim to narovnalo páteře, ne aby je dostal na hranici, kdy začnou uvažovat o tom, že ho na místě zkrotí.

Náhle jí došlo, že zatím se rozhodně nechoval „pokorně jako ovečka". Nikdy to ani neměl v plánu. Ten chlap si s ní pohrával! Kdyby nebyla tak vyděšená, že si nebyla jistá svými koleny, byla by došla za ním a dala mu pár pohlavků.

„To je hodně zlata,“ řekl Rand. Vypadal uvolněně, zeširoka se usmíval. „Zlato se mi vždy hodí.“ Egwain zamrkala. Mluvil skoro chamtivě!

Coiren odpověděla taky úsměvem, rozhodně teď byla zosobněním sebedůvěry. „Amyrlinin stolec je samozřejmě velmi šlechetný. Až dorazíš do Bílé věže –“

„Až dorazím do Bílé věže,“ přerušil ji Rand, jako kdyby přemýšlel nahlas. „Ano, těším se na den, kdy stanu ve Věži.“ Předklonil se, loktem se opřel o koleno a Dračí žezlo mu viselo z ruky. „Chvilku to potrvá, chápejte. Nejdřív musím vyřídit jisté závazky tady, v Andoru i jinde.“

Coiren maličko stiskla rty. Hlas však měla uhlazený a zvučný jako předtím. „Určitě nemáme nic proti tomu, abychom si pár dní odpočaly, než se vydáme na zpáteční cestu do Tar Valonu. Mezitím navrhuji, aby jedna z nás zůstala poblíž, aby ti poradila, kdykoliv si budeš přát. Slyšely jsme ovšem o Moirainině nešťastném odchodu. Nemůžu tu zůstat sama, ale Nesune nebo Galina ochotně setrvají.“

Rand si dvě jmenované zamračeně prohlížel a Egwain zadržela dech. Zřejmě zase něco poslouchal, nebo čekal, až něco uslyší. Nesune si ho na oplátku prohlížela stejně otevřeně jako on ji. Galina si nevědomky uhlazovala sukně.

„Ne,“ řekl nakonec, opřel se dozadu a ruce položil na lenochy. Díky tomu křeslo připomínalo trůn ještě víc. „Nemuselo by to být bezpečné. Nerad bych, aby některá z vás omylem skončila s oštěpem mezi žebry.“ Coiren otevřela ústa, ale on ji nenechal promluvit. „Pro vaši vlastní bezpečnost ke mně žádná z vás nesmí přijít bez dovolení blíž než na míli. Lepší bude, když taky zůstanete co nejdál od paláce, pokud vás nezavolám. Dozvíte se, až budu připravený s vámi odejít. To slibuju.“ Náhle stál. Na pódiu byl dost vysoký, aby Aes Sedai musely hodně zaklánět hlavu, a bylo zřejmé, že žádné se to nelíbí o nic víc než jeho omezení. „Můžete se teď vrátit ke svému odpočinku. Čím rychleji vyřídím zdejší záležitosti, tím rychleji můžu odejít do Věže. Pošlu vám zprávu, až vás zase budu moct přijmout.“

Tak náhlé propuštění je nepotěšilo, vlastně by je nepotěšilo žádné propuštění – to Aes Sedai říkaly, kdy audience skončila – ale nemohly toho moc dělat, jen své nepatrné úklony, a jejich aessedaiovským klidem přitom málem prorazilo rozladění.

Když se obracely k odchodu, Rand znovu promluvil, nedbale. „Zapomněl jsem se zeptat. Jak se má Alviarin?“

„Má se dobře.“ Galině na chvíli spadla brada a rozšířily se jí oči. Zdála se překvapená, že promluvila.

Coiren váhala, snad hodlala toto otevření využít a říci víc, ale Rand netrpělivě vstal a málem poklepával nohou. Když byly pryč, sešel dolů, potěžkával kus oštěpu a zíral na dveře, které se za nimi zavřely.

Egwain nepromarnila ani chvilku, hned vyrazila za ním. „Jakou hru to hraješ, Rande al’Thore?“ Udělala půl tuctu kroků, než si z odrazu v zrcadle uvědomila, že prošla jeho tkanivem ze saidínu. Aspoň nepoznala, kdy se jí dotklo. „No?“

„Ona patří k Alviarin,“ řekl zamyšleně. „Galina. Je Alviarinina kamarádka. Na to bych se vsadil.“

Egwain se před ním rozkročila. „To bys přišel o peníze a šlápl na hrábě. Galina je červená, nebo jsem nikdy žádnou neviděla.“

„Protože mě nemá ráda?“ Teď se na ni podíval, a ona si skoro přála, aby to neudělal. „Protože se mě bojí?“ Nemračil se, dokonce se nedíval ani nijak zvlášť tvrdě, ale v očích měl pohled, jako by znal věci, které ona neznala. Tohle nesnášela. Usmál se tak náhle, až zamrkala. „Egwain, ty čekáš, že uvěřím, že poznáš adžah té které ženy jen podle její tváře?“

„Ne, ale –“

„A stejně, dokonce i červené za mnou nakonec možná půjdou. Znají proroctví stejně dobře jako všichni ostatní. ‚Neposkvrněná věž se rozbije a poklekne před zapomenutým znamením.‘ Zapsali to ještě předtím, než postavili Bílou věž, ale co jiného by mohla ta ‚neposkvrněná věž‘ být? A to zapomenuté znamení? Můj praporec, Egwain, se starobylým znakem Aes Sedai.“

„Světlo tě spal, Rande al’Thore!“ Kletba vyzněla neohrabaněji, než by chtěla. Nebyla zvyklá něco takového říkat. „Světlo tě spal! Nemůžeš myslet vážně, že půjdeš s nima. To nemůžeš!“

Ukázal zuby v pobaveném úsměvu. Pobaveném! „Copak jsem neudělal, cos chtěla? Cos mi řekla a cos chtěla?“

Rozhořčeně stiskla rty. Zlé bylo, že to věděl, jenže takhle jí to hodit od očí bylo prostě hrubé. „Rande, prosím, poslouchej mě. Elaida –“

„Otázkou teď je, jak tě dostat ke stanům bez toho, aby zjistily, žes tu byla. Předpokládám, že špehy mají i v paláci.“

„Rande, musíš –!“

„Co takhle vynést tě v tom velkém koši na prádlo? Můžu zařídit, aby ho odnesly Děvy.“

Málem rozhodila rukama. Byl stejně netrpělivý, aby se jí zbavil, jako se předtím dychtil zbavit Aes Sedai. „Moje nohy budou stačit, děkuju.“ Koš na prádlo, to určitě! „Nemusela bych si dělat starosti, kdybys mi řekl, jak se odsud dostáváš do Caemlynu, kdykoliv se ti zachce.“ Nepochopila, proč by prostá žádost měla tak skřípat, jenže bylo tomu tak. „Vím, že mě to nemůžeš naučit, ale kdybys mi řek jak, třeba bych přišla na to, jak to udělat se saidarem."

Místo vtipu na její účet, který zpola čekala, vzal do obou rukou jeden konec loktuše. „Vzor,“ řekl. „Caemlyn,“ píchl prstem levé ruky do vlny, „a Cairhien.“ Prstem druhé ruky rovněž udělal důlek do látky a potom oba prsty přitiskl přes látku k sobě. „Ohnu vzor a provrtám díru z jednoho do druhého. Nevím, čím se provrtávám, ale mezi jedním a druhým koncem díry není žádný prostor.“ Pustil loktuši. „Pomůže to?“

Hryzajíc se do rtu se kysele zamračila na loktuši. Vůbec to nepomohlo. Už jenom z představy, že udělá díru do vzoru, se jí dělalo špatně od žaludku. Doufala, že to bude něco podobného tomu, nač přišla ohledně Tel’aran’rhiodu. Ne že by to někdy hodlala použít, samozřejmě že ne, ale měla v rukou všechen ten volný čas, a moudré pořád remcaly, jak se Aes Sedai vyptávají, jak se tam dostat v těle. Myslela si, že je k tomu třeba vytvořit – podobnost bylo jediné vhodné slovo, jak to popsat – podobnost mezi skutečným světem a jeho odrazem ve světě snů. Tak by se mělo vytvořit místo, kde by bylo možné prostě přejít z jednoho světa do druhého. Kdyby Randova metoda cestování byla aspoň trošku podobná, byla by ochotná to zkusit, ale tohle... Saidar dělal, co po něm chtěla, pokud nezapomněla, že je nekonečně silnější než ona a je třeba ho vést jemně. Kdyby se ho snažila přinutit udělat špatnou věc, skončila by mrtvá nebo by se spálila dřív, než by stačila vykřiknout.

„Rande, jsi si jistý, že nemá smysl udělat věci stejné... nebo...“ Nevěděla, jak to vyjádřit, ale on stejně zavrtěl hlavou, ještě než se odmlčela.

„To zní, jako když měníš tkanivo vzoru. Myslím, že by mě to roztrhalo na kusy, kdybych se o to jenom pokusil. Já vrtám díru.“ Strčil do ní prstem, aby jí to předvedl.

No, nemělo smysl se tím dál zabývat. Podrážděně si upravila loktuši. „Rande, ohledně Mořskýho národa. Nevím víc, než jsem četla –“ věděla, ale stejně mu to nehodlala prozradit – „ale aby za tebou přišli takhle daleko, muselo je přivíst něco důležitýho.“

„Světlo,“ zamumlal nepřítomně, „poskakuješ kolem jako sněhová koule na rozpálené pánvi. Přijmu je, až budu mít čas.“ Chvíli si mnul čelo a měl nepřítomný pohled. Zamrkal a zase ji vnímal. „To tady chceš zůstat, dokud se nevrátí?“ Skutečně se jí chtěl zbavit.

U dveří se zastavila, ale on už kráčel pokojem s rukama sepjatýma za zády a mluvil sám se sebou. Tiše, něco však zachytila. „Kde se schováváš, Světlo tě spal? Vím, že tam jsi!“

Otřásla se a odešla. Jestli už skutečně šílel, tak se to nedalo nijak změnit. Kolo tká, jak si kolo přeje, a jeho tkanivo je nutné přijmout.

Uvědomila si, že sleduje sloužící procházející chodbou a uvažuje, kolik z nich pracuje pro Aes Sedai. Přinutila se přestat. Kolo tká, jak si kolo přeje. Kývla Somaře, narovnala ramena a velmi se snažila necupitat k nejbližší brance pro služebnictvo.

Když se Arilynin nejlepší kočár kodrcal od Slunečního paláce, následován vozem, na němž přivezly truhlice a nyní v něm byli pouze služky a vozka, Aes Sedai toho moc nenamluvily. Nesune sepjala prsty a zamyšleně si poklepávala na rty. Zajímavý mladý muž. Zajímavý předmět studia. Nohou se dotkla truhlíku na zvířata pod sedadlem. Nikdy se nikam nevydávala bez truhlíků na vzorky. Člověk by si myslel, že svět už musel být dávno seřazen a zařazen, ale od odjezdu z Tar Valonu už sebrala padesát rostlin, dvakrát tolik druhů hmyzu a kůži a kosti lišky, tři druhy skřivanů a ne méně než pět druhů zemních veverek, o kterých si byla jistá, že o nich nikde nejsou záznamy.

„Neuvědomila jsem si, že se s Alviarin přátelíte,“ poznamenala po chvíli Coiren.

Galina si odfrkla. „Není nutné přátelit se s někým, abys věděla, že je v pořádku, když jsme odjížděly.“ Nesune napadlo, jestli ta žena ví, že mrzutě špulí rty. Snad to bylo tvarem jejích rtů, ale člověk se musel naučit žít se svou tváří. „Opravdu si myslíš, že to věděl?“ pokračovala Galina. „Že jsme... To není možné. Musel to uhádnout.“

Nesune nastražila uši, ačkoliv se dál poklepávala na rty. Tohle byla očividně snaha změnit téma a znamení, že Galina je navíc nervózní. Mlčení trvalo takhle dlouho proto, že se žádná nechtěla zmínit o al’Thorovi, a žádný jiný předmět hovoru zřejmě nepřicházel v úvahu. Proč nechce Galina mluvit o Alviarin? Ty dvě rozhodně nebyly přítelkyně. Byla vzácnost, aby červená měla přítelkyni z jiného adžah. Nesune si tuhle otázku poznačila do vlastní mentální přihrádky.

„Jestli hádal, tak by mohl na jarmarcích vydělat celé jmění.“ Coiren nebyla hloupá. Neuvěřitelně pompézní, ale nikoli hloupá. „Jakkoliv vám to možná připadá směšné, musíme předpokládat, že dokáže v ženě vycítit saidar.“

Její mrzutě našpulené rty Nesune rozčilovaly. Celá tahle výprava ji rozčilovala. Byla by se velmi ráda připojila, kdyby ji požádaly, ale Jesse Bilal nežádala. Jesse ji prakticky doslova strčila na koně. Ať už to u jiných adžah fungovalo jakkoliv, od hlavy hnědé rady se nečekalo, že se bude chovat takhle. Ale nejhorší ze všeho bylo, že Nesuniny společnice se tolik soustředily na mladého al’Thora, až byly zřejmě slepé ke všemu ostatnímu.

„Máte nějaké tušení,“ zamyslela se nahlas, „která sestra byla přítomna našemu rozhovoru?“

Nemusela to být sestra – když vstoupila do Královské knihovny, objevily se tam tři Aielanky a dvě z nich uměly usměrňovat – ale chtěla vidět jejich reakce. Nezklamaly ji. Nebo spíš ano. Coiren se jenom posadila rovněji, ale Galina vykulila oči. Nesune měla co dělat, aby si nevzdychla. Ony byly skutečně slepé. Jenom pár kroků od nich byla žena schopná usměrňovat a ony ji nevycítily, protože ji neviděly.

„Nevím, jak byla schovaná,“ pokračovala Nesune, „ale bylo by zajímavé to zjistit.“ Musela to být jeho práce. Tkanivo saidaru by viděly. Nezeptaly se, je-li si jistá. Věděly, že nikdy nehádá.

„Potvrzení, že Moirain žije.“ Galina se na sedadle uhnízdila s ponurým úsměvem. „Navrhuji, abychom poslaly Beldeine, aby ji našla. Pak ji sebereme, svážeme a strčíme do sklepa. Tak ji dostaneme od al’Thora a můžeme ji odvézt do Tar Valonu s ním. Pochybuju, že si toho všimne, dokud mu budeme pod nosem blýskat dostatečným množstvím zlata.“

Coiren důrazně zavrtěla hlavou. „Nic to nedokazuje, ne, že jde o Moirain. Mohla by to být ta záhadná zelená. Souhlasím, abychom zjistily, kdo to je, ale zbytek musíme pečlivě rozvážit. Nebudu riskovat všechno, co jsme tak pečlivě naplánovaly. Nesmíme zapomínat, že al’Thor je s tou sestrou ve spojení – ať už je to kdokoliv – a že jeho prosba o čas může být jenom chytrý tah. Naštěstí máme čas.“ Galina kývla, byť váhavě. Raději by se vdala a usadila na statku, než by ohrozila jejich plán.

Nesune si lehce povzdechla. Kromě pompéznosti bylo Coireninou jedinou chybou to, že opakovala, co bylo zřejmé. A ony měly čas. Nohou se znovu dotkla truhlíku na vzorky. Ať už se to vyvrbí jakkoliv, dokument, který hodlala o al’Thorovi napsat, bude vyvrcholením jejího života.

28

Dopisy

Luis Therin tu byl – Rand si tím byl jistý – ale v hlavě se mu neozvalo ani šeptnutí, které by nebylo jeho vlastní. Zbytek dne se snažil myslet na jiné věci. Berelain málem vyskočila z kůže z toho, kolikrát se k ní přikradl, aby se jí zeptal na něco, co by dokonale zvládla i bez něj. Nebyl si jistý, ale měl dojem, že se mu začíná vyhýbat. Dokonce i Rhuark se začal tvářit strhaně, když ho Rand podesáté zahnal do rohu kvůli Shaidům. Shaidové se nepohnuli a jediná volba podle Rhuarka byla, nechat je na Rodovrahově Dýce nebo je odtamtud vykopat. Herid Fel se někam zatoulal, což, jak Idrien rychle poukázala, dělal často, a nebyl nikde k nalezení. Když byl Fel ztracen v myšlenkách, občas se ztratil i ve městě. Rand na ni křičel. S Felem to nebyla její chyba, neměla ho na starosti, ale když Rand odešel, byla bledá jako stěna a třásla se. Chvěl se vzteky jako bouřková mračna ženoucí se od obzoru. Hulákal na Meilana a Maringila, až se třásli jako osiky a odcházeli s křídově bílými tvářemi, Colavaere dohnal až k slzám a nesrozumitelnému blábolení a Anaiyella od něj skutečně utekla se zdviženými suknicemi. Vlastně když se Amys a Sorilea přišly zeptat, co řekl Aes Sedai, křičel i na ně. Z toho, jak se při odchodu tvářila Sorilea, soudil, že to nejspíš bylo poprvé, kdy na ni někdo zvedl hlas. To všechno proto, že věděl – věděl – že Luis Therin je skutečně tady, víc než jenom hlas, skutečný muž, v jeho hlavě.

Když nadešla noc, málem se bál usnout, bál se, že by ve spánku mohl Luis Therin převzít kontrolu, a když usnul, měl špatné sny a celou dobu sebou házel a mumlal. Když okny do ložnice proniklo první ranní světlo, probudil se celý zamotaný v propocených pokrývkách. Oči ho pálily, měl pocit, jako by žvýkal šest dní mrtvého koně, a bolely ho nohy. Ve snech, které si pamatoval, se mu zdálo o tom, jak utíká před něčím, co nevidí. Vstal z velkého lože se čtyřmi sloupky a opláchl se u pozlaceného stojanu s umyvadlem. Obloha venku teprve šedla a gai’šain, který mu měl přinést čerstvou vodu, se ještě neobjevil, ale i odstátá stačila.

Už se skoro doholil, když se zastavil s břitvou na tváři a zíral na sebe do nástěnného zrcadla. Utíkal. Byl si jistý, že v těch snech utíká před Zaprodanci nebo Temným nebo Tarmon Gai’donem nebo možná před Luisem Therinem. Byl tolik zaujatý sám sebou. Draku Znovuzrozenému se přece mohlo zdát o tom, že ho pronásleduje Temný. Přes všechny svoje námitky, že je Rand al’Thor, se zdálo, že na to může zapomenout stejně klidně jako ostatní. Rand al’Thor utekl od Elain, protože se ji bál milovat, stejně jako utíkal ze strachu z lásky k Aviendze.

Zrcadlo se rozbilo a střepy popadaly do porcelánového umyvadla. Kousky, které zůstaly viset v rámu, odrážely roztříštěný obraz jeho tváře.

Propustil saidín, opatrně si oškrábal zbytek mýdlové pěny a zavřel břitvu. Už žádné utíkání. Udělá, co musí, ale nebude již nikdy utíkat.

Když vyšel na chodbu, čekaly tam dvě Děvy. Harilin, vyzáblá rusovláska přibližně jeho věku, se rozběhla pro ostatní, jakmile se objevil. Chiarid, blondýna s veselýma očima, dost stará, aby mohla být jeho matkou, ho doprovodila chodbami, kde se šouralo teprve pár sloužících, celých překvapených, že je tak brzy na nohou. Chiarid si z něj obvykle ráda střílela, když byli sami – některé vtipy pochopil, viděla v něm mladšího bratra, který potřeboval někoho, kdo by mu připomněl, že se nemá moc nafukovat – ale dnes ráno vycítila jeho náladu a neřekla ani slovo. Po jeho meči vrhla znechucený pohled, ale jenom jeden.

Nandera a ostatní Děvy je dohonily, než byli v polovině cesty do Cestovní komnaty, a také zachovaly mlčení. Stejně tak Mayenerové a Černé oči, strážící čtvercové dveře. Randa napadlo, že se možná dostane z Cairhienu, aniž by musel s někým promluvit, dokud nepřiběhla mladá žena v červenomodré livreji Berelaininých osobních sloužících, právě když otevíral průchod, a neudělala hluboké pukrle.

„První posílá tohle,“ funěla a natáhla k němu ruku s dopisem s velkou zelenou pečetí. Zřejmě běžela celou cestu, jak se ho snažila najít. „Je to od Mořského národa, můj pane Draku.“

Rand nacpal dopis do kapsy kabátce a prošel průchodem, nevšímaje si ženy, když se ptala na jeho odpověď. Dnes ráno mu mlčení vyhovovalo. Přejel palcem po řezbě na Dračím žezle. Bude silný a tvrdý a všechnu sebelítost hodí za hlavu.

Tmavý velký sál v Caemlynu mu zase připomněl Alannu, která mu hnízdila v hlavě. Tady ještě panovala noc, ale ona byla vzhůru. Věděl to stejně jistě, jako věděl, že plakala, stejně jistě, jako věděl, že slzy přestaly v okamžiku, kdy se za poslední Děvou zavřel průchod. Vzadu v hlavě mu stále seděl uzlíček rozháraných, nečitelných citů, přesto si byl jist, že ona ví, že se vrátil. Nepochybně ona a její pouto hrály určitou roli v jeho útěku, ale on teď pouto přijal, i když se mu nelíbilo. Z toho se málem rozesmál. Musel ho přijmout, protože ho nemohl změnit. Přivázala si na něj provázek – nic víc než to. Světlo, ať to není víc – a neměla by způsobovat potíže, pokud si ji nepustí příliš blízko, aby se z něj stalo vodítko. Přál si, aby zde byl Tom Merrilin. Tom nejspíš věděl o strážcích a poutech všechno. Znal překvapivé věci. No, když najde Elain, najde Toma. To bylo všechno.

Saidín vytvořil kouli světla z ohně a vzduchu, která osvítila cestu z trůnního sálu. Prastaré královny, ukryté ve tmě nad hlavou, mu vůbec nedělaly starosti. Byly to přece jenom obrázky z barevného skla.

To samé se však nedalo říci o Aviendze. Před jeho komnatami Nandera propustila všechny Děvy až na Jalani, a ty dvě společně vstoupily s ním, aby zkontrolovaly pokoje, zatímco on s jedinou silou zapálil lampy a hodil Dračí žezlo na malý, slonovinou vykládaný stolek, na němž bylo mnohem méně zlata, než kdyby stál ve Slunečním paláci. Všechen nábytek tady byl takový, méně zlacený, více vyřezávaný, obvykle ho zdobili lvi nebo růže. Na podlaze ležel jeden velký červený koberec s obrysy růží vyšitými zlatou nití.

Bez saidínu v sobě pochyboval, že by uslyšel tiché kroky Děv, ale než přešly předpokojem, vynořila se ze stále tmavé ložnice Aviendha s rozcuchanými vlasy a nožem v ruce. A na sobě neměla vůbec nic. Při pohledu na něj ztuhla jako sloup a vrátila se, odkud přišla, málem běžela. V otevřených dveřích se objevilo slabé světlo, zapálila lampu. Nandera se tiše zasmála a vyměnila si pobavený pohled s Jalani.

„Aiely prostě nikdy nepochopím,“ zamumlal Rand a odsunul pravý zdroj. Nebylo to jenom kvůli tomu, že Děvám připadala situace legrační. Už dávno se vzdal snahy pochopit aielský humor. To kvůli Aviendze. Sice si myslela, že je velice legrační svlékat se před ním před spaním, ale pokud zachytil jenom pohled na kotník, když to nechtěla sama, tak se proměnila v opařenou kočku. Nemluvě o tom, že to dávala za vinu jemu.

Nandera se vesele zasmála. „To nejsou Aielové, koho nechápeš, ale ženy. Ženy ještě žádný muž nepochopil.“

„Muži, na druhou stranu,“ přisadila si Jalani, „jsou velmi prostí.“ Rand na ni zíral, na její dětský tuk na tvářích, a ona lehce zruměněla. Nandera se tvářila, že každou chvíli vybuchne smíchy.

Smrt, zašeptal Luis Therin.

Rand na všechno ostatní zapomněl. Smrt? Co tím myslíš?

Smrt přichází.

Jaká smrt? chtěl vědět Rand. O čem to mluvíš?

Kdo jsi? Kde jsem já?

Rand měl pocit, jako by mu hrdlo sevřela pěst. Byl si jistý, ale... Tohle bylo poprvé, co Luis Therin řekl něco jemu, něco, co jasně a očividně patřilo jemu. Já jsem Rand al’Thor. Ty jsi v mojí hlavě.

V...? Ne! Já jsem já! Jsem Luis Therin Telamon! Já jsem jáááááááá! Křik utichal v dálce.

Vrať se, křičel Rand. Jaká smrt? Odpověz mi, Světlo tě spal! Ticho. Nejistě přešlápl. Vědět byla jedna věc, ale mrtvý muž v jeho hlavě, mluvící o smrti, způsobil, že se cítil nečistý, jako by se ho slabě dotkla špína saidínu.

Někdo se dotkl jeho ruky a on málem popadl pravý zdroj, než si uvědomil, že je to Aviendha. Musela do šatů přímo vletět, a přesto vypadala, jako by si hodinu upravovala vlasy podle svého vkusu. Lidé říkali, že Aielové nedávají najevo žádné emoce, ale oni jen byli rezervovanější než většina ostatních. Z jejich tváří se dalo vyčíst tolik co z tváří ostatních, když jste věděli, co hledat. Aviendha se zmítala mezi starostmi a touhou se zlobit.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se.

„Jenom jsem se zamyslel,“ řekl jí. Skoro pravda. Odpověz mi, Luisi Therine! Vrať se a odpověz mi! Proč si vůbec kdy myslel, že se mu dnes ráno líbí ticho?

Naneštěstí ho Aviendha vzala za slovo, a když nebylo třeba dělat si starosti... Dala si pěsti v bok. To byla jedna věc, kterou o ženách věděl, Aielankách, Dvouříčankách, i všech ostatních. Pěsti v bok znamenaly vždy potíže. Nemusel se unavovat se zapalováním lamp. V očích měla dost žáru, aby bylo v pokoji světlo. „Zase jsi odešel beze mě. Slíbila jsem moudrým, že zůstanu u tebe, dokud nebudu muset odejít, ale ty z mého slibu děláš nic. Za tohle máš ke mně toh, Rande al’Thore. Nandero, odteď se mi musí říct, kam odchází a kdy. Nesmí se mu dovolit odejít beze mě, jestli ho mám doprovázet.“

Nandera ani na chvíli nezaváhala, než kývla. „Stane se, jak si přeješ, Aviendho.“

Rand se oběma ženám postavil. „Tak počkat! Nikdo se o mých odchodech a příchodech nedozví, dokud neřeknu.“

„Dala jsem své slovo, Rande al’Thore,“ prohlásila Nandera. Dívala se mu do očí a nehodlala couvnout.

„Já taky,“ řekla stejně klidně Jalani.

Rand otevřel pusu a potom ji zase zavřel. Zatracené ji’e’toh. Samozřejmě že nemělo smysl zmiňovat se o tom, že je Car’a’carn. Aviendha se zatvářila mírně překvapeně, že vůbec něco namítá. Rand se nejistě ošil, ačkoliv to nebylo kvůli Aviendze. Ten nečistý pocit tu byl pořád, a silnější. Možná se Luis Therin vrátil. Rand ho tiše volal, ale žádná odpověď se neozvala.

Zaklepání na dveře, a už vstupovala paní Harforová, která předvedla obvyklou hlubokou úklonu. Na první panské ovšem nebylo vidět, že by vstávala předčasně. Bez ohledu na denní dobu Reene Harforová vždycky vypadala, jako by se právě oblékla. „Do města přijeli návštěvníci, můj pane Draku, a urozený pán Bashere si myslel, že by ses o nich měl dozvědět, jak nejdřív to půjde. Urozená paní Aemlyn a urozený pán Culhan přijeli již včera v poledne a přebývají u urozeného pána Pelivara. Urozená paní Arathelle dorazila o hodinu později s velkou družinou. Urozený pán Barel a urozený pán Macharan, urozená paní Sergasa a urozená paní Negara dorazili odděleně dnes v noci jen s několika lidmi doprovodu. Žádný neposlal svoje poručení do paláce.“ To poslední vyslovila stejně vyrovnaně, aniž nějak naznačila svůj názor.

„To je dobrá zpráva,“ řekl jí, a taky byla, ať už nechali poručení či nikoliv. Aemlyn a její manžel Culhan byli skoro stejně mocní jako Perival a Arathelle, mocnější než všichni ostatní kromě Dyelin a Luana. Ostatní byli z menších rodů a jenom Barel byl hlavou svého rodu, ale šlechtici, kteří se postavili „Gaebrilovi", se začínali shromažďovat. Alespoň to byla dobrá zpráva, pokud najde Elain dřív, než se mu oni pokusí sebrat Caemlyn.

Paní Harforová si ho chvíli prohlížela a pak natáhla ruku s dopisem s modrou pečetí. „Tohle přišlo včera večer, můj pane Draku. Donesl ho stájník. Špinavý stájník, malý kluk. Paní vln Mořského národa nepotěšilo, že jsi odešel, když se objevila k audienci.“ Tentokrát se jí v hlase jasně ozýval nesouhlas, ačkoliv nebylo jasné, jestli kvůli paní vln nebo proto, že Rand odešel před audiencí, či pro způsob, jakým byl dopis doručen.

Rand si povzdechl. Na Mořský národ tady v Caemlynu úplně zapomněl. To mu připomnělo dopis, který dostal v Cairhienu, a vylovil ho. Na zeleném i modrém vosku byla stejná pečeť, ačkoliv on nepoznal, co znamená. Dvě věci připomínající ploché misky se silně zdobenou čárou od jedné ke druhé. Oba dopisy byly adresovány „Coramoorovi", ať už to byl kdokoliv či cokoliv. Nejspíš on sám. Možná tak Mořský národ nazýval Draka Znovuzrozeného. Zlomil nejdřív modrou pečeť. Nebyly tam žádné pozdravy a rozhodně se nepodobal ničemu, co Rand kdy viděl adresováno Draku Znovuzrozenému.

Světlo dej, možná se nakonec vrátíš do Caemlynu. Jelikož jsem cestovala daleko, abych se s tebou setkala, třeba si na mne najdeš čas.

Zaida din Parede Černé křídlo

z klanu Catelar, paní vln

Zdálo se, že paní Harforová má pravdu. Paní vln nebyla nadšená. Pod zelenou pečetí nebyla o moc lepší zpráva.

Zlíbí-li se Světlu, přijmu tě na palubě Bílé pěny, jakmile se ti to bude hodit.

Harine din Togara Dva větry

z klanu Shoedin, paní vln

„Jsou to špatné zprávy?“ zeptala se Aviendha.

„Já nevím.“ Zamračil se na dopisy a téměř si neuvědomoval, že paní Harforová vpouští do komnaty ženu v červenobílé a tiše s ní rozmlouvá. Ani jedna z těch ženských Mořského národa nepůsobila jako osoba, s níž by chtěl strávit hodinku dvě. Přečetl všechny překlady Dračích proroctví, na něž narazil, a přestože i ty nejjasnější z nich byly často zamlžené, nevzpomínal si na nic, co by ukazovalo na Atha’an Miere. Možná na svých lodích a vzdálených ostrovech budou jedněmi z těch, jichž se on ani Tarmon Gai’don nedotknou. Dlužil téhle Zaidě omluvu, ale možná by ji mohl předhodit Basheremu. Bashere měl rozhodně dost titulů, aby polechtal marnivost kohokoliv. „Nemyslím.“

Služebná před ním padla na kolena, sklonila bílou hlavu a zvedla ruce. Podala mu ještě jeden dopis, tentokrát na tlustém pergamenu. Už nad samotným jejím postojem zamrkal. Dokonce ani v Tearu neviděl sloužící takhle se krčit, natož v Andoru. Paní Harforová se mračila a kroutila hlavou. Klečící žena promluvila, hlavu měla stále sklopenou. „Tohle přišlo pro mého pána Draka.“

„Sulin?“ vydechl. „Co to děláš? Co děláš v tomhle... v šatech?"

Sulin pomalu zvedla hlavu. Vypadala strašně, byla to vlčice, která se velmi snaží předstírat, že je ovečka. „Tohle nosí ženy, které slouží a poslouchají rozkazy za peníze.“ Zamávala dopisem. „Nařídili mi říct, že tohle právě teď přišlo pro mého pána Draka po... jezdci, který odjel hned, jak to předal.“ První panská podrážděně mlaskla.

„Chci nyní přímou odpověď,“ prohlásil Rand a sebral zapečetěný pergamen. Sulin vyskočila na nohy, jakmile jej měla z rukou. „Vrať se, Sulin. Sulin, chci odpověď!“ Ale ona utekla, jako by měla cadin’sor, přímo ke dveřím a ven.

Paní Harforová se z nějakého důvodu mračila na Nanderu. „Říkala jsem ti, že to nebude fungovat. A říkala jsem vám oběma, že dokud nosí palácovou livrej, očekávám, že bude jednat tak, aby na ni mohl být palác hrdý, ať už je Aielanka, nebo třeba saldejská královna.“ Udělala pukrle, spěšně hodila po Randovi „můj pane Draku“ a vyrazila ven, přičemž si mručela něco o bláznivých Aielech.

Byl ochoten souhlasit. Díval se z Nandery na Aviendhu a Jalani. Žádná se netvářila ani v nejmenším překvapeně. Žádná se netvářila, že by viděla něco neobvyklého. „Povíte mi, co se to tu, pod Světlem, děje? To byla Sulin!“

„Nejdřív,“ řekla Nandera, „jsme Sulin a já šly do kuchyní. Myslela si, že drhnutí kastrolů a tak bude vhodné. Ale ten chlapík tam říkal, že má všechny kuchty, co potřebuje. Zřejmě si myslel, že Sulin bude pořád bojovat s ostatními. Nebyl moc vysoký,“ ukázala Randovi někam pod bradu, „ale stejně tak široký, a myslím, že kdybychom neodešly, byl by si s námi zatančil s oštěpy. Pak jsme šly za tou ženou Reene Harforovou, jelikož se zdá, že je správkyní zdejší střechy.“ Po tváři jí přelétl mrak. Žena by měla být správkyní střechy nebo ne – v aielském myšlení nebylo pro první panskou místo. „Ona nepochopila, ale nakonec souhlasila. Skoro jsem si myslela, že Sulin změní názor, když si uvědomila, že Reene Harforová chce, aby si oblíkla šaty, ale ona to samozřejmě neudělala. Sulin má víc odvahy než já. To bych se radši nechala přijmout za gai’šainku novým Seia Doon."

„Já,“ ozvala se Jalani rázně, „bych se radši nechávala po celý rok každý den ztlouct prvním bratrem mého nejhoršího nepřítele před svou matkou.“

Nandera přimhouřila nesouhlasně oči a zakmitala prsty, avšak místo znakové řeči řekla nahlas: „Chlubíš se jako Shaido, holka.“ Kdyby byla Jalani starší, tři vypočítané urážky by mohly způsobit potíže, ale ona jen zavřela oči, aby neviděla na ty, kteří slyšeli, jak byla zahanbena.

Rand si prohrábl vlasy. „Reene to nepochopila? Nerozumím, Nandero. Proč tohle dělá? Ona se vzdala oštěpu? Jestli si chce vzít Andořana –“ už se v jeho blízkosti staly podivnější věci, „tak jí dám dost zlata, aby si mohla koupit statek nebo co budou chtít. Nemusí dělat služku.“ Jalani otevřela oči a všechny tři ženy na něj zíraly, jako by zešílel on.

„Sulin plní své toh, Rande al’Thore,“ řekla Aviendha důrazně. Stála vzpřímená a upřeně se mu dívala do očí, dobrá napodobenina Amys. Jenomže s každým dnem napodobovala méně a víc byla sama sebou. „Do toho tobě nic není.“

Jalani rozhodně kývla na souhlas. Nandera tam jen stála a nedbale zkoumala hrot oštěpu.

„Sulin mi dělá starosti,“ sdělil jim. „Jestli se jí něco stalo –“ Náhle si vzpomněl na výměnu, kterou vyslechl před odchodem do Shadar Logothu. Nandera obvinila Sulin, že mluví ke gai’šaince, jako by byla Far Dareis Mai, a Sulin to přiznala a řekla, že to vyřídí později. Od návratu ze Shadar Logothu Sulin neviděl, ale soudil, že se na něj zlobí a prostě nechává jiné, aby ho hlídaly. Neměl být tak zabedněný. Delší pobyt v blízkosti jakéhokoliv Aiela člověka naučil něco o ji’e’toh, a Děvy byly háklivější než kdokoliv jiný, možná kromě Kamenných psů a Černých očí. A pak tu byla Aviendha se svými pokusy obrátit ho na Aiela.

Tahle situace byla prostá, nebo aspoň tak prostá, jak prosté mohlo být něco, co se týkalo ji’e’toh. Kdyby nebyl tak zabraný do sebe, byl by si to uvědomil hned na začátku. Dokonce i správkyni střechy jste mohli každý den, co nosila gai’šainskou bílou, připomínat, kdo je – bylo to zahanbující, ale dovolené, občas dokonce podporované – a přesto pro členy devíti ze třinácti společenstev byla taková připomínka hlubokým zneuctěním, s výjimkou hrstky okolností, na něž si nedokázal vzpomenout. Far Dareis Mai rozhodně mezi těch devět patřily. Byl to jeden z několika málo způsobů, jak vyvolat toh ke gai’šainovi, ale byl považován za nejtěžší závazek ze všech. Sulin se zřejmě rozhodla ho dodržet tím, že přijme větší hanbu, alespoň v aielských očích, než způsobila. Bylo to její toh, takže bylo na ní, jak ho vyrovná, bylo na ní, jak dlouho bude dělat to, čím opovrhovala. Kdo ostatně znal cenu její cti či hloubku její povinnosti lépe než ona sama? Přesto to, co dělala, dělala hlavně proto, že jí neposkytl víc času. „Je to moje chyba,“ řekl.

Tohle neměl říkat. Jalani se na něj překvapeně podívala. Aviendha zrudla rozpaky. Neustále mu vtloukala do hlavy, že pod ji’e’toh neexistují žádné omluvy. Pokud záchrana vašeho dítěte vyvolala závazek k nepříteli na život a na smrt, zaplatili jste cenu bez odmlouvání.

Pohled, který Nandera vrhla po Aviendze, se dal shovívavě nazvat opovržlivým. „Kdybys přes den přestala snít o jeho obočí, tak bys ho učila líp.“

Aviendze rozčilením potemněla tvář, ale Nandera ukázala rukama Jalani, která zvrátila hlavu dozadu a zařehtala se, takže ruměnec na Aviendžiných tvářích ještě potemněl, tentokrát čistými rozpaky. Rand zpola čekal, že uslyší nabídku k tanci s oštěpy. No, ne tak docela. Aviendha ho učila, že ani moudré, ani jejich učednice něco takového prostě nedělají. Nepřekvapilo by ho však, kdyby dala Nandeře pěkně za uši.

Rychle promluvil, aby něčemu podobnému předešel. „Jelikož jsem příčinou, že Sulin dělá, co dělá, nemám snad k ní toh?“

Očividně bylo možné ze sebe udělat ještě většího hlupáka, než už se mu podařilo. Aviendha nějak zrudla ještě víc a Jalani se náhle začala zajímat o koberec pod svýma nohama. Dokonce i Nandera vypadala poněkud rozmrzele nad jeho nevědomostí. Mohl jste uslyšet, že máte toh, ačkoliv to bylo urážlivé, nebo vám to mohlo být připomenuto, ale ptát se znamenalo, že to nevíte. On, on věděl, že ho má. Mohl začít tím, že nařídí Sulin, aby nechala plavat tu směšnou práci služebné, aby si zase oblékla cadin’sor, a... A zabránit jí ve splnění jejího toh. Ať už by udělal cokoliv, co by ulehčilo jejímu břemeni, křížilo by se to s její ctí. S jejím toh, s její volbou. Něco v tom bylo, on ale nevěděl co. Možná by se mohl zeptat Aviendhy. Později – až nebude umírat ponížením. Z tváří všech tří žen bylo jasné, že ji pro dnešek zahanbil víc než dost. Světlo, takový zmatek.

Když přemýšlel, jestli nenajde nějakou cestu ven, uvědomil si, že stále drží dopis, který přinesla Sulin. Strčil ho do kapsy, odepjal si opasek s mečem a položil ho na Dračí žezlo. Pak pergamen vytáhl z kapsy. Kdo mu posílal zprávu po jezdci, který se ani nezastavil na snídani? Navenek na dopise nebylo nic, žádné jméno. Jenom nyní zmizelý kurýr mohl prozradit, komu je určen. Na pečeti opět nebylo nic, co by poznal, jen nějaká květina otištěná do purpurového vosku, avšak pergamen sám byl těžký, toho nejdražšího druhu. Obsah, psaný jemným krajkovým rukopisem, vyvolal zamyšlený úsměv.

Bratranče,

časy jsou choulostivé, ale cítím, že Ti musím napsat, abych Tě ujistila o své dobré vůli a vyjádřila naděje, že na oplátku Ty chováš dobrou vůli ke mně. Neboj se. Znám Tě a uznávám Tě, ale jsou tací, kteří by nelibě nesli každého, kdo by se k Tobě přihlásil, kromě přes ně. Nežádám nic, než abys v ohních svého srdce podržel mou důvěru.

Alliandra Maritha

„Nač se tak zubíš?“ zeptala se Aviendha a zvědavě se dívala na dopis. V koutcích úst měla stále nádech hněvu za to, čím kvůli němu musela projít.

„Prostě je příjemné dostat zprávu od někoho, kdo má prosté způsoby,“ sdělil jí. Hra rodů byla ve srovnání s ji’e’toh jednoduchá. Jméno bylo dost dlouhé, aby poznal, kdo dopis poslal, ale kdyby pergamen padl do špatných rukou, vypadalo by to jen jako zpráva příteli nebo možná hřejivá odpověď prosebníkovi. Alliandra Maritha Kigarin, Světlem požehnaná, královna Ghealdanu, by rozhodně nepodepsala tak důvěrně dopis adresovaný někomu, koho nikdy neviděla, a nade všecko Draku Znovuzrozenému. Očividně si dělala starosti kvůli bělokabátníkům v Amadicii a kvůli prorokovi Masemovi. S Masemou bude muset něco udělat. Alliandra byla opatrná, nesvěřila papíru víc, než musela. A připomínala mu, aby dopis spálil. Ohně jeho srdce. Přesto to bylo poprvé, kdy se na něj obrátil nějaký vladař, aniž by Rand držel meč na hrdle jeho státu. Teď kdyby jen našel Elain a předal jí Andor, než dojde k další bitvě tady.

Tiše se otevřely dveře a on vzhlédl, ale nikoho neviděl, a tak se vrátil k dopisu. Uvažoval, jestli vyhrabal všechno, co v něm bylo. Četl a mnul si nos. Luis Therin a ty jeho řeči o smrti. Rand se nedokázal zbavit pocitu špíny.

„S Jalani půjdeme na místa ven,“ ozvala se Nandera.

Nepřítomně kývl nad dopisem. Tom by v tom nejspíš na první pohled našel šest věcí, které jemu unikly.

Aviendha mu položila ruku na loket a pak ji odtáhla. „Rande al’Thore, musím si s tebou vážně promluvit.“

Náhle se mu v hlavě všechno složilo dohromady. Dveře se otevřely. Cítil špínu, nebyl to jen pocit, on ji větřil. Pustil dopis a odstrčil od sebe Aviendhu tak silně, že s překvapeným vyjeknutím upadla – ale směrem od něj, z cesty nebezpečí, všechno jako by se zpomalilo – a jak se otáčel, popadl saidin.

Nandera a Jalani se právě obracely, aby se podívaly, proč Aviendha vykřikla. Rand se musel pořádně podívat, aby uviděl vysokého muže v šedém kabátě, kterého si ani jedna Děva nevšimla, když proplouval přímo mezi nimi, s tmavýma neživýma očima upřenýma na Randa. Dokonce i když se soustředil, oči se mu stále stáčely za šedého muže. Tohle totiž byl – jeden z nájemných vrahů Stínu. Když se dopis snesl k podlaze, šedý muž si uvědomil, že ho Rand zahlédl. Aviendžin výkřik se ještě vznášel ve vzduchu a ona se právě odrazila od podlahy, než se zase posadila na zadek. Šedému muži se v ruce objevil nůž, držel jej nízko a vyrazil dopředu. Rand ho téměř opovržlivě obalil smyčkami ze vzduchu. Přes rameno mu proletěl jako zápěstí silný pruh světla a vypálil šedému muži v prsou díru velkou jako pěst. Vrah zemřel dřív, než se smyčky stačily pohnout. Přepadla mu hlava a ty oči, o nic mrtvější než předtím, zíraly na Randa.

Jelikož byl mrtvý, to, co šedému muži udělali, aby ho bylo těžké zahlédnout, už nepůsobilo. Jelikož byl mrtvý, náhle začal být viditelný i pro všechny ostatní. Aviendha, která se právě začínala sbírat z podlahy, překvapeně vyjekla, a Rand cítil husí kůži, která mu prozradila, že objala saidar. Nandera s výkřikem, který však okamžitě potlačila, trhla rukou k závoji a Jalani svůj taky zpola zvedla.

Rand nechal mrtvolu spadnout, ale dál držel saidin, když se obracel tváří k Taimovi, jenž stál ve dveřích jeho ložnice. „Proč jsi ho zabil?“ Jenom část té chladné tvrdosti v jeho hlase pocházela z prázdnoty. „Měl jsem ho chyceného. Mohl mi něco prozradit, možná dokonce i to, kdo ho poslal. A co tady vůbec děláš, takhle se mi plížit ložnicí?“

Taim vstoupil do místnosti, naprosto klidný, v černém kabátci s modrozlatými draky ovinutými kolem rukávů. Aviendha se vyškrábala na nohy a přes saidar její oči říkaly, že je připravená použít na Taima nůž, než ho vrátila do pochvy. Nandera a Jalani se zahalily a stály připravené na špičkách s oštěpy pohotově. Taim si jich nevšímal. Rand cítil, jak z něj vyprchává jediná síla. Taima zřejmě ani nezajímalo, že Randa stále plní saidin. Rty měl zvlněné v tom svém zvláštním skoroúsměvu a díval se na mrtvého šedého muže.

„Oškliví tvorové, tihle bezduší.“ Každý jiný by se třásl, ne však Taim. „Přišel jsem průchodem na tvůj balkon, neboť jsem si myslel, že bys chtěl moje novinky slyšet hned.“

„Někdo se učí příliš rychle?“ přerušil ho Rand a Taim po něm znovu bleskl tím poloúsměvem.

„Ne, není to Zaprodanec v převleku, leda by se mu podařilo převléknout se asi za dvacetiletého kluka. Jmenuje se Jahar Narishma a má jiskru, i když se ještě neprojevila. U mužů se obvykle objevuje později než u žen. Měl by ses vrátit do školy. Tamní změny tě jistě překvapí.“

Rand o tom vůbec nepochyboval. Jahar Narishma nebylo andorské jméno. Věděl, že cestování nemá žádná omezení, ale Taim se zřejmě při svém verbování dostal hodně daleko. Neřekl nic, jen se podíval na mrtvolu na koberci.

Taim se zamračil, ale z míry vyvedený nebyl, jenom podrážděný. „Věř mi, přál bych si, aby ještě žil, stejně jako ty. Viděl jsem ho a zareagoval bez přemýšlení. Poslední, co bych chtěl, je vidět tě mrtvého. Tys ho chytil ve chvíli, kdy já usměrnil, ale bylo příliš pozdě to zastavit.“

Musím ho zabít, zamumlal Luis Therin a Randem projela jediná síla. Ztuhlý se snažil zatlačit saidín pryč, a byl to zápas. Luis Therin se snažil vydržet, snažil se usměrnit. Nakonec se jediná síla pomaloučku vytratila, jako voda vytrácející se dírou z vědra.

Proč? chtěl vědět Rand. Proč ho chceš zabít? Žádné odpovědi se nedočkal, jen šíleného smíchu a pláče v dálce.

Aviendha k němu vzhlížela s ustaranou tváří. Odložila nůž, ale brnění kůže mu prozrazovalo, že si saidar podržela. Obě Děvy si stáhly závoje, když teď začalo být zřejmé, že Taimův příchod neznamená útok. Podařilo se jim sledovat Taima jedním okem a druhým zbytek místnosti, a přesto po sobě z nějakého důvodu ještě vrhaly zahanbené pohledy.

Rand se posadil ke stolu, na němž leželo Dračí žezlo a na něm jeho meč. Zápas trval jenom chvíli, ale kolena se mu podlamovala. Luis Therin ho skoro přemohl, nakonec téměř převzal saidín. Předtím, ve škole, dokázal sám sebe přesvědčit, tentokrát však ne.

Jestli si Taim něčeho všiml, nedal to nijak najevo. Sehnul se pro dopis a mrkl na něj, než ho s nepatrnou úklonou podal Randovi.

Rand si nacpal pergamen do kapsy. Taimem nic neotřáslo. Nic nenarušilo jeho klid. Proč ho chtěl Luis Therin zabít? „Podle toho, jak jste všichni hrr skočit po Aes Sedai, mě překvapuje, že nenavrhuješ zaútočit na Sammaela. Ty a já společně a možná pár silnějších žáků, skočili bychom po něm v Illianu přes průchod. Ten muž musel přijít od Sammaela.“

„Možná,“ řekl Taim docela krátce a ohlédl se po šedém muži. „Dal bych hodně za to, abych si byl jistý.“ Tohle mělo punc pravdy. „A co se Illianu týče, pochybuju, že by to bylo tak prosté jako zbavit se párku Aes Sedai. Pořád myslím na to, co bych na Sammaelově místě udělal. Nechal bych Illian chránit po částech, takže kdyby nějakého muže jenom napadlo usměrňovat, okamžitě bych poznal, kde je, a spálil bych tam dokonce i zem na popel, než by měl čas se nadechnout.“

Takhle to Rand viděl taky. Nikdo nevěděl lépe než Sammael, jak nějaké místo bránit. Možná to jen bylo tím, že Luis Therin byl šílený. Možná taky žárlivý. Rand se snažil sám sebe přesvědčit, že se škole nevyhýbá, poněvadž žárlí sám, ale v blízkosti Taima měl vždycky svrbění. „Vyřídils mi svou zprávu. Radím ti, abys šel dohlídnout na výcvik toho Jahara Narishmy. Cvič ho dobře. Možná bude muset svoje schopnosti využít už brzy.“

Taimovi se zatřpytily tmavé oči, pak lehce sklonil hlavu. Beze slova popadl saidín a otevřel průchod přímo tady. Rand se přinutil zůstat sedět, dokud muž neodešel a průchod se nezúžil v planoucí čáru světla. Nemohl riskovat další souboj s Luisem Therinem, ne, když by mohl prohrát a zjistit, že bojuje s Taimem. Proč ho Luis Therin chce mrtvého? Světlo, Luis Therin zřejmě chtěl mrtvého každého, včetně něj.

Bylo to vskutku událostmi nabité ráno, zvlášť vzhledem k tomu, že obloha byla ještě pořád teprve šedá. Dobré zprávy převážily špatné. Prohlédl si šedého muže ležícího na koberci. Rána se nejspíš stáhla okamžitě poté, co byla udělána, ale paní Harforová mu určitě dá vědět, aniž by řekla jediné slovo, jestli je na koberci jediná kapka krve. A co se týkalo těch paní vln Mořského národa, mohly se klidně ještě chvíli dusit ve vlastní nedůtklivosti. Už jich měl dost, nepotřeboval ještě další netýkavou ženu.

Nandera a Jalani pořád ještě přešlapovaly u dveří. Jakmile odešel Taim, měly se vrátit na svá místa na chodbě.

„Jestli jste vy dvě tak rozčilené kvůli šedému muži,“ řekl, „tak na něj hleďte zapomenout. Jenom hlupák by čekal, že si všimne jednoho z bezduchých, jinak než náhodou, a ani jedna z vás není hloupá."

„To není tím,“ ucedila Nandera škrobeně. Jalani zatínala zuby, až bylo jasné, že se snaží udržet jazyk za zuby.

Právě tak rychle pochopil. Nemyslely si, že by byly mohly šedého muže spatřit, ale přesto se styděly, že ho neviděly. Styděly se za to a bály se hanby, až se rozšíří zpráva o tom, že „zklamaly". „Nechci, aby se někdo dozvěděl, že tu byl Taim, ani co říkal. Lidi jsou už tak dost nervózní, když vědí, že někde za městem je škola, aby se ještě báli, že se jen tak objeví Taim nebo některý žák. Myslím, že nejlepší bude prostě mlčet o všem, co se tu dneska ráno stalo. Mrtvolu utajit nemůžeme, ale chci, abyste mi slíbily, že neřeknete než to, že se mě nějaký muž pokusil zabít a za to zemřel. Tohle hodlám říct každému, a byl bych hrozně nerad, abyste ze mě udělaly lháře.“

Vděk v jejich tvářích byl pozoruhodný. „Mám toh,“ zamumlaly obě téměř zároveň.

Rand si drsně odkašlal. Po tomhle rozhodně neprahl, ale aspoň se uklidnily. Náhle se mu v hlavě vynořil způsob, jak to vyřídit se Sulin. Nebude se jí to líbit, přesto to však dodrží její toh, možná o to víc, že se jí to nebude líbit, a trochu to uleví jeho svědomí a aspoň srovná něco z jeho toh k ní.

„Teď běžte hlídat, nebo si skutečně začnu myslet, že vy chcete koukat na moje obočí.“ Takhle to Nandera řekla. Aviendhu že zajímá jeho obočí? „Tak jděte. A najděte někoho, kdo tohle odklidí.“ Odešly, samý úsměv a kmitající prsty. Rand vstal a uchopil Aviendhu za loket. „Říkalas, že si musíme promluvit. Pojď do ložnice, než to tu uklidí.“ Jestli tam bude skvrna, třeba by ji mohl usměrnit pryč.

Aviendha se mu vytrhla. „Ne! Tam ne!“ Zhluboka se nadechla a zmírnila tón, ale dál se tvářila podezíravě a nemálo nahněvaně. „Proč nemůžeme mluvit tady?“ Kromě mrtvoly na podlaze k tomu nebyl žádný zvláštní důvod, ale to se u ní nepočítalo. Téměř divoce ho vtlačila zpátky do křesla, pak si ho prohlédla a znovu se nadechla, než promluvila.

„Ji’e’toh je srdce Aiela. My jsme ji’e’toh. Dneska ráno jsi mě nesmírně zahanbil.“ Zkřížila ruce na prsou a upřela mu pohled do očí. Udělala mu přednášku o jeho nevědomosti a o tom, jak je důležité ji skrývat, dokud ona nebude moci záležitost napravit, a pak přešla k tomu, že toh je třeba dodržet za každou cenu. U tohohle se zdržela hezkou chvíli.

Rand si byl jist, že tohle určitě na mysli neměla, když říkala, že s ním musí mluvit, ale příliš se mu líbil pohled do jejích očí, aby nad jejími slovy přemýšlel déle. Líbilo se mu to. Kousek po kousku potlačil potěšení, které mu její oči poskytovaly, a drtil ho, až zůstala jen tupá bolest.

Myslel si, že to skrývá, ale jeho výraz se musel změnit. Aviendha se pomalu odmlčela, jen tam stála, ztěžka dýchala a civěla na něho. S viditelnou námahou od něj odtrhla zrak. „Aspoň tomu teď rozumíš,“ zamumlala. „Musím... Je třeba... Hlavně abys to pochopil.“ Sebrala si suknice a vyrazila přes pokoj – mrtvola mohla být docela dobře keř, který musela obejít – a ven.

Nechala ho v komnatě, kde se po jejím odchodu z nějakého důvodu setmělo, jen s mrtvolou. Všechno do sebe zapadalo až příliš dobře. Když přišli gai’šainové, aby šedého muže odnesli, Rand se tiše smál.

Padan Fain seděl s nohama na podnožce a sledoval krásu paprsků vycházejícího slunce, odrážejících se na zakřivené čepeli dýky, kterou neustále převracel v rukou. Nosit ji u pasu nestačilo. Občas ji prostě musel vzít do ruky. Velký rubín zasazený v hrušce na jílci zářil hlubokou zlovolností. Dýka byla jeho součástí, nebo on její. Dýka byla součástí Aridholu, jemuž lidé říkali Shadar Logoth, ale on byl také součástí Aridholu. Nebo Aridhol jeho součástí. Byl slušně šílený a velmi dobře to věděl, jelikož však byl šílený, nezáleželo mu na tom. Sluneční světlo se odrazilo na oceli, oceli smrtonosnější než ta vyráběná v Thakan’daru.

Zaslechl šustot a pohlédl k místu, kde na druhé straně pokoje seděl myrddraal a čekal na své potěšení. Nesnažil se mu podívat do očí, protože ho Fain už dávno zlomil.

Chtěl se vrátit k přemýšlení o čepeli, k dokonalé kráse dokonalé smrti, ke kráse toho, čím Aridhol byl a čím bude zas, ale myrddraal narušil jeho soustředění. Zkazil mu ho. Fain málem šel a zabil ho. Umírání půllidem trvalo dlouho. Jak dlouho, kdyby použil dýku? Jako by myrddraal jeho myšlenky vycítil, znovu se zavrtěl. Ne, ještě by mohl být užitečný.

Těžko se soustředil delší dobu na jednu věc. Kromě na Randa al’Thora, samozřejmě. Cítil al’Thora, mohl na něj ukázat, když byl takhle blízko. Al’Thor ho přitahoval, tahal za něj, až to dokonce bolelo. V poslední době tu byl rozdíl, rozdíl, který se objevil náhle, skoro jako by někdo al’Thora částečně převzal a tím odsunul pryč část Fainova vlastnictví. Nezáleželo na tom. Al’Thor patřil jenom jemu.

Přál si, aby cítil al’Thorovu bolest. Určitě mu alespoň způsobil bolest. Zatím jenom píchnutí špendlíkem, ale dost píchnutí ho pěkně vyčerpá. Bělokabátníci šli tvrdě proti Draku Znovuzrozenému. Fain ohrnul rty v úšklebku. Nebylo pravděpodobné, že by Niall někdy al’Thora podpořil; o nic pravděpodobnější, než že by ho podpořila Elaida, avšak s Randem, zatraceným al’Thorem, bylo lepší nebrat věci za dané. No, oba je přetáhl tím, co vynesl z Aridholu. Možná by uvěřili svým vlastním matkám, ale al’Thorovi teď už nikdy ne.

Rozletěly se dveře a do místnosti vrazil mladý Perwyn Belman se svou matkou v patách. Nan Belmanová byla hezká žena, i když si Fain málokdy všiml, jestli je žena hezká nebo ne, byla to temná družka, která si myslela, že její přísahy jsou jenom ráchání se ve špatnosti, dokud se u jejích dveří neobjevil Padan Fain. Věřila, že je taky temný druh, vysoko postavený v radách. Fain ovšem zašel mnohem dál. Byl by mrtev ve chvíli, kdy by ho dostal do rukou některý z Vyvolených. Při tom pomyšlení se zahihňal.

Perwyn a jeho matka samozřejmě při pohledu na myrddraala couvli, ale chlapec se vzpamatoval první a došel k Fainovi, když se jeho matka ještě snažila popadnout dech.

„Mistře Mordethe, mistře Mordethe,“ pípl chlapec a ve svém červenobílém kabátci poskakoval z nohy na nohu. „Mám zprávu, cos chtěl.“

Mordeth. Copak použil tohle jméno? Občas si nemohl vzpomenout, které jméno použil, které jméno je vlastně jeho. Schoval dýku pod kabátem a nasadil hřejivý úsměv. „A jaká že to je zpráva, mládenče?“

„Někdo se dneska ráno pokusil zabít Draka Znovuzrozeného. Muž. Už je mrtvý. Dostal se přes všecky Aiely a všecko, přímo do pokojů pána Draka.“

Fainův úsměv se změnil ve škleb. Pokusil se zabít al’Thora? Al’Thor je jeho! Al’Thor zemře jeho rukou a nikoho jiného! Počkat. Nájemný vrah že se dostal přes Aiely do al’Thorových pokojů? „Šedý muž!“ V tom skřípavém zvuku nepoznal svůj vlastní hlas. Šedý muž znamenal Vyvolené. Copak se mu nikdy nepřestanou plést do cesty?

Musel svůj vztek někam svést, aby nevybuchl. Téměř mimoděk přejel rukou chlapci po obličeji. Kluk vykulil oči a třásl se tak silně, až mu cvakaly zuby.

Fain v podstatě nechápal triky, které ovládal. Asi kousek z Temného, kousek z Aridholu. Stalo se to poté, když přestal být prostě Padanem Fainem, kdy se tato schopnost začala projevovat, pomalu. Věděl jenom, že teď dokáže jisté věci, pokud se dotýkal toho, s čím pracoval.

Nan padla na kolena vedle jeho židle a držela se ho za kabát. „Milost, mistře Mordethe,“ funěla. „Prosím, smiluj se. Je to jenom dítě. Jenom dítě!“

Fain se na ni krátký okamžik jenom zvědavě díval s hlavou nakloněnou poněkud na stranu. Byla to vážně docela hezká žena. Opřel jí nohu o prsa a odstrčil ji stranou, aby mohl vstát. Myrddraal se po něm kradmo podíval, a když si všiml, že se na něj Fain dívá, ucukl s bezokou tváří. Vzpomínal si na jeho... triky až příliš dobře.

Fain začal přecházet, musel se pohybovat. Al’Thorův pád musel připravit on – on! – ne Vyvolení. Jak by mohl tomu muži ublížit znovu, ranit ho do srdce? U Culainova psa byly ty ukecané holky, ale jestli al’Thor nepřišel, když šlo ve Dvouříčí do tuhého, proč by mu mělo záležet na tom, kdyby Fain celý hostinec vypálil i s těmi žábami? S čím musí pracovat? Z jeho bývalých dětí Světla zůstalo naživu jen pár. Vlastně byly jen zkouška – člověka, kterému by se skutečně podařilo al’Thora zabít, by přinutil žebronit o to, aby ho jenom zaživa stáhl z kůže! – a přesto ho to stálo hodně mužů. Měl ve městě schovaného myrddraala a hrstku trolloků a v Caemlynu a cestou z Tar Valonu sebral pár temných druhů. Al’Thor ho pořád přitahoval. To bylo na temných druzích nejpozoruhodnější. Temný druh se od ostatních lidí nijak neodlišoval, ale Fain v poslední době zjistil, že ho dokáže poznat na první pohled, dokonce i člověka, který na přísahu Stínu jenom pomyslel, jako by měli na čele šmouhu od sazí.

Ne, ne! Musí se soustředit. Soustředit! Vyčistit mysl. Pohled mu padl na ženu, jež sténala a hladila blábolícího syna, tiše k němu mluvila, jako by to mohlo pomoci. Fain nevěděl, jak své triky zastavit, když už jednou začal. Chlapec by měl přežít, i když trochu opotřebovaný, jakmile dojde k vyvrcholení. Fain do toho nevložil celé srdce. Vyčistit mysl. Myslet na něco jiného. Hezká žena. Jak je to dlouho, co měl ženu?

Usmál se a vzal ji za ruku. Musel ji od toho hloupého kluka odtáhnout. „Pojď se mnou.“ Hlas měl jiný, vznešenější, lugardský přízvuk zmizel. Jenže on si toho nevšiml, nikdy si toho nevšiml. „Jsem si jistý, že aspoň ty víš, jak dát najevo skutečnou úctu. Jestli mě potěšíš, nic se ti nestane.“ Proč se brání? Věděl, že je okouzlující. Bude jí muset ublížit. Všechno to je al’Thorova vina.

29

Oheň a duch

Nyneiva se zastavila ve stínu Menší věže a opatrně si otřela obličej. Pak zastrčila šátek zpátky do rukávu. Ne že by to k něčemu bylo – vzápětí byla zase zpocená jako myš – ale chtěla uvnitř vypadat co nejlépe. Chtěla vypadat chladná, vážná, důstojná. Neměla moc velkou naději. Bodalo ji ve spáncích a žaludek měla... křehký. Dnes ráno se nedokázala podívat na snídani. Samozřejmě to bylo jenom horkem, ale chtěla se vrátit do postele, stočit se do klubíčka a umřít. A na vrchol všeho ji hryzl její cit pro počasí, roztavené slunce by mělo být schované za převalujícími se černými mračny a nebezpečnými klikatými blesky.

Strážci poflakující se venku na první pohled nevypadali, že jsou na hlídce, ale byli. Připomínali jí Aiely, které potkala v Tearském Kameni. Nejspíš připomínali vlky i ve spánku. Z Menší věže vyběhl jakýsi holohlavý muž s hranatým obličejem, skoro stejně vysoký jako ona, ale skoro stejně široký jako vysoký, a hnal se ulicí, přičemž mu nad ramenem vyčníval jílec meče. Dokonce i jemu – Jorimu, spojenému s Morvrin – se dařilo tak vypadat.

Kolem projel Uno s uzlem na temeni, vedl koně davem a horka si téměř nevšímal i přes ocelové pláty a kroužky své zbroje, která ho kryla od ramen dolů. Zkroutil se v sedle, aby na ni viděl svým zdravým okem, a jí náhle potemněla tvář. Birgitte žvanila. Pokaždé, když ji ten muž zahlédl, očividně čekal, že ho požádá o koně. Byla téměř připravená odjet. Dokonce ani Elain nemohla říci, že si vedou dobře. No, mohla a řekla, ale neměla.

Uno se za rohem ztratil z dohledu a Nyneiva si povzdechla. Jenom se snažila oddálit chvíli, kdy bude muset vstoupit do Menší věže. Mohla tam být Myrelle. Znovu si otřela obličej a zamračila se na svraštělou ruku – dneska bude drhnout hrnce jedenáctý den a ještě jí zbývalo devětadvacet dní, devětadvacet! – a vstoupila.

Tam, kde býval šenk, když ještě byla Menší věž zájezdním hostincem, bylo poněkud chladněji, což jí trošku pomohlo od bolení hlavy. Všichni teď místnost nazývali „předpokoj". Tady nikdo neplýtval časem na opravy. V krbovém obložení chyběly kameny a pod omítkou byly vidět laťky vespod. Areina, Nicola a ještě jedna novicka se tu oháněly košťaty, ale na věkem zdrsnělou podlahu moc velký dojem neudělaly. Areina byla opět zachmuřená, ale ji nikdy netěšilo, když musela pracovat spolu s novickami. V Salidaru pracoval každý. Na druhém konci místnosti hovořila Romanda se dvěma štíhlými zestárlými Aes Sedai – sice měly bezvěké tváře, ale vlasy měly bílé – podle tenkých plášťů proti prachu, které ještě měly na sobě, musely dorazit teprve nedávno. Po Myrelle nebylo ani vidu, ani slechu, takže si Nyneiva vydechla úlevou. Ta ženská Nyneivě umyla hlavu při každé příležitosti a pak zas obráceně! U stolů, které byly každý pes jiná ves, zato však pečlivě uspořádané do řad, seděly Aes Sedai a probíraly se pergameny či vydávaly rozkazy strážcům a sloužícím, avšak v menším rozsahu, než když tuto místnost viděla poprvé. Na poschodí nahoře bydleli pouze přísedící a jejich sluhové, všechny ostatní přestěhovali, aby měly Aes Sedai místo na práci. Menší věž převzala atributy Bílé věže a nade vše přísnou formálnost. Když Nyneiva viděla tuto místnost poprvé, překypovala činností, působila dojmem, že se něco děje. Ten dojem však byl falešný. Teď se tu pracovalo pomalu, ale místo působilo dojmem Bílé věže.

Nyneiva přistoupila k jednomu stolu, nikoliv tomu nejbližšímu, a opatrně udělala pukrle. „Omlouvám se, Aes Sedai, ale řekli mi, že Siuan a Leana jsou tady. Mohla bys mi říct, kde jsou?“

Brendas přestala psát a vzhlédla k ní chladnýma tmavýma očima. Nyneiva si vybrala ji místo někoho blíž u dveří, protože Brendas byla jednou z mála Aes Sedai, které ji nikdy nedusily kvůli Randovi. Kromě toho kdysi, když byla Siuan amyrlin, vybrala Brendas jako důvěryhodnou osobu. Sice to s tímhle nemělo co dělat, ale Nyneiva hledala malé útěchy, kde to jen šlo.

„Jsou s některými přísedícími, milé dítě.“ Brendas měla hlas jako zvonečky, stejně bez pocitů jako bledou tvář. Bílé projevovaly emoce jen zřídkakdy, ale Brendas nikdy.

Nyneiva potlačila podrážděný vzdech. Jestli si je přísedící pozvaly, aby jim podaly hlášení od svých zvědů, tak možná nebudou volné celé hodiny. Možná celý den ne. Tou dobou už bude po krk v hrncích. „Děkuju, Aes Sedai.“

Brendas její pukrle zastavila pokynem ruky. „Pokročila s tebou Theodrin včera nějak?“

„Ne, Aes Sedai.“ Jestli měla v hlase menší napětí a mluvila trochu stroze, měla důvod. Theodrin tvrdila, že hodlá vyzkoušet vše, a očividně tím skutečně myslela všechno. Včerejší úsilí zahrnovalo popíjení vína, aby se uvolnila, jenomže Nyneiva nějak skončila u víc než jen několika doušků. Byla si jistá, že nikdy nezapomene na to, jak ji nesou zpátky do pokoje, a ona přitom zpívá – zpívá! – nebo že si na to někdy vzpomene, aniž by zrudla ve tváři. Brendas to musela vědět. Všichni to museli vědět. Nyneiva se málem začala kroutit.

„Ptám se jenom proto, že tvoje studia zřejmě trpí. Slyšela jsem, jak několik sester říká, že jsi zřejmě došla na konec svých pozoruhodných objevů. Možná je to vina těch úkolů navíc, co máš – ale Elain něco odhalí každý den, dokonce i když učí své třídy a drhne hrnce. Hodně sester uvažuje, jestli by ti nepomohly víc než Theodrin. Kdybychom se střídaly a pracovaly s tebou každý den, mohlo by to přinést ovoce spíš než tato neformální sezení s někým, kdo je, koneckonců, sama jenom o málo víc než přijatou.“ To všechno pronesla vyrovnaným tónem bez nejmenšího náznaku obvinění, přesto Nyneivě zahořely tváře, jako by na ni křičela.

„Jsem si jistá, že Theodrin najde klíč každým dnem, Aes Sedai,“ skoro šeptala. „Budu se víc snažit, Aes Sedai.“ Spěšně se poklonila a otočila se dřív, než ji mohla Brendas znovu zastavit. Výsledkem bylo, že vrazila do jedné ze dvou bělovlasých nově příchozích. Byly si dost podobné, aby byly skutečné sestry, téměř jako zrcadlové odrazy, s jemnými kostmi a dlouhými patricijskými obličeji.

Tedy spíš se o ni otřela a snažila se omluvit, ale Aes Sedai na ni upřela pohled, na nějž by byl i orel pyšný. „Dávej si pozor, kam šlapeš, přijatá. Za mých časů přijatá, která se pokusila pošlapat Aes Sedai, by měla vlasy bělejší než já, než by dokončila drhnutí podlah.“

Druhá se dotkla její ruky. „Ale nech to dítě jít, Vandene. Máme tu práci.“

Vandene si nad Nyneivou ostře odfrkla, přesto se však nechala odvést ven.

Nyneiva chvilku počkala, aby měly dost času odejít, a zahlédla, jak z jedné sněmovní místnosti vychází Sheriam s Myrelle, Morvrin a Beonin. Myrelle ji taky uviděla a vyrazila jejím směrem, udělala však jen krok, než Sheriam a Morvrin položily zelené sestře ruce na ramena a rychle a tiše jí něco řekly, přičemž vrhaly pohledy po Nyneivě. Zabraná do hovoru, čtveřice přešla místností a zmizela v jiných dveřích.

Nyneiva počkala, dokud nebyla zase před Menší věží, než se chytila za cop a schválně za něj zatahala. Včera v noci se sešly s moudrými. Uhádnout, proč ostatní zastavily Myrelle, než s ní promluvila, bylo docela snadné. Jestli do Srdce Kamene konečně dorazila i Egwain, neměla se to dozvědět. Nyneiva z al’Mearů byla v nemilosti. Nyneiva z al’Mearů drhla hrnce jako novicka, když měla být o krok výš než přijatá. Nyneiva z al’Mearů se s Theodrin nikam nedostávala a pramen jejích úžasných objevů vyschl. Nyneiva z al’Mearů se nikdy nestane Aes Sedai. Věděla, že to byla chyba, začít posílat všechno od Moghedien přes Elain. Věděla to!

Jazyk se jí kroutil při vzpomínce na odpornou pachuť. Vařené kočičí kapradí a drcený Černobýl. Protijed, který použila na nejedno dítě, co nechtělo přestat lhát. V pořádku. Tak to navrhla ona sama, ale stejně to byla chyba. Aes Sedai už nemluvily o jejích novinkách, nyní mluvily o tom, že žádné nejsou. Aes Sedai, které nikdy neprojevily víc než letmý zájem o její blok, se teď slézaly a vymýšlely, jak ho zlomit. Nemohla vyhrát. Tak nebo tak, dřív nebo později skončí u toho, že ji budou Aes Sedai zkoumat od hlavy k patě od slunce východu do západu.

Trhla za cop silněji, dost tvrdě, aby ji z toho zabolela hlava, a podle toho, jak ji už bolela, tak jí to na náladě rozhodně nepřidalo. Voják se železným kloboukem lučištníka a prošívanicí zpomalil a zvědavě se na ni podíval, jenže ona po něm vrhla pohled tak plný destilované zloby, že zakopl o vlastní nohy a rychle se ztratil v davu. Proč musela být Elain tak tvrdohlavá?

Ramena jí sevřely mužské ruce a ona se otočila, připravená říci něco, co by mu utrhlo hlavu. Slova jí odumřela na jazyku.

Přes dlouhé bílé kníry se na ni křenil Tom Merrilin a ve vrásčité tváři se mu jiskřily bystré modré oči. „Podle toho, jak se tváříš, Nyneivo, bych si skoro myslel, že se zlobíš, ale vím, že máš tak sladkou povahu, že tě lidi žádají, aby sis smočila prstíky v jejich čaji.“

Vedle něj stál Juilin Sandar, hodně hubený chlapík, který jako by byl vyřezaný z tmavého dřeva, a opíral se o na coul silnou bambusovou hůl. Juilin byl Tairen, ne Taraboňan, přesto však nosil ten směšný kuželovitý červený klobouk s plochou střechou, dokonce ještě omšelejší, než když ho viděla naposledy. Když se na něj podívala, strhl si klobouk z hlavy. Oba muži byli zaprášení a špinaví po cestě a byli vyhublí, i když ani jeden nebyl na začátku zrovna tlustý. Vypadali, jako by týdny po odchodu ze Salidaru spali v šatech, pokud zrovna nebyli v sedle.

Než stačila Nyneiva otevřít ústa, zasáhla je hotová lidská bouře. Elain se na Toma vrhla tak prudce, až se zapotácel. Ten ji samozřejmě popadl kolem pasu a zvedl ji ze země, načež se s ní zatočil jako s malou holčičkou i přesto, že lehce kulhal. Když ji zase stavěl na zem, smál se a ona také. Natáhla ruku a zatahala ho za knír a oba se rozchechtali ještě víc. Kejklíř si prohlédl její ruce, měla je svraštělé jako Nyneiva, a zeptal se, do jakých potíží to zase spadla, když na ni zrovna nedával pozor, aby se chovala způsobně, a ona odpověděla, že nepotřebuje, aby jí někdo říkal, co má dělat, jenomže to pokazila, jelikož se začervenala a zahihňala a kousla se do rtu.

Nyneiva se zhluboka nadechla. Občas, když si ti dva hráli na otce a dceru, zacházeli trochu moc daleko. Občas si Elain zřejmě myslela, že je jí deset, a Tom stejně tak. „Myslela jsem, že máš dnes ráno třídu novicek, Elain.“

Druhá žena po ní vrhla úkosem pohled, pak se vzpamatovala a snažila se zachovat dekorum, i když pokus přišel trochu pozdě, a začala si uhlazovat šaty s pruhy. „Požádala jsem Calindin, aby ji vzala za mě,“ prohlásila ledabyle. „Napadlo mě, že bych ti mohla dělat společnost. A jsem ráda, že jsem to udělala,“ dodala a usmála se na Toma. „Teď si můžeme poslechnout všechno, co jste zjistili v Amadicii."

Nyneiva si odfrkla. Dělat jí společnost, to určitě. Na včerejšek si sice moc nevzpomínala, ale pamatovala si, že se Elain smála, když ji svlékala a ukládala do postele, a to slunce ještě ani nezašlo. A byla si jistá, že se jí ta ženská ptala, jestli nechce vědro vody, aby si zchladila hlavu.

Tom si ničeho nevšiml. Většina mužů byla slepá, ačkoliv on byl obvykle dost bystrý. „Musíme si pospíšit,“ pravil. „Když nás teď Sheriam vymačkala, chce, abychom podali hlášení některejm přísedícím osobně. Naštěstí se to dá docela dobře zkrátit. Podél Eldar není dost bělokabátníků, aby zabránili přejít třeba myši, kdyby měla dost trumpet a bubnů, aby ji ohlásily na den dopředu. Silný oddíl je na tarabonské hranici a další muži se snaží zadržet proroka na severu, ale jinak Niall zřejmě shromažďuje všechny bělokabátníky kolem Amadicie a Ailron tam taky stahuje svoje vojáky. Než jsme odešli, začalo se v ulicích mluvit i o Salidaru, ale jestli na něj Niall pomyslel dvakrát, tak o tom nikde není slyšet ani zmínku.“

„Tarabon,“ zamumlal Juilin s pohledem upřeným na svůj klobouk. „Velmi nezdravá země pro každého, kdo se neumí postarat sám o sebe, aspoň tak jsme to slyšeli.“

Nyneiva si nebyla moc jistá, který z těch dvou se umí líp skrývat, ale byla si jistá, že vám oba dokážou lhát do očí, že by z toho kupec s vlnou zmodral závistí. A právě teď si byla jistá, že něco schovávají.

Elain viděla víc. Popadla Toma za klopu kabátu a upřeně se na něj zadívala. „Slyšels něco o máti,“ prohlásila klidně, a nebyla to otázka.

Tom si klouby ruky uhladil kníry. „V každý amadicijský ulici uslyšíš stovky řečí, dítě, a další povídačka je vždycky divočejší než ta předchozí.“ Na ošlehané, pokroucené tváři měl výraz čiré nevinnosti a upřímnosti, ale ten chlap nebyl nevinný ani v den, kdy se narodil. „Povídá se, že tady v Salidaru je celá Bílá věž s deseti tisíci strážci, připravenými překročit Eldar. Povídá se, že Aes Sedai zabraly Tanchiko a Rand má křídla a v noci lítá, a –“

„Tome,“ řekla Elain.

Zafrkal a zlobně se zamračil na Juilina a Nyneivu, jako by to byla jejich chyba. „Dítě, je to jenom drb a stejně šílenej jako ty ostatní. Nemohl jsem nic potvrdit a věř mi, že jsem se snažil. Nechtěl jsem o tom mluvit. Jenom to vyvolá bolest. Nech to plavat, dítě.“

„Tome.“ Mnohem důrazněji. Juilin přešlápl a tvářil se, jako by chtěl být někde úplně jinde. Tom se tvářil jenom zachmuřeně.

„No, když už to musíš slyšet. Všichni v Amadicii si zřejmě myslí, že tvoje matka je v pevnosti Světla, že povede vojsko bělokabátníků zpátky do Andoru.“

Elain zakroutila hlavou a tiše se zasmála. „Ach Tome, snad si nemyslíš, že bych si dělala starosti s něčím takovým? Máti by nikdy nepřešla k bělokabátníkům. Přála bych si, aby to udělala. Taky bych si přála, aby byla naživu. Dokonce i kdyby porušila vše, co mě kdy učila – přivést cizí vojáky do Andoru, a ještě navíc bělokabátníky! – přála bych si to. Jenže kdyby přání měla křídla...“ Její úsměv byl smutný, avšak smutek byl tlumený. „Už jsem dotruchlila, Tome. Máti je mrtvá a já musím udělat, co půjde, abych jí byla hodna. Ona by nikdy neutekla po nějakých směšných klepech, ani by kvůli nim neplakala.“

„Dítě,“ řekl neohrabaně.

Nyneivu napadlo, co, pokud něco, vlastně sám nad Morgasinou smrtí cítí. Jakkoliv bylo zatěžko tomu uvěřit, býval kdysi Morgasiným milencem, když byla mladá a Elain ještě málem batole. Tenkrát určitě nevypadal, jako by zůstal příliš dlouho viset na slunci. Nyneiva věděla jen málo o tom jak nebo proč to skončilo, jen že vyklouzl z Caemlynu se zatykačem visícím mu nad hlavou. To nebyl důkaz lásky, o němž by se vyprávělo v příbězích. Teď se rozhodně tvářil, že ho zajímá jenom to, jestli Elain mluví pravdu, nebo svou bolest skrývá. Poplácával ji po rameni a hladil po vlasech. Kdyby si Nyneiva nepřála, aby na sebe aspoň jednou štěkali jako normální lidé, tak by to považovala za docela hezký obrázek.

Obrázek kdosi narušil, když si lehce odkašlal. „Mistře Merriline?“ promluvila Tabitha a roztáhla čistě bílé šaty v rychlé úkloně. „Mistře Sandare? Sheriam Sedai vzkazuje, že přísedící jsou připravené vás přijmout. Vzkazuje, že jste neměli ani opustit Menší věž.“

„Tak Menší věž, co?“ ucedil Tom suše a prohlížel si bývalý hostinec. „Elain, nemůžou nás tady držet věčně. Až tu skončíme, můžeme si spolu probrat... cokoliv budeš chtít.“ Kývl na Tabithu, aby je vedla, a vyrazil zpátky. Jak byl tak unavený po cestě, jeho kulhání bylo výraznější. Juilin se narovnal a následoval ho, jako by kráčel na popravčí lešení. Byl, koneckonců, Tairen.

Nyneiva a Elain tam stály, na sebe se však nepodívaly.

Nakonec Nyneiva řekla: „Nechtěla jsem –“ ve chvíli, kdy Elain řekla: „Neměla jsem –“ Obě se okamžitě odmlčely a chvíli se jenom popotahovaly za sukně a otíraly si tváře.

„Na postávání venku je moc horko,“ prohlásila Nyneiva nakonec.

Nebylo příliš pravděpodobné, že se přísedící, které vyslýchaly Siuan a Leanu, zastaví, aby si poslechly Toma a Juilina. Takové věci si mezi sebou rozdělovaly. Takže zůstal Logain, jakkoliv si přála, aby ne. Od něj nic nezjistí. Bylo to však lepší než kroutit palci, dokud se na ni nevrhne tucet Aes Sedai a budou si ji po hodině vyměňovat.

S povzdechem se vydala po ulici. Elain se k ní připojila, jako kdyby ji Nyneiva pozvala. To Nyneivě pomohlo najít hněv, který bude potřebovat. Náhle si uvědomila, že má Elain holá zápěstí.

„Kde je náramek?“ zeptala se tiše. Nikdo na ulici by nepochopil, o čem mluví, i kdyby je zaslechl, ale když člověk jednou zapomněl na opatrnost, byl konec. „Kde je Marigan?“

„Mám ten náramek ve váčku, Nyneivo.“ Elain ustoupila, aby nechala projet bryčku, a pak se za ní znovu připojila k Nyneivě. „Marigan pere naše ložní prádlo asi s dvaceti dalšími ženami okolo. A pokaždé, když se pohne, sténá. Řekla něco, o čem si myslela, že to Birgitte neuslyší, a Birgitte... Musela jsem to sundat, Nyneivo. Birgitte měla právo a to bolelo. Řekla jsem Marigan, aby vykládala, že spadla ze schodů.“

Nyneiva si odfrkla, ale duši do toho nedala. Poslední dobou náramek moc nenosila. Ne proto, že nemohla dát dál všechno, co vykutala, jako svůj vlastní objev. Pořád si byla jistá, že Moghedien ví něco o léčení, i když si to sama neuvědomuje – nikdo nemohl být tak slepý – a byl zde ten trik, jak zachytit mužské usměrňování, o němž Moghedien pořád tvrdila, že už ho mají skoro správně. Pravdou bylo, že se bála, že by mohla udělat něco mnohem horšího než Birgitte, kdyby se s tou ženskou stýkala častěji, než bylo naprosto nezbytné. Možná to bylo tím, jak pod vším zřejmě leželo uspokojení, dokonce i když Moghedien sténala zpětně předávanou bolestí, když se to Nyneiva snažila zvládnout. Možná si vzpomínala, jak se bála, sama s tou ženou bez náramku. Možná rostoucím znechucením, že jedné ze Zaprodanců oddalují spravedlivou odplatu. Možná ode všeho trochu. Věděla však, že se teď musí nutit nasadit si náramek a že kdykoliv vidí Moghedieninu tvář, nejradši by ji praštila pěstí.

„Neměla jsem se smát,“ ozvala se Elain. „Mrzí mě to.“

Nyneiva se zastavila na místě tak prudce, že jakýsi jezdec musel škubnout otěžemi, aby ji nepřejel. Zařval něco, než ho dav odnesl pryč, ale Nyneiva se tak lekla, že ho vůbec nevnímala. Nelekla se kvůli omluvě, nýbrž kvůli tomu, co musela říci. Co bylo správné říci. Pravdu.

Neschopna podívat se Elain do očí znovu vykročila ulicí. „Mělas právo se smát. Já...“ Ztěžka polkla. „Udělala jsem ze sebe úplnýho blbce.“ Musela. Pár doušků, říkala Theodrin. Pohár. A ona vypila celý džbán. Když už jste měli neuspět, lepší bylo mít k tomu nějaký lepší důvod než to, že to prostě nezvládnete. „Mělas poslat pro to vědro a strčit mi do něj hlavu, dokud bych bez chyby neodrecitovala celý Velký hledání Valerskýho rohu.“ Odvážila se podívat koutkem oka. Elain měla na tvářích barevné skvrny. Takže o vědru padla zmínka.

„Mohlo se to stát komukoliv,“ odvětila druhá žena prostě.

Nyneiva cítila, jak jí samotné hoří tváře. Když se to stalo Elain, ona děvče namočila, aby spláchla víno. „Mělas udělat, cokoliv bylo nutný, abych... vystřízlivěla.“

Byla to ta nejpodivnější hádka, jakou Nyneiva pamatovala. Ona trvala na tom, že se zachovala jako úplný idiot a zasloužila si, cokoliv by z toho pošlo, kdežto Elain za ni vymýšlela jednu omluvu za druhou. Nyneiva nechápala, proč se cítí tak osvěžená, když na sebe takhle vzala veškerou vinu. Nevzpomínala si, že by někdy něco takového udělala, ne, aniž by se zuby nehty bránila. Skoro se rozzlobila, že s ní Elain nesouhlasí, že se chovala dětinsky jako šašek. Trvalo to jen do chvíle, než došly k malému domku s doškovou střechou na kraji vesnice, kde přespával Logain.

„Jestli toho nenecháš,“ prohlásila Elain, „tak přísahám, že pro to vědro vody pošlu hned teď.“

Nyneiva otevřela ústa a zase je zavřela. Dokonce i v téhle nově nalezené euforii, kdy přiznávala, že se zmýlila, by něco takového zašlo příliš daleko. Když se cítila takhle dobře, nemohla čelit Logainovi. Když se cítila takhle dobře, tak by to stejně nebylo k ničemu, a bez Moghedien a náramku se rozhodně cítila moc dobře, aby se pouštěla do něčeho takového. Podívala se na dva strážce stojící na stráži u dveří s kamennými veřejemi. Nebyli dost blízko, aby je slyšeli, ale ona přesto ztišila hlas. „Elain, pojďme. Dneska v noci.“ Když se Tom a Juilin vrátili do Salidaru, nebylo třeba žádat Una, aby našel koně. „Ne do Caemlynu, jestli nechceš. Do Ebú Daru. Merilille tu mísu nikdy nenajde a Sheriam nám nikdy nedovolí ji jít hledat. Co říkáš? Dneska v noci?“

„Ne, Nyneivo. Jak prospějeme Randovi, když nás chytnou jako uprchlice? A to přesně budeme. Dala jsi mi slovo, Nyneivo. Dala jsi mi slovo, pokud něco najdeme.“

„Slíbila jsem, pokud ale najdeme něco, co budem moct použít. A našly jsme jen tohle!“ Nyneiva druhé ženě strčila pod nos svraštělé ruce.

Elain se vytratila tvrdost z tváře i hlasu, našpulila rty a dívala se do země. „Nyneivo, víš, že jsem řekla Birgitte, že zůstáváme. No, zdá se, že ona řekla Unovi, že ti za žádných okolností nesmí pořídit koně, pokud k tomu nedá souhlas. Řekla mu, že uvažuješ o útěku. Zjistila jsem to, až bylo příliš pozdě.“ Podrážděně pohodila hlavou. „Jestli tohle znamená mít strážce, tak nevím, proč by někdo nějakého chtěl.“

Nyneiva měla dojem, že jí rozčilením vylézají oči z důlků. Tak proto na ni civěl. Euforie vyprchala v žáru – no, částečně hněvu a částečně ponížení. Ten muž věděl. Myslel si, že ona... Počkat. Chvíli se mračila na Elain, ale potom se rozhodla nevyslovit otázku, která jí přišla na mysl. Zmínila se Birgitte Unovi pouze o Nyneivě, nebo snad přidala i Elain? Elain si našla docela slušnou náhradní rodinu. V Tomovi shovívavého otce, který ji chtěl naučit všemu, co znal, a v Birgitte starší sestru, která si myslela, že má na práci zabránit mladší, aby jezdila na koních, které zatím ještě nezvládne.

„V tom případě,“ prohlásila hluše, „jdu zjistit, co se dá, od Logaina.“

Byl to malý domek, jen dvoupokojový, ale díky silným kamenným zdem bylo uvnitř poměrně chladno. Logain byl jen v košili, bafal u okna z fajfky a četl si. Aes Sedai o něj pečovaly dobře. Židle i stoly byly stejné jako všechny v Salidaru – nic zdobeného, ale dobře vyrobeného, ačkoliv spolu nic neladilo – a červenozlatý koberec se vzorem mořských vln ležel přes skoro celou podlahu, která byla umetená tak dobře, že Nyneiva pochybovala, že by si tu zametal sám.

Když vstoupily, odložil muž knihu, a to, že nezaklepaly, ho zřejmě nijak nevyvedlo z míry. Líně se zvedl, vyklepal fajfku, natáhl si kabát a teprve pak se ladně uklonil. „Rád vás po tak dlouhé době zase vidím. Myslel jsem, že jste na mě zapomněly. Dáte si se mnou trochu vína? Aes Sedai mě drží pěkně zkrátka, ale když mi něco dají, vůbec není špatné.“

Nabídka vína by byla stačila – Nyneiva jenom tak tak potlačila škubnutí – kdyby potřebovala víc, aby se navztekala. Myslela na Una, a fakt, že Logain je muž, stačil. Nebylo zapotřebí vytahovat hněv z Menší věže. I tohle pomyšlení však přidalo svůj dílek. Pravý zdroj byl náhle tady, neviděné teplo těsně mimo dohled. Otevřela se a saidar ji zaplavil, pokud předtím cítila euforii, teď to bylo víc než extáze. Ona se mu poddávala, Světlo spal Theodrin!

„Posaď se,“ řekla mu chladně. „Nebudeš zbytečně žvanit. Odpověz, když se tě zeptám, a jinak drž zobák.“

Logain jenom pokrčil rameny, poddajný jako štěně. Ne, ne poddajný, usmíval se s vrcholnou drzostí. Část toho pocházela z toho, co cítil k Aes Sedai, a část... Díval se, jak si Elain sedá na druhou židli a s vybranou péči si upravuje suknice, a dokonce i kdyby Nyneiva neviděla, nač se dívá, věděla by, že to je žena. Neulizoval se, neslintal, jenom... Nyneiva nevěděla co, jenom že stejně se podíval i na ni, a ona si přitom velmi dobře uvědomovala, že je žena a on je muž. Možná to bylo jenom tím, že byl pohledný a měl široká ramena, ale rád si o sobě hodně myslel. Ovšemže to nebylo tím.

Odkašlala si a spletla do něj vlákna saidaru, vzduch a vodu, oheň a zemi, ducha. Všechny prvky léčení, ale teď je použila jako sondu. Bylo by pomohlo, kdyby na něj položila ruce, ale nemohla se k tomu nějak přimět. Už hodně špatné bylo dotýkat se ho prostřednictvím jediné síly. Byl zdravý jako býk a skoro stejně silný, nebylo s ním nic v nepořádku, ani v nejmenším – až na tu díru.

Nebyla to skutečná díra, spíš pocit, že to, co vypadá jednolité, není, že to, co vypadá hladké a rovné, se ve skutečnosti stáčí kolem prázdna. Ten pocit znala dobře ze svých začátků, když si myslela, že by se skutečně mohla něco naučit. Pořád jí z toho naskakovala husí kůže.

Logain se na ni upřeně díval. Nevzpomínala si, že by přistupovala blíž. Jeho tvář byla ztuhlá jako maska nestydatého opovržení. Možná nebyla Aes Sedai, ale v řadě stála hned za nimi.

„Jak to všechno zvládneš najednou?“ zeptala se Elain. „Nedokázala bych sledovat ani polovinu.“

„Ticho, ticho,“ zamumlala Nyneiva. Zakryla, jaké úsilí ji to stojí, a drsně uchopila Logainovu hlavu do obou rukou. Ano. S tělesným dotekem to bylo lepší, obraz byl ostřejší.

Nasměrovala plný proud saidaru tam, kde by měla být díra – a málem ji překvapilo, že našla prázdnotu. Jistě, pořád nečekala, že by něco zjistila. Muži se v používání jediné síly od žen lišili stejně jako v tělesné stavbě, možná víc. Stejně dobře mohla studovat kámen, aby se poučila o rybách. Bylo dost těžké soustředit se na to, co dělala, věděla, že to dělá jenom proto, aby něco dělala, zabíjela tím čas.

Co chtěla Myrelle říct? Zadržela by snad zprávu od Egwain? Ta prázdnota, tak malá, že ji mohla klidně přehlédnout, byla značně rozlehlá, když do ní jednou dostala prameny, dost rozlehlá, aby je všechny pohltila. Kdybych si jenom mohla promluvit s Egwain. Vsadím se, že jakmile se dozví, že Věž posílá k Randovi poselstvo a Aes Sedai tady jenom sedí na zadku a nic nedělají, pomůže mi přesvědčit Elain, že tady jsme udělaly všechno, co jenom šlo. Rozlehlá prázdnota, nicota. A co to, co našla v Siuan a Leaně, pocit něčeho odříznutého? Byla si jistá, že je to skutečné, jakkoliv slabé. Muži a ženy se možná lišili, ale možná... Jenom si s ní nějak potřebuju promluvit. Ona by pochopila, že Rand by na tom byl lépe, kdyby odsud odešly. Ji Elain poslechne. Elain si myslí, že Egwain zná Randa líp než kdo jiný. Tady to je. Něco přeříznutého. Jen dojem, ale stejný jako u Siuan a Leany. Tak jak ji najdu? Kdyby se mi jenom zase zjevila ve snu. Sázím se, že bych ji přemluvila, aby se k nám přidala. My tři bychom na tom byly mnohem líp u Randa. Společně bychom mu mohly říct všechno, co zjistíme v Tel’aran’rhiodu, zabránit mu, aby udělal nějakou hloupou chybu s Aes Sedai. Tohle pochopí. Něco na tom přerušeném... Kdyby se to přemostilo ohněm a duchem, tak...

To, jak se Logainovi lehce rozšířily oči, jí prozradilo, co udělala. Dech se jí zadrhl v hrdle. Couvla od něj tak rychle, že si zakopla o sukně.

„Nyneivo,“ řekla Elain a narovnala se, „co se dě –?“

Chvilička, a Nyneiva měla všechen saidar, který udržela, převedený do štítu. „Běž najít Sheriam,“ vyhrkla. „Nikoho jinýho, jenom Sheriam. Řekni jí...“ Zhluboka se nadechla, připadalo jí to jako celé hodiny, srdce jí cválalo jako splašený kůň. „Řekni jí, že jsem vyléčila Logaina."

30

Znovu vyléčeni

Něco tlačilo na štít, který Nyneiva upevnila mezi Logaina a pravý zdroj, sílilo to, až se štít začal ohýbat a tkanivo se chvělo na hranici protržení. Nechala sebou proudit saidar, sladkost dosahovala hranice bolesti, usměrňovala každičké vlákno do ducha, do štítu. „Běž, Elain!“ Nezáleželo jí ani zbla na tom, že kvílí.

Elain, Světlo na ni sviť, nemarnila časem na otázky. Vyskočila ze židle a vyrazila pryč jako o závod.

Logain nehnul brvou. Oči upíral do Nyneiviných. Jako by mu svítily. Světlo, ale že byl velký. Sáhla po noži u pasu a uvědomila si, jak je to směšné – nejspíš by jí ho sebral a ani by se přitom nezapotil víc než teď, ramena jako by měl náhle tak široká, jako byla ona vysoká – a převedla trochu tkaniva do vzduchu, do pout, kterými ho uvázala přímo tam, kde seděl, za ruce a za nohy. Teprve tehdy jí došlo, že to snížilo sílu štítu. Jenže nemohla usměrnit ani o vlásek víc, už teď... čistá radost života, jíž byl saidar, byla tak silná, že jí z toho bylo do pláče. Usmál se na ni.

Do dveří strčil hlavu strážce, tmavovlasý muž s drzým nosem a hlubokou bílou jizvou podél úzké čelisti. „Stalo se něco? Ta druhá přijatá vyběhla, jako by si sedla do kopřiv.“

„Všechno je pod kontrolou,“ sdělila mu chladně. Tak chladně, jak jen dokázala. Nikdo se o tom nesmí dozvědět – nikdo! – dokud nedostane příležitost promluvit si se Sheriam a dostat tu ženskou na svou stranu. „Elain si jenom vzpomněla na něco, na co zapomněla.“ To znělo nejapně. „Smíš odejít. Mám práci.“

Tervail – tak se jmenoval, Tervail Dura, spojený s Beonin, a co, pod Světlem, záleží na jméně? – Tervail se na ni pokřiveně usmál a posměšně se uklonil, než odešel. Strážci málokdy nechávali přijaté hrát si na Aes Sedai.

Neolíznout si rty dalo spoustu práce. Prohlížela si Logaina. Navenek byl klidný, jako by se nic nezměnilo.

„Tohle není nutné, Nyneivo. Copak si myslíš, že se rozhodnu zaútočit na vesnici, kde jsou stovky Aes Sedai? Rozsekaly by mě na kusy, než bych udělal dva kroky.“

„Buď zticha,“ řekla mechanicky. Sáhla za sebe, našla židli a posadila se, aniž by od něj na chvíli odtrhla oči. Světlo, co Sheriam zdrželo? Sheriam musí pochopit, že to byla nehoda. Musí! Zlobila se na sebe, a to byl jediný důvod, proč dokázala usměrňovat. Jak mohla být tak bezstarostná, tak naprosto pitomá?

„Neboj se,“ promluvil Logain. „Teď se proti nim neobrátím. Daří se jim v tom, co chci, ať už to vědí nebo ne. Červené adžah je vyřízené. Do roka se žádná Aes Sedai ani neodváží přiznat, že je červená."

„Řekla jsem, buď zticha,“ vyštěkla. „Myslíš si snad, že ti věřím, že jdeš jenom po červenejch?“

„Víš, jednou jsem viděl muže, který způsobí víc potíží, než jsem já kdy napáchal. Možná to byl Drak Znovuzrozený. Nevím. Tenkrát mě vezly Caemlynem poté, co mě chytily. Byl daleko, ale já viděl... záři, a věděl jsem, že on otřese světem. Jak jsem byl v kleci, nemohl jsem si pomoct, abych se nesmál.“

Nyneiva přesunula kousek vzduchu, kterým ho držela, a nacpala mu mezi zuby roubík. Svraštil obočí v temném hněvu, jenom na chviličku, ale jí na tom nezáleželo. Měla ho teď zajištěného. Aspoň... Vůbec se nevzpíral, ale to mohlo být tím, že od začátku věděl, že by ho jenom svázala. Mohlo. Jak tvrdě se ale snažil prorazit štítem? Tlak na něj nesílil právě pomalu, ale rozhodně ne rychle. Skoro jako když si muž protahuje dlouho nepoužívané svaly, tlačí na něco, s čím ani nehodlá pohnout, jenom potřebuje znovu cítit svoje svaly. Z toho pomyšlení se jí v žaludku vytvořila ledová koule.

Logain ji doháněl k zuřivosti, jak pobaveně mhouřil oči, skoro jako kdyby věděl přesně, co všechno se jí honí hlavou. Seděl tam s hloupě otevřenou pusou, svázaný a odstíněný, a přitom to byl on, kdo byl klidný. Jak mohla být tak pitomá? Nehodila se na Aes Sedai, ani kdyby se její blok zbortil právě v této chvíli. Nemohla zůstat ani na chvíli sama bez dozoru. Měly by říci Birgitte, aby na ni dávala pozor, že nespadne na břicho, když bude přecházet ulici.

Nedělala to schválně, ale jak si tak spílala, její hněv to udržovalo na pomalém ohni, dokud se nerozlétly dveře. Nebyla to Elain.

Za Sheriam vstoupila Romanda s Myrelle, Morvrin a Takimou v těsném závěsu, pak Lelaine, Janya, Delana, Bharatine a Beonin, další, tlačily se, až byla místnost plná. Nyneiva viděla za dveřmi ostatní, které se už do místnosti nevešly. Ty uvnitř se na ni dívaly, na její tkanivo, tak napjatě, že ztěžka polkla a všechen její krásný hněv se zhroutil. A samozřejmě i její štít a pouta držící Logaina.

Než mohla Nyneiva některou požádat, aby ho znovu odstínila, postavila se před ni Nisao s rozkročenýma nohama. Jak byla Nisao malá, působila obrovským dojmem. „Tak co znamenají všechny tyhle nesmysly, že jsi ho vyléčila?“

„Tohle tvrdí, že udělala?“ Logainovi se skutečně dařilo vypadat překvapeně.

Vedle Nisao se vmáčkla Varilin. Štíhlá rusovlasá šedá byla obrovská už jenom proto, že byla vysoká jako Logain. „Tohohle jsem se bála od chvíle, kdy ji všechny začaly poplácávat po rameni za ty její objevy. Když jí došly, poplácávání přestalo, a ona zcela jistě musela přijít s nějakým divokým tvrzením, jen aby ho získala zpátky.“

„To kvůli tomu, jak ji nechaly hloubat nad Siuan a Leanou,“ prohlásila Romanda pevně. „A tímhle chlapíkem. Mělo se jí říct, že některé věci se prostě vyléčit nedají, a tím to končí!“

„Já to však dokázala!“ namítala Nyneiva. „Vážně! Prosím, odstiňte ho. Prosím, musíte!“ Aes Sedai před ní se otočily k Logainovi a rozestoupily se právě natolik, aby na něj viděla taky. Na všechny upřené pohledy odpovídal jen bezvýraznou tváří. Dokonce krčil rameny!

„Myslím, že bychom ho mohly alespoň odstínit, dokud si nebudeme naprosto jisté,“ navrhla Sheriam. Romanda přikývla a štít vyskočil, tak silný, že by zadržel i obra, jak téměř každou ženu v místnosti obklopila záře saidaru. Romanda znovu nastolila pořádek, když rázně jmenovala šest žen, které měly udržovat menší, ale dostatečný štít.

Myrelle sevřela Nyneivě ruku. „Omluvíš-li nás, Romando, potřebujeme si s Nyneivou promluvit o samotě.“

Sheriam jí sevřela druhou ruku. „Raději bychom to neměly odkládat.“

Romanda nepřítomně kývla. Mračila se na Logaina. Většina Aes Sedai se mračila, žádná neodcházela.

Sheriam a Myrelle vytáhly Nyneivu na nohy a postrkovaly ji ke dveřím.

„Co to děláte?“ chtěla vědět bez dechu. „Kam mě to vedete?“ Venku se protlačily davem Aes Sedai. Mnohé z nich se po ní ostře, dokonce vyčítavě ohlížely. Protáhly se těsně kolem Elain, která se omluvně ušklíbla. Nyneiva se po ní ohlédla přes rameno, jak ji dvě Aes Sedai hnaly tak rychle, že pořád zakopávala. Ne že by od Elain čekala pomoc, ale mohlo to být naposledy, co ji viděla. Elain cosi řekla Beonin, a mladší žena hned vyrazila davem. „Co mi chcete udělat?“ kvílela Nyneiva.

„Mohly bychom tě nechat drhnout hrnce po zbytek tvého přirozeného života,“ prohodila Sheriam konverzačním tónem.

„Mohly bychom tě místo toho každý den spráskat proutkem.“

„Stahovat ti kůži po kouscích.“

„Zatlouct tě do sudu a krmit tě dírou na konci.“

„Ale jenom kaší. Starou kaší.“

Nyneivě se podlomila kolena. „Byla to nehoda! Přísahám! Nechtěla jsem to udělat!“

Sheriam s ní tvrdě zatřásla, aniž zpomalila krok. „Nebuď labuť, dítě. Možná jsi právě dokázala nemožné.“

„Vy mi věříte? Vy mi věříte! Proč jste něco neřekly, když Nisao a Varilin a – Proč jste něco neřekly?“

„Já řekla ‚možná', dítě.“ Sheriamin hlas byl zoufale neutrální.

„Další možností je,“ dodala Myrelle, „že ti z té námahy natekl mozek.“ Zpod víček se podívala na Nyneivu. „Překvapilo by tě, kolik přijatých a dokonce i mladších novicek tvrdí, že znovu objevily nějaké ztracené nadání nebo objevily nové. Když jsem já byla mladší novicka, jakási přijatá jménem Echiko byla tak přesvědčená, že ví, jak lítat, že skočila přímo z vrcholku Věže.“

Nyneivě se točila hlava, dívala se z jedné ženy na druhou. Věří jí, nebo ne? Skutečně si myslely, že se pomátla! Co mi, pod Světlem, udělají? Snažila se najít slova, aby je přesvědčila – nelže, nezbláznila se, vyléčila Logaina – ale jak ji tak hnaly k Menší věži, jen bezhlesně pohybovala rty.

Teprve když vstoupily do bývalé soukromé jídelny, dlouhé místnosti, kde teď u stěny stál úzký stůl se židlemi, uvědomila si Nyneiva, že získaly doprovod. Za patami jim vstoupilo víc než tucet Aes Sedai, Nisao s rukama zkříženýma na prsou a Dagdara s bradou vystrčenou, jako by chtěla projít zdí, Shanelle a Therva a... Všechno žluté adžah kromě Sheriam a Myrelle. Stůl naznačoval soudcovskou místnost. Ta řada zachmuřených tváří hovořila jen o soudním procesu. Nyneiva ztěžka polkla.

Sheriam a Myrelle ji nechaly stát a došly ke stolu, kde se tiše radily zády k ní. Když se znovu obrátily, z jejich výrazu se nedalo nic vyčíst.

„Tvrdíš, žes vyléčila Logaina.“ V Sheriamině hlase se ozval nádech opovržení. „Tvrdíš, žes vyléčila zkroceného muže.“

„Musíte mi věřit,“ namítala Nyneiva. „Říkaly jste, že mi věříte.“ Nadskočila, jak ji cosi neviditelného tvrdě udeřilo přes hýždě.

„Vzpamatuj se, přijatá,“ ucedila Sheriam hodně chladně. „Trváš na svém?“

Nyneiva na ni zírala. To Sheriam se zbláznila, jak pořád skákala sem a tam. Přesto se jí podařilo uctivé: „Ano, Aes Sedai.“ Dagdara si odfrkla, jako když se trhá látka.

Sheriam kývla, aby utišila tiché mumlání mezi žlutými. „A udělalas to náhodou, jak tvrdíš. Je-li tomu tak, pak asi není naděje, že bys nám to dokázala tím, že to zopakuješ?“

„Jak by mohla?“ řekla Myrelle a tvářila se pobaveně. Pobaveně! „Jestli to nějak zvládla naslepo, jak by to mohla zopakovat? Na tom by ale nezáleželo, leda by to skutečně udělala.“

„Odpověz!“ štěkla Sheriam a ten neviditelný proutek švihl Nyneivu znovu. Tentokrát se Nyneivě podařilo nevyskočit. „Je nějaká naděje, že si pamatuješ všechno, cos udělala?“

„Pamatuju, Aes Sedai,“ řekla mrzutě a napjala se před další ránou. Sice nepřišla, ale teď viděla kolem Sheriam záři saidaru. Záře vypadala hrozivě.

Menší zmatek u dveří a řadou žlutých sester se protlačila Carlinya a Beonin, jedna před sebou tlačila Siuan a druhá Leanu. „Nechtěly přijít,“ hlásila Beonin rozčileně. „Věřily byste tomu, že se nám snažily vykládat, že mají moc práce?“ Leana se tvářila stejně bezvýrazně jako Aes Sedai, ale Siuan vrhala po každé mrzuté, rozzlobené pohledy, zvlášť po Nyneivě.

Nyneiva konečně pochopila. Konečně se všechno složilo dohromady. Přítomnost žlutých sester. Sheriam a Myrelle, nejdřív věřily, pak zase ne, vyhrožovaly jí a štěkaly na ni. Všechno to bylo cílené, mělo ji to rozzlobit, aby dokázala provést léčení na Siuan a Leaně a dokázat svou pravdu žlutým. Ne. Podle jejich výrazů sem přišly jen proto, aby viděly, jak selže, ne jak uspěje. Nesnažila se zakrýt to, jak se prudce zatahala za cop. Vlastně to udělala znovu, pro případ, že by to některé napoprvé uniklo. Chtěla jim všem vrazit pár facek. Chtěla je všechny nalít odvarem z bylin, po němž by se všechny posadily na podlahy a brečely jako malé jenom z jeho pachu. Chtěla jim všem vytrhat vlasy a nacpat jim je do chřtánu, chtěla –

„Copak musím poslouchat tyhle nehorázné nesmysly?“ zavrčela Siuan. „Mám důležitou práci, ale i kdybych jenom kuchala ryby, bylo by to důl –“

„Ále, drž zobák,“ vyjela po ní Nyneiva nedůtklivě. Jeden krok, a popadla Siuaninu hlavu do obou rukou, jako by jí chtěla zlámat vaz. Ona tomu nesmyslu věřila, dokonce hodně! Manipulovaly s ní jako s loutkou!

Plnil ji saidar a ona usměrnila, jako to udělala s Logainem, spojila všech pět sil. Tentokrát věděla, co hledá, ten pocit, který tam skoro ani nebyl, pocit něčeho přeříznutého. Duch a oheň měly spojit mezeru a...

Siuan chvíli jenom bezvýrazně zírala. Potom ji obklopila záře saidaru. Místnost naplnily vzdechy. Siuan se pomalu předklonila a políbila Nyneivu na obě tváře. Po tváři jí stekla slza, pak další, a náhle Siuan brečela, objímala se rukama a třásla se. Zářící aura kolem ní se vytratila. Sheriam ji rychle objala, aby ji utěšila. Sheriam vypadala, že je jí také do pláče.

Ostatní v místnosti na Nyneivu jen civěly. Šok, prozařující vší tou aessedaiovskou vyrovnanou vážností, byl docela uspokojivý a rozladění také. Nisao měla otevřenou pusu, dokud si nevšimla, že se na ni Nyneiva dívá, pak ji prudce zavřela.

„Proč tě napadlo použít oheň?“ zeptala se Dagdara přiškrceným hlasem, který na tak velkou ženu zněl až příliš vysoko. „A zemi? Použilas zemi. Léčení je duch, voda a vzduch.“ To otevřelo stavidla, otázky na Nyneivu pršely ze všech stran, ale vlastně to byla pořád ta stejná otázka, jen jinak zformulovaná.

„Já vůbec nevím proč,“ odpověděla Nyneiva, když se maličko odmlčely. „Prostě mi to přišlo správný. Skoro vždycky používám všecko.“ Což vyvolalo dávku napomenutí. Léčení byl duch, voda a vzduch. S léčením je nebezpečné experimentovat. Chyba mohla zabít nejen ji, ale i pacienta. Nyneiva na to neříkala nic, ale varování rychle utichla za lítostivých pohledů a uhlazování sukní. Ona nikoho nezabila, a vyléčila něco, o čem ony tvrdily, že se vyléčit nedá.

Leana se usmívala s takovou nadějí, až to bylo skoro bolestné. Nyneiva k ní přistoupila také s úsměvem, maskujícím doutnající podráždění uvnitř. Žluté adžah a všechno to jejich vychloubání se znalostmi o léčení, kdy ona byla připravená na kolenou žebrat, aby se s ní o ně podělily. Věděla o léčení víc než kterákoliv z nich! „Teď dávejte pozor. Jakmile to bude hotový, hned tak další příležitost se kouknout nedostanete.“

Když usměrnila, cítila připojení jasně, i když stále nemohla říci, co k čemu vlastně připojila. Byl to zcela jiný pocit než u Logaina – u Siuan to bylo taky takové – ale ona si pořád říkala, že muži a ženy jsou odlišní. Světlo, mám štěstí, že to na ně funguje stejně dobře jako na něj! Tohle vyvolalo další nepříjemný směr uvažování. Co jestli se některé věci musejí léčit u žen jinak než u mužů? Možná nakonec neví o tolik víc než žluté.

Leana také zareagovala jinak než Siuan. Žádné slzy. Uchopila saidar a blaženě se usmála, potom pravý zdroj propustila, i když úsměv přetrval. Pak Nyneivu popadla do náručí a objímala ji, až jí málem praskla žebra, šeptajíc: „Děkuji ti, děkuji ti, děkuji ti,“ pořád dokola.

Žluté začaly mručet a Nyneiva už se připravovala na to, jak se bude hřát v jejich poklonách. Přijme jejich omluvy s půvabem. Pak uslyšela, co říkají.

„...používat oheň a zemi, jako by se snažila vyvrtat díru do kamene.“ Tohle byla Dagdara.

„Lehčí dotek by byl lepší,“ souhlasila Shanelle.

„...vidět, kde by se dal oheň použít při problémech se srdcem,“ řekla Therva a poklepávala si na dlouhý nos. Beldemaine, kyprá Arafellanka se stříbrnými zvonečky ve vlasech, zamyšleně kývla.

„...kdyby se země takhle spojila se vzduchem, víte...“

„...oheň vpletený do vody...“

„...země smísená s vodou...“

Nyneiva zírala s otevřenou pusou. Na ni úplně zapomněly. Myslely si, že dokážou, co jim právě předvedla, lépe než ona!

Myrelle ji poplácala po ruce. „Vedla sis moc dobře,“ zamumlala. „Neboj se. Později budou samá chvála. Právě teď jsou trochu vyvedené z rovnováhy.“

Nyneiva si hlasitě odfrkla, ale žádná žlutá si jí zřejmě nevšimla. „Doufám, že to aspoň znamená, že už nemusím drhnout hrnce.“

Sheriam prudce otočila hlavu s poplašeným výrazem. „Co tě, dítě, přivedlo na tenhle nápad?“ Pořád držela ruku kolem ramen Siuan, která si ve značných rozpacích krajkovým šátkem otírala oči. „Kdyby každý mohl porušit pravidla, kdykoliv by se mu zachtělo, dělat, co se mu zachce, a uniknout trestu jenom proto, že pak udělá něco dobrého, aby to vyrovnal, tak by byl ve světě samý zmatek.“

Nyneiva si ztěžka povzdechla. Měla to tušit.

Nisao vystoupila z hloučku žlutých, odkašlala si a cestou kolem hodila po Nyneivě pohledem tak zamračeným, že bylo lze ho nazvat obviňujícím. „Tohle asi znamená, že budeme muset Logaina zkrotit znovu.“ Mluvila, jako by chtěla popřít všechno, co se stalo.

Ostatní začaly přikyvovat, pak promluvila Carlinya, a místnost jako by probodl rampouch. „Můžeme?“ Všechny se k ní otočily, avšak ona pokračovala, klidná, chladná. „Z etického hlediska můžeme uvažovat o tom, že budeme podporovat muže, který dokáže usměrňovat, muže, který se snaží sebrat další muže, co to dokážou, a zároveň pokračovat tak, jako předtím, krotit ty, které najdeme? Z praktického hlediska, jaký účinek to na něj bude mít, až to zjistí? Jakkoliv to může být za daných okolností zneklidňující, on nás bude vidět oddělené od Věže a, což je důležitější, od Elaidy a červeného adžah. Jestli zkrotíme byť jediného muže, mohly bychom ten rozdíl ztratit, a s tím i naši šanci dostat ho do rukou dřív než Elaida.“

Když domluvila, místnost zahalilo ticho. Aes Sedai si vyměňovaly ustarané pohledy, a když se podívaly po Nyneivě, Nisain předchozí výraz byl vedle toho pochvalný. Při chytání Logaina sestry umíraly, a i když byl bezpečně znovu odstíněný, ona jim hodila na krk to, že budou muset opět vším projít znovu, a kromě toho to teď byla ještě horší šlamastyka.

„Myslím, že bys měla jít,“ prohodila Sheriam tiše.

Nyneiva se naprosto nehodlala hádat. Odpoklonkovala se tak rychle a opatrně, jak to jen šlo, a dělala, co mohla, aby při odchodu neutíkala.

Venku se z kamenného schodu zvedla Elain. „Mrzí mě to, Nyneivo,“ řekla, oprašujíc si sukně. „Byla jsem tak rozčilená, že jsem Sheriam všechno vybreptla dřív, než jsem si uvědomila, že tam jsou i Romanda a Delana.“

„To je úplně jedno,“ řekla Nyneiva těžce a vyrazila do ulice. „Dřív nebo později by to stejně vyšlo najevo.“ Jenomže to nebylo spravedlivé. Udělala jsem něco, o čem ony tvrdily, že se udělat nedá, a přesto musím dál drhnout hrnce! „Elain, mně je jedno, co řekneš. Musíme odejít. Carlinya mluvila o tom, že chtějí Randa ‚dostat do rukou'. Tahle banda nebude o nic lepší než Elaida. Tom nebo Juilin nám seženou koně a Birgitte si klidně může okusovat nehty.“

„Obávám se, že je už příliš pozdě,“ podotkla Elain nešťastně. „Zpráva už se rozšířila.“

Larissa Lyndel a Zenare Ghodar se na ni vrhly ze dvou stran jako útočící dravci. Larissa byla kostnatá žena, jejíž prostota málem překonávala aessedaiovskou bezvěkost. Zenare byla trochu baculatá a dost nafoukaná na dvě královny, ale obě měly výraz dychtivé naděje. Byly ze žlutého adžah, ačkoliv ani jedna nebyla v místnosti, když vyléčila Siuan a Leanu.

„Chci vidět všechno znovu, hezky jeden krok po druhém, Nyneivo,“ prohlásila Larissa a popadla ji za ruku.

„Nyneivo,“ řekla Zenare a chytila ji za druhou ruku, „vsadím se, že najdu sto věcí, které tebe ani nenapadly, když mi to tkanivo zopakuješ dostkrát.“

Zdánlivě odnikud se zjevila Salita Tonares, Tairenka, a téměř tak snědá, jako by byla z Mořského národa. „Vidím, že mnohé další jsou ještě přede mnou. No, ať shoří moje duše, jestli budu čekat v řadě.“

„Já tu byla první, Salito,“ pronesla Zenare pevně. A zesílila sevření.

„Já byla první,“ řekla Larissa a taky stiskla víc.

Nyneiva se na Elain podívala s čirým děsem a na oplátku se jí dostalo soucitu a pokrčení ramen. Tohle Elain myslela, když říkala, že je pozdě. Odteď už nebude mít ani chvilku pro sebe.

„...rozzlobená?“ říkala Zenare. „Znám padesát způsobů, jen tak z hlavy, jak ji rozzlobit natolik, aby žvýkala kamení.“

„Mě jich napadá stovka,“ ječela Larissa. „Já hodlám zlomit ten její blok, i kdyby to bylo to poslední, co udělám.“

Do skupinky se vtlačila Magla Daronos, a že na to měla ramena. Vypadala, jako by šermovala nebo aspoň pracovala s kovářským kladivem. „Ty že ho zlomíš, Larisso? Pche! Mě už napadlo pár způsobů, jak to z ní dostat.“

Nyneiva chtěla jenom vřískat.

Siuan měla co dělat, aby prostě neobjala saidar a nedržela ho, ale měla pocit, že by se z toho jenom znovu rozbrečela. To nemohla dopustit. Kromě toho by vypadala jako nějaká hloupá novicka, předvádějící se ženám, které se kolem ní tlačily v místnosti. Každý výraz obdivu a potěšení, každé hřejivé přivítání, jako by byla pryč celá léta, byly jako balzám, zvláště od těch, co bývaly její přítelkyně, než se stala amyrlin, než je čas a povinnost rozdělily. Lelaine a Delana ji objímaly, jako to neudělaly po celé dlouhé roky. Moirain byla jediná, kdo jí zůstal bližší, jediná kromě Leany, kterou se jí podařilo udržet i poté, co si oblékla štólu, a povinnost pomohla, že si zůstaly blízké.

„Je skvělé mít tě zpátky,“ smála se Lelaine.

„Tak skvělé,“ mručela Delana mile.

Siuan se smála a musela si otírat slzy z tváří. Světlo, co se to s ní děje? Takhle neplakala ani jako malá holka!

Možná to bylo jenom radostí z toho, že znovu získala saidar, všechno to teplo kolem. Světlo ví, dohromady by to stačilo vyvést z míry každého. Nikdy se jí ani nesnilo, že by mohl přijít tenhle den, a teď, když přišel, nic těmhle ženám nezazlívala, ani jejich chladnou odtažitost předtím, ani že trvaly na tom, aby nezapomínala na své místo. Čára mezi Aes Sedai a ostatními byla jasná – ona na ní sama trvala, než ji utišily, a beze slova bylo jasné, že na ní bude trvat zas – a věděla, jak je třeba zacházet s utišenými ženami pro jejich vlastní dobro i dobro těch, které ještě dokázaly usměrňovat. Jak bývalo třeba. Zvláštní, že to už nikdy třeba nebude.

Koutkem oka zahlédla, jak do schodů po straně místnosti kluše Gareth Bryne. „Omluvte mě na chvilku,“ pronesla a spěchala za ním.

I když pospíchala, musela se zastavit na každém druhém kroku, aby přijala blahopřání, celou cestu ke schodům, takže tam dorazila, teprve když on už kráčel chodbou na druhém poschodí. Rozběhla se dopředu a s rozkročenýma nohama se postavila před něho. Silně prošedivělé vlasy měl rozfoukané větrem, hranatou tvář a odřený kabátec celé uprášené. Vypadal pevný jako kámen.

Zvedl list papíru a řekl: „Musím tohle vyřídit, Siuan,“ a snažil se kolem ní projít.

Postavila se mu do cesty. „Jsem vyléčená. Zase můžu usměrňovat.“

Kývl, jenom kývl! „Slyšel jsem pár řečí. Asi to znamená, že mi odteď budeš usměrňovat čisté košile. Třeba nyní budou opravdu čisté. Pořád ještě lituji, že jsem Min pustil tak lacino.“

Siuan na něj zírala. Ten muž nebyl žádný hlupák. Proč předstírá, že nechápe? „Jsem zase Aes Sedai. To skutečně čekáš, že ti Aes Sedai bude prát prádlo!“

Jenom aby mu to zdůraznila, uchopila saidar – ta chybějící sladkost byla tak nádherná, až se zachvěla – obalila ho do pramenů vzduchu a zvedla ho. Pokusila se ho zvednout. S otevřenou pusou natáhla víc, snažila se víc, až ji sladkost bodala jako tisíc jehliček. Jemu se nohy ani nezvedly z podlahy.

Bylo to nemožné. Pravda, prostě zvednout něco nahoru bylo jedno z nejtěžších usměrnění, ale ona dokázala zvednout téměř třikrát těžší předmět, než sama vážila.

„Tohle na mě asi má udělat dojem,“ řekl Bryne klidně, „nebo mě to má vyděsit? Sheriam a její přítelkyně mi daly slovo, sněmovna mi dala slovo, a důležitější je, že ty jsi mi taky dala slovo, Siuan. Nenechal bych tě odejít, ani kdybys zase byla amyrlin. Teď zruš všechno, cos udělala, nebo až mě pustíš, tak si tě přehnu přes koleno a naplácám ti na zadek, že se chováš dětinsky. Ty se dětinsky chováš málokdy, takže si nesmíš myslet, že ti snad dovolím s tím začít teď.“

Málem v mrákotách Siuan propustila pravý zdroj. Ne kvůli jeho výhrůžce – byl toho schopen, už to udělal dřív, ale kvůli tomu to nebylo – a ne kvůli tomu, jak se lekla, že ho nedokáže zvednout. Z očí jí vyhrkly slzy jako hotový vodotrysk. Doufala, že když propustí saidar, mohlo by je to zastavit. Po tvářích jí steklo ještě pár slz, jakkoliv silně mrkala.

Gareth uchopil její hlavu do rukou dřív, než si všimla, že se pohnul. „Světlo, ženská, nevykládej mi, že jsem tě vylekal. Podle mě by tebe nevyděsilo, ani kdyby tě hodili do jámy se smečkou levhartů.“

„Nebojím se,“ řekla škrobeně. Dobrá, pořád ještě dokáže lhát. Slzy se stále tvořily.

„Musíme vymyslet nějaký způsob, jak si pořád nejít navzájem po krku,“ prohodil tiše.

„Neexistuje důvod, proč bychom měli něco vymýšlet.“ Slzy se jí tlačily do očí. Och, Světlo, nemohla dovolit, aby je viděl. „Prostě mě nech být, prosím. Prosím tě, běž.“ Kupodivu zaváhal jen na chvilku, než její přání splnil.

Když vykročil pryč, podařilo se jí zahnout za roh do příčné chodby, než se přehrada protrhla a ona padla na kolena a žalostně vzlykala. Už věděla, proč to je. Kvůli Alrikovi, jejímu strážci. Jejímu mrtvému strážci, zavraždili ho, když ji Elaida sesadila. Dokázala lhát – tři přísahy pořád neplatily – avšak část jejího pouta k Alrikovi, poutajícího tělo k tělu a mysl k mysli, byla obnovena. Bolest z jeho smrti, bolest zprvu maskovaná zděšením z toho, co měla Elaida v plánu, a pak pohřbená utišením, ta bolest ji plnila až po okraj. Choulila se ke zdi, kňučela a byla jenom ráda, že ji Gareth takhle nevidí. Nemám čas se zamilovat, Světlo ho spal!

Ta myšlenka byla jako vědro studené vody do obličeje. Bolest zůstala, ale slzy se zastavily a ona se vyškrábala na nohy. Láska? Tohle bylo nemožné jako... jako... Nic dost nemožného ji prostě nenapadlo. Ten muž je nemožný!

Najednou si uvědomila, že dva kroky od ní stojí Leana a dívá se. Siuan se pokusila setřít si slzy z tváře, ale poté pokus vzdala. Na Leanině tváři byl jenom soucit. „Jak ses vyrovnala s Anjenovou... smrtí, Leano?“ Bylo tomu již patnáct let.

„Brečela jsem,“ odvětila Leana. „Měsíc jsem se přes den držela a v noci jsem byla roztřesený uzlíček slz v posteli. Další tři měsíce mi bez varování vhrkly slzy do očí. Přešel víc než jeden rok, než to přestalo bolet. Proto jsem se nikdy nespojila s žádným dalším. Myslela jsem si, že to už nikdy nedokážu prožít znova. Pomine to, Siuan.“ Někde našla rozpustilý úsměv. „Nyní si myslím, že bych zvládla dva tři strážce, jestli ne čtyři.“

Siuan kývla. V noci by brečet mohla. A co se týče Garetha, zatraceného Brynea... Není žádné ‚co se týče'. Prostě není! „Myslíš, že jsou připravené?“ Dole spolu mohly mluvit jenom chviličku. Tenhle háček musely nahodit hezky rychle, jinak se jim to vůbec nepodaří.

„Možná. Neměla jsem moc času. A musela jsem být hodně opatrná.“ Leana se odmlčela. „Jsi si jistá, že v tom chceš pokračovat, Siuan? Mění se všechno, oč jsme usilovaly, v okamžení, a... Nejsem tak silná, jak jsem bývala, Siuan, a ty taky ne. Většina žen tady nyní dokáže usměrnit víc než každá z nás. Světlo, myslím, že to dokážou i některé přijaté, dokonce nepočítáme-li Elain a Nyneivu.“

„Já vím,“ řekla Siuan. Musely to risknout. Druhý plán byl jenom prozatímní, protože už nebyla Aes Sedai. Teď však byla opět Aes Sedai a byla sesazena jenom s nejmenším přitakáním věžového zákona. Když byla opět Aes Sedai, nebyla opět i amyrlin?

Narovnala ramena a sešla dolů, aby vybojovala bitvu se sněmovnou.

Ležíc v posteli jenom v košili Elain potlačila zívnutí a dál si do rukou vtírala krém, který jí dala Leana. Zdálo se, že docela zabírá. Aspoň měla pocit, že jsou měkčí. Oknem vál noční vánek, takže se plamínek jediné svíčky mihotal. Pokud něco, tak díky větříku bylo v pokoji ještě větší horko.

Dovnitř se vpotácela Nyneiva, práskla za sebou dveřmi, vrhla se na postel a zadívala se na Elain. „Magla je ta nejodpornější, nejhnusnější a nejsprostší ženská na celým světě,“ zamumlala. „Ne, Larissa. Ne, je to Romanda.“

„Předpokládám, že tě zlobily dost, abys mohla usměrňovat.“ Nyneiva zavrčela s tím nejděsivějším výrazem a Elain honem mluvila dál. „Kolika jsi to musela ukázat? Čekala jsem tě už dávno. Hledala jsem tě u večeře, ale nemohla jsem tě najít.“

„Měla jsem k večeři rohlík,“ zamručela Nyneiva. „Jeden rohlík! Ukázala jsem to všem, jedný každý žlutý v Salidaru. Jenomže jim to nestačí. Chtěly mě jedna po druhý. Udělaly si pořadí a střídaly se. Larissa mě má na zítra na ráno – před snídaní! – a Zenare hned po ní, pak... Probíraly, jak mě rozzlobit, jako bych tam nebyla!“ Zvedla hlavu z přikrývky, vypadala uštvaně. „Elain, ony soutěží o to, která zlomí můj blok. Jsou jako kluci, co se na hodech snaží chytit namazanýho vepře, a ten vepř jsem já!“

„Mrzí mě, že jsem tě již dávno neposlechla, Nyneivo. Mohly jsme si setkat převleky jako má Moghedien a projít přímo kolem všech.“ Nyneiva přestala hýbat rukama. „Co se děje, Nyneivo?“

„To mě nikdy nenapadlo. Nikdy mě to nenapadlo!“

„Vážně ne? Byla jsem si tím jistá. Koneckonců ses to naučila první.“

„Snažila jsem se ani nepomyslet na to, co jsme nemohly vyzradit sestrám.“ Nyneivin hlas zněl jako led, stejně tvrdě a chladně. „A teď je moc pozdě. Jsem tak utahaná, že bych neusměrnila, ani kdybys mi zapálila vlasy, a jestli bude po jejich, budu utahaná už navěky. Jedinej důvod, proč mě dneska v noci nechaly jít, byl ten, že jsem nedokázala najít saidar, ani když Nisao...“ Otřásla se a pak si znovu začala vtírat krém do rukou.

Elain zlehka vydechla. Málem udělala pěknou hloupost. Byla také unavená. Přiznání, že jste se zmýlili, druhou osobu vždycky potěšilo, ale ona nechtěla říci, že použijí pro převlek saidar. Již od první chvíle se bála, že Nyneiva udělá právě tohle. Alespoň tady mohly dohlížet na to, co mají salidarské Aes Sedai v plánu, a možná přes Egwain podat zprávu Randovi, jakmile se vrátí do Tel’aran’rhiodu. Přinejhorším by mohly mít menší vliv přes Siuan a Leanu.

Jako by je zavolala, otevřely se náhle dveře a obě ženy vstoupily. Leana nesla hezký dřevěný podnos s chlebem, miskou polévky, červeným hliněným hrnkem a bíle polévaným džbánem. V modré vázičce byla dokonce větvička se zelenými lístky. „Se Siuan nás napadlo, že bys mohla mít hlad, Nyneivo. Slyšela jsem, že tě žluté pěkně vyždímaly.“

Elain si nebyla jistá, jestli by měla vstát. Byly to jenom Siuan a Leana, ale zase byly Aes Sedai. Alespoň ona si to myslela. Ony problém vyřešily tak, že se samy posadily, Siuan do nohou Elaininy postele, Leana na Nyneivinu. Nyneiva si je obě podezíravě prohlížela, než se posadila, zády se opřela o zeď a podnos si položila na kolena.

„Slyšela jsem, žes oslovila sněmovnu, Siuan,“ ozvala se Elain opatrně. „Měly jsme se uklonit?“

„Myslíš tím, jestli jsme zase Aes Sedai, holka? Jsme. Hádaly se jako rybářky o Letnicích, ale aspoň tohle připustily.“ Siuan si vyměnila pohled s Leanou a Siuan zahořely tváře. Elain tušila, že nikdy nezjistí, co nepřipustily.

„Myrelle byla natolik laskavá, aby mě našla a řekla mi to,“ prohodila do nastalého ticha Leana. „Myslím, že si vyberu zelené.“

Nyneiva se zakuckala se lžící v puse. „Co tím myslíš? Copak můžeš změnit adžah?“

„Ne, to nemůžeš,“ řekla jí Siuan. „Ale sněmovna rozhodla, že i když jsme Aes Sedai, jistou dobu jsme nebyly. A jelikož trvaly na tom, že budou dál věřit tomu, že ten nesmysl je legální, všechna naše pouta, spojení a tituly šly přes palubu.“ Hlas měla dost drsný, aby mohla hoblovat dřevo. „Zítra se zeptám modrých, jestli mě budou chtít zpátky. Ještě jsem neslyšela, že by nějaké adžah někoho odmítlo – za dobu, než povýšíš z přijaté, vedou tě k tomu správnému adžah, ať už o tom víš nebo ne – ale podle toho, jak se věci vyvíjejí, moc by mě nepřekvapilo, kdyby mi zabouchly dveře před nosem.“

„A jak se věci vyvíjejí!“ zeptala se Elain. Něco tu bylo. Siuan zastrašovala, dloubala, kroutila vám rukou. Nenosila polévku, nesedala na postel a nemluvila s vámi jako s kamarádkou. „Myslela jsem, že všechno jde dobře, podle očekávání.“ Nyneiva se na ni podívala zároveň nevěřícně i vyčerpaně. No, Nyneiva měla vědět, co měla na mysli.

Siuan se k ní otočila, ale mluvila i k Nyneivě. „Šla jsem kolem Logainova domu. Jeho štít udržuje šest sester, stejný, jako když ho chytily. Když zjistil, že víme, že je vyléčený, pokusil se prorazit, a ony říkaly, že kdyby jich štít drželo jenom pět, mohlo se mu to podařit. Tudíž je silný, jako byl, nebo skoro, takže to neznamená žádný rozdíl. Já nejsem. Ani Siuan není. Chci, abys to zkusila znovu, Nyneivo.“

„Já to věděla!“ Nyneiva hodila lžíci na podnos. „Věděla jsem, že tohle má nějakej důvod! No, jsem na usměrňování moc utahaná, a stejně by to bylo jedno, i kdybych nebyla. Co bylo vyléčený se vyléčit nedá. Vypadněte odsud a tu hnusnou polívku si vemte s sebou!“ Té hnusné polívky nezůstala ani polovina a byla jí původně dost velká miska.

„Vím, že to nebude fungovat!“ vyjela na ni Siuan. „Dneska ráno jsem věděla, že utišení se nedá vyléčit!“

„Chviličku, Siuan,“ vložila se do hovoru Leana. „Nyneivo, uvědomuješ si, co riskujeme, když jsme sem takhle přišly? Tohle není místo v uličce, kde ti přítel lučištník hlídá záda. V celém tomhle domě jsou ženy s očima, aby viděly, a jazykem, aby mluvily. Kdyby se přišlo na to, že jsme se Siuan se všemi hrály hru – třeba za deset let – no, stačí říct, že i Aes Sedai konají pokání, a my bychom nejspíš někde na statku okopávaly zelí ještě s úplně bílými vlasy. Přišly jsme kvůli tomu, co jsi pro nás udělala, abychom začaly znovu.“

„Proč nezajdete za některou žlutou?“ zeptala se Elain. „Většina z nich teď už musí vědět tolik, co Nyneiva.“ Nyneiva se rozhořčeně dívala přes lžíci. Hnusná polívka?

Siuan a Leana si vyměnily pohledy a nakonec Siuan váhavě přiznala: „Kdybychom šly za některou sestrou, dřív nebo později by se to dozvěděly všechny. Když to udělá Nyneiva, možná si všechny, jímž se podařilo nás dneska zvážit, budou myslet, že se prostě zmýlily. Údajně jsou si všechny sestry rovny, a existovaly amyrlin, které jen tak tak usměrnily dost, aby si vysloužily šátek, ale amyrlin a hlavy adžah stranou, když je některá silnější v jediné síle než ty, očekává se, že jí uhneš z cesty.“

„Tomu nerozumím,“ poznamenala Elain. Z tohohle se hodně poučila. Hierarchie dávala smysl, ale ona usoudila, že to je jedna z věcí, které se nedozvíte, dokud se z vás nestanou hotové Aes Sedai. Tak nebo tak, získala dost náznaků, aby pojala podezření, že vaše vzdělání se získáním šátku teprve začíná. „Když vás Nyneiva dokáže vyléčit znovu, tak budete silnější.“

Leana zavrtěla hlavou. „Žádná ještě nebyla vyléčená z utišení. Možná to ostatní budou brát, řekněme, jako u divoženek. Pak jsi o něco níž než podle síly. Možná být slabší bude něco znamenat. Jestli nás Nyneiva nedokázala vyléčit úplně napoprvé, možná to zvládne na dvě třetiny toho, co jsme byly, nebo na polovinu. Dokonce i to by bylo lepší než teď, ale většina tady bude pořád stejně silná a mnohé silnější.“ Elain na ni civěla, zmatenější než předtím. Nyneiva vypadala, jako by dostala ránu mezi oči.

„Všechno se od toho odvíjí,“ vysvětlovala Siuan. „Kdo se učí rychleji, kdo stráví nejméně času jako mladší a přijatá novicka. Existují nejrůznější stupínky. Nemůžeš říct přesně, jak silná která žena je. Mohlo by se třeba zdát, že dvě ženy jsou stejně silné. Možná jsou, možná ne, ale jediný způsob, jak by se to dalo zjistit přesně, by byl souboj, a Světlo budiž pochváleno, my stojíme nad tím. Pokud nám Nyneiva nenavrátí plnou sílu, riskujeme, že budeme stát hodně nízko."

Znovu promluvila Leana. „Hierarchie nemá ovládat všechno, jenom každodenní život, ale ovládá. Rada od některé výš postavené má větší váhu než od sestry, co je níž. Když jsme byly utišené, bylo to jedno. Neměly jsme vůbec žádné postavení. Ony zvažovaly všechno, co jsme řekly, pouze na základě zásluh. Teď už to bude jiné.“

„Chápu,“ vydechla Elain chabě. Žádný div, že si lidé myslí, že hru rodů vymyslely Aes Sedai! Vedle jejich vztahů vypadala daes dae’mar snadná.

„Je moc hezký vidět, že léčení způsobilo někomu víc trablů než mně,“ zavrčela Nyneiva. Zadívala se na dno misky a povzdechla si, pak misku vytřela posledním kouskem chleba.

Siuan potemněla tvář, ale podařilo se jí udržet klidný hlas. „Jak vidíš, vydaly jsme se ti na milost a nemilost. A ne jenom proto, abychom tě přesvědčily, že to máš zkusit. Vrátilas mi... život. Tak je to prosté. Přesvědčila jsem sama sebe, že nejsem mrtvá, ale ve srovnání s tímhle to tak rozhodně vypadalo. Takže s Leanou začínáme znovu. Jako přítelkyně, jestli mě budete chtít. Jestli ne, tak aspoň plujeme na stejném člunu.“

„Přítelkyně,“ řekla Elain. „Přítelkyně mi připadají mnohem lepší.“ Leana se na ni usmála, ale se Siuan stále pozorovaly Nyneivu.

Nyneiva se dívala z jedné na druhou. „Elain měla otázku, tak já bych se taky měla na něco zeptat. Co se Sheriam a ostatní dozvěděly včera v noci od moudrých? Neříkej, že to nevíte, Siuan. Co já vím, tak se dozvíš, co si ony myslí, nejpozdějc hodinu potý, co si to pomyslí.“

Siuan umíněně zaťala zuby. Její tmavomodré oči působily zastrašujícím dojmem. Náhle vyjekla. Sklonila se a třela si kotník.

„Pověz jim to,“ řekla Leana a stáhla nohu, „nebo to udělám já. A všechno, Siuan.“

Zlobně se mračíc na Leanu se Siuan nafoukla, až měla Elain strach, že praskne, ale pak jí pohled sjel na Nyneivu, a ona splaskla. Slova z ní musely tahat málem párem volů, ale mluvila. „Elaidino poselstvo dorazilo do Cairhienu. Rand se s nimi sešel, ale zřejmě se s nimi snaží pohrávat. Alespoň doufejme, že tohle dělá. Sheriam a ostatní se nadýmají, protože se jim pro jednou podařilo úplně se před moudrými neztrapnit. A na příští schůzce bude Egwain.“ Z nějakého důvodu se při tomhle zdráhala nejvíc.

Nyneiva se rozzářila a narovnala se. „Egwain? No to je nádhera! Takže ony ze sebe neudělaly hlupáky. Už jsem se skoro divila, proč tu nejsou, aby nás vytáhly na další lekci.“ Zašilhala na Siuan, ale dokonce i přitom vypadala rozjásaně. „Člun, říkáš? Kdo je kapitán?“

„Já, ty mizerná malá –“ Leana si odkašlala a Siuan se zhluboka nadechla. „Tak dělené velení, všechny jsou na tom stejně. Ale někdo musí kormidlovat,“ dodala, když se Nyneiva usmála, „a to budu já.“

„V pořádku,“ řekla Nyneiva po delší odmlce. Další zaváhání, chvíli si hrála se lžící, a pak hlasem tak lhostejným, až Elain málem rozhodila rukama, dodala: „Existuje nějaká naděje, že bys mi – nám – mohla pomoct z tý kuchyně?“ Tváře neměly o nic starší než Nyneiva, byly však dlouho Aes Sedai. Jejich oči si ten aessedaiovský pohled dobře pamatovaly. Nyneiva ho opětovala vyrovnaněji, než by Elain řekla, že dokáže – až na to, že maličko uhýbala – ale nakonec nebylo překvapením, když zamumlala: „Asi ne.“

„Už musíme jít,“ prohlásila Siuan vstávajíc. „Pokud něco, tak Leana podcenila, co by se stalo, kdyby na to někdo přišel. Mohly bychom být první Aes Sedai, které na veřejnosti stáhnou z kůže, a já už v jednom první byla, abych si to toužila zopakovat.“

K Elaininu překvapení se Leana sklonila, objala ji a zašeptala: „Přítelkyně.“ Elain ji také objala a slovo radostně zopakovala.

Leana objala i Nyneivu a zamumlala něco, co Elain neslyšela, a pak to udělala i Siuan s: „Děkuju,“ které znělo neochotně a váhavě.

Aspoň tak to připadalo jí, ale jakmile byly pryč, Nyneiva řekla: „Málem brečela, Elain. Možná to všecko myslela opravdu vážně. Asi bych měla zkusit být na ni milejší.“ Povzdechla si, což přešlo v zívnutí, a díky tomu nezřetelně pronesla: „Zvlášť když je zas Aes Sedai.“ A s tím usnula s podnosem pořád na kolenou.

Elain také zakryla rukou zívnutí, vstala, vše urovnala a podnos zasunula Nyneivě pod postel. Dostat Nyneivu ze šatů a uložit ji na posteli pohodlněji nějakou chvíli zabralo, ona se však neprobudila. Sama Elain, když zhasla svíčku a schoulila se na polštář, ležela vzhůru, hleděla do tmy a přemýšlela. Rand že se snaží jednat s Aes Sedai, která poslala Elaida? Ty by ho sežraly zaživa. Málem si přála, aby byla přijala Nyneivin návrh, když ještě měl naději na úspěch. Mohla by ho provést všemi pastmi, které nastraží, tím si byla jistá – Tom přidal hodně k tomu, čemu ji naučila máti – a ji by poslechl. Navíc by se s ním pak mohla spojit. Koneckonců, nečekala, až bude mít šátek, když se spojila s Birgitte, tak proč čekat s Randem?

Posunula se a zabořila se ještě trochu hlouběji do polštáře. Musel počkat. Byl v Caemlynu, ne v Salidaru. Počkat, Siuan řekla, že je v Cairhienu. Jak...? Byla až příliš unavená. Myšlenka odplula. Siuan. Siuan pořád něco skrývala. Byla si tím jistá.

Přemohl ji spánek a s ním přišel sen, člun, kde na přídi seděla Leana a koketovala s mužem, jehož tvář byla jiná pokaždé, když se Elain podívala. Na zádi se rvaly Siuan a Nyneiva, každá se snažila zamířit jiným směrem – dokud Elain nevstala a kormidlo nepřevzala. Kapitán, který si pro sebe nechává tajemství, mohl být v případě potřeby důvodem ke vzpouře.

Ráno se Siuan a Leana vrátily dřív, než Nyneiva otevřela oči, což víc než stačilo, aby se rozzuřila a byla schopná usměrňovat. K ničemu to však nebylo. To, co již bylo vyléčeno, se již nedalo vyléčit znovu.

„Udělám, co půjde, Siuan,“ řekla Delana a předklonila se, aby druhou ženu poplácala po ruce. Byly samy v obývacím pokoji a hrníčky s čajem na malém stolku mezi jejich křesly stály nedotčené.

Siuan si povzdechla, tvářila se sklíčeně, ačkoliv co po svém výbuchu před sněmovnou vlastně čekala, to Delana netušila. Do oken pronikalo časné ranní sluníčko a ona si vzpomněla na snídani, kterou ještě neměla, ale tohle byla Siuan. Situace byla znepokojivá a Delana se nerada cítila znepokojená. Zatvrdila se, aby ve tváři téhle ženy neviděla starou přítelkyni – ne moc, jelikož tato žena vůbec nevypadala jako Siuan Sanche, již Delana znávala, žádného věku – a přesto znovu vidět Siuan, Siuan mladou a hezkou, byl jenom první šok. Druhý přišel, když se Siuan objevila na jejím prahu, slunce ještě pořádně nevyšlo, a žádala o pomoc. Siuan nikdy nežádala o pomoc. A potom přišel ten vůbec největší šok, který se objevoval s obnovenou silou pokaždé, když se ocitla Siuan tváří v tvář od chvíle, co ta al’Mearovic ženská provedla svůj neuvěřitelný zázrak. Delana byla silnější než Siuan, mnohem silnější, ale bývalo tomu naopak. Siuan se ujala vedení, když byly ještě novicky, dokonce ještě dřív, než je povýšily na přijaté. Přesto, byla to Siuan, a rozrušená, což Delana nikdy předtím nepoznala. Siuan mohla být rozrušená, ale nikdy jste to neviděli. Vyvádělo ji z míry, že nemůže udělat víc pro ženu, která s ní kradla perníčky a nejednou na sebe vzala vinu za rošťárny, do nichž byly zapletené obě.

„Siuan, alespoň tohle udělat můžu. Romanda bude šťastná, že může vzít ty snové ter’angrialy do opatrování sněmovny. Nemá dost přísedících, aby to zvládla, ale jestli si bude Sheriam myslet, že to dokáže, jestli si bude myslet, že jsi svůj vliv na Lelaine a mne použila, abys to zarazila, tak tě nebude moct odmítnout. Vím, že Lelaine bude souhlasit. Ačkoliv proč se chceš sejít s těmi aielskými ženami, to si skutečně neumím představit. Romanda se usmívá jako kočka v máselnici a dívá se, jak se Sheriam po takovém setkání vždy vzteká. Ty s tvou povahou nejspíš něco vybreptneš.“ Taková změna. Kdysi by ji ani nenapadlo zmiňovat se o Siuanině vzteklé letoře. Teď to udělala bez přemýšlení.

Siuanin sklíčený výraz se změnil v úsměv. „Doufala jsem, že to budeš brát nějak takhle. Promluvím s Lelaine. A s Janyou. Myslím, že Janya pomůže. Ty však musíš zajistit, aby to Romanda doopravdy neudělala. Z toho mála, co vím, Sheriam přišla na způsob, jak s těmihle Aielankami aspoň vzdáleně vyjít. Obávám se, že Romanda by musela začínat zase od začátku. Samozřejmě by to mohlo být pro sněmovnu důležité, ale hrozně nerada bych se s nimi poprvé setkala, až budou mít všechny háček v žábrech.“

Delana svůj úsměv potlačila, když Siuan vyprovázela na zápraží, kde ji objala. Ano, pro sněmovnu bude velmi důležité udržet tyhle moudré v klidu, ačkoliv to Siuan nemohla vědět. Dívala se, jak Siuan chvátá ulicí, než se vrátila dovnitř. Vypadalo to, že teď bude mít roli ochranitelky ona. Doufala, že svou práci odvede stejně dobře jako předtím její přítelkyně.

Čaj byl ještě teplý a ona se rozhodla poslat Miesu, svou služku, pro pár rohlíků a ovoce, ale když se ozvalo nesmělé zaklepání na dveře obývacího pokoje, nebyla to Miesa, ale Lucilda, jedna z novicek, které přivedly z Věže.

Hubená dívka udělala nervózní pukrle, jenomže Lucilda byla vždycky nervózní. „Delano Sedai? Dnes ráno dorazila jakási žena a Anaiya Sedai říkala, že ji mám přivést k tobě? Jmenuje se Halima Saranovová? Říká, že tě zná?“

Delana otevřela ústa, aby řekla, že nikdy o žádné Halimě Saranovové neslyšela, když se ta žena objevila ve dveřích. Delana na ni proti své vůli vytřeštěně zírala. Cizince se dařilo být zároveň štíhlá i bujně tvarovaná a měla na sobě tmavošedé jezdecké šaty se směšně hlubokým výstřihem. Na její tvář, lemovanou dlouhými lesklými černými vlasy, a zelené oči nejspíš každý muž civěl s otevřenou pusou. Delana však proto necivěla. Žena totiž držela ruce u boků, avšak palce měla vystrčené mezi ukazovákem a prostředníkem. Delana nečekala, že něco takového uvidí u ženy, která nenosí šátek, a tahle Halima Saranovová nedokázala dokonce vůbec usměrňovat. Byla dost blízko, aby si tím byla Delana jistá.

„Ano,“ řekla Delana, „mám dojem, že si na ni vzpomínám. Nechej nás, Lucildo. A dítě, zkus si zapamatovat, že ne každá věta je otázka.“ Lucilda předvedla pukrle tak rychlé a hluboké, že málem upadla. Za jiných okolností by si byla Delana povzdechla. S novickami si nikdy nevedla moc dobře, ačkoliv nechápala proč.

Ještě než byla novicka pryč, Halima se dovlnila k židli, na níž předtím seděla Siuan, a bez vyzvání se posadila. Zvedla nedotčený hrnek, zkřížila nohy a usrkla, přičemž Delanu pozorovala přes okraj hrnku.

Delana na ni také upírala tvrdý pohled. „Kdo si myslíš, že jsi, ženská? Ať už si myslíš, že stojíš jakkoliv vysoko, nikdo nestojí výš než Aes Sedai. A kde ses naučila to znamení?“ Možná poprvé v jejím životě jí upřený pohled nebyl k ničemu.

Halima se posměšně usmála. „Skutečně si myslíš, že tajemství... řekněme tmavšího adžah jsou tak tajná? A co se týče toho, jak vysoko stojíš, víš velmi dobře, že když ti třeba žebrák ukáže správná znamení, vyskočíš a poslechneš. Můj příběh zní, že jsem dělala společnici na cestě jisté Cabrianě Mecandes, modré sestře. Naneštěstí zemřela Cabriana při pádu z koně a její strážce potom prostě odmítl vstát z pokrývek nebo jíst. Taky umřel.“ Halima se usmívala, jako by se ptala, jestli ji Delana stačí sledovat. „S Cabrianou jsme si před její smrtí hodně povídaly a ona mi řekla o Salidaru. Taky mi řekla dost věcí, které zjistila o tom, co Bílá věž plánuje s vámi tady. A s Drakem Znovuzrozeným.“ Další úsměv, záblesk bílých zoubků, a vrátila se k čaji a pozorování.

Delana nebyla nikdy žena, která by se vzdávala snadno. Hrozbami přinutila krále, aby uzavřeli mír, když chtěli válku. Královny dotáhla za krk, aby podepsaly smlouvy, které bylo nutné podepsat. Pravda, toho hypotetického žebráka by poslechla, kdyby ukázal správná znamení a řekl správné věci, ale Halimu její ruce prohlásily za černou adžah, což ona očividně nebyla. Třeba si ta žena myslela, že to je jediný způsob, jak by ji Delana mohla poznat, a možná chtěla také předvést, že zná i zakázané věci. Delaně se tahle Halima nelíbila. „A já mám asi zajistit, že sněmovna tvoje informace přijme,“ utrousila drsně. „Pokud víš o Cabrianě dost, aby to podpořilo tvůj příběh, neměl by to být problém. V tom ti totiž pomoct nemůžu. Setkala jsem se s ní snad dvakrát. Asi není šance, že by se tu objevila, aby tvou povídačku pokazila?“

„Vůbec žádná.“ Znovu ten krátký, posměšný úsměv. „A můžu odrecitovat Cabrianin životopis. Znám věci, které i ona sama zapomněla.“

Delana na tohle jenom kývla. Zabít sestru byla vždycky škoda, ale občas se to muselo udělat. „Pak tu není vůbec žádný problém. Sněmovna tě přijme jako hosta a já zajistím, že tě vyslechnou.“

„Být hostem jsem zrovna na mysli neměla. Spíš něco stálejšího, myslím. Tvoje sekretářka nebo, ještě lepší, společnice. Musím zajistit, že sněmovna bude opatrně vedena. Kromě toho příběhu o Cabrianiných zprávách pro tebe budu mít čas od času příkazy.“

„Tak teď mě poslouchej! Já –!"

Halima ji uťala, aniž zvedla hlas. „Řekli mi, abych před tebou zmínila jedno jméno. Jméno, které občas používám. Aran’gar.“

Delana se ztěžka posadila. To jméno slyšela ve svých snech. Poprvé za celá léta se Delana Mosalaine bála.

31

Červený vosk

Klapot vraníkových kopyt málem pohltil hluk Amadoru, když Eamon Valda pomalu projížděl přeplněnými ulicemi. Z každého póru mu prýštil pot, o to víc, že měl na sobě dokonale vyleštěnou kroužkovou a plátovou zbroj, která se mu leskla i přes vrstvu prachu, a sněhobílý plášť měl přehozený přes valachův mohutný zadek, ale nakolik si všímal počasí, mohl klidně být krásný jarní den. Dával si práci, aby ignoroval špinavé ženy a muže, dokonce i děti, se ztracenými výrazy, v ošuntělých šatech. Dokonce i tady. Dokonce i tady.

Pro jednou mu velké kamenné hradby pevnosti Světla, hodně vysoké, plné vlajících praporců a nedobytné, bašta pravdy a práva, nijak nezvedly náladu. Sesedl na hlavním nádvoří a hodil otěže dítěti Světla s drsným příkazem, aby se o zvíře postaral. Muž samozřejmě věděl, co má dělat, ale Valda potřeboval na někoho štěkat. Všude kolem pobíhali muži v čistých bílých pláštích a stavěli na odiv energii i přes panující vedro. Doufal, že za tím je víc než jen ukázka.

Přes nádvoří přiběhl mladý Dain Bornhald a na pozdrav dychtivě přitiskl pěst na oplechovanou hruď. „Světlo na tě sviť, můj pane kapitáne. Měl jsi dobrou cestu z Tar Valonu, ano?“ Oči měl podlité krví a táhla z něj kořalka. Pro pití během dne neexistovala žádná omluva.

„Přinejmenším rychlou,“ zavrčel Valda, strhl si plechové rukavice a zasunul si je za opasek s mečem.

Nebylo to kořalkou, i když za to muži udělí důtku. Cesta byla na tu dálku rychlá. Hodlal nechat legii za odměnu na noc ve městě, jakmile dostaví tábor venku. Rychlá cesta, jenže on neschvaloval rozkazy, které ho povolaly zpět, právě když silné šťouchnutí mohlo zmrzačenou Věž zbortit a v troskách pohřbít všechny čarodějnice. Cesta byla hodná zapamatování, nicméně každý den přinášel horší a horší zprávy. Al’Thor v Caemlynu. Doopravdy nezáleželo na tom, jestli je ten chlap falešný Drak či pravý. Mohl usměrňovat, a každý takový muž musel být temný druh. Sběř Dračích spřísahanců v Altaře. Ten takzvaný prorok a jeho chátra v Ghealdanu, ba i v samotné Amadicii.

Aspoň se mu podařilo zabít pár těch sprostých darebáků, i když bylo dost těžké bojovat s nepřítelem, který se častěji vytratil, než se člověku postavil, který dokázal splynout s tím prokletým proudem uprchlíků, a co horšího, bezduchých vandráků, kteří si zřejmě mysleli, že al’Thor postavil veškerý řád na hlavu. Valda však našel řešení, byť ne zcela uspokojivé. Silnice za jeho legií teď byly poseté mrtvolami a krkavci byli přecpaní k prasknutí. Když už není možné poznat prorokovu chamraď od chamradě uprchlické, no, tak zabijete každého, kdo vám stojí v cestě. Nevinní měli zůstat doma, kam patřili. A Stvořitel by je stejně ochránil. Pokud jeho zajímalo, vandráci byli jenom třešnička na dortu.

„Slyšel jsem ve městě, že je tu Morgasa,“ řekl. Nevěřil tomu – všechny ostatní řeči v Andoru byly spekulace o tom, kdo Morgasu zabil – takže ho překvapilo, když Dain přikývl.

Překvapení se změnilo v jisté znechucení, když mladý muž začal breptat o Morgasiných komnatách a loveckých výpravách, jak dobře se s ní zachází, jak si je jistá, že každým dnem podepíše smlouvu s dětmi. Valda se otevřeně mračil. Od Nialla nic lepšího čekat neměl. Ten muž býval ve své době jedním z nejlepších vojáků, velký kapitán, ale zestárl a změkl. Valda to věděl, jakmile jeho rozkazy dorazily do Tar Valonu. Niall měl vytáhnout se silou na Tear při první zprávě o al’Thorovi. Cestou by sebral oddíly, které by potřeboval. Státy by se spojily s dětmi Světla proti falešnému Drakovi. Tenkrát by to udělaly. Teď byl al’Thor v Caemlynu a dost silný, aby zastrašil malověrné. Morgasa však byla tady. Kdyby měl Morgasu on, podepsala by smlouvu hned první den, i kdyby jí měl někdo vést ruku s brkem. U Světla, naučil by ji skákat, kdykoliv by řekl skoč. Kdyby se zdráhala vrátit do Andoru s dětmi, přivázal by ji za zápěstí k tyči. To by byla korouhev, pod níž by se postupovalo na Andor.

Dain popoběhl a počkal. Nepochybně doufal v pozvání na večeři. Jako mladší důstojník nemohl pozvat staršího důstojníka, ale nepochybně doufal, že si se svým starým velitelem popovídá o Tar Valonu a možná dokonce i o svém mrtvém otci. Valda si o Geoframu Bornhaldovi nic moc nemyslel. Ten muž byl měkký. „Uvidíme se v táboře před večeří v šest. A ty budeš střízlivý, dítě Bornhalde.“

Bornhald byl rozhodně nalitý. Spadla mu brada a chvíli koktal, než zasalutoval a odešel. Valdu napadlo, co se asi stalo. Dain býval skvělý mladý důstojník. Příliš se staral o detaily, jako třeba důkaz viny, když neexistoval způsob, jak jej získat, přes to všechno však býval dobrý. Ne tak slabý jako jeho otec. Byla škoda vidět ho, že se chytá láhve.

Valda si cestou bručel – důstojníci opíjející se v samotné pevnosti Světla byla další známka, že Niall má nahnilé jádro – a vydal se hledat své pokoje. Hodlal spát v táboře, ale horká koupel by nebyla od věci.

V prosté kamenné chodbě k němu přistoupilo mladé dítě se širokými rameny, se šarlatovou pastýřskou holí ruky Světla za zlatým slunečním kotoučem na prsou. Aniž by se zastavil, dokonce aniž by se na Valdu podíval, tazatel uctivě cestou kolem zamumlal: „Můj pan kapitán by mohl chtít navštívit Dóm pravdy.“

Valda se za ním zamračil – neměl tazatele rád, svým způsobem sice odváděli dobrou práci, ale on měl stále neodbytný pocit, že se chytili hole, protože tak se nikdy nebudou muset postavit ozbrojenému nepříteli – už chtěl zvednout hlas a pořádně toho chlapíka zpražit, ale pak se zarazil. Tazatelé měli lajdáckou disciplínu, ale prosté dítě by nikdy bezdůvodně neoslovilo pana kapitána. Koupel mohla počkat.

Dóm pravdy byl div, který mu konečně navrátil něco z jeho morálky. Zvenčí čistě bílý, zlacení uvnitř odráželo světlo tisíce lustrů. Komnatu lemovaly silné bílé sloupy, prosté a vyhlazené, až se leskly, avšak kupole sama se klenula přes padesát sáhů bez opory a vrchol se zvedal pětadvacet sáhů vysoko, nad prostým bílým mramorovým pódiem, na němž stával pan velící kapitán dětí Světla a oslovoval shromážděné děti v jejich nejtěžších chvílích, při nejvážnějších obřadech. Jednoho dne tam stane Valda. Niall nemohl žít věčně.

Rozlehlou komnatou se potulovaly tucty dětí – pohled na ni stál za to, ačkoliv se sem samozřejmě nikdo kromě dětí nikdy nedostal – nicméně ho sem zpráva nepřivedla proto, aby mohl obdivovat Dóm. Byl si tím úplně jistý. Za velkými sloupy stály řady menších, stejně prostých a dokonale vyleštěných a stejně vysokých, a vysoké výklenky, kde výjevy na freskách zobrazovaly tisíc roků dějin plných vítězství dětí Světla. Valda šel dál a nahlížel do každého výklenku. Nakonec zahlédl vysokého prošedivělého muže, který si prohlížel jednu malbu, na níž Sereniu Latar zvedali na šibenici, jedinou amyrlin, kterou se kdy dětem podařilo oběsit. Byla už tenkrát samozřejmě mrtvá, živé čarodějnice se věší poněkud obtížně, ale to nebylo důležité. Bylo tomu šest set devadesát tři roky, kdy byla spravedlnost vykonána podle zákona.

„Máš starosti, můj synu?“ Hlas byl měkký, téměř mírný.

Valda se trochu narovnal. Rhadam Asunawa sice byl hlavní inkvizitor, ale pořád to byl jenom tazatel. A Valda byl pan kapitán, Světlem pomazaný, ne „můj syn". „Ani jsem si nevšiml,“ pronesl hluše.

Asunawa si povzdechl. Jeho vyzáblá tvář byla obrazem mučednického utrpení, takže jeho pot bylo možné považovat za slzy, ale hluboko zapadlé oči jako by mu hořely žárem, který strávil všechno jeho maso. Na plášti měl jenom hůl, žádný sluneční kotouč, jako by stál mimo děti Světla. Nebo možná nad nimi. „Časy jsou neklidné. V pevnosti Světla přebývá čarodějnice.“

Valda zavčas potlačil zahořklý úsměv. Ať už byli tazatelé zbabělci nebo ne, mohli být nebezpeční dokonce i panu kapitánovi. Ten muž možná nedokáže pověsit amyrlin, ale nejspíš snil o tom, že bude první, který oběsí královnu. Valdovi nezáleželo na tom, jestli Morgasa zemře, pokud už v té chvíli nebude užitečná. Neřekl nic a Asunawa stáhl husté šedé obočí, až se zdálo, že se dívá z jeskyní.

„Časy jsou neklidné,“ zopakoval, „a Niallovi nesmí být dovoleno, aby zničil děti Světla.“

Valda si dlouho jen prohlížel malbu. Umělec byl možná dobrý, možná ne. On o takových věcech nic nevěděl a staral se o ně ještě méně. Zbraně a zbroj však měl malíř správně a provaz a šibenice vypadaly realisticky. Tyhle věci dobře znal. „Jsem připraven naslouchat,“ pronesl nakonec.

„Promluvíme si později, můj synu. Později a někde, kde bude méně očí k vidění a uší k slyšení. Světlo na tě sviť, můj synu.“ Asunawa bez dalšího slova odešel, bílý plášť za ním lehce povlával a dupot se rozléhal, jako by se snažil zarýt každý krok do kamene. Některé z dětí se hluboce klaněly, když procházel kolem.

Z úzkého okna vysoko nad nádvořím se Niall díval, jak Valda sesedá a mluví s Bornhaldem a pak vztekle odchází. Valda pořád zuřil. Kdyby existoval nějaký prostředek, jak přivést děti Světla zpátky z Tar Valonu a Valdu nechat tam, Niall by po něm skočil. Ten muž byl docela slušný bojový velitel, ale mnohem víc se hodil na plašení davů. Jeho představa taktiky byl útok a strategie – útok.

Niall zakroutil hlavou a prošel do audienční síně. Měl na starosti důležitější věci, než byl Valda. Morgasa stále odolávala, jako vojsko na kopci s dostatkem vody a vysokou morálkou. Odmítala přiznat, že je dole v údolí, bez možnosti úniku, a že na kopci stojí její nepřítel.

Když Niall vstoupil do předpokoje, Balwer vstal od stolu. „Byl tady Omerna, můj pane. Nechal tu pro tebe tohle.“ Balwer ukázal na svazek papírů na stole, převázaných červenou stužkou. „A tohle.“ Když vytahoval tenkou kostěnou trubičku z kapsy, stiskl pevně úzké rty.

Niall si se zabručením vzal trubičku a vrazil do komnaty. Omerna byl z nějakého důvodu každý den méně užitečný. Nechat zprávy u Balwera bylo už tak dost špatné, ačkoliv to byly samé nesmysly, ale dokonce i Omerna měl mít dost rozumu, aby nedával jednu z trubiček se třemi červenými proužky nikomu jinému než samotnému Niallovi. Niall přidržel trubičku u lampy a prozkoumal vosk. Pečeť byla neporušená, dokud ji nezlomil nehtem na palci. Bude muset Omernovi pořádně zatopit, dostat do něj nějak strach ze Světla. Ten hlupák byl jako vějička k ničemu, pokud nebude hrát dokonalého mistra špiona, jak nejlépe dokáže.

Zpráva byla opět od Varadina, v Niallově soukromé šifře, psané tím šíleným pavoučím škrabopisem na proužku tenoučkého papíru. Skoro ji spálil nepřečtenou, pak ho ale zaujalo cosi podivného na konci. Začal opět na začátku a velice pečlivě si v duchu překládal šifru. Chtěl si být naprosto jistý. Stejně jako předtím to byly jenom bláboly o Aes Sedai na vodítcích a podivných zvířatech, ale přímo na konci... Varadin pomohl Asidimu Faisarovi najít v Tanchiku skrýš. Pokusí se Faisara propašovat pryč, ale Předběžníci mají tak dobré stráže, že za hradby bez svolení neproklouzne ani šeptnutí.

Niall si zamyšleně třel bradu. Faisar byl jedním z mužů, které poslal do Tarabonu, aby zjistili, jestli se dá něco zachránit. Faisar o Varadinovi nic nevěděl a Varadin neměl vědět nic o Faisarovi. Předběžníci mají tak dobré stráže, že za hradby neproklouzne ani šeptnutí. Škrábanice šílence.

Nacpal papírek do kapsy a vrátil se do předpokoje. „Balwere, jaká je poslední zpráva ze západu?“ Mezi nimi „západ“ vždy znamenal hranici s Tarabonem.

„Žádné změny, můj pane. Hlídky, které proniknou příliš hluboko do Tarabonu, se nevracejí. Nejhorší potíže u hranic znamenají uprchlíci, co se snaží přejít sem.“

Hlídky, které pronikly až příliš hluboko. Tarabon byl jáma plná kroutících se jedovatých zmijí a vzteklých krys, ale... „Jak rychle dostaneš kurýra do Tanchika?“

Balwer ani nemrkl. Ten muž by nedal najevo překvapení, ani kdyby na něj jednoho dne promluvil kůň. „Potíž bude, jak získat čerstvé koně, až překročí hranici, můj pane. Normálně bych řekl dvacet dní tam a zpátky, s trochou štěstí možná trochu míň. Teď nejméně dvakrát tolik, se štěstím. Možná dvakrát tolik jen na cestu do Tanchika.“ Jáma, která spolkne kurýra a nezůstane po něm ani chlup.

Vracet se nebude nutné, ale to si Niall nechal pro sebe. „Tak to zařiď, Balwere. Budu mít dopis do hodiny připravený. Promluvím s kurýrem sám.“ Balwer na souhlas sklonil hlavu, ale zároveň si mnul ruce nad tou urážkou. Aťsi. Byla jen malá naděje, že by se to dalo provést bez odhalení Varadina. Byla to nezbytná opatrnost, pokud byl skutečně šílený, ale pokud ne... Odhalit ho by nic neurychlilo.

Zpátky v přijímacím sále si Niall znovu prostudoval Varadinovu zprávu, než proužek papíru přidržel nad plamenem lampy a podíval se, jak hoří. Popel rozmačkal v prstech.

Ohledně akce a informace měl čtyři pravidla. Nikdy neutvořit plán, aniž by věděl o nepříteli všechno, co se jen vědět dalo. Nikdy se nebát změnit plány, když získal novou informaci. Nikdy si nemyslet, že ví všecko. A nikdy nečekat, až bude všecko vědět. Muž, který čekal, až bude vědět všecko, ještě seděl ve stanu, když už mu jej nepřítel zapálil nad hlavou. Niall se těchto pravidel držel. Pouze jednou v životě se jich z náhlého popudu nedržel. U Jhamary, a to jenom proto, že měl takový divný pocit, nechal třetinu svého vojska hlídat hory, o nichž všichni tvrdili, že jsou naprosto neschůdné. Zatímco manévroval se zbytkem oddílů, aby rozdrtil Muranďany a Altařany, vyhrnulo se z těch „neschůdných“ průsmyků illianské vojsko, které mělo být stovky mil daleko. Jediný důvod, proč se mu tehdy podařilo stáhnout bez naprosté porážky, byl „pocit". A teď měl takový divný pocit znovu.

„Já mu nevěřím,“ prohlásil Tallanvor důrazně. „Připomíná mi jednoho mladého podvodníčka, kterého jsem jednou viděl na jarmarku. Měl dětskou tvářičku, díval se ti do očí a usmíval se, zatímco zpod skořápky vytahoval hrášek.“

Morgasa pro jednou neměla potíže se ovládnout. Mladý Paitr hlásil, že jeho strýc konečně našel způsob, jak ji propašovat z pevnosti Světla ji i ostatní. Ostatní byli na překážku. Torwyn Barshaw už dávno tvrdil, že ji samotnou dokáže dostat ven, ale ona nechtěla nechat ostatní vydané bělokabátníkům na milost a nemilost. Dokonce ani Tallanvora ne.

„Zaznamenám si tvoje pocity,“ prohlásila shovívavě. „Jenom se jimi nenech ovlivnit. Máš nějaké rčení, které by se k tomu hodilo, Lini? Něco pro mladého Tallanvora a jeho pocity?“ Světlo, proč ji tolik těší si z něj utahovat? Dostal se blízko k velezradě, ale ona byla jeho královna, ne... Konec myšlenky nepřišel.

Lini seděla u okna a motala do klubka modrou přízi z přadene, které jí držela Breana v natažených rukou. „Paitr mi připomíná toho mladého podkoního těsně předtím, než jsi odešla do Bílé věže. Toho, co dvěma komorným udělal dítě a pak ho chytili, když se snažil vyklouznout ze zámku s pytlem plným nádobí tvé matky.“

Morgasa stiskla zuby, ale její radost nemohlo nic pokazit, dokonce ani pohled, který po ní vrhla Breana, jako by jí mělo být dovoleno také vyjádřit svůj názor. Paitr byl bez sebe radostí z blížícího se Morgasina útěku. Jistě, částečně proto, že od svého strýce očividně čekal nějakou odměnu za svůj podíl na práci – alespoň to naznačilo několik jeho poznámek, něco o tom, že musí napravit neúspěch doma – ale mladý muž málem tancoval, když souhlasila s plánem, díky němuž se dnes dostanou z pevnosti a z Amadoru do východu slunce. Pryč z Amadoru a na silnici do Ghealdanu, kam nepřijdou vojáci, kteří by chtěli uvrhnout Andor do želez. Přede dvěma dny přišel sám Barshaw, aby jí vylíčil svůj plán, převlečený za kupce, přinášejícího pletací jehlice a přízi. Byl to podsaditý muž s velkým nosem, cholerickým pohledem a opovržlivými rty, ačkoliv mluvil docela uctivě. Bylo těžko uvěřit, že je Paitrovým strýcem – tolik se od sebe lišili – natož obchodníkem. Jeho plán byl však jednoduchý, byť těžko důstojný, bylo k němu potřeba jen málo mužů mimo pevnost, aby fungoval. Morgasa vyjede z pevnosti Světla zasypaná na dně káry naložené odpadky z kuchyně.

„Takže všichni víte, co dělat,“ řekla jim. Dokud ona zůstávala ve svých pokojích, ostatní se mohli pohybovat se značnou volností. Na tom vše záviselo. No, ne všechno, ale rozhodně útěk ostatních kromě ní. „Lini, ty s Breanou musíte být na nádvoří prádelny, než odzvoní dopoledne.“ Lini samolibě kývla, ale Breana při pohledu na ni stiskla rty. Tohle už prošly dvacetkrát. I tak Morgasa nehodlala připustit nějakou chybu, díky níž by někdo zůstal tady. „Tallanvore, ty necháš meč tady a pak počkáš v hostinci U dubu a trnu.“ Otevřel ústa, ale ona ho pevně předešla. „Slyšela jsem tvoje námitky. Můžeš si najít jiný meč. Uvěří, že se chceš vrátit, když ho tu necháš.“ Zamračil se, ale nakonec kývl. „Lamželezo počká u Zlaté hlavy a Basel u –“

Kdosi spěšně zaklepal na dveře a pak je otevřel. Jen natolik, aby do nich mohl Basel strčit lysou hlavu. „Má královno, je tu jakýsi muž... dítě...“ Ohlédl se přes rameno do chodby. „Je to tazatel, má královno.“ Tallanvorovi samozřejmě sjely ruce k jílci meče a nesundal je, dokud mu dvakrát nepokynula a navíc se na něj nezamračila.

„Pusť ho dál.“ Podařilo se jí mluvit klidně, ale v žaludku se jí třepotali motýli o velikosti lišek. Tazatel? Copak teď, když všechno šlo tak dobře, dojde stejně náhle ke katastrofě?

Vysoký muž s orlím nosem odstrčil cestou dovnitř Basela stranou a zavřel mu dveře před nosem. Bílozlatý tabard s karmínovou holí na rameni určoval jeho hodnost inkvizitora. S Eironem Sarenem se ještě nesetkala, ale ukázali jí ho. Ve tváři měl výraz neotřesitelné jistoty. „Jsi povolána k panu velícímu kapitánovi,“ pronesl chladně. „Půjdeš hned.“

Morgasiny myšlenky se hnaly rychleji než motýli. Byla zvyklá, že ji volal – Niall za ní nikdy nechodil, když teď byla v pevnosti – předvolával si ji k další přednášce o její povinnosti k Andoru nebo k údajně přátelskému pohovoru, který jí měl dokázat, že Niall má na srdci jen nejlepší zájem její i Andoru. Na tohle byla zvyklá, ale ne na takového posla. Jestli ji předají tazatelům, žádné vytáčky jí nepomohou. Asunawa by poslal dost mužů, aby ji odvlekli, i každého, kdo by byl s ní. S ním se krátce setkala. Tuhla jí z něj krev v žilách. Proč poslali inkvizitora? Vyslovila tuto otázku nahlas a Saren odpověděl stejně mrazivým tónem.

„Byl jsem s panem velícím kapitánem a měl jsem cestu tímto směrem. Svoji záležitost jsem vyřídil a teď tě doprovodím zpátky. Koneckonců jsi královna, zasloužíš si úctu.“ To vše pronášel lehce znuděným, trochu netrpělivým hlasem, až na to poslední, kdy se mu do slov vloudil ironický posměch. Ale žádné teplo.

„Nuže dobrá,“ prohlásila.

„Mám tě doprovodit, má královno?“ Tallanvor se obřadně uklonil, aspoň že dával najevo nějakou úctu, když byl nablízku nějaký cizák.

„Ne.“ Vezme s sebou místo toho Lamželeza. Ne, vypadalo by to, že si myslí, že potřebuje ochránce. Saren ji děsil téměř tolik jako Asunawa, a ona nedovolí, aby něco z toho zachytil. Nasadila nedbalý, tolerantní úsměv. „Tady jistě nepotřebuji ochranu.“

Saren se také usmál, totiž aspoň zvlnil rty. Zdálo se, že se jí posmívá.

Venku se na ni Basel a Lamželezo nejistě podívali a ona téměř změnila názor ohledně doprovodu. Byla by ho změnila, kdyby nebyla uvnitř promluvila. Ale dva muži by ji nedokázali ochránit, kdyby to skutečně byla nějaká vymyšlená past, a změna názoru by odhalila její slabost. Kráčela vedle Sarena kamennými chodbami a cítila se hodně slabá, vůbec ne jako královna. Ne. Možná bude křičet jako všichni ostatní, až ji tazatelé dostanou do svého žaláře – no, tady nebylo žádné možná, nebyla natolik hloupá, aby věřila, že královské tělo se v tomto ohledu nějak liší od těla obyčejného člověka – ale do té doby bude tím, čím je. Schválně se začala uklidňovat.

Saren ji dovedl na malé, plochými kameny dlážděné nádvoří, kde do pasu obnažení muži sekali meči do dřevěných kůlů. „Kam jdeme?“ chtěla vědět. „Tohle není cesta, kterou jsem předtím šla k panu velícímu kapitánovi. On je někde jinde?“

„Jdu nejkratší cestou,“ opáčil stroze. „Mám na práci důležitější věci než...“ Nedořekl a ani nezpomalil.

Neměla jinou možnost než ho následovat chodbou lemovanou dlouhými pokoji plnými úzkých kavalců, kde pobývali muži často do pasu nazí, i víc. Upírala oči Sarenovi na záda a skládala si sžíravé věty, které hodlala Niallovi přednést. Přes nádvoří, kde se ve vzduchu vznášel těžký pach koňského hnoje a v rohu podkovář koval koně, další kasárenskou chodbou, a pak byla po straně kuchyně a ve vzduchu silná vůně jídla, další nádvoří... Prudce se zastavila.

Uprostřed nádvoří stála vysoká dlouhá šibenice. Těsně vedle sebe tu visely tři ženy a přes tucet mužů, s rukama a nohama spoutanýma a oprátkami kolem krků. Někteří zoufale vzlykali, většina jenom vypadala zděšeně. Poslední dva muži na konci byli Torwyn Barshaw a Paitr, chlapec byl jenom v košili místo v červenobílém kabátě, který mu nechala ušít. Paitr neplakal, jeho strýc však ano. Paitr byl zřejmě příliš zděšený, aby myslel na slzy.

„Pro Světlo!“ zavolal bělokabátnický důstojník a další bělokabátník postrčil páku na konci šibenice.

S hlučným prásknutím se otevřela padací dvířka a oběti zmizely z dohledu. Několik natažených provazů se třáslo, jak se ti na jejich konci dusili, místo aby zemřeli rychle se zlomeným vazem. Jeden z nich byl i Paitrův. A s ním zemřel také její skvělý útěk. Snad si měla dělat tolik starostí i kvůli němu, ale ona myslela na útěk, na cestu z pasti, do níž nakráčela. Sama padla do pasti a Andor s ní.

Saren se na ni díval, očividně očekával, že omdlí nebo začne zvracet.

„Tolik naráz?“ řekla, pyšná na svůj klidný hlas. Paitrův provaz se konečně přestal třepat. Teď se jenom pomalu houpal sem a tam. Žádný útěk.

„Věšíme temné druhy každý den,“ odtušil Saren suše. „V Andoru je možná propouštíte s domluvou. My ne.“

Morgasa se mu podívala do očí. Nejkratší cesta? Takže tohle byla Niallova nová taktika. Nepřekvapilo ji, že se nezmínil o jejím plánovaném útěku. Niall na to byl příliš prohnaný. Ona byla čestný host a Paitra a jeho strýce pověsili čistě náhodou za nějaký zločin, který s ní neměl nic společného. Kdo další vystoupí na šibenici? Lamželezo, nebo Basel? Lini, nebo Tallanvor? Zvláštní, ale představa Tallanvora s provazem kolem krku ji ranila víc než představa Lini. Mysl s námi hraje podivné triky. Přes Sarenovo rameno zahlédla Asunawu v okně nad šibenicí. Díval se na ni. Možná byla tohle jeho práce, ne Niallova. Nebyl v tom žádný rozdíl. Nesměla dovolit, aby lidé umírali pro nic za nic. Nesměla nechat Tallanvora zemřít. Velmi zvláštní triky.

Posměšně zvedla obočí a pronesla: „Jestli se ti z toho podlomila kolena, můžeme samozřejmě počkat, než znovu nalezneš sílu.“ Lehký hlas, vůbec neovlivněný tím, co viděla. Světlo, ať nezačne zvracet.

Sarenovi potemněla tvář, otočil se na patě a rychle odešel. Morgasa ho následovala důstojným tempem, aniž vzhlédla k Asunawovi v okně, a snažila se nemyslet na šibenici.

Třeba to skutečně byla nejkratší cesta, protože v další chodbě ji Saren vyvedl po schodišti a dovedl do Niallova přijímacího sálu rychleji, než když za ním šla předtím. Niall jako obvykle nevstal a pro ni tu také nebyla židle, takže před ním musela stát jako prosebnice. Vypadal rozrušeně, seděl mlčky a díval se na ni, ale doopravdy ji nevnímal.

Vyhrál a dokonce ji ani nevnímal. To ji podráždilo. Světlo, on vyhrál. Nejspíš by se měla vrátit do svých pokojů. Kdyby řekla Tallanvorovi, Lamželezovi a Baselovi, aby jí prosekali cestu, pokusili by se o to. Zemřeli by a ona rovněž. Nikdy nedržela v ruce meč, ale pokud vydá tenhle rozkaz, vezme si ho. Zemře a na Lví trůn nastoupí Elain. Nastoupí, jakmile z něj bude možné vytlačit al’Thora. Bílá věž zařídí, aby Elain dostala, co jí náleží. Věž. Jestli Elain zabezpečí trůn Věž... Vypadalo to šíleně, ale ona důvěřovala Věži ještě méně než Niallovi. Ne, musí Andor zachránit sama. Ale za jakou cenu. Tu cenu bude nutné zaplatit.

Musela ze sebe slova vyrazit. „Jsem připravená podepsat tvou smlouvu.“

Niall ji málem ani neslyšel. Pak zamrkal, sarkasticky se zasmál a potřásl hlavou. To ji taky podráždilo. Předstírat překvapení. Nesnažila se utéci. Byla hostem. Přála si, aby na šibenici viděla jeho.

Pohnul se tak rychle, že málem zahnal vzpomínku na svou předchozí apatii. V malé chvilce tu měl svého vysušeného sekretáříčka s dlouhým pergamenem, všechno již bylo sepsáno, dokonce i kopie s pečetí Andoru, kterou by nepoznala od originálu.

Volba nevolba, dala si načas, aby přečetla podmínky. Nijak se nelišily od toho, co čekala. Niall povede bělokabátníky, aby jí znovu získali trůn, ale bylo zapotřebí zaplatit cenu, i když to nebylo vyřčeno zcela otevřeně. Navěky bude tisíc bělokabátníků posádkou v Caemlynu s vlastními zákony a soudním dvorem, nebudou podléhat andorským zákonům. Bělokabátníci budou navěky po celém Andoru postaveni na roveň královnině gardě. Odčinit tenhle podpis by mohlo trvat celý její život i Elainin, ale druhou možností byl al’Thor se Lvím trůnem jako trofejí. Jestli na něj znovu usedne nějaká žena, bude to Elenia nebo Naean nebo některá z téhož plemene, a jako al’Thorova loutka. Tohle, nebo Elain jako loutka Věže. Nedokázala se přimět, aby věřila Věži.

Napsala jasně své jméno a do červeného vosku, který Niallův sekretář nakapal na konec dokumentu, vtiskla kopii pečeti. Lev Andoru obklopený Růžovou korunou. Tak, byla první královnou, která na andorské půdě přijala cizí vojáky.

„Za jak dlouho...?“ Vyslovit to bylo těžší, než si představovala. „Za jak dlouho tvoje legie vyrazí?“

Niall zaváhal a podíval se na stůl. Nebylo na něm nic než brk a inkoust, miska s pískem a ještě změklá tyčinka pečetního vosku, jako by nedávno napsal nějaký dopis. Doškrábal svůj podpis na smlouvu a otiskl svoji pečeť, sluneční kotouč, do zlatého vosku. Pak podal dokument svému sekretáři. „Odnes tohle do kanceláře, Balwere. Obávám se, že nemohu vyrazit tak rychle, jak jsem doufal, Morgaso. Musím uvážit nový vývoj událostí. Nic, s čím by sis musela dělat starosti. Prostě jen problém s tím, jak nejlépe jednat v oblastech, které nemají spojitost s Andorem. Trvám na tom, abys tohle vzala tak, že prostě budu mít víc času těšit se ze tvé společnosti.“

Balwer se ladně uklonil, byť poněkud pedanticky, a přesto si byla Morgasa téměř jistá, že překvapeně mrkl na Nialla. Sama téměř zírala s otevřenou pusou. Tlačil na ni a tlačil, a teď že má na starosti jiné záležitosti? Balwer odchvátal, jako by se bál, že by se mu mohla pokusit vyrvat smlouvu z ruky a roztrhat ji, ale to ji ani nenapadlo. Aspoň nebudou další věšení. To ostatní vyřídí, až to půjde. Jeden krok po druhém. Umíněný odpor povolil, teď však zase získala čas, a tak nečekaný dar nesměla vyplýtvat. Potěšení z její společnosti?

Nasadila hřejivý úsměv. „Mám pocit, jako by mi ze srdce spadl těžký kámen. Pověz, hraješ dámu?“

„Jsem považován za slušného hráče.“ Zprvu se usmíval překvapeně, pak pobaveně.

Morgasa se zarděla, ale podařilo se jí nedat najevo hněv. Třeba to tak bude nejlepší, když ji bude odteď považovat za zlomenou. Zlomeného protivníka nikdo nesleduje příliš ostře, ani si ho příliš neváží, a bude-li opatrná a bude-li mít dost času, mohla by znovu získat to, co pustila, dřív než vojáci opustí Amadicii. Ve hře rodů měla velmi dobrého učitele.

„Pokusím se ti nebýt příliš špatným soupeřem, budeš-li si chtít zahrát.“ Byla ve skutečnosti velmi dobrá hráčka, ale bude samozřejmě muset prohrát, ačkoliv ne tak rychle, aby ho to znudilo. Morgasa velice nerada prohrávala.

Asunawa zamračeně bubnoval prsty na pozlacený lenoch křesla. Nad hlavou měl na opěradle křesla pastýřskou hůl vypracovanou ve třpytném laku na čistě bílém kotouči. „Čarodějnici to vyvedlo z rovnováhy,“ zamumlal.

Saren odpověděl jako na obvinění. „Některé lidi věšení poleká. Jak jsem slyšel, včera sebrali temné druhy, kteří právě odříkávali nějaký katechismus Stínu, když Trom vyrazil dveře. Zkontroloval jsem to, ale nikoho nenapadlo zkontrolovat, jestli s ní měli nějaké spojení.“ Alespoň nepřešlapoval. Stál zpříma, jako každý správný člen ruky Světla.

Asunawa jeho vysvětlování odmítl lehounkým mávnutím ruky. Ovšemže tu nebylo žádné spojení, kromě toho, že je čarodějnice a oni temní druhové. Čarodějnice byla, koneckonců, v pevnosti Světla. Přesto si dál dělal starosti.

„Niall mě pro ni poslal, jako bych byl pes,“ skřípal zuby Saren. „Málem jsem si vyzvrátil žaludek, stát tak blízko čarodějnici. Hodlal jsem ji uškrtit.“

Asunawa se nenamáhal s odpovědí. Jistě, Niall ruku Světla nenáviděl. Většina lidí nenávidí to, čeho se bojí. Ne, on byl v duchu u Morgasy. Podle toho, co se povídalo, nebyla slaboch. Rozhodně Nialla odrážela dost dobře. Většina lidí by se byla zhroutila, jakmile by vstoupila do pevnosti. Kdyby se nakonec ukázalo, že je přece jen slaboch, zničila by mu některé plány. Měl v hlavě uspořádané všechny podrobnosti, každý den jejího soudu s velvyslanci všech zemí, které se ještě na něco takového zmohou, po ruce, až do jejího konečného dramatického přiznání, jež z ní vynutí tak obratně, že nikdo nikdy nenajde jedinou stopu, a pak obřady kolem její popravy. Zvláštní popravčí lešení, jenom pro ni, aby bylo poté uchováno na památku této události.

„Doufejme, že bude Niallovi nadále odolávat,“ řekl s úsměvem, jejž by někteří nazvali mírným a zbožným. Dokonce ani Niall nemohl mít nekonečnou trpělivost, nakonec ji bude muset přece jen předat spravedlnosti.

32

Spěšné předvolání

Egwain měla z Randovy návštěvy v Cairhienu dojem, jako by to byla jedna z těch velkých přehlídek ohňostrojů, o nichž slyšela, ale nikdy žádnou neviděla, probíhající po celém městě. Ozvěny jako by neměly nikdy skončit.

Samozřejmě se už k paláci nepřiblížila, ale moudré chodily každý den hledat pasti položené s pomocí saidaru a říkaly jí, co se děje. Šlechtici se na sebe koukali úkosem, Tairenové i Cairhieňané. Berelain se zřejmě začala schovávat a odmítala se sejít s každým, s kým přímo nemusela. Rhuark jí zjevně vyčinil, že zanedbává své povinnosti, avšak s malým účinkem. V celém paláci to zřejmě neovlivnilo jedině jeho. Dokonce i sloužící vyskočili, když jste se na ně podívali, ačkoliv tohle mohlo být také jen tím, že za každým rohem mohli narazit na moudrou, která strkala nos do cizích věcí.

V táboře to nešlo o nic líp, aspoň mezi moudrými. Ostatní Aielové byli jako Rhuark, klidní a vyrovnaní. Ve srovnání s jejich přístupem vypadala nálada moudrých ještě napjatější, a ne že by to byla potřeba. Amys a Sorilea se vrátily ze schůzky s Randem a málem syčely. Neřekly proč, no, ne tam, kde by je mohla Egwain slyšet, ale ten pocit se mezi moudrými šířil stejně rychle jako myšlenka, až všechny do poslední obcházely táborem jako naježené kočky, připravené skočit po všem, co se hne. Jejich učednice chodily po špičkách a mluvily potichu, přesto však dostávaly vyhubováno i za to, co by předtím prošlo bez povšimnutí, a tresty za to, co by předtím vyvolalo jenom vyhubování.

Že se v táboře objevily shaidské moudré, také nijak nepomohlo. Aspoň Therava a Emerys byly moudré. Třetí ženou byla sama Sevanna, důležitě si vykračovala s jupkou rozvázanou tak, že mohla konkurovat i Berelain, bez ohledu na to, jak se prášilo. Therava a Emerys prohlašovaly, že Sevanna je moudrá, a ačkoliv Sorilea reptala, nebyla jiná možnost než ji za takovou přijmout. Egwain si byla jistá, že přišly špehovat, ale když to naznačila, Amys se na ni jenom podívala. Chráněné zvykem mohly mezi stany volně přecházet, a všechny moudré – dokonce i Sorilea – je vítaly jako blízké přítelkyně či první sestry. Přesto jejich přítomnost všeobecně panující náladu ještě víc vyostřila. Zvláště Egwaininu. Ta ulizující se kočka Sevanna věděla, kdo je, a nijak se nenamáhala skrývat potěšení z toho, když při každé možné příležitosti posílala „tu zakrslou učednickou holku", aby jí donesla hrnek vody nebo něco podobného. Sevanna se na ni taky dívala, jenom tak tak že otevřeně necivěla. Egwain z ní měla pocit, jako by si prohlížela slepice a přemýšlela o tom, jak je uvaří, až je ukradne. Horší bylo, moudré jí nechtěly říci, o čem si povídají. Byla to záležitost moudrých a ne učednic. Ať už tu byly Shaido z jakéhokoliv důvodu, nálada mezi ostatními moudrými je rozhodně zajímala. Egwain nejednou viděla Sevannu, když si myslela, že ji nikdo nepozoruje, a sama sledovala Amys, Malindhe nebo Cosain, jak přecházejí, hovoří samy k sobě a zbytečně si upravují loktuše. Egwain samozřejmě nikdo neposlouchal. Příliš mnoha poznámkami o shaidských ženách si nakonec vysloužila to, že většinu dne kopala jámu „dost hlubokou, aby se v ní dalo stát a zvenku nebyla vidět", a když vylezla ven, celá zpocená a špinavá, aby ji zasypala, Sevanna se dívala.

Dva dny po Randově odchodu Aeron a některé další moudré přemluvily tři Děvy, aby v noci proklouzly přes zeď do Arilynina paláce a zjistily, co se dá, což nakonec všechno jenom zhoršilo. Ty tři se vyhnuly Gawynovým hlídkám, i když s většími obtížemi, než čekaly, jenomže Aes Sedai byly něco jiného. Zatímco ještě slézaly ze střechy do podkroví, obalily je prameny jediné síly a vtáhly dovnitř. Naštěstí si Coiren a ostatní zřejmě myslely, že tam přišly krást, ačkoliv Děvy to možná nepovažovaly za tak šťastné. Vyhodily je na ulici tak potlučené, že málem nemohly chodit, a když se pak vrátily do stanů, ještě pořád se snažily nepopotahovat. Ostatní moudré se pak střídaly v kritizování, obvykle v soukromí, i když Sevanna si dala záležet a pustila se do nich tam, kde bylo co možná nejvíc lidí. Sevanna a její dvě společnice otevřeně ohrnovaly nos, kdykoliv Aeron či jednu z ostatních zahlédly, a mezi sebou velmi hlasitě rozmlouvaly o tom, co Aes Sedai asi udělají, až to zjistí. Dokonce i Sorilea se na ně přitom podívala úkosem, ale žádná nic neřekla, a Aeron a její přítelkyně začaly chodit po špičkách stejně jako učednice. Učednice se začaly skrývat, když zrovna nevykonávaly své povinnosti či neměly učení. Všeobecně panující napjatá nálada teď hrozila přímo výbuchem.

Až na tu jámu se Egwain dařilo vyhnout nejhoršímu, ale jenom díky tomu, že se hodně držela mimo tábor, hlavně proto, aby se dostala pryč od Sevanny dřív, než se neovládne a té ženské neudělí lekci. Nepochybovala o tom, jak by celá záležitost skončila. Sevanna byla přijímána jako moudrá bez ohledu na to, kolik úšklebků se objevovalo, když zrovna nebyla poblíž. Amys a Bair by nejspíš nechaly tu shaidskou ženštinu, aby jí sama určila trest. Aspoň že držet se od ní dál nebylo nijak zvlášť těžké. Sice byla učednice, ale jenom Sorilea se aspoň trochu namáhala, aby ji naučila tu tisícovku věcí, které musela moudrá znát. Dokud jí Amys a Bair nedají konečné svolení k návratu do Tel’aran’rhiodu, dny a noci patřily většinou jenom jí samotné, tedy pokud se jí podařilo uniknout tomu, aby ji Surandha a ostatní nevyčenichaly a neposlaly mýt nádobí nebo sbírat trus na oheň či něco podobného.

Vůbec nechápala, proč dny plynou tak pomalu. Usoudila, že to musí být tím čekáním na Amys a Bair. Gawyn každé ráno přicházel k Dlouhánovi. Zvykla si na dvojsmyslné poťouchlosti tlusté hostinské, i když ji jednou či dvakrát napadlo, že tu ženskou nakopne. Možná třikrát, víckrát určitě ne. Hodiny se hnaly úprkem. Ještě se mu pořádně neusadila na koleni a už byl čas mu urovnat vlasy a odejít. Sezení na jeho koleni ji již více neděsilo. Ne že by ji to někdy doopravdy děsilo, jenže začínalo to být víc než příjemné. Když ji občas napadly věci, které by ji napadat neměly, a ona se kvůli tomu začervenala, Gawyn ji vždycky pohladil prsty přes ruměnec a pronesl její jméno způsobem, který by klidně mohla slýchat pořád. O tom, co se děje s Aes Sedai, si nechal uklouznout méně, než zjistila jinde, a jí na tom za mák nezáleželo.

To ostatní hodiny se vlekly, jako kdyby se táhly bahnem. Měla tak málo práce, až se začala bát, že zoufalstvím praskne. Moudré hlídající Arilynin zámek hlásily, že žádné nové Aes Sedai se neobjevily. Strážkyně byly vybrány z těch moudrých, které uměly usměrňovat, a tvrdily, že Aes Sedai uvnitř usměrňují dnem i nocí bez přerušení. Egwain se však neodvažovala přijít blíž. Ostatně i kdyby tam zašla, nepoznala by, co dělají, pokud by neviděla prameny. Kdyby byly moudré méně uštěkané, mohla by trávit víc času ve stanu čtením, jenže když jednou sáhla na knihu za denního světla, Bair hned začala bručet něco o dívkách marnících dny líným povalováním, a Egwain zamumlala, že cosi zapomněla, a vyběhla ze stanu dřív, než jí najde něco užitečnějšího na práci. Chvilka hovoru s jinou učednicí by mohla být stejně nebezpečná. Když se jednou zastavila, aby prohodila pár slov se Surandhou, která se schovávala ve stínu stanu, jenž patřil nějakým Kamenným psům, vysloužily si tím obě odpoledne praní, když je tam Sorilea načapala. Egwain by práce mohla skutečně potěšit, jelikož měla aspoň co dělat, ale Sorilea prohlédla dokonale čisté prádlo, visící ve stanu, aby se na ně nenachytal všudypřítomný prach, zafuněla a řekla jim, aby to udělaly znova. Dvakrát jim řekla, aby to udělaly znova! Sevanna také chvíli přihlížela.

Když byla ve městě, Egwain se pořád ohlížela přes rameno, ale třetího dne se vydala do přístavu, opatrně jako myš plížící se kolem kočky. Jakýsi vyzáblý chlapík s úzkým člunkem se poškrábal v řídnoucích vlasech a řekl si o stříbrnou marku, aby ji dovezl k lodi Mořského národa. Všechno bylo drahé, tohle však bylo směšné. Upřela na něj pohled a řekla mu, že může dostat stříbrný groš – což bylo ve skutečnosti také příliš – a doufala, že při smlouvání nepřijde o celý obsah svého váčku. Neměla v něm moc. Kolem Aielů všichni nadskakovali a ucukávali, ale když přišlo na smlouvání, lidé prostě zapomněli na cadin’sory a oštěpy a bojovali jako lvi. Muž otevřel bezzubá ústa, zavřel je, zadíval se na ni, pak si cosi tiše zamumlal a k jejímu překvapení jí řekl, že mu krade chleba od pusy.

„Nastup si,“ zabručel. „Nastup si. Nemůžu promarnit celej den kvůlivá almužně. Zastrašovat chlapa. Krást chleba.“ Takhle pokračoval, i když již zasedl k veslům a zamířil s loďkou do rozlehlých vod Alguenyi.

Egwain nevěděla, jestli se Rand sešel s paní vln, ale doufala, že ano. Podle Elain byl Drak Znovuzrozený pro Mořský národ Coramoorem, Vyvoleným, a stačilo, aby se jenom objevil, a oni hned začínali dělat, co mu na očích viděli. Egwain však doufala, že se moc neplazili. Randovi se toho už tak dostávalo příliš. Přesto to nebylo kvůli Randovi, proč se vydala na vodu s klejícím lodníkem. Elain se s některými Atha’an Miere skutečně setkala, cestovala na jedné z jejich lodí a tvrdila, že hledačky větru Mořského národa umějí usměrňovat. Aspoň některé z nich. Možná většina. To bylo tajemství, které Atha’an Miere pečlivě uchovávali, nicméně hledačka větru na Elainině plavidle byla ochotná podělit se o své vědomosti, jakmile bylo její tajemství jednou vyzrazeno. Hledačky větru Mořského národa znaly počasí. Elain prohlašovala, že o počasí vědí víc než Aes Sedai. Říkala, že hledačka větru na její lodi zvládala ohromné prameny, aby pořídila příznivý vítr. Egwain neměla tušení, kolik z toho byla pravda a kolik jen nadšení, ale naučit se trochu něco o počasí bylo rozhodně lepší než točit palci a přemítat, jestli by jí nepřineslo úlevu od moudrých a Sevanny, kdyby se nechala chytit Nesune. S tím, co věděla teď, by nedokázala přivolat déšť, ani kdyby byla obloha celá černá. V této chvíli samozřejmě žhnulo slunce, jako koule leštěného zlata na bezmračné obloze, a nad tmavou hladinou tančily vlny horka. Aspoň že se takhle daleko na řeku nedostal prach.

Když lodník konečně přitáhl vesla a nechal lodičku splývat vedle korábu, Egwain se posadila, nevšímajíc si jeho mumlání, že je oba shodí do řeky. „Haló!“ zavolala. „Haló? Můžu na palubu?“

Byla na několika říčních plavidlech a byla pyšná, že zná správné termíny – vodní národ byl zřejmě nedůtklivý na nesprávná slovíčka – ale tohle plavidlo bylo mimo její zkušenost. Viděla už delší říční bárky, jenom pár, ale žádné tak vysoké. Někteří členové posádky byli v ráhnoví nebo šplhali po nakloněných stěžních, snědí muži, do pasu nazí, bosí, v širokých barevných kalhotách, které jim přidržovaly široké šerpy, a také snědé ženy v halenách jasných barev.

Právě chtěla znovu zakřičet, ještě hlasitěji, když se přes bok lodi spustil provazový žebřík. Z paluby nikdo neodpověděl, jenomže tohle vypadalo jako dostatečné pozvání. Egwain šplhala. Bylo to obtížné – ne to šplhání, ale udržet si suknice slušně u těla, chápala, proč ženy Mořského národa nosí kalhoty – nakonec se však dostala k zábradlí.

Oči jí ihned padly na ženu na sáh od ní. Halenu a kalhoty měla z modrého hedvábí, přepásané tmavší šerpou. V každém uchu měla tři zdobené zlaté kroužky a od jednoho kroužku k nosu měla natažený zlatý řetízek, na němž visely třpytivé medailonky. Elain jí to popisovala, díky Tel’aran’rhiodu jí to i ukázala, ale vidět to na vlastní oči Egwain přece jen vyvedlo z míry. Bylo tu však něco jiného. Vycítila schopnost usměrňovat. Našla hledačku větru.

Otevřela ústa, ale před očima se jí mihla snědá ruka s lesklou dýkou. Než stačila vykřiknout, čepel přeřízla provazový žebřík. Egwain, stále ještě se držíc zbytečného žebříku, spadla dolů.

Teď vykřikla – na chviličku, než po hlavě dopadla do vody a zanořila se do hloubky. Do otevřené pusy jí vletěla voda a utopila její výkřik. Měla dojem, že spolykala půlku řeky. Zoufale se snažila strhnout sukně, které se jí omotaly kolem hlavy, a zbavit se žebříku. Nebude panikařit. Nebude. Jak hluboko se asi dostala? Kolem byla jenom bahnitá tma. Kudy nahoru? Hrudník jí svíraly železné obruče, ale ona vyfoukla nosem a dívala se, kterým směrem jdou bubliny. Připadalo jí, že dolů a nalevo. Zkroutila se a pak vyrazila k hladině. Jak daleko? Plíce jí hořely.

Dostala hlavu na denní světlo a kašlavě nabrala vzduch do plic. K jejímu překvapení sáhl lodník dolů a pomaluji vytáhl do člunu, přičemž jí nadával, ať se přestane plácat, že je oba převrhne, a dodal, že Mořský národ je pěkně háklivá cháska. Naklonil se přes bort a zachytil její loktuši dřív, než se znovu ponořila. Egwain mu ji sebrala a on couvl, jako by si myslel, že ho s ní chce praštit. Sukně měla těžké a omotané kolem nohou, živůtek i košile se jí lepily k tělu. Šátek se jí svezl do očí. Na dně člunu se jí pod nohama tvořila louže.

Člun zatím proud snesl asi na dvacet kroků od lodi. Hledačka větru teď stála u zábradlí spolu se dvěma dalšími ženami. Jedna byla v prostém zeleném hedvábí, druhá v červeném brokátu. Jejich kroužky v uších a nosech a řetízky zachytávaly sluneční světlo.

„Je ti odmítnut dar převozu,“ zavolala zeleně oděná žena a ta v červeném křikla: „Vyřiď ostatním, že převleky nás nezmatou. Nás nevyděsíte. Všem je vám odmítnut dar převozu!“

Seschlý lodník zvedl vesla, ale Egwain ukázala prstem přímo na jeho úzký nos. „Hned s tím přestaň.“ Zarazil se. Shodit ji. Bez jediného slušného slova.

Zhluboka se nadechla, uchopila saidar a usměrnila čtyři prameny dřív, než stačila hledačka větru zareagovat. Takže ona zná počasí, co? Dokáže rozdělit prameny na čtyři díly? To zvládlo jenom pár Aes Sedai. Jeden pramen byl z ducha, štít, který šoupla na hledačku větru, aby jí zabránila něco podniknout. Pokud by věděla jak. Tři ostatní byly ze vzduchu, spletené velmi jemně kolem každé ženy, takže jim poutaly ruce k tělu. Zvednout je nebylo sice zvlášť těžké, jednoduché ale také ne.

Z lodi se ozval hluk, když se tři ženy zvedly do vzduchu a nad řeku. Egwain zaslechla lodníka úpět. Nezajímal ji. Žádná ze tří žen Mořského národa dokonce ani nepohnula nohama. S námahou je zvedla výš, asi pět šest kroků nad hladinu. Ať se snažila sebevíc, tohle byla zřejmě nejzazší hranice. No, nechceš jim přece ublížit, pomyslela si a propustila tkanivo. Teď zařvou.

Ženy se úplně stočily do klubíčka, jakmile začaly padat, otočily se a narovnaly s rukama nataženýma před sebou. Do vody se zanořily s nepatrným šplouchnutím. O malou chvíli později se nad hladinu vynořily tři tmavé hlavy a ženy začaly rychle plavat zpátky k lodi.

Egwain zavřela pusu. Kdybych je vytáhla za kotníky a strčila jim hlavy pod vodu, tak by... O čem to uvažuje? Musely snad křičet, protože ona křičela? Musím vypadat jako zmoklá slepice! Opatrně usměrnila – pracovat na sobě vždycky vyžadovalo opatrnost, protože na prameny dobře neviděla – a voda z ní stekla a vytekla jí i ze šatů. Byla to docela slušná louže.

Právě díky lodníkovi, který na ni civěl s otevřenou pusou a vytřeštěnýma očima, si uvědomila, co vlastně udělala. Usměrnila uprostřed řeky, kde ji před Aes Sedai, která by se nachomýtla na místě, odkud by ji mohla vidět, nic neschovávalo. Slunce neslunce, náhle ji zamrazilo až do morku kostí.

„Teď mě můžeš vzít zpátky na břeh.“ Nedalo se poznat, kdo je v přístavu. Z téhle vzdálenosti nepoznala ani muže od ženy. „Ne do města. Na břeh.“ Chlapík se vrhl na vesla tak prudce, že málem přepadl dozadu.

Vzal ji na místo, kde břeh tvořily hladké kameny o velikosti její hlavy. Tady nebyl nikdo v dohledu, ale ona vyskočila na zem, jakmile člun zaskřípal o kameny, zvedla si suknice a vyrazila po příkrém břehu. Běžela, co jí síly stačily, celou cestu zpátky do svého stanu, kde se zhroutila na funící, zpocenou hromádku. K městu už se znovu nepřiblížila. Tedy kromě schůzek s Gawynem.

Dny míjely a téměř neutuchající vítr teď ve dne v noci přinášel ve vlnách prach a droboučké kamínky. Páté noci doprovodila Bair Egwain do světa snů na krátký výlet, míněný jako zkoušku, procházku v té části Tel’aran’rhiodu, kterou Bair znala ze všeho nejlépe, v Aielské pustině, vyprahlé nerovné zemi, vedle níž vypadal dokonce i vedrem sužovaný Cairhien šťavnatě a příjemně. Rychlý výlet, a pak ji Bair a Amys přišly vzbudit, aby se podívaly, jestli to na ni nemělo nějaký špatný vliv. Nemělo. Jakkoliv ji nechaly běhat a skákat, jakkoliv často se jí koukaly do očí a poslouchaly jí srdce, nakonec souhlasily. Přesto ji však příští noci vzala Amys na další krátký výlet do Pustiny, po němž následovala další prohlídka, po níž se ještě šťastná vplazila na žíněnku a usnula hlubokým spánkem.

Ty dvě noci se do světa snů nevrátila, ale bylo to spíš díky vyčerpání než pro co jiného. Předtím si každou noc říkala, že by měla přestat – skvělá věc, kdyby se nechala chytit, jak přestupuje jejich zákazy právě tehdy, kdy je chtěly zrušit – ale nakonec se nějak vždycky rozhodla, že jenom krátká návštěva bude v pořádku, jen chvilička, aby snížila riziko odhalení. Jedné věci se však důsledně vyhýbala, totiž místu mezi Tel’aran’rhiodem a bdělým světem, místu, kde poletovaly sny. Zvlášť se mu vyhýbala poté, co se přistihla, jak myslí na to, že když bude hodně opatrná, mohla by nahlédnout do Gawynových snů bez toho, aby ji to vtáhlo dovnitř, a že i kdyby ji to vtáhlo dovnitř, byl by to jenom sen. Důrazně si připomněla, že je dospělá žena, ne hloupá holka. Byla jenom ráda, že nikdo jiný neví, jak jí ten muž zašmodrchal myšlenky. Amys a Bair by se chechtaly, až by plakaly.

Sedmé noci se pečlivě připravila do postele, vzala si čistou košili a vykartáčovala si vlasy, až se jí pěkně leskly. Pokud se Tel’aran’rhiodu týkalo, nebylo to k ničemu, ale aspoň nemusela myslet na to, jak má stažený žaludek. Dneska v noci budou v Srdci Kamene čekat Aes Sedai, ne Nyneiva nebo Elain. Sice by to nemělo znamenat žádný rozdíl, jenže... Kartáč se slonovinovým držadlem se zastavil v půli pohybu. Jenže některá z Aes Sedai by mohla prozradit, že je jenom přijatá. Proč na to nepomyslela dřív? Světlo, přála si, aby si mohla promluvit s Nyneivou a Elain. Až na to, že nechápala, k čemu by to bylo dobré. Jenomže si byla jistá, že sen o rozbitých předmětech znamená, že jestli si s nimi nepromluví, něco se ošklivě zvrtne.

Hryzajíc se do rtu zvažovala, že zajde za Amys a řekne jí, že se necítí dobře. Nic vážného, jenom rozbouřený žaludek, avšak dnes v noci by nejspíš sny navštívit neměla. Po dnešní schůzce ji zase začnou učit, ale... Další lež a navíc zbabělá. Ona nebude zbabělá. Ne každý může být tak chrabrý jako všichni ostatní, ale zbabělost byla opovrženíhodná vlastnost. Cokoliv se dneska v noci stane, musí tomu čelit, a tím to prostě končilo.

Rázně odložila kartáč, sfoukla lampu a zalezla do pokrývek. Byla dost unavená, takže usnout nebyl problém, ačkoliv kdyby bylo nutné, věděla už, jak se uspat kdykoliv nebo se dostat do lehkého transu, kde mohla být ve světě snů, a přitom dál mluvit – no, mumlat – s někým čekajícím u jejího těla. Před usnutím si uvědomila cosi překvapivého. Už se jí neobracel žaludek.

Stála ve velké klenuté komnatě s lesem silných sloupů z leštěné krevele. Srdce Kamene v Tearském Kameni. Na řetězech tu visely zlacené lustry. Nezapálené, ale samozřejmě tu bylo světlo, vycházející odevšad a odnikud. Amys a Bair tu již čekaly a vypadaly úplně stejně jako ráno, až na to, že se všechny jejich náhrdelníky a náramky třpytily trochu víc, než by se skutečné zlato mělo třpytit. Tiše spolu rozmlouvaly a tvářily se podrážděně. Egwain zachytila jen tu a tam slůvko, ale dvě z nich byla „Rand al’Thor".

Náhle si uvědomila, že má na sobě bílé šaty přijaté s pruhovaným lemem. Jakmile to zjistila, stala se z nich kopie oděvu moudrých, pouze bez šperků. Myslela si, že si toho druhé dvě ženy nevšimly nebo, pokud ano, že nepoznaly, co šaty značí. Bývaly časy, kdy se kapitulací ztratilo méně ji a získalo méně toh, než při alternativách, ale žádný Aiel by o něčem takovém neuvažoval, aniž by se aspoň pokusil bojovat.

„Zase se opozdily,“ podotkla Amys dost zatrpkle a přecházela po otevřeném prostoru pod vysokou kupolí komnaty. Do kamene tu bylo zaraženo něco, co vypadalo jako meč vyrobený z křišťálu, Callandor z proroctví, mužský sa’angrial a jeden z nejmocnějších, jaké kdy byly vyrobeny. Rand ho sem umístil, aby se Tairenům připomínal, jako by existovala šance, že na něj někdy zapomenou, ale Amys se na něj skoro ani nepodívala. Pro ostatní mohl být Meč, jenž není mečem, symbolem Draka Znovuzrozeného. Pro ni to byla mokřinská záležitost. „Aspoň můžeme doufat, že se nebudou snažit předstírat, že vědí všechno a my nic. Posledně byly mnohem lepší.“

Bair si odfrkla tak, že by i Sorilea zamrkala. „Ony nikdy nebudou lepší. Alespoň by mohly být tam, kde řeknou, že budou, kdy řeknou, že tam budou –“ Odmlčela se, když se na druhé straně Callandoru náhle objevilo sedm žen.

Egwain je poznala, včetně mladé ženy s odhodlanýma modrýma očima, kterou předtím zahlédla v Tel’aran’rhiodu. Kdo to je? Amys a Bair se zmínily o ostatních – obvykle kyselým tónem – ale ne o žádné další. Tato žena měla šátek s modrými třásněmi, vlastně úplně všechny měly šátky. Jejich šaty měnily každou chvíli barvu i střih, ale šátky se ani nehnuly.

Aes Sedai okamžitě upřely oči na Egwain. Moudré jako by vůbec neexistovaly.

„Egwain z al’Vereů,“ začala Sheriam obřadně, „jsi povolána před věžovou sněmovnu.“ Zešikmené zelené oči jí svítily jakýmsi potlačeným vzrušením. Egwain pokleslo srdce. Věděly, že se vydává za hotovou sestru.

„Neptej se, proč jsi povolána,“ řekla Carlinya hned po Sheriam a led v jejím hlase formálnost proslovu ještě podtrhoval. „Ty máš odpovídat, ne se tázat.“ Z nějakého důvodu si ostříhala tmavé vlasy nakrátko. Byla to taková ta nepodstatná podrobnost, která Egwain nějak uvízla v hlavě. Rozhodně nechtěla myslet na to, co to všechno znamená. Obřadní věty se dál linuly v důstojném tempu. Amys a Bair si upravily loktuše a zamračily se, jejich podráždění se začínalo měnit ve starosti.

„Neodkládej svůj příchod.“ Egwain vždy považovala Anaiyu za velice laskavou, ale žena s upřímnou tváří teď mluvila stejně důrazně jako Carlinya, a ne o moc přívětivěji. „Ty máš spěšně poslechnout.“

Všechny tři promluvily zároveň. „Je dobré bát se povolání sněmovny. Je dobré poslechnout spěšně a pokorně, bez ptaní. Jsi povolána, abys poklekla před věžovou sněmovnou a přijala její výrok.“

Egwain dýchala ovládaně, aspoň dost na to, aby nezačala funět. Jaký je trest za to, co udělala? Ne lehký, to tušila, ne, jestli s ním přicházela všechna tahle obřadnost. Všechny na ni civěly. Snažila se vyčíst něco z těch aessedaiovských tváří. Na šesti byla vidět jen bezvěká vážnost možná s náznakem napětí v očích. Mladá modrá měla ve tváři chladný klid ženy, která byla Aes Sedai celá léta, ale neskrývala lehký, spokojený úsměv.

Zřejmě na něco čekaly. „Přijdu, jakmile to půjde,“ řekla tedy. Srdce možná měla někde u kotníků, ale hlasem se jim aspoň rovnat mohla. Žádná zbabělost. Ona se stane Aes Sedai. Tedy jestli ji nechají. „Nevím ale, jak rychle. Je to daleká cesta, a já nevím, kde přesně ten Salidar je. Jenom že někde u řeky Eldar.“

Sheriam si vyměnila pohledy s ostatními. Její šaty se změnily z bledě modrého hedvábí do tmavošedého, s rozdělenými suknicemi. „Jsme si jisté, že existuje způsob, jak tvou cestu uspíšit. Pokud moudré pomohou. Siuan si je jistá, že to nebude vyžadovat víc než den dva, pokud vstoupíš do Tel’aran’rhiodu v těle –“

„Ne,“ štěkla Bair ve chvíli, kdy Amys řekla: „Nic takového ji nenaučíme. Používalo se to ke zlu, je to zlé, a kdokoliv to dělá, ztrácí část sebe sama.“

„Tím si nemůžete být jisté,“ pravila Beonin trpělivě, „protože to zřejmě žádná z vás nikdy neudělala. Ale víte o tom, musíte vědět, jak se to dělá. A my třeba přijdeme na něco, co vy neznáte.“

Trpělivost byla vážná chyba. Amys si upravila loktuši a narovnala se ještě víc než obvykle. Bair si dala ruce v bok a v zamračení cenila zuby. Ve chvíli dojde k jednomu z těch výbuchů, o nichž se moudré zmiňovaly. Dají těmhle Aes Sedai pár lekcí o tom, co se v Tel’aran’rhiodu smí, tím, že jim ukážou, jak málo toho vědí. Aes Sedai jim čelily docela klidně, plné sebedůvěry. Jejich šátky držely, ale šaty se jim míhaly skoro stejně rychle, jako Egwain bušilo srdce. Jenom šaty mladé modré přinejmenším trochu držely a během dlouhého ticha se změnily jenom jednou.

Egwain to musela zarazit. Musela jít do Salidaru, a rozhodně jí nepomůže, jestli se stane svědkyní ponížení těchhle Aes Sedai. „Já vím jak. Myslím, že to vím. Jsem ochotná to zkusit.“ Když to nebude fungovat, pořád může jet na koni. „Ale pořád musím vědět kam. Teda líp, než to vím teď.“

Amys a Bair přenesly pozornost z Aes Sedai na ni. Dokonce ani Carlinya se nezmohla na tak studený pohled, ani Morvrin ne. Egwain spadlo srdce až úplně na zem.

Sheriam začala okamžitě vysvětlovat směr – tolik mil na západ od téhle vesnice, tolik leguí na jih od tamté – ale mladá modrá si odkašlala a řekla: „Tohle snad pomůže víc.“ Hlas měla povědomý, ale Egwain si ho nedokázala spojit s tváří.

Možná měla jen o málo lepší kontrolu nad svými šaty než ostatní – měkké zelené hedvábí se jí při řeči změnilo v tmavomodré, vysoký vyšívaný límec se změnil v krajkové okruží v tairenském stylu a na hlavě se jí objevil perlový čepeček – věděla však něco o Tel’aran’rhiodu. Najednou ve vzduchu vedle ní visela ohromná mapa se zářícím červeným puntíkem na jednom konci s nápisem „Cairhien", vyvedeném velkými písmeny, a na druhém byl „Salidar". Mapa se začala zvětšovat a měnit, náhle hory nebyly jenom čárami, ale zvedly se, lesy získaly odstíny zelené a hnědé, řeky se zatřpytily jako voda na slunci. Rozšiřovala se, až pokryla celou jednu stěnu Srdce Kamene. Bylo to jako dívat se na svět z ptačí perspektivy.

Dokonce i na moudré to udělalo slušný dojem, takže se snažily zakrývat nesouhlas přinejmenším do chvíle, kdy se ženino tairenské roucho změnilo ve žluté hedvábí se stříbrem vyšívaným výstřihem. Mladá žena se však o ně nezajímala. Z nějakého důvodu se vyzývavě podívala na ostatní Aes Sedai.

„To je výborné, Siuan,“ řekla Sheriam po chvíli.

Egwain zamrkala. Siuan? Musela to být žena stejného jména. Tahle mladší Siuan si spokojeně odfrkla a ostře kývla, velmi tak připomínala Siuan Sanche, jenomže to bylo nemožné. Jenom se to snažíš odsunout, řekla si důrazně. „Tohle mi rozhodně stačí, abych Salidar našla, ať už sem dokážu...“ Podívala se na Amys a Bair, z nichž čišel nesouhlas, že mohly být docela dobře vytesané z ledu. „Ať už sem dokážu vstoupit v těle nebo ne. Tak nebo tak, slibuju, že budu v Salidaru, jak nejrychleji to zvládnu.“ Mapa zmizela. Světlo, co mi udělají?

Málem to řekla nahlas, avšak Carlinya ji ostře uťala, zase samá obřadnost, dokonce ještě víc než předtím. „Neptej se, proč jsi povolána. Je na tobě odpovídat, ne se tázat.“

„Neodkládej svůj příchod,“ dodala Anaiya. „Je na tobě poslechnout spěšně.“

Aes Sedai si vyměnily pohledy a zmizely tak rychle, až Egwain napadlo, jestli si myslely, že by se snad stejně zeptala.

Nechaly ji samotnou s Amys a Bair, ale když se k nim Egwain otočila, nejistá, jestli má začít vysvětlovat, omlouvat se nebo prostě jen prosit o pochopení, moudré zmizely také a nechaly ji tu samotnou, obklopenou krevelovými sloupy, s Callandorem, jenž se třpytil po jejím boku. V ji’e’toh žádné výmluvy neplatily.

Smutně vydechla a vystoupila z Tel’aran’rhiodu zpátky do svého spícího těla.

Okamžitě se probudila. Probudit se, kdykoliv chtěla, byla součást výcviku chodících ve snu, stejně jako usnout, kdykoliv chtěla, a ona slíbila, že půjde tak rychle, jak jen to bude možné. Usměrněním zapálila lampy, naprosto všechny. Bude potřebovat světlo. Když poklekla k jedné z menších truhlic u stěny stanu, začala spěšně vytahovat šaty, které na sobě neměla od chvíle, kdy vstoupila do Pustiny. Jedna část jejího života skončila, ale ona nad tou ztrátou nebude plakat. Nebude.

Jakmile Egwain zmizela, vystoupil mezi sloupy Rand. Občas sem zavítal, podívat se na Callandor. První návštěvu vykonal poté, co ho Asmodean naučil převrátit tkanivo. Pak změnil pasti nakladené kolem sa’angrialu tak, že je mohl vidět jen on sám. Jestli se dalo věřit Dračím proroctvím, tak každý, kdo ho vytáhne, bude „následovat“ jej. Nebyl si jistý, nakolik jim ještě věří, ale nemělo smysl zbytečně riskovat.

Luis Therin brumlal někde v koutku jeho hlavy – vždy to dělal, když se Rand přiblížil ke Callandoru – ale dnes v noci Randa lesklý křišťálový meč vůbec nezajímal. Zíral na místo, kde předtím visela mapa. Nakonec ne skutečná mapa, ale něco víc. Co to bylo za místo? Byla to jenom náhoda, co ho sem dnes v noci přivedlo, místo aby sem zašel včera nebo zítra? Zase ten tah ta’veren za vzor? Nezáleželo na tom. Egwain povolání pokorně přijala, a to by nikdy neudělala, kdyby pocházelo od Věže a Elaidy. Tenhle Salidar je tedy místem, kde se skrývají její záhadné přítelkyně. Kde je Elain. Vydaly se mu do rukou.

Se smíchem otevřel průchod do odrazu paláce v Caemlynu.

33

Ukázka odvahy

Egwain klečela jen ve spodničce a mračila se na jezdecké šaty z tmavozeleného hedvábí, které nosívala v Pustině, což jí teď připadalo nesmírně dávno. Bylo toho tolik co dělat. Chvilku obětovala, aby chvatně naškrábala zprávu, a vytáhla Cowindu z pokrývek s příkazem, aby ji ráno nechala u Dlouhána. Nestálo v ní moc kromě toho, že musí odjet – o moc víc ostatně sama nevěděla – ale nemohla jen tak z ničeho nic zmizet a nedat Gawynovi vědět. Při vzpomínce na některé věty ji polil nach – říkat, že ho miluje, byla jedna věc, ale skutečně ho žádat, aby počkal! – a přesto si dala práci, aby se o něj postarala, nakolik to jen bylo možné. Teď se musela připravit sama a pořádně ani nevěděla nač.

Cíp stanu odletěl a vstoupila Amys, poté Bair a Sorilea. Stály v řadě a dívaly se na ni. Tři tváře přísné nesouhlasem. Bylo těžké netisknout si šaty k ňadrům. Ve spodničce se cítila v nevýhodě. Tedy, v nevýhodě by byla i v plné zbroji. Bylo to tím, že věděla, že není v právu. Překvapilo ji, že jim trvalo tak dlouho, než přišly.

Zhluboka se nadechla. „Jestli jste mě přišly potrestat, tak nemám čas nosit vodu či kopat díry nebo cokoliv podobnýho. Mrzí mě to, ale řekla jsem, že přijdu, jak nejdřív to půjde, a myslím, že ony myslely minuty.“

Amys překvapeně zvedla světlé obočí a Sorilea si s Bair vyměnila zmatený pohled. „Jak bychom tě mohly potrestat?“ zeptala se Amys. „Přestala jsi být žačkou ve chvíli, kdy tě sestry povolaly. Jako Aes Sedai musíš jít k nim."

Egwain se ošila, ale zakryla to tím, že si znovu prohlédla jezdecké šaty. Na to, že byly celé měsíce stočené v truhlici, byly pomačkané jen docela málo. Egwain se odhodlala podívat se znovu na moudré. „Vím, že se na mě zlobíte, a máte důvod –“

„Zlobíme?“ opáčila Sorilea. „My se nezlobíme. Myslela jsem, že nás znáš líp.“ Pravdou bylo, že rozzlobeně tedy nemluvila, přesto se však na třech tvářích jasně zračila výtka.

Egwain se dívala z jedné na druhou, a zvláště na Amys a Bair. „Ale říkaly jste, že podle vás je to, co chci udělat, špatný. Říkaly jste, že na to nesmím pomalu ani pomyslet. Já řekla, že to neudělám, a pak jsem se do toho pustila a přišla jsem na to, jak to províst.“

Sorilee se na tváři jakoby z vydělané kůže kupodivu objevil mírný úsměv. Spousty jejích náramků zachřestily, jak si spokojeně upravila loktuši. „Vidíte? Říkala jsem, že to pochopí. Mohla by být Aielanka.“

Z Amys vyprchala trocha napětí, trochu víc z Bair, a Egwain pochopila. Nezlobily se, že hodlá vstoupit do Tel’aran’rhiodu v těle. To sice bylo v jejich očích špatné, ale člověk musel dělat, co bylo nutné, a i když to bude fungovat, jedinou povinnost bude mít sama k sobě. Vůbec se nezlobily, zatím ne. Je hryzalo, že zalhala. Stáhl se jí žaludek. Tu lež přiznala. Možná tu nejmenší lež.

Musela se znova zhluboka nadechnout, aby mohla promluvit. „Lhala jsem i o jiných věcech. Vstoupila jsem do Tel’aran’rhiodu i potý, co jsem řekla, že to neudělám.“ Amys opět potemněla tvář. Sorilea, které nechodila ve snech, jenom lítostivě potřásla hlavou. „Slíbila jsem, že budu poslouchat jako žačka, ale když jste řekly, že svět snů je moc nebezpečnej, jak jsem byla zraněná, tak jsem tam stejně šla.“ Bair s bezvýraznou tváří zkřížila ruce na prsou. Sorilea si zabručela cosi o hloupých holkách, neznělo to však moc dopáleně. Potřetí se zhluboka nadechla. Tohle přiznat bude nejtěžší. Žaludek se jí už nestahoval, kroutil se jí tak silně, až se divila, že se celá netřese. „A nejhorší ze všeho je, že nejsem Aes Sedai. Jsem jenom přijatá novicka. Mohly byste to nazvat učednice. Ještě pár let mě mezi Aes Sedai nepozvednou, a teď pokud vůbec.“

Nyní zvedla Sorilea hlavu a tenké rty stiskla do tvrdé čárky, ale žádná pořád nic neříkala. Bylo na Egwain, aby věci napravila. Už to nikdy nebude takové jako předtím, ale...

Přiznalas všecko, šeptal jí tichý hlásek. Teď bys radši měla zjistit, jak rychle se dostaneš do Salidaru. Ještě pořád by tě jednoho dne mohly povýšit na Aes Sedai, ale ne, když je rozčílíš víc, než jsou teď.

Egwain sklopila zrak a zahleděla se na vrstvy barevných koberců a tvář se jí zkřivila opovržením. Opovržením nad tím tichým hláskem. A hanbou, že ji něco takového vůbec napadlo. Odchází, ale než odejde, musela jisté věci napravit. Bylo to možné, podle ji’e’toh. Dělali jste, co jste museli, a pak jste zaplatili cenu. Před dlouhými měsíci, v Pustině, jí Aviendha ukázala, jak se splácí lež.

Egwain sebrala i ten poslední ždibec odvahy, doufajíc, že to bude dost, odložila hedvábné šaty a vstala. Zvláštní, začátek jí připadal nějak snazší. Pořád musela koukat nahoru, aby se jim mohla podívat do očí, udělala to však hrdě, s hlavou vysoko zdviženou, a vůbec ze sebe nemusela slova vyrážet. „Mám toh.“ Žaludek už se jí nestahoval. „Žádám o laskavost, abyste mi pomohly vyrovnat moje toh.“ Salidar bude muset počkat.

Mat se opíral o loket a zkoumal hru zvanou hadi a lišky, rozloženou na podlaze stanu. Občas mu z brady ukápl pot, těsně mimo hrací desku. Vlastně to vůbec nebyla deska, jenom kus červené látky s černým inkoustem načrtnutou sítí čar a šipkami, které ukazovaly, po které čáře lze táhnout jen jedním směrem a po které oběma. Deset koleček ze světlého dřeva s inkoustovým trojúhelníkem byly lišky, deset s vlnovkou hadi. Dvě lampy po obou stranách vydávaly dost světla.

„Tentokrát vyhrajeme,“ vyhrkl vzrušeně Olver. „Vím, že jo.“

„Možná,“ připustil Mat. – Jejich dva začerněné kotoučky byly zpátky v kruhu uprostřed desky, ale další hod kostkami bude patřit hadům a liškám. Většinou jste se nedostali ani na vnější okraj. „Hoď kostkama.“ On sám se kalíšku s kostkami nikdy nedotkl, ne ode dne, kdy je dal chlapci. Jestli už měli hrát, tak se do toho nemuselo plést jeho štěstí.

Olver s úsměvem zachřestil kostkami v koženém kalíšku a hodil dřevěné kostky, které mu udělal táta, na zem. Nespokojeně zasténal, když sečetl značky. Tentokrát byly na třech kostkách trojúhelníky, na ostatních třech vlnovky. Podle nich jste museli posunout hady a lišky ke svým vlastním kamenům nejkratší možnou cestou, a když jeden padl na místo, kde jste stáli... Jeden had se dotáhl k Olverovu kameni, jedna liška k Matovu, a Mat viděl, že jestli se odehrají všechny značky na kostkách, dotáhnou ho dva další hadi.

Byla to jenom dětská hra, a pokud jste dodržovali pravidla, nemohli jste ji vyhrát. Olver bude brzy dost starý, aby si to uvědomil, a jako ostatní děti, i on přestane hrát. Jenom dětská hra, avšak Matovi se nelíbilo, že ho dostanou lišky, natož hadi. Přivedlo to zpátky vzpomínky, i když jedno nemělo s druhým nic společného.

„No,“ zamumlal Olver, „skoro jsme už vyhráli. Ještě jednu hru, Mate?“ Nečekaje na odpověď udělal znamení, které otevíralo hru, trojúhelník a přes něj vlnovku, a pak odříkal říkadlo: ,„Odvaha posiluje, oheň oslepuje, hudba omamuje, železo poutá.‘ Mate, proč to říkáme? Tady přece není žádnej oheň, hudba ani železo.“

„Já nevím.“ Ten rým mu rozezněl cosi v hlavě, ale nemohl si na to vzpomenout. Staré vzpomínky z ter’angrialu mohly být docela dobře vybrané náhodně – a nejspíš taky byly – a navíc měl mezery ve své vlastní paměti, všechna ta rozmazaná místa. Chlapec pořád kladl otázky, na které on neznal odpověď, a obvykle začínaly „proč".

Ze tmy sem vpadl Daerid a překvapeně sebou trhl. Obličej se mu leskl potem a na sobě měl pořád kabátec, byť rozepnutý. Jeho nejnovější jizva byla růžová přes bílou změť, co mu křižovala tvář.

„Myslím, že už bys měl být v posteli, Olvere,“ řekl Mat a vstal. Rány ho trochu zatahaly, ale jenom trochu. Hojily se docela dobře. „Slož to.“ Přistoupil k Daeridovi a ztišil hlas do šepotu. „Jestli o tomhle někdy někomu povíš, podříznu ti krk.“

„Proč?“ zeptal se Daerid suše. „Pomalu je z tebe úžasný otec. Začíná se ti ohromně podobat.“ Zřejmě se snažil potlačit úsměv, ale o chvíli později to bylo pryč. „Pán Drak přichází do tábora,“ dodal vážný jako smrt.

Touha praštit Daerida do nosu se vytratila. Mat odhrnul stanovou chlopeň a vyšel do noci, jen v košili. Šestice Daeridových mužů, v kruhu kolem stanu, se narovnala, když vyšel. Kušištníci. Píky by pro stráže nebyly vcelku k ničemu. Byla noc, ale v táboře nebyla úplná tma. Jasná záře dorůstajícího měsíce ve třetí čtvrti na bezmračné obloze zatlačovala do pozadí světlo ohňů mezi řadami stanů a muži, spícími na zemi. Každých dvacet kroků stála hlídka, celou cestu kolem palisády z kůlů. Nebylo to tak, jak by se to Matovi líbilo, ale kdyby se ze vzduchu vynořili útočníci...

Půda byla téměř rovná, takže jasně viděl, jak se k němu Rand blíží. Nebyl sám. Po špičkách s ním postupovali zahalení Aielové a pokaždé, když se někdo z Bandy ve spánku převalil nebo hlídka přešlápla, otočili hlavu. Byla s ním i ta aielská ženská, Aviendha, s rancem na zádech, a rázovala si to, jako by každému, kdo by se jí dostal do cesty, hodlala skočit po krku. Mat nechápal, proč si ji Rand u sebe drží. Aielské ženy znamenají jenom potíže, pomyslel si neradostně, a já ještě nikdy neviděl ženu víc rozhodnutou dělat potíže, než je tahle.

„Je to doopravdicky Drak Znovuzrozenej?“ zeptal se bez dechu Olver. Držel si na prsou stočenou látku s namalovanou hrou a málem nadskakoval.

„Je to on,“ ujistil ho Mat. „A teď mazej do postele. Tohle není místo pro malý kluky.“

Olver odešel a vyčítavě si mumlal, ale jenom k nejbližšímu stanu. Mat koutkem oka zahlédl, jak chlapec mizí z dohledu. Pak se za rohem vynořila jeho tvář.

Mat ho nechal být, ačkoliv, když se lépe podíval Randovi do tváře, napadlo ho, jestli je tohle místo pro dospělé muže, natož pro chlapce. Tu tvář by bylo možné použít k rozbíjení zdí, ale některé emoce se snažily prorazit, vzrušení, nebo snad dychtivost. Oči se Randovi horečnatě leskly. V jedné ruce držel velký kus svinutého pergamenu a druhou nepřítomně hladil jílec meče. Dračí přezka se třpytila ve světle ohňů. Občas mu z rukávu vyklouzla hlava některého z draků a taky se zablýskla.

Když došel k Matovi, nemarnil Rand čas řečmi na uvítanou. „Musím s tebou mluvit. O samotě. Potřebuju, abys něco udělal.“ Noc byla jako černá pec a Rand měl na sobě zlatem vyšívaný zelený kabátec s vysokým límcem, ale neuronil ani kapku potu.

O pár kroků dál stáli Daerid, Talmanes a Nalesean v různém stadiu svlečenosti a dívali se. Mat jim pokynul, aby počkali, a potom kývl směrem ke svému stanu. Následoval Randa dovnitř a přes košili nahmátl stříbrnou liščí hlavu. Nemusel si s ničím dělat starosti. Aspoň v to doufal.

Rand řekl o samotě, ale Aviendha si očividně myslela, že na ni se to nevztahuje. Odhodlaně se držela dva kroky za nim, ne víc, ne míň. Většinou s nečitelným výrazem sledovala Randa, ale občas koukla i po Matovi, zamračila se a prohlédla si ho od hlavy k patě. Rand jí nevěnoval nejmenší pozornost a přes všechen předchozí spěch nyní nikam nechvátal. Rozhlížel se po stanu, i když si Mat znepokojeně říkal, zda ho skutečně vnímá. Celkem tu nebylo nic k vidění. Olver postavil lampy zpátky na skládací stolek. Židle byly také skládací, stejně jako stojan s umyvadlem a kavalec. Vše bylo nalakované černým lakem se zlatými čarami. Když měl člověk peníze, mohl je docela dobře za něco utratit. Trhliny, které ve stěně stanu udělali Aielové, byly úhledně zašité, nicméně stále byly vidět.

Ticho Mata hryzlo. „Co se děje, Rande? Doufám, že ses takhle pozdě nerozhodl změnit plán?“ Žádná odpověď, Rand se jen zatvářil, jako by si právě vzpomněl, že je tady. Mata to dost znepokojovalo. Ať už si Daerid a zbytek Bandy mysleli cokoliv, Mat pracoval tvrdě na tom, aby se vyhnul bojům. Občas však to, že byl ta’veren, pracovalo proti jeho štěstí. Věřil, že s tím má něco společného i Rand. Byl silnější ta’veren, dost silný, aby Mat občas cítil, jak ho k sobě přitahuje. Když se do toho zamíchal Rand, Mata by nijak nepřekvapilo, kdyby se probudil uprostřed bitvy, přestože večer usínal ve stodole. „Ještě pár dní a budu v Tearu. Převozníci vezmou Bandu přes řeku a za pár dní se pak sejdeme s Weiramonem. Je zatraceně moc pozdě, aby ses pletl –“

„Chci, abys přivedl Elain do... do Caemlynu,“ přerušil ho Rand. „Chci, abys ji v bezpečí doprovodil do Caemlynu, ať se stane cokoliv. Nespustíš ji ani na okamžik z očí, dokud nebude sedět na Lvím trůně.“ Aviendha si odkašlala. „Ano,“ řekl Rand. Z nějakého důvodu zněl jeho hlas stejně chladně a tvrdě, jako se tvářil. Jenže copak potřeboval nějaké důvody, jestli se už zbláznil? „Aviendha půjde s tebou. Myslím, že to bude nejlepší.“

„Ty myslíš, že to bude nejlepší?“ vyjela vzdorně. „Kdybych se neprobudila, tak bych ani nevěděla, žes ji našel. Ty mně nikam neposíláš, Rande al’Thore. Musím mluvit s Elain z... z vlastních důvodů.“

„Jsem moc rád, žes našel Elain,“ řekl Mat opatrně. Kdyby byl Randem, byl by tu ženskou opustil, ať už byla cokoliv. Světlo, i Aviendha by byla lepší! Aielské ženy aspoň nechodily kolem lidí s nosem nahoru, ani si nemyslely, že byste měli skákat jen proto, že ony pískají. Jistě, některé jejich hry byly dost drsné, a měly ten zvyk, že se vás občas pokoušely zabít. „Já jenom nechápu, proč potřebuješ mě. Skoč tam jedním z těch tvejch průchodů, dej jí pusu, chytni ji a skoč zpátky.“ Aviendha na něj upřela rozhořčený pohled. Málem byste si mohli myslet, že Mat navrhoval, aby Rand políbil ji.

Rand rozvinul pergamen na stolku a použil k jeho zatížení lampy. „Tadyhle je.“ Byla to mapa, zobrazovala kus toku řeky Eldar a asi padesát mil po obou březích. Šipka, namalovaná modrým inkoustem, ukazovala do lesa. Vedle šipky bylo napsáno „Salidar". Rand poklepal na východní okraj mapy. Ten byl taky zalesněný, jako ostatně větší část krajiny na východě. „Je tady velká mýtina. Vidíš, že nejbližší vesnice je skoro dvacet mil na sever. Udělám průchod pro tebe a Bandu.“

Matovi se podařilo přeměnit škubnutí v úsměv. „Hele, když už to musím být já, proč ne já sám? Udělej svůj průchod do toho Salidaru, já ji hodím na koně a...“ A co? Od Eldar do Caemlynu to byla dlouhá cesta. Velmi dlouhá, ve společnosti pouze nafoukané šlechtičny a Aielanky.

„Bandu, Mate,“ štěkl Rand. „Tebe a celou Bandu!“ Zhluboka, roztřeseně se nadechl a zmírnil tón. Ztuhlý výraz však nezmizel a oči měl stále horečnaté. Mata napadlo, že je nemocný nebo má bolesti. „V Salidaru jsou Aes Sedai, Mate. Nevím, kolik jich tam je. Stovky, jak jsem slyšel, ale nepřekvapilo by mě, kdyby to bylo spíš padesát. Podle toho, jak pořád žvaní o Věži čisté a sjednocené, pochybuju, že jich uvidíš víc. Chci tě vyložit dva tři dny cesty odtamtud, aby měly čas zjistit, že přicházíš. Nemá smysl je vylekat – mohly by si myslet, že útočí bělokabátníci. Vzbouřily se proti Elaidě a pravděpodobně jsou dost vyděšené, takže by mělo stačit, když se trochu narovnáš a řekneš, že Elain má být v Caemlynu korunovaná, aby ji pustily. Když si budeš myslet, že se jim dá věřit, tak jim nabídni svou ochranu. A moji. Mají být na mojí straně a teď už by mohly moji ochranu pomalu uvítat. Pak doprovodíš Elain – a tolik Aes Sedai, kolik jich bude chtít přijít – rovnou přes Altaru a Murandy do Caemlynu. Ukaž moje praporce a ohlas, co děláš. Nemyslím, že by ti potom Altařané nebo Muranďané dělali větší potíže, ne, dokud budeš v pohybu. Jestli cestou najdeš nějaké Dračí spřísahance, vezmi je s sebou. Z většiny se nejspíš stanou loupežníci, pokud je brzy neuvážu na provaz – slyšel jsem už pár řečí – ale když poneseš moje praporce, přitáhneš je k sobě.“ Náhle ukázal zuby v úsměvu, který však nedostoupil až k jeho rozpáleným očím. „Kolik ptáků zasáhneš jedním kamenem, Mate? Projedeš přes Altaru a Murandy se šesti tisíci muži a za sebou potáhneš Dračí spřísahance a můžeš mi předat oba ty státy.“

Tohle stačilo, aby to Mata vyvedlo z míry, takže mu už nezáleželo na tom, jestli Randa bolí deset zubů a obě boty má plné kudlibabek. Aby si Aes Sedai myslely, že je chce napadnout? To rozhodně ne. A měl jich padesát zastrašit? Aes Sedai ho ale neděsily, možná dokonce ani pět nebo šest pohromadě, ale padesát? Dotkl se liščí hlavy pod košilí dřív, než si to uvědomil. Teď možná zjistí, jak velké štěstí doopravdy má. A co se jízdy přes Altaru a Murandy týče, už viděl, jak to dopadne. Každý šlechtic, jehož země překročí, se nafoukne jako kohout a pokusí se ho klovnout ve chvíli, kdy se k němu otočí zády. Jestli se do toho zaplete šílenství ta’veren, tak nejspíš zjistí, že některý urozený pán nebo paní shromažďuje vojsko přímo jemu před nosem.

Ještě jednou to zkusil. „Rande, nemyslíš, že by tohle mohlo přitáhnout Sammaela na sever? Chceš, aby se koukal na východ. Proto jsem tady, pamatuješ? Aby se koukal sem.“

Rand důrazně zavrtěl hlavou. „On uvidí jenom čestnou stráž doprovázející andorskou královnu do Caemlynu. Jak rychle se dokážeš připravit?“

Mat otevřel ústa, ale potom se vzdal. Tím mužem nepohne. „Za dvě hodiny.“ Bandu bylo možné vykopat do sedel rychleji, ale on nikam nespěchal, a poslední, co chtěl, bylo, aby si Banda myslela, že jedou do útoku.

„Dobrá. Potřebuju asi tak hodinu sám.“ Na co, to neřekl. „Zůstaň u Elain, Mate. Ať je v bezpečí. Totiž, nemá smysl se do toho pouštět, kdyby nedorazila do Caemlynu živá na svou korunovaci.“ Copak si Rand myslel, že Mat neví nic o tom, jak se posledně, co spolu byli v Kameni, muchlovali v každém koutku?

„Budu s ní zacházet jako s vlastní sestrou.“ Jeho sestry dělaly, co mohly, aby mu znepříjemnily život. No, to samé ostatně čekal i od Elain, byť jiným způsobem. Třeba bude Aviendha lepší. „Nespustím ji z očí, dokud ji nevyklopím v královským paláci.“ A jestli na mě bude moc často zkoušet tu paní Nafrněnou, tak ji zatraceně nakopnu!

Rand kývl. „To mi připomíná, Bodewhin je v Caemlynu. S Verin a Alannou a ještě dalšími dvouříčskými dívkami. Jsou na cestě, aby se cvičily na Aes Sedai. Nejsem si jistý, kde skončí. Jak se věci zatím mají, rozhodně jim nedovolím jít do Věže. Možná se o ně postarají ty Aes Sedai, které přivedeš.“

Matovi spadla brada. Jeho sestra Aes Sedai? Bode, která matce pokaždé žalovala, když udělal něco, co považoval za zábavné?

„Další věc,“ pokračoval Rand. „Egwain možná bude v Salidaru před tebou. Myslím, že nějak zjistily, že si říká Aes Sedai. Udělej, co jen půjde, abys ji z toho vysekal. Řekni jí, že ji dostanu zpátky k moudrým, jak nejrychleji to půjde. Nejspíš s tebou půjde víc než ochotně. Možná ale ne. Víš, jak je vždycky umíněná. Hlavní věcí je Elain. Pamatuj, nespustíš ji z očí, dokud v pořádku nedorazí do Caemlynu.“

„Slibuju,“ zamumlal Mat. Jak, pod Světlem, může být Egwain někde u Eldar? Byl si zcela jistý, že když odjížděl z Maerone, byla v Cairhienu. Pokud nepřišla na ten Randův trik s průchody. V kterémžto případě by mohla skočit zpátky, kdykoliv by se jí zachtělo. Nebo skočit do Caemlynu a zároveň udělat průchod pro něj a pro Bandu. „O Egwain se taky neboj. Vytáhnu ji z trablů, ať se dostala do čehokoliv, a bez ohledu na to, jak umíněná bude.“ Nebylo by to poprvé, co by za ni tahal kaštany z ohně dřív, než se spálily. Nejspíš se mu za to ani tentokrát nedostane poděkování. Bode že se má stát Aes Sedai? Krev a zatracenej popel!

„Dobrá,“ řekl Rand. „Dobrá.“ Dál však napjatě hleděl na mapu. Odtrhl zrak a Mat si chvíli myslel, že něco řekne Aviendze. Místo toho se však od ní hrubě odvrátil. „S Elain by měl být Tom Merrilin.“ Vytáhl z kapsy složený a zapečetěný dopis. „Zařiď, ať dostane tohle.“ Strčil dopis Matovi do rukou a spěšně vyšel ze stanu.

Aviendha udělala jeden krok směrem za ním, zpola zvedla ruku a otevřela ústa, aby promluvila. Stejně prudce pusu zavřela, ruce zahrabala do sukní a pevně zavřela oči. Takže odsud vítr vane, co? A ona chce mluvit s Elain. Jak se Rand vůbec dostal do takovéhle kaše? Rand byl vždycky ten, kdo uměl jednat se ženskými, Rand a Perrin.

Přesto mu do toho vůbec nic nebylo. Obrátil dopis v rukou. Tomovo jméno na něm bylo napsáno ženským rukopisem. Pečeť ale nepoznal, rozložitý strom s korunkou. Která šlechtična by psala vysušenému staříkovi, jako je Tom? Do toho mu taky nic nebylo. Hodil dopis na stůl a sebral fajfku a váček s tabákem. „Olvere,“ řekl, nacpávaje si fajfku tabákem, „řekni Talmanesovi, Naleseanovi a Daeridovi, ať přijdou za mnou.“

Těsně za vstupem se ozvalo vykvíknutí: „Ano, Mate,“ a dupot malých nožek.

Aviendha se na něj podívala a s odhodlaným výrazem si založila ruce na prsou.

Mat ji předešel. „Dokud budeš cestovat s Bandou, budeš pod mým velením. Nechci žádný potíže, a předpokládám, že zařídíš, aby žádný nebyly.“ Jestli si něco začne, předá ji Elain přivázanou k sedlu, i kdyby bylo potřeba deseti mužů, aby ji tam dostali.

„Vím, jak se řídit rozkazy, vůjevůdce.“ Zdůraznila to ostrým frknutím. „Ale měl bys vědět, že ne všechny ženy jsou mokřinské slabošky. Jestli se pokusíš strčit na koně ženu, když nechce jet, mohla by ti docela dobře vrazit nůž mezi žebra.“

Mat málem upustil fajfku. Dobře věděl, že Aes Sedai neumějí číst myšlenky – pokud by to uměly, jeho kůže by už dávno visela na stěně v Bílé věži – ale aielské moudré možná... Ovšemže ne. To je jenom jeden z těch triků, co ženský vytahujou z rukávu. Kdyby se soustředil, dokázal by přijít na to, jak to udělala. Jenomže se mu do toho nechtělo.

Odkašlal si, strčil si nezapálenou fajfku mezi zuby a sklonil se nad mapu. Banda by nejspíš dokázala překonat vzdálenost mezi mýtinou a Salidarem za den, kdyby na ně tlačil, dokonce i v tak lesnatém terénu, ale on hodlal strávit na cestě dva dny nebo možná i tři. Ať jsou Aes Sedai dopředu pořádně varovány. Nechtěl je vyděsit víc, než už byly. Vyděšená Aes Sedai byl skoro protimluv. Dokonce ani se svým medailonkem nijak nedychtil zjišťovat, co by mohla vyděšená Aes Sedai udělat.

Cítil zezadu na krku Aviendžiny oči, slyšel drsný zvuk. Sedíc se zkříženýma nohama u stěny stanu, obtahovala brouskem nůž a pozorovala ho.

Když vstoupil Nalesean s Daeridem a Talmanesem, přivítal je s: „Půjdeme podrbat pár Aes Sedai pod bradou, zachránit jednu mulu a strčit jednu holku s nosem nahoru na Lví trůn. Aha, ano. Tohle je Aviendha. Nekoukejte se na ni křivě, jinak vám podřízne krk a omylem si ještě podřízne svůj.“ Žena se zasmála, jako by udělal ten nejlegračnější vtip na světě. Nůž však brousit nepřestala.

Egwain hodnou chvíli nechápala, proč bolest přestala sílit. Potom se zvedla z koberců na podlaze svého stanu, vzlykajíc tak silně, až se třásla. Chtěla se vysmrkat. Nevěděla, jak dlouho tak brečela. Věděla jen, že měla pocit, jako by byla v plameni od hýždí po zadní stranu kolen. Stát klidně byl problém, který téměř ani nezvládla. Košili, kterou považovala aspoň za nějakou ochranu, z ní sundaly už dávno. Po tvářích se jí koulely slzy a jenom tam stála a vřískala.

Sorilea, Amys a Bair ji vážně pozorovaly, a nebyly jediné, ačkoliv většina ostatních posedávala na poduškách nebo se na nich rozvalovala, rozmlouvala a zvolna popíjela čaj, jejž roznášela štíhlá gai’šainka. Díky Světlu to byla žena. Všechno to byly ženy, moudré a učednice, ženy, kterým Egwain navykládala, že je Aes Sedai. Byla vděčná, že nechat je si to jen myslet se nepočítalo. To by nepřežila! Právě že to řekla, vyslovila lež. Ale došlo i na překvapení. Cosain, hubená žlutovláska z Miagomů z Hřebene, drsně řekla, že Egwain k ní žádné toh nemá, ale že zůstane na čaj, a stejně tak Estair. Aeron, na druhou stranu, ji zřejmě chtěla roztrhnout vejpůl a Surandha...

Egwain se snažila vyhnat z očí závoj slz a podívala se na Surandhu. Seděla si tam se třemi moudrými, klábosila a občas se po Egwain podívala. Surandha byla naprosto nemilosrdná. Ne že by ostatní byly mírné. Pásek, který Egwain našla ve své truhlici, byl tenký a pružný, ale dvakrát širší než její ruka, a tyhle ženy měly pádnou ruku. Půl tuctu ran od každé se sečetlo.

Egwain se v životě necítila tak zahanbená. Ne kvůli tomu, že je nahá, rudá v obličeji a brečí jako dítě. No, brečení s tím souviselo. Dokonce ani kvůli tomu ne, že se všechny dívaly, jak ji svlékají, když se zrovna neúčastnily trestání. Zahanbilo ji, že to vzala tak špatně. I aielské dítě by to snášelo klidněji. No, dítě by tomuhle nikdy čelit nemuselo, ale princip byl prostě takový.

„Už je po všem?“ Ten zadrhnutý, nejistý hlas byl skutečně její? Jak by se tyhle ženské řehtaly, kdyby věděly, jak opatrně sbírala kuráž.

„Jenom ty znáš cenu své cti,“ prohlásila Amys bezvýrazně. Pásek se jí houpal u boku, držela ho za přezku. Tichý hovor ustal.

Egwain se přes popotahování dlouze, roztřeseně nadechla. Stačilo jen, aby řekla, že je po všem, a bylo by. Mohla říci dost už po jedné ráně od každé ženy. Mohla...

Škubla sebou, klekla si a natáhla se na koberce. Rukama sáhla Bair pod sukně a chytila se ji za kostnaté kotníky. Tentokrát si svou odvahu podrží. Tentokrát nebude brečet. Tentokrát nebude kopat, mlátit sebou ani... Pásek ji ještě nezasáhl. Zvedla hlavu a zamrkala, aby se na ně mohla zamračit. „Na co čekáte?“ Hlas se jí ještě třásl, ale bylo v něm víc hněvu. Nechat ji ke všemu ještě čekat? „Musím dneska v noci vyrazit na cestu, jestli jste na to nezapomněly. Tak do toho.“

Amys hodila pásek vedle Egwaininy hlavy. „Tahle žena ke mně nemá žádné toh.“

„Tahle žena ke mně nemá žádné toh,“ procedila Sorilea skrze zaťaté zuby. Sklonila se a shrnula Egwain z tváře mokré vlasy. „Věděla jsem, že jsi v srdci Aielanka. Nebuď ale moc pyšná, holka. Dostála jsi svému toh. Vstaň, než si začneme myslet, že se vytahuješ.“

Pak jí pomáhaly na nohy, objímaly ji a utíraly slzy, podaly ji i kapesník, aby se mohla konečně vysmrkat. Ostatní ženy se sešly kolem, každá prohlásila, že tato žena k ní nemá žádné toh, než se přidala se svým objímáním a úsměvem. Právě ty úsměvy přišly jako největší šok. Surandha zářila jako vždycky. Ale jistě. Jakmile člověk jednou dostál svému toh, již neexistovalo. Ať už ho vyvolalo cokoliv, jako by se to nikdy nestalo. Ten kousek Egwain, který nebyl zabalený v ji’e’toh, si myslel, že možná také pomohlo to, co řekla nakonec, stejně jako to, že si nejdřív zase lehla na zem. Možná trestu zpočátku nečelila nezúčastněně jako Aiel, ale nakonec měla Sorilea pravdu. V srdci byla Aielanka. Myslela si, že jedna její část bude vždycky aielská.

Moudré a učednice pomalu odcházely. Očividně měly zůstat zbytek noci, i déle, kdy by se smály a povídaly si s Egwain, ale to byl jenom zvyk, ne ji’e’toh, a se Sorileinou pomocí se jí podařilo je přesvědčit, že právě teď nemá čas. Nakonec zůstala jen ona, Sorilea a obě chodící ve snu. Všechno to objímání a slzy zpomalily příval slz v pouhý praminek, a i když se jí rty stále třásly, ať dělala cokoliv, dokázala se usmívat. Popravdě řečeno jí bylo znovu do pláče, byť z jiného důvodu. Částečně z jiného důvodu. Byla jako v ohni.

„Tolik mi budete chybět.“

„Nesmysl.“ Sorilea si na důraz odfrkla. „Jestli budeš mít štěstí, tak ti řeknou, že teď už se nikdy Aes Sedai stát nemůžeš. Pak se můžeš vrátit k nám. Budeš moje učednice. Za tři čtyři roky budeš mít vlastní držbu. Dokonce pro tebe mám manžela. Tarika, nejmladšího vnuka mé vnučky Amaryn. Myslím, že jednoho dne bude náčelníkem kmene, takže musíš čekat na sestru-ženu, co bude jeho správkyní střechy.“

„Děkuju.“ Egwain se zasmála. Vypadalo to, že se bude mít k čemu vrátit, jestli ji salidarská sněmovna vyžene.

„A já a Amys se s tebou sejdeme v Tel’aran’rhiodu,“ řekla Bair, „a povíme ti, co víme o událostech tady a s Randem al’Thorem. Ve světě snů odteď půjdeš vlastní cestou, ale jestli si přeješ, budu tě pořád učit.“

„Přeju si to.“ Jestli ji sněmovna pustí někam poblíž Tel’aran’rhiodu. Ale ony jí v přístupu do světa snů zabránit stejně nemohly, ať by udělaly cokoliv. „Prosím, dohlídněte na Randa a Aes Sedai. Nevím, co hraje, ale jsem si jistá, že je to nebezpečnější, než si myslí.“

Amys samozřejmě o dalším učení neřekla nic. Dala své slovo za jistých okolností a dokonce ani dodržení toh to nevymazalo. Místo toho řekla: „Vím, že Rhuark bude litovat, že tu dnes v noci není. Odešel na sever sám hledat Shaidy. Neboj se, že tvoje toh k němu musí projít nedodržené. On ti dá příležitost, až se s ním znovu sejdeš.“

Egwain otevřela pusu a zakryla to tím, že se snad podesáté vysmrkala. Na Rhuarka úplně zapomněla. Ovšem, nikde se neříkalo, že musí splatit závazek k němu stejným způsobem. Možná byla v srdci Aielanka, ale v duchu chvíli zoufale pátrala po jiné metodě. Nějaká být musela. A ona bude mít spoustu času ji objevit, než ho zase uvidí. „Budu velmi vděčná,“ řekla chabě. Ještě tu byla Melain. A Aviendha. Světlo! Myslela si, že už je to vyřízeno. Neustále přešlapovala, jakkoliv se snažila stát klidně. Musel existovat jiný způsob.

Bair otevřela ústa, ale Sorilea ji uťala. „Musíme ji nechat obléknout se. Musí se vydat na cestu.“ Bair ztuhla a Amys zkřivila rty. Žádné se očividně nelíbilo, oč se chce Egwain pokusit, o nic víc než předtím.

Možná tu chtěly zůstat a rozmluvit jí to, ale Sorilea si začala mumlat, jen zpola pro sebe, něco o hlupačkách, co se snaží zabránit ženě udělat to, co si ona myslí, že udělat musí. Mladší dvojice si urovnala loktuše – Bair muselo být sedmdesát nebo osmdesát, ale rozhodně byla mladší než Sorilea – objaly Egwain na rozloučenou a odešly se zamručením: „Kéž vždycky najdeš vodu a stín.“

Sorilea čekala jen o chvíli déle. „Mysli na Tarika. Měla jsem ho pozvat s tebou do potního stanu, aby sis ho mohla prohlédnout. Dokud to půjde, pamatuj si to. Vždycky se bojíme víc, než chceme, ale vždycky dokážeme být odvážnější, než čekáme. Drž se svého srdce a Aes Sedai nemůžou ublížit tomu, co jsi skutečně ty, tvoje srdce. Nejsou zdaleka tak vysoko nad námi, jak jsme věřily. Kéž vždycky najdeš vodu a stín, Egwain. A vždycky pamatuj na své srdce.“

Když Egwain konečně osaměla, chvíli jenom stála, hleděla do prázdna a přemýšlela. Její srdce. Třeba měla víc odvahy, než si myslela. Udělala tady, co musela. Byla Aielanka. V Salidaru to bude potřebovat. Metody Aes Sedai se v jistých ohledech lišily od metod moudrých, ale jestli vědí, že se vydávala za Aes Sedai, nebude to snadné. Jestli to vědí. Neuměla si představit, proč ji předvolaly tak chladně, ale Aielové se nevzdávají, dokud není boj vybojován.

S trhnutím se vzpamatovala. Jestli se nechci vzdát před bojem, pomyslela si trpce, tak můžu docela dobře jít do bitvy.

34

Cesta do Salidaru

Egwain si opláchla obličej. Dvakrát. Pak našla své sedlové brašny a nacpala do nich věci. Slonovinový hřeben a kartáč a zrcátko a krabičku se šitím – malou umně zlacenou kazetku, v níž kdysi nejspíš odpočívaly šperky nějaké urozené dámy – a bílou kostku mýdla vonícího po růžích, čisté punčochy a košile a šátky a spoustu dalších věcí, až byly kožené brašny vyboulené a ona jenom tak tak zapjala přezky. Několikery šaty a pláště a aielská loktuše zůstaly, aby z nich zabalila ranec, který úhledně svázala provazem. Když skončila, rozhlédla se kolem sebe, jestli si chce vzít ještě něco. Vše tady bylo její. Dostala dokonce i stan, ale ten byl rozhodně až příliš velký, stejně jako koberce a podušky. Křišťálové umyvadlo bylo nádherné a příliš těžké. To stejné platilo o truhlicích, ačkoliv některé měly překrásně vypracované řemení a rozkošné řezby.

Teprve tehdy, když ze všech věcí přemýšlela o truhlicích, si uvědomila, že se snaží oddálit to nejtěžší. „Odvahu,“ řekla si suše. „Aielské srdce.“

Ukázalo se, že je docela dobře možné natáhnout si punčochy, aniž by se posadila, pokud jí nevadilo, že poskakuje kolem dokola. Následovaly pevné boty, dobré, pokud bude muset jít daleko, a hedvábná spodnička, bílá a měkká. Pak tmavozelené jezdecké šaty s úzkými rozdělenými suknicemi. Naneštěstí jí padly až příliš těsně kolem boků, dost na to, aby jí, celkem zbytečně, připomněly, že si delší dobu pohodlně nesedne.

Nemělo smysl chodit ven. Bair a Amys nejspíš byly ve svých stanech, ale ona nehodlala riskovat, že by ji některá z nich mohla vidět, jak to provádí. Bylo by to, jako kdyby je uhodila. Tedy pokud to bude fungovat. Pokud ne, tak ji čekala velmi dlouhá jízda.

Nervózně si přejela prsty dlaně, uchopila saidar a nechala se jím naplnit. A ošila se. Díky saidaru si všecko uvědomovala víc, včetně vlastního těla, což by právě v této chvíli docela ráda oželela. Snažit se o něco nového, něco, co, pokud věděla, ještě nikdy nikdo nezkusil, by se mělo provádět pomalu a opatrně, ale ona se pravého zdroje chtěla tentokrát co nejrychleji zbavit. Rázně usměrnila prameny vzduchu.

Vzduch uprostřed stanu se podél jejího tkaniva zamihotal a druhou stranu zahalil do mlhy. Jestli měla pravdu, tak právě vytvořila místo, kde byl vnitřek jejího stanu podobný jeho odrazu v Tel’aran’rhiodu, že přímo tady to neznamenalo žádný rozdíl. Jedno bylo druhé. Existoval však jenom jeden způsob, jak se přesvědčit.

Hodila si sedlové brašny přes rameno, pod paži si strčila ranec, prošla tkanivem a propustila saidar.

Byla v Tel’aran’rhiodu. Aby to věděla jistě, stačilo jen podívat se na lampy, které byly předtím zapálené, ale nyní již nehořely, a přesto tu bylo jakés takés světlo. Věci se ve chvilce, kdy se na ně nedívala, lehce posouvaly, umyvadlo, truhlice. Byla v Tel’aran’rhiodu v těle. Cítila se stejně, jako když tu byla ve snu.

Vyrazila ven. Měsíc ve třetí čtvrti svítil na stany, kde nehořely žádné ohně a nic se tu nehýbalo, a na Cairhien, který vypadal podivně vzdálený a podivně zahalený ve stínu. Zůstal jedině problém, jak se skutečně dostat do Salidaru. Na to taky myslela. Hodně záleželo na tom, jestli tu má stejnou kontrolu v těle, jako když byla součástí světa snů.

Napřela svou mysl na to, co najde, obešla stan – a usmála se. Tady stála Bela, malá kosmatá kobylka, na které před dávnými časy vyjela z Dvouříčí. Byla to jenom snová Bela, ale podsaditá kobylka při pohledu na ni pohodila hlavou a zařehtala.

Egwain shodila zavazadla a popadla koníka kolem krku. „Taky tě moc ráda vidím,“ zašeptala. Tmavé vlahé oko, jež na ni shlíželo, patřilo Bele, odraz neodraz.

Bela měla sedlo s vysokými rozsochami, které si také představila. Obvykle bylo pohodlné na dlouhé cestování, ale ne měkké.

Egwain si ho úkosem prohlížela a zauvažovala o tom, jak by vypadalo čalouněné, pak ji však něco napadlo. V Tel’aran’rhiodu jste mohly změnit všechno, když jste věděly jak, dokonce i samy sebe. Jestli měla dost velkou kontrolu, aby vytvořila Belu, i když tu byla v těle... Soustředila se na sebe.

S úsměvem upevnila sedlové brašny a ranec za sedlo, vyškrábala se nahoru a docela pohodlně se usadila. „To není podvádění,“ řekla kobylce. „Nečekaly by, že celou cestu do Salidaru pojedu v tomhle stavu.“ No, když na to tak myslela, tak nejspíš čekaly. I tak, aielské srdce neaielské srdce, existovaly jisté hranice. Otočila Belu a jemně kobylku pobídla patami. „Musím jet co nejrychleji, takže musíš běžet jako vítr.“

Než měla čas se zasmát nad obrazem, který jí přišel na mysl, jak se bachratá Bela žene jako vítr, kobylka už běžela. Krajina se rozmazala a míhala se kolem. Egwain chvíli visela na sedlové hrušce a pusu měla otevřenou. Bylo to, jako by Bela s každým krokem urazila několik mil. S prvním krokem ještě měla čas si uvědomit, že jsou na břehu řeky pod městem, kde po tmavých vodách plují lodi mezi pruhy měsíčního světla, a ještě když se snažila trhnout otěžemi a zastavit Belu, aby po hlavě nevletěla do vody, další krok je přenesl na zarostlé návrší.

Egwain zvrátila hlavu dozadu a zasmála se. Tohle byla nádhera! Až na to, že byl kraj rozmazaný, rychlost téměř necítila. Vlasy jí jen tak tak stačily zavlát, klesly dolů a zase se zvedly. Bela běžela tím samým plouživým klusem, na nějž si vzpomínala, ale to, jak všechno vždy náhle poskočilo, bylo vzrušující; jednu chvíli tu byla vesnická ulice, tichá v měsíčním světle, vzápětí venkovská silnice vinoucí se mezi vršky, potom louka, kde tráva sahala Bele až k plecím. Egwain se jenom občas zastavila, aby se zorientovala – s tou úžasnou mapou v hlavě, s tou, kterou vyrobila žena se Siuaniným jménem, neměla nejmenší potíže – a jinak nechala Belu klusat. Vesnice a městečka se objevovaly a mizely jako šmouhy, velká města – jedno, o němž si myslela, že je jistě Caemlyn, hradby byly v noci stříbřitě bílé – a jednou, v zalesněných kopcích, se ze země zvedla hlava a ramena obrovské sochy, pozůstatek nějakého státu ztraceného v dějinách, s omšelým úšklebkem, tak náhle Bele po boku, až Egwain málem zavřískla, jenže socha zmizela dřív, než stačila otevřít pusu. Měsíc se mezi skoky skoro vůbec nepohnul, vlastně se za celou cestu moc neposunul. Den dva, než dorazí do Salidaru? Takhle to Sheriam řekla. Moudré měly pravdu. Všichni tak dlouho věřili, že Aes Sedai vědí všechno, až tomu uvěřily i Aes Sedai. Dneska v noci jim dokáže, že se zmýlily, ale ony si jejího důkazu nejspíš ani nevšimnou. Ony vědí.

Po chvíli, když si byla jistá, že je někde hluboko v Altaře, nechala Belu dělat menší skoky, častěji jí přitahovala otěže, chvíli jela dokonce normálně, zvlášť pokud byla poblíž nějaká vesnice. Občas na tmou zahaleném hostinci visel vývěsní štít, na kterém bylo také jméno vesnice, jako Marellský hostinec nebo Hostinec v Ioninském Prameni, a v měsíčním světle, spolu s tím zvláštním světlem Tel’aran’rhiodu, nebylo obtížné nápisy přečíst. Kousek po kousku si začala být naprosto jistá tím, kde je vzhledem k Salidaru, a začala dělat stále menší skoky, pak žádné, jen nechala Belu normálně klusat lesem, kde vysoké stromy zabily většinu podrostu a sucho zbytek.

Přesto ji překvapilo, když se před ní náhle objevila slušně velká vesnice, v měsíčním svitu tichá a tmavá. Muselo to však být správné místo.

Na kraji, kde začínaly kamenné domy s doškovými střechami, sesedla a posbírala si věci. Bylo pozdě, ale v bdělém světě by tu stále ještě mohli být lidé. Nebylo třeba je plašit tím, že by se mezi nimi zčistajasna zjevila. Kdyby to uviděla některá Aes Sedai, mohla by špatně pochopit, kdo je, a Egwain by ani nemusela dostat příležitost čelit sněmovně.

„Uhánělas jako vítr,“ zamumlala a naposledy Belu objala. „Kéž bych tě mohla vzít s sebou.“ Byla to samozřejmě zbytečná představa. Co bylo vytvořeno v Tel’aran’rhiodu, mohlo existovat jen tady. Koneckonců, to tady nebyla skutečná Bela. Přesto cítila lítost, když se ke kobylce obracela zády – nepřestane si Belu představovat, ať existuje tak dlouho, jak jen bude možné – a spletla svou mihotavou oponu z ducha. Prošla jí s hlavou vysoko vztyčenou, připravená čelit všemu, co přijde, s aielským srdcem.

Udělala jeden krok a vytřeštila oči s ostrým: „Ouvej!“ Změny, které vytvořila v Tel’aran’rhiodu, ve skutečném světě neexistovaly o nic víc než Bela. Plameny se prudce vrátily, a s nimi to bylo, skoro jako by k ní mluvila Sorilea. Když vezmeš to, co jsi udělala, abys dostála svému toh, a budeš to brát tak, jako by se to nikdy nestalo, jak jsi dostála svému toh? Pamatuj na své aielské srdce, děvče.

Ano. Bude si to pamatovat. Byla tu, aby vybojovala bitvu, ať už to Aes Sedai věděly nebo ne, byla připravená bojovat o právo stát se Aes Sedai, připravená čelit... Světlo, čemu?

V ulicích byli lidé, několik jich přecházelo mezi domy, kde světla z oken vytvářela zlaté kaluže. Egwain, kráčející trochu nejistě, přistoupila ke šlachovité ženě v bílé zástěře a uštvaným výrazem. „Promiň. Jmenuju se Egwain z al’Vereů. Jsem přijatá –“ žena věnovala jejím jezdeckým šatům ostrý pohled – „a právě jsem dorazila. Můžeš mi říct, kde je Sheriam Sedai? Musím ji hned najít.“ Sheriam už nejspíš spala, ale pokud ano, Egwain ji hodlala vzbudit. Nařídily jí, aby přišla, jak nejrychleji to půjde, a Sheriam se dozví, že je tady.

„Každý přijde za mnou,“ zamumlala žena. „Copak někdo dělá něco pro sebe? Ne, chtějí, aby to pro ně udělala Nildra. Vy přijatý jste nejhorší. No, nemám celou noc. Pojď za mnou, jestli chceš. Jestli ne, můžeš si ji najít sama.“ Nildra bez ohlédnutí vyrazila.

Egwain ji mlčky následovala. Bála se, že když otevře pusu, řekne té ženské, co si myslí, a to byl těžko způsob, jak začít pobyt v Salidaru. Jakkoliv by mohl být krátký. Přála si, aby se její aielské srdce a dvouříčská hlava dokázaly dát dohromady.

Nebylo to daleko, kousek nahoru udusanou ulicí a zahnout do další, užší uličky. Z některých domů se ozýval smích. Nildra se zastavila u domu, kde panovalo ticho, ačkoliv za okny předního pokoje se svítilo.

Nildra se zastavila jen na tak dlouho, aby zaklepala, a pak šla dál dřív, než někdo odpověděl. Její pukrle bylo naprosto dokonalé, byť rychlé, a promluvila poněkud uctivějším tónem než předtím. „Aes Sedai, tahle holka tvrdí, že se jmenuje Egwain, a –“ Dál se nedostala.

Byly tu všechny, těch sedm ze Srdce Kamene, nevypadaly, že by se chystaly do postele, ačkoliv všechny až na mladou ženu se Siuaniným jménem měly róby. Z toho, jak měly židle přitažené k sobě, se zdálo, že Egwain přišla do diskuse. Sheriam ze židle vyskočila první a pokynem ruky propustila Nildru. „Světlo, dítě! Už?“

Nildřině úkloně nikdo nevěnoval pozornost, ani jejímu kradmému odfrknutí, když odcházela.

„Nečekaly jsme tě,“ řekla Anaiya a s hřejivým úsměvem uchopila Egwain za ruce. „Ne takhle brzy. Vítej, dítě. Vítej.“

„Má to nějaké vedlejší účinky?“ chtěla vědět Morvrin. Nevstala, ani Carlinya nebo ta mladá Aes Sedai, ale napjatě se předkláněla. Všechny ostatní měly róby z hedvábí nejrůznějších odstínů, některé z brokátu, jiné vyšívané. Ona měla prosté hnědé sukno, i když vypadalo měkké a jemně tkané. „Cítíš po té zkušenosti nějaké změny? Měly jsme jen málo, podle čeho jsme se mohly řídit. Upřímně řečeno, jsem překvapená, že to fungovalo.“

„Měly jsme vidět, jak to funguje, abychom věděly, jak dobře to šlo.“ Beonin se odmlčela a usrkla čaj, pak položila šálek s podšálkem na rozvrzaný stolek. Šálek a podšálek spolu neladily, ale to neladil ani nábytek, a většina vypadala stejně vachrlatě jako stolek. „Jestli jsou nějaké vedlejší účinky, dají se léčit a bude to vyřízené.“

Egwain od Anaiyi okamžitě ustoupila a položila své věci na podlahu. „Ne, jsem docela v pořádku. Vážně, jsem.“ Mohla zaváhat. Anaiya ji mohla docela dobře vyléčit bez ptaní. To by však bylo podvádění.

„Vypadá docela zdravá,“ prohlásila Carlinya chladně. Vlasy měla skutečně krátké, tmavé kudrny jí jen tak tak zakrývaly uši. Nebylo to jenom něco, co udělala v Tel’aran’rhiodu. Měla na sobě samozřejmě bílou, dokonce i výšivka byla provedena bílou nití. „Později můžeme nechat některou žlutou, aby ji řádně prohlédla, jestli to bude potřeba.“

„Ať se pořádně postaví oběma nohama na zem,“ zasmála se Myrelle. Měla šaty tak hustě vyšité žlutými a červenými kvítky, až skoro nebyla vidět zelená látka vespod. „Právě za noc překonala tisíc leguí. Za pár hodin.“

„Nemáte čas nechat ji hledat zem,“ vložila se do toho důrazně ta mladá Aes Sedai. Na shromáždění skutečně působila nepatřičně ve žlutých šatech se sukní s modrým prostřiháváním a hlubokým kulatým výstřihem lemovaným modrou výšivkou. Taky byla jediná, u níž bylo možné určit věk. „Ráno se na ni vrhne sněmovna. Jestli nebude připravená, Romanda ji vykuchá jako tlustého kapra.“

Egwain spadla brada. Hlas působil víc než slova. „Ty jsi Siuan Sanche. Ne, to není možný!“

„Och, ale je to možné, to teda je,“ utrousila Anaiya suše a vrhla po mladé ženě trpitelský pohled.

„Siuan je opět Aes Sedai.“ Myrelle se tvářila spíš rozhořčeně než trpitelský.

Musela to být pravda – ony to řekly – ale Egwain tomu nedokázala uvěřit, ani když jí to Sheriam vysvětlila. Nyneiva že vyléčila utišení? Díky tomu, že byla utišená, teď Siuan vypadá stejně stará jako Nyneiva? Siuan byla vždycky přísná žena s tvrdou tváří, která jenom pořád rozkazovala, a srdce měla taky pěkně tvrdé, nebyla to tahle hezká žena se smetanovou pletí a téměř rozkošnými rty.

Egwain Siuan pozorovala, zatímco Sheriam mluvila. Ty modré oči však zůstaly stejné. Jak mohla vidět její pohled, dost silný, aby jím mohla zatloukat hřebíky, a nepoznat jej? No, tvář byla dostatečnou odpovědí. Ale Siuan byla také vždycky silná v jediné síle. Když dívka začala studovat, vyžadovala se od ní zkouška, aby se poznalo, jak silná bude, ale jakmile sílu jednou získala, už se dál nezkoušela. Egwain už znala dost, aby jinou ženu ve chvilce zvážila. Sheriam byla úplně jasně nejsilnější žena v místnosti kromě Egwain samotné, následovala Myrelle, ačkoliv se to dalo těžko poznat s jistotou. Ostatní je těsně následovaly, až na Siuan. Ta byla zdaleka nejslabší.

„Tohle je skutečně Nyneivin nejpozoruhodnější objev,“ řekla Myrelle. „Žluté berou to, co udělala, a konají vlastní divy, ona to však začala. Posaď se, dítě. Je to dlouhý příběh, abys ho poslouchala vestoje.“

„Radši budu stát, děkuji.“ Egwain si prohlížela židli s rovným opěradlem a dřevěným sedadlem, kterou jí Myrelle ukázala, a jen tak tak potlačila zachvění. „A co Elain? Je taky v pořádku? Chci slyšet všechno o ní a o Nyneivě.“ Nyneivin nejpozoruhodnější objev? To ukazovalo na víc než jen jeden. Vypadalo to, že s moudrými zaostala. Bude si muset pospíšit, aby je dohnala. Aspoň si myslela, že jí to teď bude dovoleno. Těžko by ji vítaly takhle přívětivě, kdyby ji chtěly poslat s hanbou pryč. Neudělala jediné pukrle ani žádnou jedinkrát neoslovila Aes Sedai – spíš pro to, že k tomu nedostala příležitost, než z jiného důvodu; čelit Aes Sedai se vzdorem nebylo právě nejvhodnější – a přesto ji žádná nesepsula. Možná to nakonec nevěděly. Pak ale, proč?

„Kromě menších potíží, které teď s Nyneivou mají se svým postavením,“ začala Sheriam, ale Siuan ji drsně přerušila.

„Proč tu všechny blábolíte jako holky bez mozku? Už je pozdě, abyste se bály pokračovat. Začalo to, vy jste to začaly. Buď to dokončete, nebo vás Romanda pověsí na slunko vyschnout hned vedle téhle holky, a Delana, Faiselle a zbytek sněmovny tam budou s ní, aby jí pomohly vás natáhnout.“

Sheriam a Myrelle se k ní otočily téměř zároveň. Všechny Aes Sedai to udělaly, Morvrin a Carlinya se pootočily na židli. Chladné aessedaiovské oči zíraly z chladných aessedaiovských tváří.

Zprvu Siuan čelila těmto pohledům vlastním vyzývavým pohledem, jako jedna z Aes Sedai, byť zdánlivě mnohem mladší. Pak trochu sklonila hlavu a na tvářích jí naskočily rudé skvrny. Se sklopenýma očima vstala ze židle. „Mluvila jsem ve spěchu,“ zamumlala tiše. Její oči se nezměnily – Aes Sedai si toho asi nevšimly, ale Egwain je viděla – a přesto se to Siuan pořád vůbec nepodobalo.

Egwain také viděla, že nemá nejmenší tušení, co se tu děje. Ne jenom Siuan Sanche mírná jako jehňátko. Tedy pokud ji k tomu dotlačily. To byl nejmenší problém. Co začaly? Proč by ji měl někdo věšet, pokud by přestaly?

Aes Sedai si vyměnily nečitelné pohledy, jak už to tak Aes Sedai dělávají. Morvrin přikývla první.

„Byla jsi povolána z velmi zvláštního důvodu, Egwain,“ prohlásila Sheriam vážně.

Egwain se rozbušilo srdce prudčeji. Nevědí to o ní. Nevědí. Ale co tedy?

„Ty,“ pokračovala Sheriam, „budeš příští amyrlin.“

35

Ve sněmovně přísedících

Egwain zírala na Sheriam a přemítala, jestli se nemá začít smát. Možná za dobu, kterou strávila s Aiely, zapomněla, jaký smysl pro humor mají Aes Sedai. Sheriam její pohled opětovala s tou bezvěkou, nevyrušitelnou tváří, její zešikmené zelené oči jako by nikdy nemrkaly. Egwain se podívala na ostatní. Sedm bezvýrazných tváří, jen vyčkávaly. Siuan se snad slabě usmívala, ale její „úsměv“ mohl docela dobře být jen přirozenou křivkou rtů. V mihotavém světle lamp vypadaly jejich rysy náhle cizí a nelidské.

Egwain měla lehkou hlavu a slabá kolena. Bez přemýšlení sebou plácla na židli s rovným opěradlem. A okamžitě se zase postavila. To jí rozhodně pročistilo hlavu. Aspoň trošku. „Nejsem ani Aes Sedai,“ vyhrkla bez dechu. To působilo dostatečně nicneříkajícím dojmem. Musel to být nějaký šprým nebo... nebo... nebo tak něco.

„To se dá obejít,“ prohlásila Sheriam rázně, a aby to podtrhla, přitáhla si světle modrou šerpu.

Beonin přikývla, až se jí medové cůpky zahoupaly. „Amyrlin, ona je Aes Sedai – zákon je v tom dostatečně jasný. Na několika místech stojí ‚amyrlin je Aes Sedai‘ – ale nikde se nepíše, že je nezbytné být Aes Sedai, aby ses mohla stát amyrlin.“ Všechny Aes Sedai znaly zákony Věže, ale jako vyjednavačky musely šedé sestry znát zákony každé země, a Beonin začala hovořit jako na přednášce, jako by vysvětlovala něco, co žádná neznala tak dobře jako ona sama. „Zákon, který ustanovuje, jak má být amyrlin vybírána, říká pouze ‚žena, která je povolána‘ nebo ‚ta, která stojí před sněmovnou‘ či něco podobného. Od začátku do konce není nikde ani zmínka o slovech ‚Aes Sedai'. Nikde. Někdo by mohl říci, že jako záměr tvůrkyň je třeba to brát v úvahu, ale je jasné, že ať byl záměr žen, které zákon napsaly, jakýkoliv, tak –“ Zamračila se, protože ji Carlinya zarazila.

„Nepochybně si myslely, že je to zřejmé do té míry, že není třeba se o tom zmiňovat. Nicméně logické je, že zákon znamená to, co říká, ať už si tvůrce myslel, že znamená cokoliv.“

„Zákon se jen málokdy stará o logiku,“ ucedila Beonin kysele. „Nicméně v tomto případě,“ připojila po chvíli, „máš docela pravdu.“ Egwain řekla: „A sněmovna to vidí stejně.“

Všechny mluvily vážně, dokonce i Anaiya, když říkala: „Budeš Aes Sedai, dítě, jakmile budeš pozvednuta na amyrlinin stolec. Konec a basta.“ Dokonce i Siuan byla vážná, přes ten svůj lehký úsměv. Byl to úsměv.

„Tři přísahy můžeš složit, jakmile budeme zpátky ve Věži,“ přisadila si Sheriam. „Uvažovaly jsme o tom, že bys je stejně měla pronést, ale bez hole přísah by to mohlo být považováno za podvod a klam. Lepší je počkat.“

Egwain se málem znovu posadila, než se vzpamatovala. Moudré možná měly pravdu, možná cestování Tel’aran’rhiodem v těle provede něco s vaší myslí. „Tohle je šílený,“ namítla. „Nemůžu být amyrlin. Jsem... Jsem...“ Námitky se jí hromadily na jazyku v jedné změti, díky čemuž se nezmohla na slovo. Je příliš mladá, Siuan sama byla nejmladší amyrlin za celou historii, a i jí bylo třicet, když ji pozvedly. Egwain se teprve začala učit, bez ohledu na to, co všechno už věděla o světě snů. Amyrlin byly velmi vzdělané a zkušené. A moudré, rozhodně se předpokládalo, že budou moudré. Ona se cítila jenom zmatená a ohromená. Většina žen strávila v šatu mladší novicky deset let a deset jako přijatá. Pravda, některé postupovaly rychleji, dokonce mnohem rychleji. Třebas Siuan. Ale ona sama byla mladší novickou necelý rok a přijatou ještě kratší dobu. „To není možný!“ bylo to nejlepší, co ze sebe nakonec vypravila.

Morvrin si odfrkla tak, že jí to připomnělo Sorileu. „Uklidni se, dítě, jinak tě uklidním sama. Teď není chvíle na to, abys nám tu koktala nebo omdlívala.“

„Ale já nebudu ani vědět, co mám dělat! Vůbec nic neznám!“ Egwain se zhluboka nadechla. Prudce bušící srdce jí to sice neuklidnilo, avšak pomohlo to – trochu. Aielské srdce. Cokoliv udělaly, ona jim nedovolí, aby ji zastrašovaly. Podívala se na Morvrin a prohlédla její hraně tvrdý výraz. Pomyslela si: Může mě stáhnout z kůže, ale nemůže mě zastrašovat. „Tohle je směšný, tak. Nenechám ze sebe přede všema udělat hlupáka, a právě tohle bych udělala. Jestli mě sněmovna povolala kvůli tomuhle, tak jim řeknu ne.“

„Obávám se, že tuhle možnost nemáš,“ povzdechla si Anaiya a uhladila si šaty, překvapivě nabíraný a přeplácaný kousek z růžového hedvábí, s půvabnou slonovinovou krajkou lemující každý volný okraj. „Nemůžeš odmítnout povolání stát se amyrlin o nic víc, než bys mohla odmítnout povolání před soud. Slova povolání jsou dokonce stejná.“ To tedy bylo povzbudivé. Ach ano, to tedy bylo.

„Teď bude volit sněmovna.“ Myrelle mluvila s nádechem smutku, což Egwain náladu rozhodně nijak nezvedlo.

Sheriam se znenadání usmála a položila ruku Egwain kolem ramen. „Neboj se, dítě. My ti pomůžeme a povedeme tě. Proto jsme tady.“

Egwain neříkala nic. Nenapadlo ji nic, co by řekla. Poslechnout zákon možná nebylo stejné jako nechat se zastrašit, ale pocit měla stejný. Vzaly její mlčení jako souhlas a souhlas to také nejspíš byl. Bez odkladu poslaly Siuan, která sice vrčela, že tímto úkolem pověřily ji, aby osobně probudila přísedící a oznámila jim, že Egwain dorazila.

Než byla Siuan ze dveří, v domě se všechny ženy vrhly do práce. Značnou dobu probíraly Egwaininy jezdecké šaty – jenže ona se této debaty nezúčastnila. Z dřímoty v křesle v zadní místnosti vzbudily kyprou služebnou a neprodleně ji s pohrůžkou, aby ani necekla, poslaly ven, aby sebrala šaty každé přijaté, které najde a které by mohly Egwain padnout. Egwain si vyzkoušela osmery, přímo v předním pokoji, než našly jedny, které jí více méně padly. Byly příliš obtažené v prsou, ale naštěstí volné kolem boků. Po celou dobu, co služka přinášela další šaty a Egwain si je zkoušela, se Sheriam a ostatní střídaly a poučovaly ji o tom, co přijde, co má udělat a co říkat.

Nechaly ji všechno opakovat. Moudré si myslely, že říci něco jednou stačí – a běda učednici, která by pozorně neposlouchala a nedávala pozor. Egwain si něco z toho, co měla vykládat, pamatovala z výuky mladších novicek ve Věži a všechno napoprvé bez chybičky zopakovala, ale Aes Sedai všechno probíraly pořád dokola a pak ještě jednou. Egwain tomu nerozuměla. U každého jiného by si myslela, že je nervózní, i přes klidné tváře. Začala uvažovat o tom, jestli snad nedělá nějakou chybu, takže dávala důraz na různá slova.

„Řekni to tak, jak jsme ti to předvedly,“ štěkla Carlinya hlasem jako lámající se rampouch a Myrelle nemluvila o nic hřejivěji, když říkala: „Nemůžeš si dovolit chybu, dítě. Ani jedinou!“

Ještě ji to nechaly přednést pětkrát, a když namítala, že každé slovo vyslovila přesně, že správně zodpověděla, kdo kde bude stát a kdo bude co říkat, přesně tak, jak jí to řekly, napadlo ji, že jí nejspíš Morvrin dá pěkně za uši, pokud to dřív neudělá Beonin či Carlinya. Jejich zamračené pohledy byly vlastně stejně tvrdé jako pár facek a Sheriam se tvářila, jako by Egwain byla trucující novicka. Egwain si povzdechla a začala znovu od začátku: „Vstoupím se třema z vás...“

Téměř prázdnými ulicemi zalitými měsíčním světlem kráčelo mlčenlivé procesí. Těch pár lidí, kteří ještě byli venku, se na ně skoro nepodívalo. Šest Aes Sedai s jednou osamělou přijatou tady mohlo i nemuselo být běžnou záležitostí, ale očividně nebylo natolik neobvyklé, aby to vzbudilo poznámky. Okna, za nimiž se předtím svítilo, nyní byla zcela tmavá. Na městečko padlo ticho, takže jejich kroky zněly na tvrdě udusané hlíně dost zřetelně. Egwain prstem hladila prsten s Velikým hadem, který měla zase zpátky na levé ruce. Podlamovala se jí kolena. Byla připravená čelit čemukoliv, ale tohle do jejího seznamu „čehokoliv“ rozhodně nepatřilo.

Před čtvercovou tříposchoďovou kamennou budovou se zastavily. Za okny byla všude tma, ale v měsíčním světle stavení vypadalo jako zájezdní hostinec. Carlinya, Beonin a Anaiya měly zůstat tady a přinejmenším první dvě to nijak zvlášť netěšilo. Sice si nestěžovaly, stejně jako to nedělaly předtím, ale zbytečně si upravovaly suknice a hlavy držely strnule zpříma a na Egwain se ani nepodívaly.

Anaiya Egwain pohladila po vlasech. „Půjde to dobře, dítě.“ Nesla pod paží ranec, šaty, které si Egwain oblékne, až bude po všem. „Učíš se rychle.“

V kamenné budově se hlubokým hlasem rozezvučel gong, jednou, dvakrát, třikrát. Egwain málem nadskočila. Na okamžik se rozhostilo ticho, pak gong zopakoval svou břesknou píseň. Myrelle si nepřítomně uhladila šaty. Znovu ticho, následované třetím zavoláním.

Veliká místnost s vysokým stropem uvnitř nebyla tak tmavá, zdaleka ne. Na římsách čtyř velkých kamenných krbů stály lampy a další lemovaly schodiště vedoucí na další poschodí i ochoz se zábradlím nahoře. V rozích stály vysoké rozložité kandelábry se zrcadly, zesilujícími jas. Pokrývky přes okna zadržovaly všechno světlo uvnitř.

Na bočních stranách místnosti stálo v řadě vždycky devět křesel, čelem do místnosti, ve skupinkách po třech. Ženy v křeslech, přísedící šesti adžah zastoupených v Salidaru, měly šátky a šaty v barvách svých adžah. Hlavy otočily k Egwain a jejich tváře vyjadřovaly pouze chladnou vážnost.

Na protějším konci místnosti stálo další křeslo, stojící na malém pódiu, připomínajícím plochou krabici. Vysoké těžké křeslo, s nohami a opěrkami pokrytými vyřezávanými spirálami, bylo omalované tmavě žlutou barvou v nápodobě zlacení. Přes lenochy byla přehozená štóla s pruhy sedmi barev. Od místa, kde stála, to Egwain ke štóle připadalo celé míle daleko.

„Kdo přichází před věžovou sněmovnu?“ chtěla vědět Romanda vysokým, jasným hlasem. Byla usazena těsně pod zlatým křeslem, proti trojici modrých sester. Sheriam plavně ustoupila stranou a odhalila tak Egwain.

„Ta, která přichází poslušně ve Světle,“ odvětila Egwain. Měl se jí třást hlas. Určitě to neudělají doopravdy.

„Kdo přichází před věžovou sněmovnu?“ chtěla vědět Romanda znovu.

„Ta, která přichází pokorně ve Světle.“ Každou chvíli se to změní v soud nad ní za to, že předstírala, že je Aes Sedai. Ne, to ne. Kdyby to byl tento případ, jenom by ji odstínily a na čas zamkly. Ale určitě...

„Kdo přichází před věžovou sněmovnu?"

„Ta, která přichází na povolání sněmovny, poslušně a pokorně ve Světle, a žádá pouze o možnost přijmout vůli sněmovny.“

Mezi šedými pod Romandou vstala tmavá štíhlá žena. Jako nejmladší přísedící pronesla Kwamesa obřadní otázku, která se datovala až k Rozbití světa. „Je tu přítomen někdo jiný než ženy?“

Romanda schválně shodila šátek z ramen, a než vstala, pověsila ho přes opěradlo křesla. Jako nejstarší bude odpovídat první. Stejně pomalu si rozepnula šaty a spolu se spodničkou si je stáhla k pasu. „Jsem žena,“ prohlásila.

Kwamesa opatrně odložila svůj šátek přes křeslo a svlékla se do pasu. „Jsem žena,“ řekla.

Pak vstávaly ostatní a také se odhalovaly, každá se pak, když předvedla důkaz, prohlásila za ženu. Egwain trochu zápasila s těsným živůtkem šatů přijaté, které pro ni našly, až jí musela Myrelle pomoci s knoflíčky, ale všechny čtyři byly brzy stejně polonahé jako ostatní.

„Jsem žena,“ pronesla Egwain s ostatními.

Kwamesa pomalu obešla místnost, před každou ženou se zastavila a téměř urážlivě si prohlédla její poprsí. Poté se znovu postavila před své křeslo a ohlásila, že kromě žen není nikdo jiný přítomen. Aes Sedai se posadily a většina si začala natahovat živůtky. Ne zrovna spěšně, ale jen málokterá zase plýtvala časem. Egwain málem potřásla hlavou. Nemohla se zahalit dřív, než obřad pokročí. Kdysi dávno Kwamesina otázka vyžadovala důkladnější důkazy. Za těch dní se formální obřady prováděly tak, že ženy byly „oděny ve Světle", což znamenalo, že na sobě neměly ani nitku. Co by tyhle ženy udělaly v aielském potním stanu či shienarské lázni?

Teď nebyl na takové myšlenky čas.

„Kdo stojí za touto ženou,“ začala Romanda, „a zavazuje se za ni, duši za duši, život za život?“ Seděla vzpřímená a svrchovaně důstojná, kypré poprsí měla stále obnažené.

„Já se tak zavazuji,“ pronesla pevným hlasem Sheriam a o malou chvíli později ji postupně následovaly silnými hlasy Morvrin a Myrelle.

„Přistup, Egwain z al’Vereů,“ přikázala ostře Romanda. Egwain popošla o tři kroky a klekla si. Byla otupělá. „Proč jsi tady, Egwain z al’Vereů?“

Skutečně byla otupělá, nic necítila. A nemohla si ani vzpomenout na to, co má odpovědět, nicméně odpovědi jí jaksi samy splývaly ze rtů. „Byla jsem povolána věžovou sněmovnou.“

„Co žádáš, Egwain z al’Vereů?“

„Chci sloužit Bílé věži, nic víc a nic míň.“ Světlo, ony to opravdu udělají!

„Jak chceš sloužit, Egwain z al’Vereů?“

„Svým srdcem, duší i tělem, ve Světle. Beze strachu či výsad, ve Světle.“

„Kde chceš sloužit, Egwain z al’Vereů?“

Egwain dýchala zhluboka. Ještě pořád by mohla tuhle pitomost zarazit. Přece se skutečně nemohla... „Na amyrlinině stolci, zlíbí-li se věžové sněmovně.“ Dech se jí zadrhl. Teď už bylo pozdě couvnout. Možná bylo příliš pozdě už v Srdci Kamene.

Delana povstala první, pak Kwamesa a Janya, a další, na znamení souhlasu, až před svými stolicemi stálo devět přísedících. Romanda byla stále pevně usazená v křesle. Devět z osmnácti. Přijetí muselo být jednomyslné – sněmovna vždy vyžadovala konsensus, všechna hlasování byla jednomyslná, ačkoliv aby toho bylo dosaženo, obvykle to vyžadovalo hodně vyjednávání – dnes v noci se však kromě obřadních frází žádné hovory nepovedou, a tohle bylo téměř jasné odmítnutí. Sheriam a ostatní se jí vysmály, když nanesla, že by se to mohlo stát, a udělaly to tak rychle, že by si byla mohla dělat starosti, kdyby celá věc nebyla tak směšná, ale ony ji jen tak mimochodem varovaly, že by k něčemu takovému mohlo dojít. Ne k odmítnutí, ale k tomu, že přísedící, jež zůstanou sedět v křeslech, tím budou chtít dát najevo, že nejsou žádní palácoví psíčci. Podle Sheriam to bylo jenom gesto, ukázka, ale když se Egwain podívala na Romandinu vážnou tvář a na Lelaine, jež byla téměř stejně vážná a s holou hrudí, nebyla si tím vůbec jistá. Taky jí tvrdily, že tohle provedou nejvýš tři čtyři.

Stojící ženy beze slova opět zaujaly svá místa. Nikdo nepromluvil, ale Egwain věděla, co má dělat. Otupělost zmizela.

Vstala, přistoupila k nejbližší přísedící, zelené s ostrými rysy jménem Samalin, jež zůstala sedět. Když před ní Egwain znovu poklekla, Sheriam si klekla vedle ní s velkou mísou s vodou v rukou. Sheriam vypadala chladná a suchá, zatímco Egwain se začínala lesknout potem, ale Sheriam se třásly ruce. Morvrin přiklekla k nim a podala Egwain plátno, zatímco Myrelle čekala po jejím boku s osuškou přes ruku. Myrelle se z nějakého důvodu tvářila rozzlobeně.

„Prosím, dovol mi sloužit,“ řekla Egwain. Samalin, s pohledem upřeným přímo před sebe, si vyhrnula suknice ke kolenům. Nohy měla bosé. Egwain jí umyla nohy a osušila je, potom se přesunula k další zelené, korpulentnější ženě jménem Malind. Sheriam a ostatní jí řekly jména všech přísedících. „Prosím, dovol mi sloužit.“ Malind měla hezkou tvář s plnými rty a tmavýma očima, které působily veselým dojmem, nyní se však neusmívala. Byla jednou z těch, co vstaly, nohy však měla také bosé.

Všechny přísedící byly bosé, kolem celé místnosti. Když Egwain umývala všechny ty nohy, přemítala, zda přísedící předem věděly, kolik jich zůstane sedět. Očividně věděly, že některé nevstanou, že bude třeba vykonat tuto službu. Věděla jenom o málo víc o tom, jak sněmovna funguje, než co zaslechla na přednáškách mladších novicek. O praktických věcech nevěděla zhola nic. Mohla jenom pokračovat.

Omyla a osušila poslední nohu – patřila Janye, která se mračila, jako by myslela na něco zcela jiného, ale aspoň předtím vstala – hodila plátno do umyvadla a vrátila se na své místo na konci místnosti, kde opět poklekla. „Prosím, dovolte mi sloužit.“ Další příležitost.

Delana opět vstala první, ale Samalin ji tentokrát těsně následovala. Žádná z žen přímo nevyskočila, ale jedna po druhé vstávaly, až zůstaly sedět pouze Lelaine a Romanda. Dívaly se na sebe, ne na Egwain. Nakonec Lelaine nepatrně pokrčila rameny, neuspěchaně si natáhla živůtek a vstala. Romanda otočila hlavu a podívala se na Egwain. Dívala se tak dlouho, až si Egwain začala jasně uvědomovat, že se jí mezi prsy a po žebrech řine pot. Nakonec, majestátně pomalu, se Romanda znovu oblékla a potom se připojila k ostatním. Egwain za sebou, kde čekaly Sheriam a ostatní, zaslechla úlevný výdech.

Samozřejmě to ještě neskončilo. Romanda a Lelaine společně přistoupily k Egwain a vedly ji ke žlutě omalovanému křeslu. Egwain se před ním zastavila a ony jí natáhly živůtek a kolem ramen ovinuly štólu amyrlinina stolce, přičemž společně se všemi přísedícími odříkávaly: „Jsi pozvednuta na amyrlinin stolec, ve slávě Světla, kéž Bílá věž přetrvá navěky. Egwain z al’Vereů, strážkyně zámků, plameni Tar Valonu, amyrlin.“ Lelaine stáhla Egwain z levé ruky prsten s Velikým hadem a podala ho Romandě, jež ho Egwain nasadila na pravou ruku. „Kéž Světlo ozařuje amyrlinin stolec a Bílou věž.“

Egwain se zasmála. Romanda zamrkala, Lelaine sebou trhla, a nebyly samy. „Jenom jsem si na něco vzpomněla,“ řekla Egwain a pak dodala: „dcery.“ Takhle amyrlin oslovovala Aes Sedai. Egwain si vzpomněla na to, co mělo přijít teď. Nemohla si pomoci, aby si neříkala, že to je odplata za to, jak se protáhla Tel’aran’rhiodem. Egwain z al’Vereů, strážkyni zámků, plameni Tar Valonu, amyrlin, se podařilo posadit na tvrdé dřevěné křeslo, aniž by to vypadalo, že si sedá s přehnanou opatrností, a aniž by sebou trhla. Obojí považovala za vítězství vůle.

Sheriam, Myrelle a Morvrin připluly blíž – ať už lapala po dechu kterákoliv, nyní se to z vážných tváří poznat již nedalo – a přísedící se za nimi seřadily do zástupu, který se táhl až ke dveřím. Řadily se podle věku, Romanda byla až na konci.

Sheriam roztáhla suknice v široké úkloně. „Prosím, dovol mi sloužit, matko.“

„Smíš sloužit Věži, dcero,“ odpověděla Egwain, jak nejvážněji dovedla. Sheriam jí políbila prsten, ustoupila stranou a poklonila se Myrelle.

Aes Sedai postupovaly popořadě. Uspořádání zástupu občas vyvolalo překvapení. Žádná z přísedících nebyla skutečně mladá, i přes hladké líce Aes Sedai, ale světlovlasá Delana, o níž si Egwain myslela, že musí být přinejmenším stejně stará jako Romanda, nestála ani v polovině zástupu, kdežto Lelaine a Janya, obě docela hezké ženy bez jediného šedého vlásku v tmavých kadeřích, stály těsně před bělovlasou žlutou sestrou. Každá předvedla pukrle a políbila Egwain prsten s naprosto bezvýraznou tváří – ačkoliv některé se podívaly na pruhy na Egwaininých šatech – a bez dalšího slova opustila místnost zadními dveřmi. Normálně by toho bylo víc, ale zbytek obřadu bude muset počkat na ráno.

Konečně zůstala Egwain sama jenom se třemi ženami, které se za ni zavázaly. Pořád si nebyla jistá, co to znamená. Když Egwain vstala, Myrelle šla vpustit ostatní tři. „Co by se stalo, kdyby Romanda nevstala?“ Údajně měla dostat ještě jednu příležitost, jedno kolo umývání nohou a žádání o možnost sloužit, ale Egwain si byla jistá, že kdyby Romanda i podruhé hlasovala ne, dostala by třetí příležitost.

„Pak by nejspíš v několika dnech pozvedly jako amyrlin ji samotnou,“ odpověděla Sheriam. „Ji nebo Lelaine.“

„Tak jsem to nemyslela,“ prohlásila Egwain. „Co by se stalo se mnou? Vrátila bych se prostě zase jako přijatá novicka?“ Anaiya a ostatní se k ní přihnaly, samý úsměv, a Myrelle začala Egwain pomáhat z bílých šatů s pruhy a do světle zeleného hedvábí, které na sobě bude mít jen tak dlouho, než se dostane do postele. Bylo pozdě, ale amyrlin se tu nemohla procházet v šatech přijaté.

„S největší pravděpodobností,“ odpověděla po chvíli Morvrin. „Nemůžu říct, jestli by to bylo štěstí nebo ne, být přijatou, o které by každá přísedící věděla, že se téměř stala amyrlin.“

„Stává se to zřídkakdy,“ připojila se Beonin, „ale žena, která je odmítnuta jako amyrlin, je obvykle poslána do vyhnanství. Sněmovna usiluje o soulad, a ona by prostě byla neustále zdrojem nesouladu.“

Sheriam se podívala Egwain přímo do očí, jako by chtěla na svá následující slova položit důraz. „Do vyhnanství by určitě poslaly nás. Mne, Myrelle a Morvrin zcela jistě, a nejspíš i Carlinyu, Beonin a Anaiyu.“ Najednou se usmála. „Ale nic takového se nestalo. Nová amyrlin by měla svou první noc strávit rozjímáním a modlitbami, ale jakmile ti Myrelle dozapíná ty knoflíčky, nejlepší bude, když ti konečně povíme aspoň něco málo o tom, jak vypadají záležitosti v Salidaru.“

Všechny se na ni dívaly. Myrelle stála za ní a dopínala jí šaty, nicméně Egwain cítila její pohled. „Ano. Ano, myslím, že to bude nejlepší.“

36

Amyrlin je pozvednuta

Egwain zvedla hlavu z polštáře a rozhlédla se kolem, na chvíli ji překvapilo, že se ocitla v posteli s nebesy ve velké místnosti. Okny se do místnosti linulo časné ranní světlo a na stojan s umyvadlem stavěla hezká kyprá žena v prostých šedých vlněných šatech velký bílý džbán s horkou vodou. Chesu jí představily včera v noci jako osobní komornou. Amyrlininu komornou. Vedle hřebene a kartáče na úzkém stolu pod zrcadlem s tepaným stříbrným rámem již ležel zakrytý podnos. Vzduchem se nesla vůně teplého chleba a dušených hrušek.

Místnost na Egwainin příchod připravila předem Anaiya. Nábytek sice pořád neladil, ale byly to nejlepší kusy, které mohl Salidar nabídnout, od křesla čalouněného zeleným brokátem přes stojací zrcadlo v rohu s nedotčeným zlacením po vyřezávaný šatník, kde nyní visely všechny její věci. Naneštěstí Anaiya silně tíhla k bohatým krajkám a volánům. Obojí bohatě lemovalo jak nebesa, tak shrnuté závěsy kolem postele, a krajka či volán pokrývaly i stůl, stoličku, lenochy a nohy čalouněného křesla i přehoz, jejž Egwain odhodila na podlahu, a tenkou hedvábnou přikrývku vespod. Závěsy na oknech byly také samá krajka. Egwain zase položila hlavu na polštář, jenž byl též lemovaný krajkami. Měla z místnosti pocit, že se utopí v samých krajkách.

Poté, co ji Sheriam a ostatní přivedly sem, kde to nazývaly Menší věž, dlouze spolu rozmlouvaly, tedy hlavně mluvily ony. Ani je příliš nezajímalo to, co si Egwain myslí o tom, že má Rand za lubem, nebo o tom, co by mohla chtít Coiren a ostatní. Na cestě do Caemlynu bylo poselstvo pod vedením Merany, která věděla, co dělat, ačkoliv se jen nejasně vyjadřovaly o tom, co přesně to je. Hlavně mluvily ony, ona poslouchala a ony její otázky odsouvaly stranou. Sdělily jí, že odpovědi na některé nejsou důležité, aspoň prozatím. Pokud na některé odpověděly, byly odpovědi krátké a stručné, načež pokračovaly v hovoru o tom, co bylo důležité. Ke každému vladaři, jejichž jména jí postupně sdělily, bylo vysláno poselstvo s vysvětlením, proč je on či ona životně důležitý pro salidarskou věc, což zřejmě jeden každý byl. Neřekly tak docela, že všechno selže, pokud se byť jediný vládce postaví proti nim, ale důraz, který na každého kladly, to řekl za ně. Gareth Bryne budoval vojsko, které nakonec bude dost silné, aby prosadilo jejich – její – nároky proti Elaidě, pokud by to zašlo až tak daleko. Nemyslely si však, že by to zašlo tak daleko, i přes Elaidiny požadavky, aby se vrátily do Věže. Zřejmě věřily, že jakmile se rozšíří zpráva o volbě Egwain na amyrlinin stolec, Aes Sedai za ní přijdou, dokonce i některé z těch, které nyní byly ve Věži, a bude jich dost, aby Elaida neměla jinou možnost než na požádání odstoupit. Bělokabátníci z nějakého důvodu točili palci, takže v Salidaru bylo stejně bezpečno jako kdekoliv jinde, aspoň na tak dlouho, dokud bude třeba. Že Logain byl vyléčen stejně jako Siuan – a Leana, ovšemže ona musela být vyléčena taky, pokud byla tady, překvapením bylo spíš, že tu je – jí sdělily vlastně jenom mimochodem.

„Tady si nemusíš s ničím dělat starosti,“ uklidňovala ji Sheriam. Stála nad Egwain, sedící v čalouněném křesle, a ostatní byly rozestavěné v oblouku kolem. „Sněmovna se bude hádat, jestli ho máme znovu zkrotit, dokud nás toho problému nezbaví jeho vysoký věk."

Egwain se snažila potlačit další zívnutí – připozdívalo se – a Anaiya řekla: „Musíme ji nechat vyspat. Zítřek je téměř stejně důležitý, jako byl dnešek, dítě.“ Náhle se pro sebe tiše zasmála. „Matko. Zítřek je taky důležitý, matko. Pošleme Chesu, aby ti pomohla se uložit.“

Dokonce i když odešly, nebylo snadné dostat se do postele. Zatímco Chesa Egwain stále ještě svlékala, objevila se Romanda se spoustou návrhů pro amyrlin, které jí sdělila pevným hlasem nepřipouštějícím žádné hlouposti, a ještě nebyla pořádně ze dveří, když se objevila Lelaine, jako by modrá přísedící čekala, až žlutá odejde. Lelaine měla vlastní rady, které Egwain sdělovala, zatímco ta seděla na posteli, poté, co Chesa byla jemně, ale důrazně poslána pryč. Lelaininy rady byly jiného zrna než Romandiny – a ani jedna neradila to, co Sheriam – a modrá sestra je pronášela s hřejivým, dokonce laskavým úsměvem, ale s téměř stejnou jistotou, že Egwain bude v prvních měsících potřebovat vedení. Ani jedna z nich neřekla doslova, že by mohla Egwain vést k tomu, co je nejlepší pro Věž, lépe než Sheriam nebo že by se Sheriam a její kroužek mohly snažit tahat za příliš mnoho provázků nebo že by mohly poskytovat špatné rady, ale silný náznak tu byl. Romanda i Lelaine také naznačily, že druhé Aes Sedai by mohly mít vlastní zájmy, které nepochybně způsobí nevýslovnou bídu.

Když Egwain usměrněním zhasla poslední lampu, čekala, že bude spát spánkem plným nočních můr. Příštího rána si však pamatovala jenom dvě. V jednom snu byla amyrlin – Aes Sedai, ale bez toho, že by složila přísahy – a všechno, co udělala, vedlo k pohromě. Z tohoto snu se vymrštila na posteli, jenom aby se ho zbavila, přesto si však byla jistá, že tento sen nemá žádný zvláštní význam. Byl skoro stejný, jaký zažila uvnitř ter’angrialu, když procházela zkouškou na přijatou novicku. Pokud kdo věděl, neměly tyto sny žádnou spojitost se skutečností. Ne s touto skutečností. Druhý sen byl právě tak hloupý, jak čekala. Věděla dost o vlastních snech, aby to poznala, dokonce i když se nakonec musela probudit, aby se ho zbavila. Sheriam jí strhla štólu z ramen a pak se jí všechny vysmívaly a ukazovaly si na hlupačku, která si skutečně myslela, že se osmnáctiletá holka může stát amyrlin. Nejenom Aes Sedai, ale i všechny moudré a Rand, Perrin a Mat a Nyneiva a Elain, skoro každý, koho kdy poznala, se jí řehtal, zatímco ona tam stála nahá a zoufale se snažila dostat do šatů přijaté, které by padly tak desetileté dívce.

„Nemůžeš přece ležet v posteli celý den, matko.“

Egwain otevřela oči.

Chesa měla ve tváři výraz hrané vážnosti a v očích se jí jiskřilo. Byla přinejmenším dvakrát starší než Egwain a hned při prvním setkání se chovala se směsicí úcty a důvěrnosti, jaká by se dala očekávat od staré dvorní dámy. „Amyrlin se nemůže povalovat v posteli, a už vůbec ne dneska."

„To je to poslední, co bych chtěla.“ Celá ztuhlá se vyškrábala z postele a protáhla se, než si svlékla propocenou košili. Nemohla se dočkat, až bude s jedinou silou pracovat dost dlouho, aby se přestala potit. „Oblíknu si to modrý hedvábí s bílými bělozářkami kolem výstřihu.“ Všimla si, že se Chesa pečlivě nedívá, když jí podávala čistou spodničku. Následky dodržování jejího toh poněkud vybledly, nicméně pořád měla světlé modřiny. „Než jsem se sem dostala, měla jsem nehodu,“ vysvětlila a chvatně strčila hlavu do výstřihu spodničky.

Chesa kývla v náhlém osvícení. „Koně jsou potvory, nespolehlivý zvířata. Mě na žádnýho nikdá nedostaneš, matko. Dobrej pevnej vůz je mnohem bezpečnější. Kdybych takhle spadla z koně já, živý duši bych to nesvěřila. Nildra by navykládala takový věci a Kaylin... Ách, nevěřila bys, co některý ženský napovídají, jakmile se k nim obrátíš zády. Ovšem, pro amyrlinin stolec je to jiný, ale tohle bych udělala já.“ Držela dveře šatníku otevřené a koutkem oka sledovala Egwain, aby viděla, zda ji pochopila.

Egwain se na ni usmála. „Lidi jsou lidi, ať vysoko nebo nízko postavení,“ prohlásila vážně.

Chesa na okamžik zazářila, než jí přinesla modré šaty. Možná ji vybrala Sheriam, byla však komornou amyrlinina stolce a její věrnost také amyrlininu stolci patřila. A také měla pravdu, že je dnešek důležitý.

Egwain se rychle najedla – ačkoliv si Chesa mumlala, že hltání není zdravé na žaludek, teplé mléko s medem a kořením bylo na z nervozity podrážděný žaludek vynikajícím lékem – vyčistila si zuby a chvatně se opláchla, nechala Chesu, aby jí párkrát kartáčem pročísla vlasy a oblékla ji, co nejrychleji jí přetáhla modré hedvábí přes hlavu. Egwain si upravila sedmipruhou štólu na ramenou a zastavila se, aby se na sebe podívala do stojacího zrcadla. Štóla neštóla, jako amyrlin rozhodně nevypadala. Ale já jsem amyrlin. Tohle není sen.

Ve velké místnosti vespod byly stoly prázdné jako v noci. Byly tu pouze přísedící se šátky, shromážděné podle adžah, a opodál stála o samotě Sheriam. Když Egwain sestoupila po schodech, utišily se, a jakmile došla dolů, poklonily se jí. Romanda a Lelaine si ji pozorně prohlédly a pak se odvrátily. Důrazně se nedívaly na Sheriam a znovu se pustily do přerušeného rozhovoru. Když Egwain mlčela, ostatní se také odmlčely. Občas se po ní některá podívala. Dokonce i když šeptaly, zněly jejich hlasy příliš zvučně. Venku panovalo ticho, naprosté ticho. Egwain si z rukávu vytáhla šátek a otřela si tvář. Žádná z nich nevypotila ani kapku.

Vedle ní se postavila Sheriam. „Půjde to dobře,“ prohodila tiše. „Hlavně nezapomeň, co máš říkat.“ To byla další věc, kterou v noci podrobně probíraly. Egwain měla ráno pronést řeč.

Egwain kývla. Bylo to zvláštní. Měl se jí obracet žaludek a třást kolena. Nebylo tomu tak a ona to nemohla pochopit.

„Není třeba se bát,“ pokračovala Sheriam. Mluvila, jako by si myslela, že Egwain se bojí, a chtěla ji uklidnit, ale než stačila znovu otevřít ústa, promluvila nahlas Romanda.

„Je čas.“

Za šustění suknic se přísedící opět seřadily podle věku, tentokrát však byla Romanda v čele, a vypochodovaly ven. Egwain došla těsně ke dveřím. Pořád se jí nesvíral žaludek. Možná měla Chesa s tím teplým mlékem pravdu.

Stále bylo ticho, pak promluvila Romanda hlasem příliš silným, aby byl přirozený. „Máme amyrlin.“

Egwain vystoupila ven do slunečního žáru, který by čekala až mnohem později. Zvedla nohu ze schůdku a položila ji na plošinu spletenou ze vzduchu. Řada přísedících se táhla po obou stranách a každá přísedící zářila světlem saidaru.

„Egwain z al’Vereů,“ začala odříkávat Romanda, jejíž hlas se nesl na pramenech síly, „strážkyně zámků, plamen Tar Valonu, amyrlin.“

Za její řeči ji zvedly vysoko, skutečně pozvedaly amyrlin, až stála skoro pod doškovou střechou, a každému, kdo ji viděl, kromě ženy, jež dokázala usměrňovat, to muselo připadat, že se vznáší ve vzduchu.

A byla tu spousta lidí, kteří ji mohli vidět na pozadí vycházejícího slunce. Druhé tkanivo způsobilo, že se světlo kolem ní mihotalo. Ulice byla nacpána muži i ženami. Dav mizel i za rohy. Každé zádveří bylo plné, každé okno, každá střecha kromě samotné Menší věže. Zvedl se řev, který téměř přehlušil Romandin hlas, vesnicí se valily vlny jásotu. Egwain si lidi dole prohlížela, pátrala po Nyneivě a Elain, ale v tom moři zdvižených tváří je nezahlédla. Zdánlivě minuly celé věky, než se diváci utišili natolik, aby mohla promluvit. Tkanivo, které předtím neslo Romandin hlas, se teď přeneslo na ni.

Její řeč připravily dopředu, Sheriam a ostatní, váženou výzvu a napomenutí, které by možná dokázala pronést bez uzardění, kdyby byla dvakrát starší, nebo spíš třikrát. O vlastní vůli udělala pár změn. „Shromáždili jsme se zde kvůli hledání pravdy a spravedlnosti, které neskončí, dokud falešná amyrlin, Elaida, nebude sesazena ze svého místa, které uchvátila.“ Jediná změna byla „neskončí“ místo „nemůže skončit", ale ona si myslela, že je to působivější a lepší. „Jako amyrlin vás při tomto hledání povedu a neustoupím. A vím, že ani vy necouvnete.“ A to jako výzva a nabádání stačilo. V žádném případě tady nahoře nehodlala zůstat tak dlouho, aby zopakovala všechno, co chtěly, aby řekla. A stejně všechno ostatní odpovídalo zhruba tomu, co již řekla. „Jako svou kronikářku jmenuji Sheriam Bayanar.“

To vyvolalo mnohem menší jásot. Kronikářka nebyla, koneckonců, amyrlin. Egwain se podívala dolů a čekala, dokud neviděla, že Sheriam vyběhla ven. Ještě si na ramenou upravovala štolu kronikářky, modrou, aby ukázala, že byla pozvednuta z modrého adžah. Rozhodly se, že nenechají udělat kopii amyrlininy hole se zlatým plamenem nahoře, již nosívala kronikářka. Dokud z Bílé věže nezískají pravou hůl, budou se muset obejít bez ní. Sheriam si myslela, že bude muset čekat mnohem déle, a na Egwain se podívala otevřeně podrážděně. V řadách přísedících se Romanda a Lelaine tvářily naprosto bezvýrazně, obě měly velmi přesvědčivý návrh na to, kdo by měl být kronikářkou, a nebylo třeba říkat, že ani jedna nenavrhovala Sheriam.

Egwain se nadechla a obrátila se zpátky k čekajícímu shromáždění. „Na počest tohoto dne vyhlašuji, že všem přijatým a mladším novickám jsou prominuty tresty a pokání.“ To byl zvyk, a bíle oděné dívky se neskrývaně zaradovaly, přidalo se dokonce i pár přijatých, které se zapomněly. „Na počest tohoto dne nyní vyhlašuji, že Theodrin Dabei, Faolain Orande, Nyneiva z al’Mearů a Elain z rodu Trakandů jsou od tohoto okamžiku pozvednuty k šátku, stávají se hotovými sestrami a Aes Sedai.“ Toto oznámení přivítalo tázavé ticho, jen tu a tam někdo zamumlal. Něco takového rozhodně zvykem nebylo. Zdaleka ne. Bylo to však vyhlášeno a bylo dobře, že se Morvrin zmínila o Theodrin a Faolain. Přišel čas vrátit se k tomu, co pro ni napsaly. „Nyní vyhlašuji na tento den hostinu a oslavu. Ať nikdo nepracuje, kromě toho, co je nezbytné udělat, a všichni nechť se radují. Kéž na vás na všechny svítí Světlo a ruka Stvořitele vás chrání.“ To poslední již pohltil hromový řev, který překonal i tkanivo, jež neslo její slova. Někteří lidé začali tančit přímo na ulici, ačkoliv téměř neměli místo.

Plošina ze vzduchu sestoupila možná maličko rychleji, než stoupala. Přísedící na ni civěly, když sestupovala na zem, a záře saidaru začala pohasínat málem dřív, než se dotkla nohou země.

Sheriam se k ní vrhla a popadla Egwain za ruku, přitom se usmívala na přísedící s kamennými výrazy. „Musím amyrlin ukázat její pracovnu. Omluvte mě.“ Egwain by neřekla, že ji Sheriam dovnitř doslova strkala, ale rozhodně by taky neřekla, že to neudělala. Nemyslela si, že by ji Sheriam doslova vlekla za ruku, ale připadalo jí nejlepší si volnou rukou vyhrnout suknice a dělat dlouhé kroky. Ukázalo se, že její pracovna, za předpokojem, je o něco menší než její ložnice, měla dvě okna, psací stůl se židlí s rovným opěradlem a dvě další židle stály před ním. Nic jiného tu nebylo. Červotočem prožrané deštění bylo naleštěné do matného lesku, avšak stůl byl prázdný. Na podlaze ležel květovaný koberec.

„Odpusť mi, jestli jsem byla příliš unáhlená, matko,“ řekla Sheriam a pustila jí ruku, „ale myslela jsem, že bychom si měly promluvit v soukromí, než budeš mluvit s některou z přísedících. Všechny se připojily k psaní tvého proslovu a –“

„Vím, že jsem udělala pár změn,“ přerušila ji Egwain bez úsměvu, „ale cítila jsem se tak hloupě, když jsem tam tak stála a měla to všechno vykládat.“ Všechny že se připojily? Nebylo divu, že to znělo jako řeč pompézní staré báby, která nemůže přestat mluvit. Málem se zasmála. „A stejně, řekla jsem, co se říct muselo, aspoň v jádru. Elaidu je nutný odstranit a já je při tom povedu.“

„Ano,“ pravila Sheriam pomalu, „mohlo by však vzejít několik otázek kvůli některým ostatním... změnám. Theodrin a Faolain budou rozhodně pozvednuty na Aes Sedai, jakmile budeme mít zpátky v rukou Věž a hůl přísah, a Elain nejspíš taky, ale Nyneiva pořád nedokáže zapálit svíčku, pokud si nejdřív před lidmi neškube za cop.“

„Právě tento problém chci nanést,“ řekla Romanda, vstoupivší bez zaklepání. „Matko,“ dodala po významné odmlce. Lelaine za nimi zavřela dveře málem před obličejem několika dalších přísedících.

„Připadalo mi to nezbytný,“ prohlásila Egwain a vykulila oči. „Napadlo mě to včera v noci. Já jsem byla pozvednuta na amyrlin, aniž bych prošla zkouškou nebo složila tři přísahy, a kdybych zůstala sama, jenom by to na mě víc ukazovalo. Když tu budou čtyři další, už lidem nebudu připadat tak divná. Aspoň ne lidem tady. Elaida by se mohla pokusit s tím něco udělat, až se o tom doslechne, ale většina lidí toho o Aes Sedai ví tak málo, že stejně nebudou vědět, čemu mají věřit. A tady nejvíc záleží na lidech. Musejí ve mě věřit.“

Každý jiný než Aes Sedai by na ni zůstal civět s otevřenou pusou. Tady zatím Romanda málem prskala.

„To je možné,“ začala Lelaine hodně ostře a prudce trhla za šátek s modrými třásněmi, pak se však zarazila. Bylo to tak. A víc, amyrlinin stolec veřejně prohlásil tyto ženy za Aes Sedai. Sněmovna by je mohla udržet v rolích přijatých – nebo v rolích, které Faolain a Theodrin hrály – ale sněmovna nemohla vymazat vzpomínky a nedokázala by zabránit tomu, aby se každý dozvěděl, že se hned první den postavila proti amyrlin. A to by důvěru v ni rozhodně dost podrylo.

„Doufám, matko,“ pravila Romanda sevřeným hlasem, „že příště se nejdřív poradíš se sněmovnou. Jít proti zvyklostem může mít nečekané následky.“

„Jít proti zákonu může mít nešťastné následky,“ prohlásila poněkud nevybíravě Lelaine a opožděně připojila: „Matko.“ Tohle byl nesmysl, nebo téměř. Podmínky pro pozvednutí mezi Aes Sedai byly uzákoněny, pravda, ale amyrlin mohla vyhlásit téměř cokoliv, co se jí zlíbilo. Přesto se moudrá amyrlin nevrhala do bojů se sněmovnou, bylo-li možné se jim vyhnout.

„Och, příště se určitě poradím,“ sdělila jim Egwain upřímně. „Ale teď mi to připadalo takhle správný. Omluvily byste mě teď, prosím? Skutečně si musím promluvit s kronikářkou.“

Málem se třásly. Pukrlata předvedly nepatrná a slova na rozloučenou byla naprosto správná, co se slov týkalo, ale Romanda je mumlala a Lelaine mluvila hlasem ostrým, že by jím mohla sekat.

„Tohle jsi zvládla docela dobře,“ řekla Sheriam, když byly ze dveří. Mluvila překvapeně. „Ale nesmíš zapomínat, že sněmovna může dělat problémy každé amyrlin. Jedním z důvodů, proč jsem tvou kronikářkou, je ten, abych ti mohla radit a uchránit tě takovýchhle problémů. Měla by ses se mnou poradit o každé vyhlášce, kterou budeš chtít vynést. A když nebudu po ruce já, tak s Myrelle, Morvrin a ostatními. Jsme tu, abychom ti pomáhaly, matko.“

„Rozumím, Sheriam. Slibuju, že budu pozorně naslouchat všemu, co řeknete. Ráda bych teď viděla Nyneivu a Elain, jestli je to možný.“

„Mělo by být,“ usoudila Sheriam s úsměvem, „ačkoliv možná budu muset Nyneivu od žlutých odtáhnout skutečně násilím. Siuan tě přijde učit o etiketě, kterou musí amyrlin dodržovat – k učení je toho hodně – ale řeknu jí, aby přišla později.“

Když Sheriam odešla, Egwain hleděla na dveře. Pak se obrátila a hleděla na stůl. Úplně prázdný. Nebylo na něm jediné hlášení, které by si mohla přečíst, žádné záznamy k prostudování. Nebyl na něm brk ani kalamář, aby mohla napsat poznámku, natož vyhlášku. A Siuan ji přijde učit etiketě.

Když se ozvalo nesmělé zaklepání na dveře, ještě tam stála. „Dále,“ zavolala a přemítala, je-li to Siuan či snad služebná s medovými perníčky na zakousnutí, již hezky nakrájenými k jídlu.

Do dveří váhavě strčila hlavu Nyneiva, pak ji Elain strčila dovnitř. Bok po boku předvedly dokonalé pukrle, roztáhly doširoka bílé sukně s pruhy a zamumlaly: „Matko.“

„Prosím, nedělejte to,“ pravila Elain. Vlastně to spíš zakvílela. „Jste jediný kamarádky, který mám, a jestli začnete...“ Světlo, málem se rozplakala!

Elain k ní došla první, ale jen těsně, a prudce ji objala. Nyneiva stála vedle, mlčela a nervózně si pohrávala s tenkým stříbrným náramkem. Ne tak Elain. „Pořád jsme tvoje přítelkyně, Egwain, ale ty jsi amyrlin. Světlo, vzpomínám si, jak jsem ti kdysi řekla, že budeš amyrlin, až já budu...“ Lehce se zamračila. „No, v každém případě ty jsi amyrlin. Nemůžeme k amyrlin jen tak přijít a říci: ‚Egwain, nevypadám v těchhle šatech tlustá?‘ To by se nehodilo.“

„Ale hodilo,“ prohlásila Egwain důrazně. „No, aspoň v soukromí,“ připustila po chvíli. „Když budem samy, chci, abyste mi řekly, že v těch šatech vypadám tlustá nebo... nebo co budete chtít.“ Usmála se na Nyneivu a jemně ji zatahala za silný cop. Nyneiva sebou trhla. „A chci, aby ses za něj přede mnou tahala, když budeš chtít. Potřebuju někoho, kdo je Egwainina kamarádka a nevidí pořád tuhle... tuhle zatracenou štólu, jinak se zblázním. Když už mluvíme o šatech, proč máte pořád tohle? Myslela jsem, že doteď už se určitě převlíknete.“

Teď se Nyneiva za cop zatahala. „Ta Nisao mi řekla, že to musí být nějakej omyl, a vytáhla mě ven. Tvrdila, že kvůli nějaký oslavě nepromarní svou příležitost.“ Zvenčí sem začínaly doléhat zvuky slavnosti, všeobecný šum právě dost hlasitý, aby pronikl kamennými stěnami, a tichá hudba.

„No, chyba to teda nebyla,“ ujistila ji Egwain. Nisaina příležitost? No, teď se na to ptát nebude. Nyneiva z toho nebyla šťastná a Egwain chtěla, aby tohle pokud možno byla šťastná událost. Odtáhla židli od stolu a uviděla na sedadle dvě bachraté podušky povlečené sešívanými povlaky, usmála se. Chesa. „Posadíme se a popovídáme si, pak vám pomůžu najít dvoje nejlepší šaty v celým Salidaru. Povězte mi o těch svých objevech. Anaiya se o nich zmiňovala, Sheriam taky, ale já je u toho nedokázala udržet dost dlouho, aby mi prozradily nějaký podrobnosti.“

Obě se skoro jako jedna zarazily dřív, než dosedly, a vyměnily si pohledy. Nevysvětlitelně se zdálo, že se zdráhají mluvit o čemkoliv jiném kromě toho, jak Nyneiva vyléčila Siuan a Leanu – Nyneiva třikrát dost úzkostlivě zopakovala, že vyléčení Logaina byla náhoda – a o Elainině práci s ter’angrialy. To byly pozoruhodné výkony, zvláště ten Nyneivin, ale mohly to opakovat jen několikrát, a Egwain mohla také jen několikrát obdivovat, jak úžasné je to, co udělaly, a jak jim závidí. Když se to pokusily předvést, netrvalo to dlouho. Egwain neměla pro léčení skutečný cit, zvláště ne pro tak složité tkanivo, jaké Nyneiva bezmyšlenkovitě spřádala, a přestože chovala náklonnost ke kovům a byla velmi silná v ohni i zemi, Elain se jí téměř okamžitě ztratila. Ovšemže chtěly vědět, jaký je život mezi Aiely. Z toho, jak překvapeně mrkaly a šokované se smály, i když smích rychle utichal, si Egwain nebyla jistá, jestli jí věřily všechno, co jim povídala, a ona jim rozhodně nepověděla všechno. Aielové přirozeně vedli k hovoru o Randovi. Obě ženy civěly celou dobu, co jim vykládala o setkání s Aes Sedai. Souhlasily, že se brodí ve vodě, která je hlubší, než tuší, a potřebuje někoho, kdo by ho vedl, než šlápne do díry. Elain si myslela, že s tím by mu mohla pomoci Min, jakmile poselstvo dorazí do Caemlynu – teď poprvé se Egwain dozvěděla, že je Min s ním, či aspoň že byla v Salidaru – ačkoliv pravdu díc, Elain o tom mluvila nepříliš nadšeně. A zamumlala cosi skutečně podivného, jako by to byla pravda, kterou nechce slyšet.

„Min je lepší žena než já.“ Z nějakého důvodu se na ni potom Nyneiva soucitně podívala. „Kéž bych tam byla já,“ pokračovala Elain silnějším hlasem. „Totiž, abych ho vedla.“ Podívala se z Egwain na Nyneivu a do tváří jí vystoupil ruměnec. „No, to taky.“ Nyneiva a Egwain se rozesmály tak silně, že málem spadly ze židlí, a Elain se k nim téměř vzápětí připojila.

„Je tu jedna dobrá věc, Elain,“ vyhrkla bez dechu Egwain a ještě se snažila vzpamatovat. Pak si uvědomila, co přesně chce říci a proč. Světlo, do jaké bažiny to vstoupila, a ještě se přitom smála! „To s tvou máti mě moc mrzí, Elain. Ani nevíš, jak jsem ti ještě předtím chtěla vyjádřit soustrast.“ Elain se zatvářila zmateně, což odpovídalo situaci. „Totiž, Rand ti chce dát Lví trůn i Sluneční trůn.“ K jejímu překvapení se Elain na židli prudce narovnala.

„Tak tohle on chce, co?“ pronesla chladným hlasem. „Hodlá mi je dát.“ Mírně zvedla bradu. „Mám na Sluneční trůn jistý nárok, a pokud se ho rozhodnu uplatnit, udělám to o své vlastní vůli. A co se Lvího trůnu týče, Rand al’Thor nemá žádné právo – žádné! – mi dávat, co je již moje.“

„Jsem si jistá, že to takhle nemyslel,“ namítla Egwain. Nebo ano? „On tě miluje, Elain. Vím, že ano.“

„Kdyby to jen bylo tak prosté,“ zabručela Elain, ať už to mělo znamenat cokoliv.

Nyneiva si odfrkla. „Muži vždycky říkají, že to tak nemysleli. Myslely byste si, že mluví jiným jazykem.“

„Až ho zase dostanu do rukou,“ prohlásila důrazně Elain, „tak ho naučím mluvit správným jazykem. Dávat mi!“

Egwain měla co dělat, aby se znovu nerozesmála. Až Elain zase dostane Randa do rukou, bude mít plné ruce práce s hledáním skrytého místečka, než aby ho něčemu učila. Tohle bylo skoro jako za starých časů. „Teď jsi Aes Sedai, můžeš za ním odejít, kdy budeš chtít. Nikdo ti nemůže bránit.“ Dvě přítelkyně si vyměnily rychlý pohled.

„Sněmovna nikoho nenechá, aby jen tak šel,“ zavrčela Nyneiva. „A i kdyby mohla odejít, našly jsme něco důležitějšího."

Elain důrazně přikyvovala. „Taky myslím. Připouštím, že když jsem se doslechla, že tě prohlásily amyrlin, první, co mě napadlo, bylo, že to teď možná s Nyneivou budeme moci jít hledat. No, druhé, nejdřív jsem byla ohromená radostí.“

Egwain zmateně zamrkala. „Něco jste našly. Ale teď to potřebujete jít hledat.“ Její přítelkyně se v židlích předklonily a dychtivě odpovídaly málem jedna přes druhou.

„Našly jsme to,“ vysvětlovala horempádem Elain, „ale pouze v Tel’aran’rhiodu.“

„Použily jsme potřebu,“ dodávala Nyneiva. „Něco jsme rozhodně potřebovaly.“

„Je to mísa,“ pokračovala Elain, „ter’angrial, a já myslím, že by mohl být dost silný, aby změnil počasí.“

„Jenomže ta mísa je někde v Ebú Daru v hrozném propleteném bludišti ulic bez nějakých znamení, není tam nic, co by nám pomohlo. Sněmovna poslala dopis Merilille, ale ona ji nikdy nenajde.'‘

„Řekly jsme jim, že k usměrňování je potřeba muž.“ Nyneiva si povzdechla. „Ovšem to bylo před Logainem, i když já nemyslím, že by mu věřily.“

„Muž vlastně ani není potřeba,“ ozvala se zase Elain. „Jenom jsme chtěly, aby si myslely, že Randa potřebují. Nevím, kolik žen je k tomu potřeba, možná celý kruh třinácti.“

„Elain říká, že ta věc je hrozně silná, Egwain. Rozhodně by mohla počasí zase spravit. Potěšilo by mě to už jenom proto, že by se mi zase spravil smysl pro počasí.“

„Ta mísa dokáže počasí napravit, Egwain.“ Elain si s Nyneivou vyměnila potěšený pohled. „Ty nás jenom musíš poslat do Ebú Daru.“

Záplava ustoupila a Egwain se v židli opřela. „Udělám, co půjde. Třeba žádné námitky nebudou, když jste teď Aes Sedai.“ Měla však pocit, že budou. Pozvednout je vypadalo jako dost odvážný zásah, ale ona začínala věřit, že tak snadné to nejspíš nebude.

„Co půjde?“ vyhrkla Elain nevěřícně. „Jsi amyrlin, Egwain. Ty vydáš rozkaz a Aes Sedai skočí.“ Náhle se usmála. „Řekni ‚skoč', a já ti to dokážu.“

Egwain si zamračeně poposedla. „Jsem amyrlin, avšak... Elain, Sheriam nemusí moc vzpomínat, aby si připomněla mladší novicku jménem Egwain, co s vykulenýma očima zírá na všechno kolem sebe, kterou poslala hrabat chodníčky v Nový zahradě za to, že před spaním jedla jabka. Hodlá mě vodit za ruku nebo možná držet za krkem a postrkovat. Romanda i Lelaine se obě chtěly stát amyrlin a tu novicku vidí taky. Chtějí mi ukazovat, kam mám šlápnout, stejně jako Sheriam.“

Nyneiva se ustaraně zamračila, ale Elain byla pobouřená. „Nesmíš jim dovolit, aby se tě pokoušely... zastrašovat. Ty jsi amyrlin. Amyrlin říká sněmovně, co má dělat, ne obráceně. Musíš se jim postavit a přinutit je, aby amyrlin viděly.“

V Egwainině smíchu se ozvala hořkost. Bylo to teprve minulou noc, kdy tolik vzdorovala tomu, aby ji zastrašovaly? „To chvíli potrvá, Elain. Víš, konečně jsem pochopila, proč vybraly mě. Částečně kvůli Randovi, myslím. Možná si myslí, že bude přístupnější, když uvidí, že štólu nosím já. Ten druhý důvod je ten, že si pamatují tu novicku. Ženu – ne, holku! – která je tak zvyklá dělat, co se jí řekne, že nebude problém ji přimět, aby dělala, co chtějí ony.“ Přejela prstem po pruhované štóle, již měla kolem krku. „No, ať už měly důvody jakékoliv, vybraly jako amyrlin mě, a jelikož to udělaly, já hodlám být amyrlin, ale musím být opatrná, aspoň ze začátku. Siuan možná přiměla sněmovnu nadskočit pokaždý, když se zamračila –“ napadlo ji, jestli to kdy byla pravda – „ale kdybych to zkusila já, docela dobře bych mohla být první amyrlin, kterou kdy sesadily den potý, co ji pozvedly.“

Elain se tvářila poněkud ohromeně, ale Nyneiva pomalu kývla. Možná díky tomu, že byla doma vědmou a jednala s ženským kroužkem, chápala lépe než Elain, jak amyrlinin stolec a věžová sněmovna doopravdy spolupracují, i přes všechen její výcvik na královnu.

„Elain, jakmile se zpráva rozšíří a vladaři se o mně dozvědí, můžu začít pracovat na tom, aby si sněmovna uvědomila, že vybrala amyrlin, ne loutku, ale do tý doby by mi tu štólu mohly sebrat stejně rychle, jako mi ji daly. Totiž, když nebudu skutečná amyrlin, nebude těžký mě odsunout stranou. Mohlo by to vyvolat nějaký poznámky, ale nepochybuju o tom, že by je hodně rychle umlčely. Pokud by se někdo mimo Salidar doslechl, že nějaká Egwain z al’Vereů byla zvolená na amyrlinin stolec, byl by to prostě jenom další z těch divných drbů, co se kolem Aes Sedai šíří.“

„Co chceš dělat?“ zeptala se tiše Elain. „Určitě to jenom pokorně nepřijmeš.“ Teď se Egwain usmála zcela upřímně. Nebyla to otázka, nýbrž pevné konstatování faktu.

„Ne, to teda nepřijmu.“ Vyslechla dost proslovů, které Moirain vedla k Randovi ohledně velké hry rodů. Tenkrát hru považovala za absurdní a za něco horšího než podvod. Teď doufala, že si vzpomene na všecko, co tenkrát slyšela. Aielové vždycky říkali: „Používej zbraně, které máš.“ „Mohlo by mi pomoct, že se mě snaží víst na třech různejch vodítkách. Můžu předstírat, že mě táhne jedno nebo druhý, podle toho, co bude nejblíž tomu, co budu chtít udělat. Jednou za čas můžu udělat právě to, co budu chtít, jako když jsem pozvedla vás dvě, ale zatím ne moc často.“ Narovnala ramena a upřeně se jim podívala do očí. „Moc ráda bych řekla, že jsem vás pozvedla proto, že jste si to zasloužily, ale pravdou je, že jsem to udělala proto, že jste kamarádky, a proto, že jsem doufala, že mi jako hotový sestry pomůžete. Rozhodně nevím, komu jinýmu kromě vás dvou můžu věřit. Pošlu vás do Ebú Daru, jak nejrychlejc to půjde, ale předtím a potom můžu věci probírat jenom s váma. Vím, že vy mi povíte pravdu. Ten výlet do Ebú Daru možná nemusí trvat tak dlouho, jak si myslíte. Vy dvě jste přišly s nejrůznějšíma objevama, jak jsem slyšela, ale jestli se mi podaří vyřešit pár problémů, mohla bych taky s něčím přijít.“

„To bude nádhera,“ řekla Elain, ale znělo to téměř nepřítomně.

37

Když začne bitva

Ticho bylo velmi zvláštní a Egwain to vůbec nechápala. Elain se podívala na Nyneivu, potom se obě zadívaly na Nyneivin tenký stříbrný náramek. Nyneiva přenesla svůj pohled na Egwain, vykulila oči a pak je sklopila k podlaze.

„Musím se přiznat,“ řekla téměř šeptem. Hlas vůbec nezvedla, ale slova se z ní hrnula jedno přes druhé. „Chytila jsem Moghedien.“ Aniž by zvedla zrak, natáhla ruku s náramkem. „Tohle je a’dam. Držíme ji jako vězně a nikdo to neví. Kromě Siuan, Leany a Birgitte. A teď tebe.“

„Musely jsme,“ připojila s jistou opatrností Elain a naléhavě se předklonila. „Ony by ji byly popravily, Egwain. Vím, že si to zaslouží, ale má hlavu plnou vědomostí, věcí, o kterých se nám málem ani nesnilo. Odtud pocházejí všechny ty naše objevy. Kromě toho, jak Nyneiva vyléčila Siuan, Leanu a Logaina, a mých ter’angrialů. Ony by ji byly zabily a nepočkaly by, aby se něco dozvěděly!“

Egwain zmámenou hlavou vířily otázky. Ony že chytily jednu lze Zaprodanců? Jak? Elain že vyrobila a’dam? Egwain se otřásla, skoro se na tu věc nedokázala podívat. Vůbec nevypadala jako a’dam, který znala až příliš dobře. Ale jak se jim podařilo, dokonce i s ním, udržet jednu ze Zaprodanců ukrytou mezi tolika Aes Sedai? Jedna ze Zaprodanců, vězeňkyně. Neodsouzená a nepopravená. Při tom, jak začal být Rand podezíravý, pokud by to někdy zjistil, už by Elain nikdy neuvěřil ani slovo.

„Přiveď ji sem,“ podařilo se jí ze sebe vypravit dutým hlasem. Nyneiva vyskočila z křesla a odběhla. Hluk oslav, smích, hudba a zpěv na chvíli zesílily, než se za ní dveře zapráskly. Egwain si mnula spánky. Jedna ze Zaprodanců. „To je tedy skutečně velký tajemství.“

Elain znachověly líce. Proč, pod Světlem...? Ovšem.

„Elain, nechtěla jsem se ptát na... nikoho, o kom bych neměla vědět.“

Zlatovlasá žena skutečně nadskočila. „Já... možná o tom dokážu mluvit. Později. Zítra. Možná. Egwain, musíš mi slíbit, že nic neřekneš – nikomu! – pokud ti to nedovolím. Bez ohledu na to... co uvidíš.“

„Jestli to tak chceš.“ Egwain nechápala, proč je druhá žena tak podrážděná. Vážně ne. Elain měla tajemství, které sdílela s Egwain, jenomže Egwain na něj přišla náhodou, a od té doby obě předstíraly, že je to pouze Elainino tajemství. V Tel’aran’rhiodu se setkala s Birgitte, hrdinkou z pověstí. Možná se s ní stále scházela. Počkat, tohle přece říkala Nyneiva. Birgitte ví o Moghedien. Znamenalo to, že ta žena čeká v Tel’aran’rhiodu, až ji Valerský roh povolá zpátky? Nyneiva zná tajemství, které Elain odmítla Egwain přiznat, dokonce i když ji Egwain chytila takřka při činu? Ne. Tohle nehodlala obrátit v řadu obvinění a popírání.

„Elain, já jsem amyrlin – skutečná amyrlin – a už mám pár plánů. Moudré, které umějí usměrňovat, zvládají spoustu tkaniv jinak než Aes Sedai.“ Elain už o moudrých věděla, ačkoliv, když na to tak Egwain myslela, netušila, jestli to vědí i Aes Sedai. Nyní ty ostatní Aes Sedai. „Občas je to, co dělají, složitější nebo hrubší, ale občas je to jednodušší než to, co nás učily ve Věži, a funguje to stejně dobře.“

„Ty chceš, aby Aes Sedai studovaly u Aielů?“ Elain pobaveně zvedla koutky. „Egwain, s tímhle ony nikdy nebudou souhlasit, ani kdybys žila tisíc let. Jestli to ale zjistí, asi budou chtít zkoušet aielská děvčata na novicky.“

Egwain si poposedla na poduškách a zaváhala. Aes Sedai studující u moudrých. Jako učednice? K něčemu takovému by nikdy nedošlo, ale zvlášť Romandě a Lelaine by mohla trocha ji’e’toh jenom prospět. A Sheriam, Myrelle a... Přišla na pohodlnější způsob sezení a vzdala se svých představ. „Pochybuju, že by moudrý kdy souhlasily, aby se aielský dívky staly novickama.“ Kdysi snad, nyní však rozhodně ne. Teď by od nich Egwain mohla nejvíc čekat asi tak to, že budou s Aes Sedai mluvit zdvořile. „Myslela jsem spíš nějaký spojenectví. Elain, Aes Sedai není ani tisícovka. Když přičteš ty, co zůstaly v Pustině, tak je podle mě víc moudrých, co dokážou usměrňovat, než Aes Sedai. Možná mnohem víc. A stejně, ony nepustí jedinou, která v sobě má vrozenou jiskru.“ Kolik žen zemřelo na téhle straně Dračí stěny, protože náhle dokázaly usměrňovat, možná bez toho, aby si uvědomily, co vlastně dělají, a nebyl tu nikdo, kdo by je učil? „Chci k nám přivést víc žen, Elain. Co třeba ženy, které se dokážou učit, ale žádná Aes Sedai je nenajde dřív, než jsou na novicky příliš starý? Já říkám, když se chce některá učit, ať to zkusí, i když jí je čtyřicet nebo padesát, nebo její vnukové mají vlastní vnuky.“

Elain se zasmála. „Och, Egwain, přijatá novicka bude tyhle třídy mladších učit s gustem.“

„Budou se muset naučit jak,“ prohlásila Egwain pevně. Ten problém ji nenapadl. Aes Sedai vždycky tvrdily, že můžete být na mladší novicku příliš stará, ale když se chcete učit... Už teď částečně změnily názor. V davu viděla nad bílým šatem novicek tváře starší než Nyneiva. „Věž byla vždycky pevná v odmítání lidí, Elain. Když nejsi dost silná, tak tě vyhodí. Odmítni podstoupit zkoušku, a pošlou tě pryč. Nesložíš zkoušku, a ven. Když chtějí, mělo by jim být dovolený zůstat.“

„Ale zkoušky mají zajistit, že jsi dost silná,“ namítla Elain. „Nejenom v jediné síle. Že máš dost silnou vůli. Určitě bys nechtěla mít Aes Sedai, co se zlomí, když se poprvé ocitne pod tlakem. Nebo Aes Sedai, co skoro nedokáže usměrňovat.“

Egwain si odfrkla. Sorileu by vyhodily z Věže, aniž by ji vůbec vyzkoušely na přijatou. „Možná z nich nemůžou být Aes Sedai, ale to neznamená, že jsou k ničemu. Koneckonců, už tak jim důvěřují natolik, aby aspoň s trochou rozvahy používaly jedinou sílu, jinak by je neposlaly do světa. Mým snem je, aby každá žena, která dokáže usměrňovat, byla nějak spojená s Věží. Jedna každá, do poslední.“

„I hledačky větru?“ Elain sebou trhla, když Egwain kývla.

„Tys je nezradila, Elain. Nedokážu uvěřit, že svý tajemství udržely tak dlouho."

Elain si ztěžka povzdechla. „No, co se stalo, stalo se. ‚Med zpátky do plástve už vrátit nemůžeš.‘ Avšak jestli tvoje Aielanky dostanou zvláštní ochranu, Mořský národ by ji měl dostat taky. Ať hledačky větru učí svoje dívky. Žádnou ženu Mořského národa nesvážou Aes Sedai do rance a neodvlečou pryč, ať už budou chtít cokoliv.“

„Platí.“ Egwain si plivla do dlaně a natáhla ruku. Elain si po chvíli taky plivla do dlaně a obě se zazubily, když si stiskly ruce, aby dohodu potvrdily.

Úsměv však pomalu zmizel. „Je to kvůli Randově amnestii, Egwain?“

„Částečně. Elain, jak může být muž tak...?“ Tahle otázka se nedala nijak dokončit ani zodpovědět. Druhá žena přikývla, trošku smutně, chápavě či souhlasně nebo všechno dohromady.

Otevřely se dveře a v nich se objevila podsaditá žena v tmavém suknu se stříbrným podnosem v rukou. Na podnose byly tři stříbrné pohárky a stříbrný džbán na víno s dlouhým hrdlem. Tvář měla ztrhanou, byla to tvář selky, ale když si střídavě prohlížela Elain a Egwain, v tmavých očích jí jiskřilo. Egwain na okamžik překvapilo, že ta žena má přes otrhané šaty těsně padnoucí stříbrný nákrčník, ale potom za ní vstoupila Nyneiva a zavřela dveře. Musela běžet jako vítr, protože si našla čas převléknout se ze šatů přijaté do tmavě modrého hedvábí s vyšívanými zlatými spirálami kolem výstřihu a lemu. Výstřih nebyl tak hluboký, jak ho nosila Berelain, nicméně byl značně hlubší, než by Egwain u Nyneivy kdy čekala.

„Tohle je ‚Marigan',“ řekla Nyneiva a nacvičeným pohybem si přehodila cop přes rameno. Prsten s Velikým hadem se jí zatřpytil na pravé ruce.

Egwain se už chtěla zeptat, proč klade na jméno takový důraz, ale pak si najednou uvědomila, že „Mariganin“ náhrdelník odpovídá náramku na Nyneivině zápěstí. Nemohla si pomoci, aby necivěla. Ta žena rozhodně nevypadala tak, jak by čekala od Zaprodankyně. Taky to řekla nahlas, a Nyneiva se zasmála.

„Koukej, Egwain.“

Egwain se nejenom dívala, málem vyskočila ze židle a objala saidar. Jakmile Nyneiva promluvila, obklopila „Marigan“ záře. Jenom na chviličku, ale než pohasla, žena v prostém soukenném šatu se úplně změnila. Vlastně to byly docela malé změny, jenže když se sečetly, byla tu jiná žena, spíš hezká než krásná, ale rozhodně ne ztrhaná, žena hrdá, dokonce pyšná. Jen oči zůstaly stejné, jiskřící, jakkoliv však žena přebíhala pohledem od jedné Aes Sedai ke druhé, Egwain bez zjevných potíží uvěřila, že je to Moghedien.

„Jak?“ bylo jediné, na co se zmohla. Pozorně poslouchala, když jí Nyneiva a Elain vysvětlovaly převleky a převrácení tkaniva, ale pozorovala Moghedien. Byla hrdá, sebevědomá, opět si vědoma sama sebe.

„Vraťte ji zpátky,“ nakázala, když dokončily vysvětlování. Záře saidaru se opět objevila, byla vidět jenom chviličku, a jakmile pohasla, nebylo vidět žádné tkanivo. Moghedien byla zase obyčejná a ztrhaná vesnická žena, která vedla tvrdý život a vypadala starší, než ve skutečnosti byla. V černých očích, které upírala na Egwain, se jí jiskřilo, byly plné nenávisti a možná také opovržení, jež cítila sama k sobě.

Egwain si uvědomila, že stále ještě drží saidar, a na okamžik se cítila hloupě. Ani Nyneiva, ani Elain se saidaru nechopily. Ale ona taky měla Nyneiva ten náramek. Egwain vstala, aniž spustila zrak z Moghedien, a natáhla ruku. Pokud něco, tak se Nyneiva zatvářila dychtivě, když ho sundávala z ruky, což Egwain docela chápala.

Nyneiva jí náramek podala se slovy: „Polož ten podnos na stůl, Marigan. A chovej se co nejlíp. Egwain žila mezi Aiely.“

Egwain obrátila stříbrný náramek v rukou a snažila se potlačit chvění. Rafinovaná práce, byl ze článků tak chytře spojených, že vypadal téměř pevný. Kdysi byla sama na druhém konci a’damu. Byla to seanchanská věcička a obojek a náramek spojovalo stříbrné vodítko, nicméně pořád to byla ta samá věc. Žaludek se jí obracel tak, jako se jí neobracel, ani když čelila sněmovně či davu. Schválně si stříbro připjala na zápěstí. Měla jistou představu, co má očekávat, přesto ale málem nadskočila. Pocity druhé ženy před ní ležely jako na dlani, stejně jako její fyzický stav, vše se hromadilo v oddělené části Egwaininy mysli. Hlavně tu pulsoval strach, ale opovržení sama sebou, o němž si myslela, že ho vidí, bylo skoro stejně silné. Moghedien se její současný zjev nelíbil. Možná ho zvlášť nesnášela poté, co se nakrátko vrátila k vlastní podobě.

Egwain pomyslela na to, na koho se tu vlastně dívá. Zaprodankyně, žena, jejíž jméno se celá staletí používalo ke strašení dětí, žena, jež si svými zločiny vysloužila stonásobnou smrt. Pomyslela na vědomosti v její hlavě. Přinutila se k úsměvu. Nebyl to hezký úsměv. Ani nechtěla, aby takový byl, ale na hezký úsměv by se nejspíš stejně nevzmohla, i kdyby se o něj pokusila. „Mají pravdu. Žila jsem mezi Aiely. Takže jestli čekáš, že budu mírná jako Nyneiva a Elain, tak na to hezky rychle zapomeň. Jenom se na mě škaredě podíváš, a já tě donutím žebrat o smrt. Jenomže já tě nezabiju. Jenom najdu nějaký způsob, aby ti tahle tvář zůstala navěky. Na druhou stranu, jestli uděláš něco víc...“ Usmála se víc, až ukázala zuby.

Strach vyskočil tak, že pohltil všechno ostatní a napřel se proti přehradě. Moghedien, stojící před stolem, si tiskla suknice, až měla bílé klouby, a viditelně se třásla. Nyneiva a Elain se na Egwain dívaly, jako by ji ještě nikdy neviděly. Světlo, copak čekaly, že se bude k Zaprodancům chovat zdvořile? Sorilea by tu ženskou přikolíkovala na slunci, aby ji naučila poslušnosti, pokud by jí rovnou nepodřízla krk.

Egwain přistoupila k Moghedien blíž. Druhá žena byla vyšší, ale přikrčila se ke stolu a převrhla pohárky na podnose a rozkolébala džbán. Egwain se přinutila mluvit chladným hlasem. Vlastně se moc nutit nemusela. „Den, kdy tě přichytím při lži, je dnem, kdy tě osobně popravím. Takže. Napadlo mě zkusit cestovat z místa na místo tak, že vyvrtám díru, abych tak řekla, odsud tam. Díru do vzoru, takže mezi jedním a druhým koncem cesty nebude žádná vzdálenost. Jak dobře to bude fungovat?“

„Vůbec ne, pro tebe ani pro žádnou ženu,“ řekla Moghedien bez dechu a okamžitě. Strach, který vřel v jejím nitru, byl teď jasně patrný i na její tváři. „Takhle cestují muži.“ Bylo zřejmé, co tím myslí. Mluvila o jednom ze ztracených nadání. „Když to zkusíš ty, vtáhne tě to do... Nevím, co to je. Snad prostor mezi vlákny vzoru. Myslím, že bys pak nežila moc dlouho. Vím, že by ses nikdy nevrátila.“

„Cestování,“ zamumlala znechuceně Nyneiva. „Cestování nás ani nenapadlo!“

„Ne, to nenapadlo.“ Elain nemluvila s o nic větším nadšením. „Ráda bych věděla, nač ještě jsme ani nepomyslely.“

Egwain si jich nevšímala. „Tak jak?“ zeptala se tiše. Tichý hlas byl vždycky lepší než křik.

Moghedien sebou však trhla, jako by přece jenom křičela. „Zařídíš, aby dvě místa ve vzoru byla naprosto stejná. Můžu ti ukázat jak. Vyžaduje to trochu námahy, kvůli tomu... náhrdelníku, ale můžu –“

„Jako tohle?“ řekla Egwain, uchopila saidar a spletla prameny ducha. Tentokrát se nepokoušela dotknout světa snů, ale očekávala něco velmi podobného, pokud to bude fungovat. Získala však něco zcela jiného.

Tenký závěs, který setkala, nevyvolal mihotavý efekt a trvalo jen chvilku, než se svisle protrhl, a náhle se objevila čára stříbřitě modrého světla. Světlo se rychle rozšiřovalo – nebo snad obrátilo, jí to tak aspoň připadalo – do... něčeho. Pak byly uprostřed místnosti... dveře, a vůbec ne zamlžená scéna, jakou získala v Tel’aran’rhiodu ze svého stanu. Tyto dveře se otevíraly do sluncem sežehlé země, vedle níž nejhorší sucho tady vypadalo jako šťavnatá vesna. Nad prašnou plání žlutého jílu, rozpukanou, s několika zakrslými keříky, které i z dálky vypadaly, že jsou plné trnů, se zvedaly kamenné věže a ostré útesy.

Egwain málem vytřeštila oči. Tohle byla Aielská pustina v půlce cesty mezi Držbou Chladné skály a údolím Rhuideanu, místo, kde nebylo příliš pravděpodobné, že se někdo objeví – nebo mu ublíží. To, jaká opatření zřídil Rand se svým zvláštním pokojem ve Slunečním paláci, ji upozornilo, aby byla také opatrná – ale ona jenom doufala, že se sem dostane, a byla si jistá, že to bude přes mlžnou oponu.

„Světlo!“ vydechla Elain. „Víš, cos udělala, Egwain? Víš to? Myslím, že to taky zvládnu. Jestli mi to tkanivo ještě jednou ukážeš, vím, že si ho budu pamatovat.“

„Pamatovat co?“ Nyneiva málem kvílela. „Jak to udělala? Ách, ten zatracenej blok! Elain, kopni mě do kotníku. Prosím!“

Moghedien se tvářila velmi neutrálně. Náramkem se valila nejistota skoro stejně silná jako strach. Čtení pocitů se rozhodně nepodobalo čtení slov na stránce, ale tyhle dva byly jasné. „Kdo...?“ Moghedien si olízla rty. „Kdo tě to naučil?“

Egwain se usmála tak, jak vídala se usmívat Aes Sedai. Aspoň doufala, že tím dává najevo záhadu. „Nikdy si nebuď jistá, že už odpověď neznám dopředu,“ pronesla chladně. „Pamatuj si. Jednou mi zalžeš.“ Náhle ji napadlo, jak tohle musí znít Nyneivě a Elain. Ony tu ženu chytily, držely ji v zajetí za téměř neuvěřitelných podmínek, vyrvaly z ní všechny možné informace. Obrátila se k nim a krátce, lítostivě se zasmála. „Mrzí mě to. Nechtěla jsem to takhle převzít.“

„Proč by tě to mělo mrzet?“ Elain se zeširoka usmívala. „Ty to máš převzít, Egwain.“

Nyneiva škubla copem a pak se na něj zamračila. „Zřejmě nic nefunguje! Proč se nemůžu rozčílit? Och, co se mě týče, můžeš si ji nechat napořád. Stejně ji nemůžem vzít do Ebú Daru s sebou. Proč se nemůžu rozčílit? Ách, krev a zatracenej popel!“ Když si uvědomila, co řekla, vykulila oči a plácla se přes pusu.

Egwain se podívala na Moghedien. Žena se věnovala narovnávání pohárků a nalévání vína vonícího po sladkém koření, avšak při Nyneiviných slovech něco proběhlo náramkem. Snad leknutí? Třeba dávala přednost paním, které znala, před tou, která jí téměř prvními slovy vyhrožovala smrtí.

Ozvalo se důrazné zaklepání na dveře a Egwain chvatně propustila saidar. Otvor do Pustiny zmizel. „Dále.“

Do pracovny vstoupila Siuan a zarazila se. Povšimla si Moghedien, náramku na Egwainině zápěstí, Nyneivy i Elain. Zavřela dveře a předvedla pukrle tak nepatrné, jaké dělaly Romanda a Lelaine. „Matko, přišla jsem tě učit etiketě, ale jestli chceš, vrátím se později...“ Tázavě zvedla obočí.

„Jdi,“ propustila Egwain Moghedien. Když ji Nyneiva a Elain nechávaly volně pobíhat kolem, musel ji a’dam nějak držet na uzdě, i když nejspíš tolik neomezoval jako ten s vodítkem. Přejela prstem po náramku – nenáviděla tu věc, ale hodlala ji nosit ve dne v noci – a dodala: „Ale budeš mi k službám. Pokus o útěk stavím na stejnou úroveň jako lež.“ Když Moghedien spěchala ven, a’damem projel strach. To by mohl být problém. Jak Nyneiva a Elain dokázaly žít s takovými proudy hrůzy? Nicméně tohle byl problém na později.

Otočila se k Siuan a zkřížila ruce na prsou. „Takhle to nepůjde, Siuan. Vím všechno. Dcero.“

Siuan naklonila hlavu. „Vědět občas neposkytuje žádné výhody. Občas to jenom znamená dělit se o nebezpečí.“

„Siuan!“ vyhrkla Elain zpola zděšeně a zpola jako varování, a k Egwainině překvapení Siuan udělala něco, o čem by nikdy nečekala, že Siuan Sanche udělá. Začervenala se.

„Nemůžeš čekat, že se přes noc staneš někým jiným,“ zamumlala nerudně.

Egwain předpokládala, že s tím, co musí udělat, by jí Nyneiva a Elain mohly pomoci, ale jestli měla být skutečnou amyrlin, musela to dokázat sama. „Elain, vím, že ses chtěla převlíknout z těch šatů přijaté. Co kdybys to šla udělat? A pak zkus zjistit něco o ztracených nadáních. Nyneivo, ty taky.“

Obě ženy si vyměnily pohled, potom se podívaly na Siuan, vstaly, předvedly dokonalé úklony a uctivě zamumlaly: „Jak přikazuješ, matko.“ Siuan se tvářila dokonale neutrálně. Když odešly, stála tam a pozorovala Egwain s kyselým úsměvem.

Egwain uchopila saidar, krátce, aby vrátila svou židli zpátky na místo za stolem, pak si upravila štólu a posadila se. Dlouho se na Siuan jen mlčky dívala. „Potřebuju tě,“ řekla nakonec. „Víš, co to je, být amyrlin, co amyrlin může udělat a co ne. Znáš přísedící, víš, jak myslí, co chtějí. Potřebuju tě a hodlám tě využít. Sheriam, Romanda a Lelaine si možná myslí, že pod touhle štólou pořád nosím bílý šaty novicky – možná si to myslí všecky – ale ty mi pomůžeš dokázat jim opak. Nežádám tě, Siuan. Ty-mi-prostě-budeš-pomáhat.“ Pak už mohla jenom čekat.

Siuan si ji prohlédla, potom pohodila hlavou a tiše se zasmála. „Udělaly vážnou chybu, co? Ovšem já ji udělala první. Z tlusťoučkého malého čuníka na slavnostní tabuli se vyklubal živý piloun dlouhý jako tvoje noha.“ Doširoka rozprostřela suknice, předvedla hluboké pukrle a sklonila hlavu. „Matko, prosím, dovol mi sloužit a radit.“

„Pokud si budeš pamatovat, že to jsou jenom rady, Siuan. Už tak mám na krku spoustu lidí, co si myslí, že mi můžou na ruce a na nohy přivázat provázky. Od tebe si to líbit nenechám.“

„To bych se radši pokusila ty provázky přivázat sobě,“ ucedila Siuan suše. „Víš, nikdy jsem tě neměla doopravdy ráda. Možná proto, že jsem v tobě viděla příliš velký kus sebe sama.“

„V tom případě,“ řekla Egwain stejně suše, „mi můžeš říkat Egwain. Když budeme samy. Teď si sedni a řekni mi, proč tu sněmovna pořád ještě sedí na zadku a jak ji můžu přimět k pohybu."

Siuan si už chtěla přitáhnout židli, když si vzpomněla, že to teď může udělat s pomocí saidaru. „Sedí tu, protože jakmile se jednou pohnou, bude Bílá věž skutečně rozdělená. A ohledně toho, jak je přimět k pohybu, radím ti...“ Radila dlouho. Některé rady odpovídaly tomu, co už napadlo Egwain, a všechny vypadaly dobře.

Ve svém pokojíku v Menší věži nalila Romanda mátový čaj třem dalším přísedícím, z nichž pouze jediná byla žlutá. Místnost byla až vzadu, ale i sem pronikal hluk oslav. Romanda si toho úzkostlivě nevšímala. Tyto tří sestry byly připraveny ji podpořit při volbě amyrlin. Hlasovat pro tu holku byl stejně tak způsob, jak zabránit pozvednutí Lelaine, jako cokoliv jiného. Lelaine by shořela, kdyby se o tom někdy dozvěděla. Teď měla Sheriam tu svou mrňavou amyrlin uvedenou do úřadu a tyto tři přísedící byly ochotny naslouchat. Zvláště poté, co byly přijaté pozvednuty na hotové sestry výnosem. To musela být Sheriamina práce. Ona a ta její malá klika tuhle čtveřici přece hýčkala. Právě je napadlo povýšit Theodrin a Faolain nad ostatní přijaté a pro Elain a Nyneivu to taky jednou navrhly. Romanda se zamračila a uvažovala chvílí o tom, co asi zdrželo Delanu, přesto však začala hovořit poté, co saidarem zaštítila místnost proti odposlouchávání. Delana se prostě bude muset chytit, až přijde. Důležité bylo, aby se Sheriam poučila, že tím, že se zmocnila práce kronikářky, zase tak velkou moc nezískala.

V domku na druhé straně Salidaru podávala Lelaine chlazené víno čtyřem sestrám, z nichž pouze jedna byla modrá. Místnost byla protkána saidarem proti odposlouchávání. Zvuk oslav u Lelaine vyvolal úsměv. Čtveřice žen, jež tu byly s ní, navrhla, aby se pokusila získat amyrlinin stolec sama, a ona by byla neváhala, jenomže neúspěch by znamenal, že by místo ní byla zvolena Romanda, což by Lelaine bolelo stejně tolik, jako kdyby byla poslána do vyhnanství. Jak by Romanda skřípala zuby, kdyby někdy zjistila, že všechny hlasovaly pro to dítě jenom proto, aby si Romanda nemohla položit štólu na vlastní ramena. Teď se tu však sešly proto, aby probraly, jak umenšit Sheriamin vliv, když se jí teď podařilo uchvátit štólu kronikářky. Taková fraška, pozvednout přijaté na Aes Sedai výnosem té holky! Sheriam se musela nafouknout až k šílenství. Zatímco tu rozmlouvaly, začala Lelaine přemítat nad tím, kde je Delana. Už by tu měla být.

Delana seděla ve svém pokoji a hleděla na Halimu, která se jí uhnízdila na posteli. Jméno Aran’gar nikdy nepoužívaly. Delana se občas bála, že Halima pozná, když na něj byť jen pomyslí. Ochrana proti odposlouchávání byla malá, obklopovala pouze je dvě. „To je šílenství,“ podařilo se jí ze sebe nakonec vypravit. „Copak to nechápeš? Když se budu dál pokoušet podporovat všechny frakce, tak mě dřív nebo později přistihnou!“

„Úplně každý musí podstoupit jisté riziko.“ Důraz v ženině hlase usvědčoval ze lži úsměv těch šťavnatých rtů. „A ty je dál budeš tlačit k tomu, aby znovu zkrotily Logaina. To, nebo aby ho zabily.“ Žena se lehce zamračila, díky čemuž vypadala kupodivu ještě rozkošněji. „Jestli ho někdy vyvedou z toho domu, tak to zařídím sama.“

Delana si neuměla představit jak, ale nehodlala o té ženě pochybovat, dokud by skutečně neuspěla. „Já jenom nechápu, proč se tak bojíš muže, kterého od východu do východu slunce odstiňuje šest sester.“

Halimě zaplálo v zelených očích a vyskočila na nohy. „Já se nebojím a ty se to ani neopovažuj naznačit! Chci Logaina odříznutého nebo mrtvého, a to je všechno, co potřebuješ vědět. Rozumíme si?“

Nikoliv poprvé Delana zauvažovala nad tím, že druhou ženu zabije, jenže jako vždycky cítila nepříjemnou jistotu, že ta, která by zemřela, by byla ona. Halima nějak poznala, kdy objala saidar, i když sama usměrňovat nedokázala. Nejhorší však byla možnost, že jelikož ji Halima potřebuje, nezabila by ji. Delana si neuměla představit, co by místo toho udělala, ale samotná neurčitost hrozby způsobila, že se zachvěla. Měla by být schopná tu ženskou zabít přímo na místě, tady a teď. „Ano, Halimo,“ pravila pokorně a sama sebe za to nenáviděla.

„To je od tebe laskavé,“ pravila Siuan, držíc šálek, aby jí mohla Lelaine do čaje kápnout kořalku. Slunce se sklánělo k obzoru a světlo mělo narudlý odstín, ale v ulicích se pořád hýřilo. „Nemáš ponětí, jak únavné je učit tu holku etiketě. Zřejmě si myslí, že dokud se bude chovat jako vědma u nich doma, vše bude v pořádku. Sněmovna asi má být ženský kroužek nebo něco podobného.“

Lelaine nad čajem vydávala soucitné zvuky. „Říkáš, že si stěžovala na Romandu?“

Siuan pokrčila rameny. „Něco o tom, že Romanda trvá na tom, abychom zůstaly tady, místo abychom vytáhly k Tar Valonu, tedy aspoň pokud jsem tomu rozuměla. Světlo, ta holka je vzteklá jako rybařík při páření. Div že jsem ji nepopadla za ramena a nezatřásla s ní, jenže ona teď samozřejmě nosí štólu. No, jakmile dokončím výuku, skončila jsem s ní. Vzpomínáš si...?“

Siuan se v duchu usmívala, když se dívala, jak to Lelaine všechno vstřebává spolu s čajem. Skutečně důležitá byla jenom první věta. Ten kousek o vzteklé nátuře připojila o své vůli, ale některé přísedící by teď mohly kolem Egwain chodit opatrněji. Kromě toho soudila, že by to mohla být pravda. Sama už nikdy znovu amyrlin nebude, a byla si zcela jistá, že snažit se manipulovat s Egwain by bylo stejně marné jako snažit se manipulovat s ní, a stejně bolestivé, a přesto, učit amyrlin, jak být amyrlin... Těšila se na to víc než na cokoliv za velmi dlouhou dobu. Egwain z al’Vereů bude amyrlin, před kterou se budou trůny třást.

„Ale co můj blok?“ řekla Nyneiva a Romanda se na ni zamračila. Byly v Romandině pokoji v Menší věži a teď právě ji měla Romanda mít, podle pořadníku, který žluté sestavily. Hudba a smích zvenčí žlutou sestru zřejmě dráždily.

„Předtím jsi tak dychtivá nebyla. Slyšela jsem, že jsi Dagdaře řekla, že jsi taky Aes Sedai a ona si může najít jezero a strčit do něj hlavu.“

Nyneivě do tváří vystoupil nach. Mohla si být jistá, že se jí ta její vzteklá povaha postaví do cesty. „Možná jsem si prostě uvědomila, že být Aes Sedai neznamená, že můžu usměrňovat snáz než dřív.“

Romanda si odfrkla. „Aes Sedai. K tomu ještě musíš ujít dlouhou cestu, ať už... Nuže dobrá. Něco, co jsme ještě nezkusily. Skákej nahoru a dolů po jedné noze. A mluv.“ Stále se mračíc se posadila do vyřezávaného křesla u postele. „Drby, myslím. Mluv o něčem nedůležitém. Například o čem říkala amyrlin, že s ní chce mluvit Lelaine?“

Nyneiva na ni chvíli vzdorně zírala. Skákat po jedné noze? To je směšné! Ale stejně tu nebyla kvůli tomu, aby se zbavila svého bloku. Zvedla suknice a začala skákat. „Egwain... amyrlin... toho moc neříkala. Něco o tom, že musí zůstat trčet v Salidaru...“ Tohle by mělo fungovat, jinak od ní Egwain uslyší pár vybraných slov, amyrlin neamyrlin.

„Myslím, že tenhle bude fungovat lépe, Sheriam,“ řekla Elain a podala jí pokroucený modročerveně tečkovaný prsten, který byl ráno ještě kamenem. Vlastně se nijak nelišil od kteréhokoliv jiného, co kdy vytvořila. Stály stranou od davu v ústí úzké uličky, ozářené rudým sluncem. Za nimi kvílely skřipky a zpívaly flétny.

„Děkuji ti, Elain.“ Sheriam vsunula ter’angrial do kapsáře, aniž se na něj jen podívala. Elain Sheriam chytila v pauze mezi tancem, kdy měla pod vší tou chladnou aessedaiovskou vážností lehce zarudlé líce, nicméně jasný zelený pohled, z něhož se Elain jako mladší novicce vždycky roztřásla kolena, jí upírala přímo do tváře. „Proč mám pocit, že tohle není jediný důvod toho, že jsi za mnou přišla?“

Elain se zamračila a otáčela prstenem s Velikým hadem na pravé ruce. Pravé ruce. Nesmí prostě zapomínat, že je teď taky Aes Sedai. „To kvůli Egwain. Asi bych měla říkat amyrlin. Dělá si starosti, Sheriam, a já doufala, že bys jí mohla pomoci. Jsi kronikářka a já nevím, za kým jiným jít. Nevím všechno úplně přesně. Víš, jaká Egwain je. Nepostěžovala by si, ani kdyby jí uřízly nohu. Myslím, že je to kvůli Romandě, ačkoliv mluvila o Lelaine. Jedna nebo druhá si ji podala, myslím, kvůli tomu, že chtějí zůstat tady v Salidaru, a odmítají se hnout, protože je to příliš nebezpečné.“

„To je dobrá rada,“ podotkla Sheriam pomalu. „Nevím, jak nebezpečné, ale je to rada, kterou bych jí dala sama taky.“

Elain bezmocně rozhodila rukama. „Já vím. Ona mi řekla, žes to udělala, jenže... Neřekla to takhle přímo, ale myslím, že se těch dvou trochu bojí. Vím, že je teď amyrlin, ale myslím, že díky nim se cítí jako novicka. Myslím, že se bojí, že jestli udělá, co chtějí – dokonce i když je to dobrá rada – ony budou čekat, že příště udělá to samé. Myslím... Sheriam, ona se bojí, že příště nedokáže říct ne, pokud teď řekne ano. A... já se toho bojím taky. Sheriam, ona je amyrlin. Neměla by se dostat Romandě pod palec, ani Lelaine nebo komukoliv jinému. Ty jsi jediná, kdo jí může pomoci. Nevím jak, ale jsi."

Sheriam mlčela tak dlouho, až si Elain začala myslet, že jí druhá žena poví, že každé její slovo bylo směšné. „Udělám, co půjde,“ pronesla Sheriam nakonec.

Elain potlačila úlevné vydechnutí, než si uvědomila, že by na tom nezáleželo.

Egwain se předklonila, položila ruce na boky měděné vany a nechala Chesu žvatlat, když jí komorná drhla záda. Snila o skutečné lázni, ale doopravdy sedět v mýdlové vodě, provoněné květinovým olejem, bylo po aielských potních stanech zvláštní. Učinila první krok jako amyrlin, zorganizovala své nepočetné vojsko a začala útok. Vzpomínala na to, jak Rhuark kdysi řekl, že když jednou bitva začne, vojevůdce už nemá nad událostmi žádnou kontrolu. Teď mohla jedině čekat. „Přesto,“ prohodila tiše, „myslím, že by moudrý byly pyšný.“

38

Náhlý mráz

Planoucí slunce mu stále ještě stoupalo za zády a Mat již byl rád, že mu klobouk se širokou krempou poskytuje stín. Tenhle altarský les byl holý, protože byla zima, nebyl jenom zimně hnědý, borovice a kaliny a ostatní vždyzeleny vypadaly uschlé a duby, jasany a ambroně nahé. Ještě nebylo poledne a nejhorší žár, jenž následoval, a Mat měl už teď dojem, že projíždí pecí. Kabátec měl pověšený přes sedlové brašny, ale jemná lněná košile se mu již lepila potem k tělu. Oko kopyty drtil suché kapradí a spadané listí, silnou vrstvou pokrývající listovku, a Banda se s šustotem pohybovala lesem. Objevilo se pouze pár ptáků, rychle se míhali mezi větvemi, a nebyl vidět ani veverčí chlup. Byly zde však mouchy a kousalky, jako kdyby bylo vrcholné léto, místo necelý měsíc do Slavnosti světel. Vlastně se to nijak nelišilo od toho, co viděl kolem Erinin, ale když to viděl i tady, vyvedlo ho to z míry. Copak skutečně usychal celý svět?

Aviendha kráčela vedle Oka s rancem na zádech a umírající stromy či štípající mouchy ji očividně nijak nezajímaly. I přes své sukně nadělala mnohem méně hluku než kůň. Očima pátrala mezi okolními stromy, jako by nedůvěřovala tomu, že je zvědové Bandy a stráže na křídlech uchrání před léčkou. Ani jednou nepřijala pozvání k jízdě, což Mat ostatně ani nečekal, když viděl, jaký mají Aielové vztah k ježdění, nedělala však ani žádné potíže, jenom si pokaždé, když zastavili, brousila nůž, což mohlo být považováno za provokativní. Samozřejmě došlo k tomu incidentu s Olverem. Jeda na šimlovi s vysokým krokem, kterého mu Mat našel mezi remontami, Olver ji neustále ostražitě sledoval. Druhé noci se do ní pokusil vrazit nůž, přičemž křičel, že mu Aielové zabili tátu. Ona mu nůž samozřejmě sebrala, ale i když ho pak Mat vyplatil a pokusil se mu vysvětlit rozdíl mezi Shaidy a ostatními Aiely – což bylo něco, o čem si Mat nebyl jist, zda tomu rozumí sám – Olver se na ni neustále mračil. Neměl prostě Aiely rád. Co se Aviendhy týkalo, Olver ji zřejmě vyváděl z míry, což Mat už vůbec nechápal.

Stromy byly dost vysoké, aby umožňovaly vánku rozvlnit jejich řídké koruny, ale praporec Rudé ruky visel splihle, stejně jako ty dva, které vyhrabal, jakmile je Rand nechal projít průchodem na noční louku. Dračí praporec, rudozlatá postava skrytá v záhybech bílé látky, a ten, který Banda nazývala al’Thorův prapor, starobylý symbol Aes Sedai, také naštěstí skrytý v záhybech. Rudou ruku nesl prošedivělý starší korouhevník, chlapík z úzkýma očima a větším počtem jizev, než měl Daerid, jenž trval na tom, že praporec každý den alespoň chvíli ponese, což dělalo jen pár korouhevníků. Talmanes a Daerid dodali druhé dva praporečníky, mládence s tvářemi jako jablíčka, kteří se ukázali být dost slušní, aby si vysloužili menší zodpovědnost.

Už tři dny projížděli Altarou, tři dny strávili v lese, aniž by zahlédli jediného Dračího spřísahance – nebo kohokoliv jiného – a Mat doufal, že se tahle samota protáhne přinejmenším do dnešního čtvrtého dne, než dorazí do Salidaru. Kromě Aes Sedai tu byl problém, jak udržet Aviendhu, aby neskočila po krku Elain. Mat příliš nepochyboval o tom, proč tak brousí svůj nůž, až se ostří lesklo jako drahokamy. Dost se bál, že to skončí tím, že povede Aielanku do Caemlynu pod stráží a ta zatracená dědička se bude na každém kroku dožadovat, aby ji pověsil. Rand a ty jeho zatracené ženské! Podle Matova názoru cokoliv, co Bandu zpomalovalo a jeho drželo dál od kaše, kterou mu Rand nadrobil v Salidaru, bylo jen dobré. Zastavit brzy a vyrazit na cestu pozdě také pomáhalo. Stejně tak zásobovací vůz vzadu, v lese velmi pomalý. Jenomže Banda mohla jet jen takhle pomalu. Bylo jisté, že Vanin něco najde až příliš brzy.

A jako by ho to pomyšlení přivolalo, mezi stromy se vepředu objevil tlustý zvěd se čtyřmi jezdci. Před rozbřeskem vyjel se šesti.

Mat zvedl zaťatou pěst, dávaje tak znamení zastavit, a zástupem projelo mumlání. První rozkaz, který vydal poté, co projeli průchodem, zněl: „žádný bubny, žádný trubky, píšťaly ani zatracený zpívání,“ a pokud se na začátku objevilo pár rozmrzelých tváří, po prvním dni stráveném v zalesněném terénu, kde jste jasně viděli málokdy dál než na sto kroků, už nikdo nic nenamítal.

Mat si položil oštěp přes sedlo a počkal, dokud k němu Vanin nedojede a nedbale se neudeří klouby ruky do čela. „Našli jste je?“

Plešatějící muž se vyklonil ze sedla a plivl dírou mezi zuby. Potil se tolik, až to vypadalo, že se roztéká. „Našel jsem je. Osm deset mil na západ. V lesích tam jsou strážci. Viděl jsem, jak jeden dostal Mara. Prostě se z ničeho nic vynořil v jednom z těch plášťů a strhl ho ze sedla. Dost zle ho pošramotil, ale myslím, že ho nezabil. Ladwin se podle mě neobjeví ze stejnýho důvodu.“

„Takže vědí, že jsme tady.“ Mat ztěžka vydechl nosem. Nečekal, že by některý ze zvědů před strážci cokoliv zatajil, natož před Aes Sedai. Ale ony se o nich Aes Sedai musely dříve nebo později stejně dozvědět. Jenom chtěl, aby to bylo později. Ohnal se po modré masařce, ale ta odbzučela pryč a jemu na zápěstí zůstala kapka krve. „Kolik?“

Vanin si znovu odplivl. „Víc, než jsem si kdy myslel, že uvidím. Došel jsem do vesnice pěšky a všude se tam hemžily ty aessedaiovský tváře. Tak dvě tři stovky. Možná čtyři. Nechtěl jsem bejt moc nápadnej a počítat.“ Než se mohlo zděšení pořádně usadit, přidal zvěd další. „Taky mají vojsko. Táboří hlavně na severu. Víc než máš ty. Tak asi dvakrát tolik.“

Mezitím k nim dojeli Talmanes, Nalesean a Daerid, celí zpocení se oháněli po mouchách a kousalkách. „Slyšeli jste to?“ zeptal se Mat a oni střízlivě kývli. Jeho štěstí v boji bylo moc hezké, ale stát proti přesile dvě ku jedné, navíc proti stovkám Aes Sedai, by vyčerpalo štěstí každého. „Nejsme tady, abychom bojovali,“ připomněl jim, ale oni měli protažené obličeje dál. Vlastně ani jemu ta poznámka náladu nezvedla. Počítalo se to, jestli Aes Sedai budou chtít, aby bojovalo jejich vojsko.

„Připravte se na to, kdyby na Bandu zaútočili,“ nařídil. „Vyčistěte tolik místa, kolik jenom půjde, a použijte klády na barikády.“ Talmanes se zašklebil skoro stejně jako Nalesean. Když bojovali, rádi seděli v sedlech s volností pohybu. „Myslete. Právě teď nás možná pozorují strážci.“ Překvapilo ho, když Vanin přikývl a významně mrkl napravo. „Když uvidí, že se připravujem k obraně, tak bude jasný, že nehodláme zaútočit. Díky tomu by se mohli rozhodnout, že nás nechají na pokoji, a pokud ne, aspoň budem připravený.“ Tohle pochopili, Talmanes rychleji než Nalesean. Daerid přikyvoval od samého začátku.

Nalesean se zatahal za naolejovanou bradku a zamumlal: „A co hodláš dělat pak? Jenom sedět na zadku a čekat na ně?“

„Tohle uděláte vy,“ sdělil mu Mat. Světlo spal Randa a to jeho „možná padesát Aes Sedai"! Světlo spal jeho a to jeho „trochu se vytahuj, zastraš je"! Počkat tady, dokud z vesnice někdo nepřijde, aby se zeptal, kdo jsou a co tu chtějí, vypadalo jako docela dobrý nápad. Tentokrát žádný vliv ta’veren. Každý boj bude muset přijít za ním. Nehodlal do něj nakráčet.

„Jsou támhle?“ ukázala Aviendha. Bez čekání na odpověď si hodila ranec na záda a vyrazila k západu.

Mat za ní zíral. Zatracená Aielanka. Nějaký strážce se jí nejspíš pokusí taky dostat a ona mu podá jeho hlavu. Nebo možná ne, jací už strážci byli. Jestli se pokusí vytáhnout nůž na některého z těchhle, docela dobře by jí mohl ublížit. Kromě toho, jestli se dostane k Elain a začne si s ní kvůli Randovi rvát vlasy nebo něco horšího, vrazí někdo nůž do ní... Kráčela rychle, téměř klusala, dychtivá dostat se do Salidaru. Krev a zatracenej popel!

„Talmanesi, máš velení, dokud se nevrátím, ale nehýbej se, dokud někdo po Bandě neskočí s vyceněnýma zubama. Tihle čtyři ti poví, čemu možná budeš muset čelit. Vanine, ty pojeď se mnou. Olvere, drž se u Daerida pro případ, že by potřeboval doručit zprávu. Můžeš ho naučit hrát hady a lišky,“ dodal a usmál se na Daerida. „Říkal mi, že by se to chtěl naučit.“ Daeridovi spadla brada, ale Mat rychle odjel. To je teda skvělé, nechat se dovléci do Salidaru strážcem s boulí na hlavě. Jak by tomu mohl zabránit? Jeho pohled přitáhly praporce. „Ty zůstaň tady,“ nakázal prošedivělému korouhevníkovi. „Vy dva pojedete se mnou. A nechte ty hadry stočený.“

Jeho zvláštní skupinka Aviendhu rychle dohonila. Pokud by něco mohlo přesvědčit strážce, aby je nechali projet bez překážek, tak by to mělo být tohle. Jedna žena a čtyři muži neznamenali žádnou hrozbu, zvlášť když se očividně nesnažili vyhnout pozornosti a nesli dva prapory. Zkontroloval druhého praporečníka. Vzduch se pořád ani nehnul, ale oni drželi korouhve přitažené k žerdi. Tváře měli stažené. Jenom hlupák by chtěl vjet mezi Aes Sedai, aby se mu tyhle prapory rozvinuly v náhlém závanu větru.

Aviendha se po něm úkosem podívala a potom se mu pokusila vyhodit nohu ze třmenu. „Nech mě nasednout,“ nařídila mu docela stroze.

Proč pod Světlem chce jet právě teď? No, nechtěl, aby se škrábala nahoru a nejspíš ho přitom srazila ze sedla. Jednou dvakrát viděl Aiely nasedat.

Plácl další mouchu, sklonil se a chytil ji za ruku. „Drž se,“ řekl jí a se zavrčením ji vytáhl za sebe do sedla. Byla skoro stejně vysoká jako on a pevná jako skála. „Jenom mi dej ruce kolem pasu.“ Podívala se po něm a neohrabaně se zkroutila, až seděla bokem, sukně vyhrnuté nad kolena, a vůbec si s tím nedělala hlavu. Hezké nohy, on by se ale s žádnou další Aielankou nezapletl, i kdyby nebyla blázen do Randa.

Po chvíli mu za zády promluvila. „Ten kluk, Olver. Shaidové mu zabili otce?“

Mat kývl, aniž se k ní otočil. Uvidí vůbec nějakého strážce dřív, než bude příliš pozdě? Vanin je vedl, jel podle svého zvyku zhroucený jako pytel, ale pozorně sledoval okolí.

„Jeho matka zemřela hlady?“ vyptávala se dál Aviendha.

„To, nebo možná na nemoc.“ Strážci nosili ty pláště, co splynou se vším okolo. „Olver o tom moc nemluvil a já na něj netlačil. Sám ji pohřbil. Proč? Myslíš, že mu něco dlužíš, když ho Aielové připravili o rodinu?“

„Dlužím?“ Mluvila teď překvapeně. „Já ani jednoho nezabila, a i kdyby, byli to zabijáci stromů. Jak bych mohla mít toh? Bez odmlky mluvila dál, jako by rozvíjela stejnou větu. „Ty se o něj nestaráš správně, Mate Cauthone. Vím, že muži nevědí nic o výchově dětí, ale on je příliš malý, aby trávil všechen čas mezi dospělými muži.“

Nyní se na ni Mat podíval a zamrkal. Měla sundaný šátek a soustředila se na rozčesávání tmavě rusých vlasů leštěným hřebenem ze zeleného kamene. Nic jiného zřejmě nevnímala. Tedy navíc si ještě dávala pozor, aby nespadla. Taky si nasadila složitě tepaný stříbrný náhrdelník a široký náramek z vyřezávané slonoviny.

Mat potřásl hlavou a dál se věnoval lesu. Aielanka Neaielanka, v některých věcech jsou všecky ženy stejné. Kdyby svět stál před koncem, žena by si pořád chtěla upravit vlasy. Kdyby svět stál před koncem, žena by si našla čas vykládat muži, co dělá špatně. Bylo by to stačilo, aby se zasmál, kdyby tolik neuvažoval o tom, jestli ho strážci právě teď sledují.

Když les náhle ustoupil, slunce se již vyšplhalo k nadhlavníku a přehouplo se na druhou stranu. Vesnici od lesa oddělovalo vyklučené prostranství necelých sto kroků široké a půda vypadala, že není vyčištěná dlouho. Salidar sám byl působivě veliká vesnice s domy ze šedého kamene a s doškovými střechami a ulice byly plné lidí a kypěly životem. Mat si natáhl kabátec. Byl z nejjemnějšího zeleného sukna se zlatou výšivkou na manžetách a vysokém límci a měl by být dost dobrý, aby se v něm setkal s Aes Sedai. Nechal ho však nezapnutý. Dokonce ani kvůli Aes Sedai nehodlal zemřít horkem.

Když jeli dál, nikdo se jim nepokoušel bránit, lidé se jen zastavovali a všichni se dívali na něj a na jeho zvláštní malou společnost. Věděli o nich, tak dobrá. Všichni o nich věděli. Poté, co došel k padesáti, přestal Aes Sedai počítat. K tomu číslu došel příliš rychle, aby zůstal klidný. V davu nebyli žádní vojáci, pokud jste nepočítali strážce, z nichž někteří měli barvoměnivé pláště a další sahali po jílcích mečů a dívali se, jak projíždějí kolem. Nepřítomnost vojáků ve vesnici prostě jen znamenala, že jsou všichni v táborech, o kterých se zmiňoval Vanin. A to, že všichni vojáci jsou v táborech, znamenalo, že se k něčemu chystají. Mat doufal, že se Talmanes bude držet jeho rozkazů. Talmanes měl alespoň kapku rozumu, ale bude dychtivý vyrazit a na někoho zaútočit stejně jako Nalesean. Ustanovil by do velení Daerida – Daerid viděl příliš mnoho bojů, aby dychtil po dalším – ale šlechtici by to nikdy nestrpěli. A v Salidaru také asi nebyly žádné mouchy. Možná znají něco, co já ne.

Jeho pozornost upoutala žena, hezká žena v podivných šatech, v širokých žlutých kalhotách a krátkém bílém kabátku. Zlaté vlasy měla spletené do složitého copu, jenž jí spadal k pasu. Nesla, pro všechno na světě, luk. Jen málo žen se chápalo luku. Všimla si, že se na ni dívá, a zmizela v úzké boční uličce. Něco na ní pošimralo jeho paměť, ale nedokázal se rozpomenout. To byla ta potíž se starými vzpomínkami. Pořád vídal lidi, kteří mu připomněli někoho, kdo, jak se ukázalo, když si to konečně přebral, byl již tisíc let mrtvý. Dokonce kdysi možná opravdu zahlédl někoho, kdo se jí podobal. Ty díry ve vzpomínkách na vlastní život měly rozdrbané okraje. Nejspíš další hledačka rohu, pomyslel si suše a pustil ji z hlavy.

Nemělo smysl jet tak dlouho, až na něj někdo promluví, protože nikdo zřejmě promluvit nehodlal. Mat přitáhl otěže a kývl na hubenou tmavovlasou ženu, jež k němu vzhlédla s chladnou otázkou v očích. Hezká, ale na jeho vkus příliš kostnatá, i kdyby neměla tu bezvěkou tvář. Kdo by chtěl, aby ho při každém objetí píchaly kosti? „Jmenuju se Mat Cauthon,“ prohlásil neutrálně. Jestli očekávala klanění a plazení, mohla se jít bodnout, avšak rovnou si ji znepřátelit bylo hloupé. „Hledám Elain z rodu Trakandů a Egwain z al’Vereů. A nejspíš taky Nyneivu z al’Mearů.“ Rand se o ní nezmiňoval, ale pokud věděl, odešla s Elain.

Aes Sedai překvapeně zamrkala, ale vzápětí se jí vážnost vrátila. Prohlédla si jej i ostatní, hezky jednoho po druhém, zarazila se u Aviendhy a pak se dívala tak dlouho na korouhevníky, až Mata napadlo, jestli skrze záhyby látky přece jen nevidí draka a černobílý kotouč. „Pojďte za mnou,“ řekla nakonec. „Zjistím, jestli vás amyrlinin stolec přijme.“ Zvedla si suknice a vyrazila ulicí.

Když Mat pobízel Oka za ní, Vanin se svým plavákem couvl a zamumlal: „Žádat Aes Sedai o cokoliv není dobrej nápad. Moh jsem ti ukázat, kam jít.“ Trhl hlavou k tříposchoďové kamenné krychli před nimi. „Tomuhle říkaj Menší věž.“

Mat nejistě pokrčil rameny. Menší věž? A mají tady někoho, komu říkají amyrlin? Pochyboval o tom, že žena myslela Elaidu. Rand se zase zmýlil. Tahle banda nebyla vyděšená. Na to, aby měly strach, byly příliš nafoukané a bláznivé.

Před kamennou krychlí řekla kostnatá Aes Sedai přísně: „Počkejte tady,“ a zmizela uvnitř.

Aviendha sklouzla na zem a Mat ji rychle následoval, připraven ji chytit, kdyby se pokusila vyrazit pryč. Dokonce i kdyby ho to mělo stát trochu krve, nehodlal ji nechat zmizet a podříznout Elain krk dřív, než bude mít příležitost promluvit si s tou takzvanou amyrlin. Ona tam však jenom stála a s rukama v bok a loktuší přehozenou přes lokty zírala upřeně před sebe. Vypadala úplně klidná, ale on si myslel, že by mohla být docela dobře k smrti vyděšená. Pokud měla aspoň trochu zdravého rozumu, tak byla. Kolem se sesbíral dav lidí.

Začaly sem přicházet Aes Sedai, obstoupily je tam, před tou jejich Menší věží, a mlčky na Mata civěly. Jak tady tak stál, oblouk žen se zvětšoval. Vlastně se zřejmě skoro stejně upřeně dívaly na Aviendhu jako na něj, ale Mat cítil všechny ty studené, nečitelné pohledy. Jen tak tak se zarazil, aby nenahmatal stříbrnou liščí hlavu, kterou měl pověšenou pod košilí.

Dopředu se protlačila jedna Aes Sedai s obyčejnou tváří, vedoucí štíhlou mladou ženu v bílém, s velikýma očima. Mat si na Anaiyu vzpomínal jen matně, ona se však o něj vůbec nezajímala. „Jsi si jistá, dítě?“ zeptala se novicky.

Mladá žena lehce stiskla rty, ale podráždění rozhodně nenechala proniknout do hlasu. „Pořád vypadá, jako by zářil nebo svítil. Opravdu to vidím. Jenom nevím proč.“

Anaiya se na ni potěšeně usmála. „On je ta’veren, Nicolo. Odhalila jsi své první nadání. Vidíš ta’veren. Teď se hezky vrať zpátky do třídy. Rychle. Nechceš přece zaostávat.“ Nicola předvedla pukrle a s posledním pohledem na Mata se prodrala mezi shromážděnými Aes Sedai.

Nyní Anaiya přenesla svůj pohled na něj, byl to jeden z těch aessedaiovských pohledů, které měly muže znepokojit a vyvést z míry. Některé Aes Sedai o něm samozřejmě věděly – některé věděly o hodně víc, než by si přál, a když na to tak myslel, vzpomněl si, že Anaiya je jednou z nich – ale vyhlásit to takhle, před Světlo ví kolika ženskými s těma chladnýma aessedaiovskýma očima... Pohladil rukama vyřezávané ratiště svého oštěpu. Liščí hlava neliščí hlava, bylo jich tu dost na to, aby ho popadly a odnesly. Zatracený Aes Sedai! Zatracenej Rand!

Anaiyu však zaujal jenom na chvilku. Potom žena přistoupila k Aviendze řkouc: „A jaké je tvé jméno, dítě?“ Mluvila přívětivě, ale jasně očekávala odpověď a navíc okamžitě.

Aviendha neuhnula pohledem, byla o hlavu vyšší a využila z toho vše. „Jsem Aviendha z klanu Devět údolí Taardad Aielů.“ Anaiya při té známce vzdoru zvedla koutky úst v náznaku úsměvu.

Mat zauvažoval nad tím, kdo ten souboj pohledů asi vyhraje, ale než se mohl v duchu vsadit, připojila se k nim další Aes Sedai, žena, jíž vystouplé lícní kosti propůjčovaly stařecký vzhled i přes hladké líce a lesklé hnědé vlasy. „Uvědomuješ si, že můžeš usměrňovat, dítě?“

„Uvědomuji,“ odtušila stroze Aviendha a zavřela pusu, jako by nehodlala říci nic dalšího. Soustředila pozornost na loktuši, ale již tak řekla dost. Kolem se nahrnuly Aes Sedai a Mata odtlačily dál.

„Jak jsi stará, dítě?“

„Vyvinula sis dost velkou sílu, ale jako novicka se můžeš hodně naučit.“

„Umírá hodně aielských dívek na stravující nemoc, když jsou o pár let mladší než ty?“

„Jak dlouho jsi...?“

„Mohla bys...“

„Skutečně bys měla...“

„Musíš...“

Ve dveřích se objevila Nyneiva tak náhle, jako by se tam zjevila z čista jasna. Dala si ruce v bok a zadívala se na Mata. „Co tady děláš, Matrime Cauthone? Jak ses sem dostal? Asi bych si dělala zbytečný naděje, kdybych doufala, že máš něco společnýho s tím vojskem Dračích spřísahanců, co se na nás hodlá každou chvíli vrhnout.“

„Vlastně,“ ucedil Mat suše, „já mu velím.“

„Ty...!“ Nyneiva tam chvíli stála s otevřenou pusou, potom se otřásla a popotáhla si modré šaty, jako by je měla v nepořádku. Měly hlubší výstřih, než na ní kdy Mat viděl předtím, dost hluboký, aby byla vidět mezera mezi prsy, se žlutými spirálami kolem výstřihu a lemu. Rozhodně byly úplně jiné než oděvy, které nosívala doma. „No, pojď se mnou,“ řekla ostře. „Zavedu tě za amyrlin.“

„Mate Cauthone,“ zavolala Aviendha trochu bez dechu. Vyhlížela přes a mezi Aes Sedai, aby ho našla. „Mate Cauthone.“ Jenom to, ale na Aielanku vypadala zoufalá.

Aes Sedai kolem ní prostě mluvily dál, hlasy měly klidné, rozumné a neúnavné.

„Pro tebe bude nejlepší...“

„Musíš zvážit...“

„Mnohem lepší...“

„Ani si neumíš představit..."

Mat se zazubil. Mohla každou chvíli vytáhnout nůž, ale Mat pochyboval, že by jí v davu byl k něčemu dobrý. Hned tak po Elain nepůjde, to bylo jisté. Napadlo ho, zda se vrátí a najde ji v bílých šatech. Hodil oštěp Vaninovi. „Veď mě, Nyneivo. Ať se podívám na tu vaši amyrlin.“

Stísněně se na něj zamračila a tahajíc se za cop ho zavedla dovnitř. Cestou si mumlala, jen částečně pro sebe. „Tohle je Randova práce, co? Já vím, že je. Určitě je. Vyděsí každýho napůl k smrti. Hlavně si dávej pozor, kam šlapeš, pane generále Cauthone, jinak přísahám, že si budeš přát, abych tě znovu chytila, jak kradeš borůvky. Děsit lidi! Dokonce i chlap by měl mít víc rozumu! A přestaň se tak křenit, Mate Cauthone. Nevím, co si o tom pomyslí.“

Uvnitř u stolů seděly Aes Sedai – místnost na něj působila jako šenk, dokonce i s tím, jak tu Aes Sedai pečlivě zapisovaly či předávaly rozkazy – ale ty se na něj a na Nyneivu, když přecházeli místností, téměř nepodívaly. To jenom dokazovalo, jak výjimečné záležitosti tady řídí. Plíží se tudy přijatá a cosi si pro sebe mumlá a žádná Aes Sedai neřekne ani popel. Ve Věži se zdržel, jak nejkratší dobu mohl, ale věděl, že Aes Sedai takhle věci nedělají.

Vzadu Nyneiva otevřela dveře, které zažily lepší časy. Všechno tady zřejmě zažilo lepší časy. Mat za ní vstoupil dovnitř – a zarazil se. Byla tu Elain, hezká jako obrázek s těmi zlatými vlasy, ale každým coulem si hrála na vznešenou dámu, v zeleném hedvábí s vysokým límcem a s jedním z těch svých blahosklonných úsměvů na rtech a pozdviženým obočím. A byla tu Egwain, seděla za stolem s tázavým úsměvem. A přes světle žluté šaty měla sedmipruhou štólu. Mat se rychle ohlédl ven a pak prudce zavřel dveře dřív, než to některá Aes Sedai zahlédne.

„Možná si myslíte, že je to legrace,“ zavrčel a rychle přešel po koberci, „ale jestli to ty ženský zjistí, stáhnou z vás kůži. Ty vás nikdy nenechají jít, žádnou z vás, jestli –“ Strhl Egwain štólu z krku a spěšně ji vytáhl ze židle – a stříbrná liščí hlava ho zamrazila na hrudi.

Mat Egwain odstrčil od stolu a zlobně se na ni zamračil. Egwain se tvářila jenom zmateně, ale Nyneiva měla zase otevřenou pusu a Elain ty její velké modré oči málem vypadly na podlahu. Jedna z nich se na něj pokusila použít jedinou sílu. Jediná dobrá věc, již získal ze svého výletu do ter’angrialu, byl medailon s liščí hlavou. Asi to byl taky ter’angrial, ale stejně za něj byl vděčný. Dokud se dotýkal jeho kůže, nemohla se ho jediná síla dotknout. Aspoň saidar ne. Měl pro to víc důkazů, než mu bylo milo. Nicméně když se o to někdo pokusil, medailon ochladí.

Mat hodil štólu a svůj klobouk na stůl, posadil se, potom se zase zvedl a shodil ze židle pár podušek na podlahu. Položil botu na kraj stolu a zadíval se na ty hlupačky. „Tyhle podušky budete potřebovat, jestli tahle takzvaná amyrlin přijde na ty vaše žertíky.“

„Mate,“ začala Egwain pevným hlasem, ale on ji přerušil.

„Ne! Jestli jste chtěly mluvit, měly jste mluvit a ne se kolem sebe ohánět tou zatracenou jedinou silou. Teď poslouchejte.“

„Jak jsi...?“ začala Elain udiveně. „Ty prameny prostě... zmizely.“

A téměř vzápětí řekla Nyneiva výhružným tónem: „Mate Cauthone, děláš největší –“

„Řek jsem poslouchejte!“ Ukázal prstem na Elain. „Ty, tebe odvedu zpátky do Caemlynu, jestli dokážu Aviendze zabránit, aby tě zabila. Jestli nechceš, aby ti podřízla ten tvůj hezkej krček, tak se drž u mě a dělej, co ti řeknu. Bez otázek!“ Prstem zamířil na Egwain. „Rand řekl, že tě pošle zpátky k moudrým, kdykoliv budeš chtít, a jestli to, co jsem zatím viděl, je ukázkou toho, do čeho jste se dostaly, tak ti radím, abys jeho nabídku přijala hned! Zřejmě víš, jak cestovat!" – Egwain sebou lehce trhla – „takže můžeš udělat průchod do Caemlynu pro Bandu. Nechci žádný námitky, Egwain! A ty, Nyneivo! Tebe bych měl nechat tady, ale jestli chceš jít s sebou, tak můžeš. Ale varuju tě. Jednou se přede mnou zataháš za ten cop a já přísahám, že ti nasekám na zadek!“

Zíraly na něj, jako by mu vyrašily rohy jako trollokovi, ale aspoň držely pusy zavřené. Možná se mu podařilo nacpat jim do hlavy trochu zdravého rozumu. Ne že by je někdy napadlo, aby mu poděkovaly za to, že jim zachránil kůži. To ne, ony ne. Jako obvykle řeknou, že na všechno by brzy přišly samy. Když vám žena řekne, že se jí pletete do cesty, když ji vytahujete ze žaláře, tak co by ještě neřekla?

Zhluboka se nadechl. „Takže. Až se sem vrátí ta hloupá slepá chudinka, co si zvolily za amyrlin, tak mluvit budu já. Nemůže být moc bystrá, jinak by ji do tý práce nikdy nedokázaly uvrtat. Amyrlinin stolec v zatracený vesnici uprostřed zatracenýho ničeho. Držte pusy zavřený a jen dělejte pukrlata, jak nejlíp to zvládnete, a já za vás zase vytáhnu slaninu z popela.“ Ony jenom zíraly. Dobrá. „Vím všecko o jejím vojsku, ale já mám taky jedno. Jestli je dost bláznivá, aby si myslela, že dokáže Elaidě sebrat Věž... no, nejspíš nebude riskovat žádný ztráty, jenom aby tady zadržela vás tři. Ty uděláš ten průchod, Egwain, a já vás zítra dostanu do Caemlynu, nejpozději pozejtří, a tyhle šílený ženský si můžou běžet a nechat se Elaidou zabít. Možná budete mít nějakou společnost. Nemůžou být všechny šílený. Rand je ochotnej nabídnout útočiště. Pukrle, rychlá přísaha věrnosti, a on zabrání Elaidě, aby jim v Tar Valonu napíchla hlavy na kůly. Nic lepšího chtít nemůžou. Tak co? Chcete něco říct?“ Pokud viděl, ani nemrkly. „Prostý ‚děkuju, Mate‘ by stačilo.“ Ani slovo. Ani mrknutí.

Po nesmělém zaklepání na dveře vstoupila novicka, hezká zelenooká dívka, která předvedla hlubokou úklonu a oči kulila uctivou bázní. „Poslaly mě se zeptat, jestli něco nepotřebuješ, matko. Pro... totiž pro generála. Víno nebo... nebo...“

„Ne, Tabitho.“ Egwain vytáhla sedmipruhou štólu zpod klobouku a upravila si ji na ramenou. „Chci si ještě chvíli promluvit s generálem Cauthonem o samotě. Vyřiď Sheriam, že pro ni za chvíli pošlu, aby mi poradila.“

„Zavři pusu, Mate, než začneš chytat mouchy,“ řekla Nyneiva s nejhlubším uspokojením.

39

Možnosti

Egwain si upravila štólu a pozorovala Mata. Čekala, že se bude tvářit jako medvěd zahnaný do rohu, on však vypadal jenom ohromeně a zpoceně. Chtěla se zeptat na tolik věcí – jak se Rand dozvěděl o Salidaru? Jak mohl vědět, že přišla na cestování? Co si Rand myslí, že dělá? – ale nehodlala se ptát. Z Mata a té jeho Bandy Rudé ruky jí hučelo v hlavě. Možná jí Rand seslal dar z čistého nebe.

„Moje židle?“ požádala tiše. Doufala, že si všiml, že se sama nepotí, ani Elain nebo Nyneiva. Tedy Nyneiva aspoň ne moc. Siuan jim ten trik odhalila, vůbec to nemělo nic společného s jedinou silou, byla to jen otázka jistého soustředění. Nyneiva se docela zlobila, což nebylo divu, že je to Siuan nenaučila dřív, ale Siuan klidně odvětila, že je to pro Aes Sedai, ne pro přijaté. Zatím se Egwain dařilo soustředit se, když byly kolem ostatní sestry, a chladná tvář místo zpocené zřejmě pomáhala trochu upravit jejich přístup. Aspoň některých z nich. Na Mata to mělo mít zázračný vliv. Pokud konečně přestane civět a všimne si. „Mate? Moje židle.“

Trhl sebou, vstal a odstoupil. Potom dál beze slova zíral z ní na Elain a Nyneivu, jako by byly nějaká hádanka. No, Elain a Nyneiva se na něj dívaly skoro stejně, a ty rozhodně měly víc rozumu.

Egwain oprášila podušky, než je vrátila na židli, s příjemnou vzpomínkou na Chesu. Po dvou dnech je už nepotřebovala, ne doopravdy, ale buď by se musela vzdát koupelí, nebo musela přijímat podušky, dokud na ní bude vidět byť ta nejslabší modřina. Chasa by podušky odstranila, kdyby jí Egwain řekla. Zpocená či s chladnou tváří, Egwain byla amyrlin, před níž se klaněli králové a královny dělaly pukrlata, i když to ještě žádný neudělal. Která by nechala udělat s Elaidou krátký proces, odsoudit ji a potom popravit, a scelila tak Bílou věž a tím i svět. Chesa by ji poslechla a vrhala by po Egwain tak ublížené a vyčítavé pohledy pro to, že se o ni nemůže správně postarat, že bylo snazší nechat podušky tam.

Usadila se, zkřížila ruce na stole a řekla: „Mate –“ On ji okamžitě přerušil.

„Tohle je vážně šílený, víš,“ řekl tiše. Tiše, ale docela důrazně. „Skončíš s hlavou na špalku, Egwain. Vy všechny. Usekají-vám-hlavy.“

„Mate,“ začala silnějším tónem, ale on rovnou pokračoval.

„Poslouchejte, ještě pořád se z toho můžete dostat. Když si myslí, že jsi amyrlin, můžeš jít se mnou... zkontrolovat Bandu. Uděláš průchod a budeme pryč dřív, než tahle tlupa šílenců s ovčíma hlavama mrkne.“

Nyneiva viděla, jak kolem něj saidar selhává, ale se vzpurnými muži jednala dávno předtím, než se naučila usměrňovat. S tichým zavrčením „Naplácat mně na zadek?", o němž si Egwain myslela, že ho neměl slyšet nikdo jiný, si Nyneiva obratně vyhrnula sukně a nakopla Mata přesně do jeho zadku tak tvrdě, že se odpotácel až ke stěně, než se vzpamatoval. Elain vyprskla smíchem, který stejně rychle potlačila, ale dál se otřásala a oči jí zářily.

Egwain se kousla do rtu, aby se taky nerozesmála. Skutečně to bylo směšné. Mat pomalu otočil hlavu a zahleděl se na Nyneivu, oči měl vykulené rozhořčením a vztekem. Pak spustil obočí, škubl si za kabátec, jako by si ho chtěl narovnat, a pomaloučku vykročil směrem k ní. Pomalu proto, že kulhal. Egwain si zakryla rukou ústa. Smích by se skutečně nehodil.

Nyneiva se vážně narovnala, potom jí však asi došlo pár věcí. Možná byla dost rozzlobená, aby dokázala usměrňovat, ale na něj saidar zřejmě neúčinkoval. Mat byl i na Dvouříčana vysoký, rozhodně o dost vyšší než ona, rozhodně silnější a v očích měl nepopiratelně nebezpečný lesk. Nyneiva se podívala na Egwain, uhladila si šaty a snažila se udržet vážnou tvář. Mat se přiblížil a tvář měl jako bouřkový mrak. Další chvatný pohled, v němž se začala projevovat nervozita, následovaný couvnutím.

„Mate,“ řekla Egwain vyrovnaně. On se nezastavil. „Mate, přestaň se chovat jako trouba. Dostal ses do nepříjemný situace, ale když poslechneš rozumný důvody, měla bych být schopná tě z ní dostat.“

Konečně se zastavil. Zamračil se na Nyneivu a zahrozil jí prstem, otočil se k ní zády a před psacím stolem si založil ruce v bok. „Já že jsem v nepříjemný situaci? Egwain, to vy jste skočily ze stromu do medvědí jámy a myslíte si, že je všecko v pořádku, protože jste ještě nedopadly!“

Chladně se na něj usmála. „Mate, jen málokdo tady v Salidaru si o Dračích spřísahancích myslí něco dobrýho. Slyšeli jsme tu pár pěkně znepokojujících příběhů. A některý pěkně nechutný.“

„Dračí spřísahanci!“ vyjekl. „Co ti maj společnýho se mnou? Já nejsem žádnej zatracenej Dračí spřísahanec!“

„Ovšemže jsi, Mate.“ V jejím podání to znělo jako ta nejzřejmější věc na světě. Což taky byla, jen když jste se nad tím zamysleli. „Jdeš tam, kam tě Rand pošle. Co jinýho jsi než Dračí spřísahanec? Ale když mě poslechneš, můžu jim zabránit, aby na kůl nabodli tvoji hlavu. Vlastně si nemyslím, že by urozený pán Bryne použil kůl – pořád si stěžuje, že jich nemá dost – ale jsem si jistá, že by na něco přišel.“

Mat se podíval na druhé dvě ženy a Egwain na chvilku stiskla rty. Řekla svůj názor jasně, ale on zřejmě hledal klíč k tomu, aby pochopil, o čem vlastně mluví. Elain se na něho stísněně usmála a rozhodně kývla. Možná netušila, kam Egwain míří, přesto však věděla, že nemluví do větru. Nyneiva, která se pořád snažila udržet vážnou tvář a tahala se za cop, se na něj jenom zlostně mračila, možná to ale bylo ještě lepší. Ačkoliv se začínala potit. Když se Nyneiva rozčílila, přestávala se ovládat.

„Teď poslouchej ty, Egwain,“ řekl Mat. Tak možná ani jedna reakce nebyla opravdu dostatečná. Podařilo se mu spojit rozumný tón se shovívavostí tím nejurážlivějším možným způsobem. „Jestli si chceš říkat amyrlin, můžeš si říkat amyrlin. Rand tě uvítá v Caemlynu s otevřenou náručí, i když mu ty Aes Sedai nepřivedeš, ale já vím, že by ho hrozně potěšilo, kdybys to udělala. Ať už máš s Elaidou jakýkoliv problémy, on je dokáže vyřešit. Ona ví, že on je Drak Znovuzrozenej. Světlo, nezapomnělas na její dopis. No, než řekneš Stínovej Jak, budeš mít tu svou Bílou věž zase jednotnou. Žádný bitvy. Žádný krveprolití. Víš přece, že nechceš krveprolití, Egwain.“

To taky nechtěla. Jakmile bude prolita první krev mezi Salidarem a Tar Valonem, bude těžké Věž znovu scelit. Jakmile bude prolita první krev Aes Sedai, mohlo by to být zcela nemožné. Přesto bylo stále nutné Elaidu svrhnout, a Egwain udělá, co bude muset. A nelíbilo se jí, když jí Mat říkal, co již věděla, a líbilo se jí to o to méně, protože měl pravdu. A rozhodně se jí nelíbil jeho tón. Dalo jí skutečně práci, aby udržela ruce na stole v klidu. Nejradši by vstala a dala mu pár pohlavků. „Ať už to s Randem vyřídím jakkoliv,“ pronesla chladně, „můžeš si být jistý, že nepovedu Aes Sedai, aby odpřisáhly věrnost jemu ani žádnému jinému muži.“ Hovořila chladně a vůbec se nehádala. Klidně pronášela prostá fakta. „Jak to vyřídím s Elaidou, je moje starost a ne tvoje. Jestli máš aspoň trochu zdravýho rozumu, Mate, tak pokud budeš v Salidaru, budeš držet pusu zavřenou a opatrně našlapovat. Jestli začneš vykládat ostatním Aes Sedai, co chce Rand udělat, jakmile před ním pokleknou, odpovědi, jež bys dostal, by se ti nemusely líbit. Mluv o tom, jak mě nebo Nyneivu nebo Elain odneseš, a budeš mít velký štěstí, když neskončíš s mečem v těle.“

Zamračeně se prudce narovnal. „Promluvíme si znova, až budeš ochotná poslouchat rozumný důvody, Egwain. Je tady někde Tom Merrilin?“ Stroze kývla. Co chce dělat s Tomem? Nejspíš se nalít vínem. No, hodně štěstí, až tu budou hledat krčmu. „Až budeš připravená poslouchat,“ zopakoval zachmuřeně a – s kulháním – vyrazil ke dveřím.

„Mate,“ řekla Elain. „Být tebou, tak bych se nepokoušela odjet. Dostat se do Salidaru je mnohem snazší než z něj odjet.“

Urážlivě se na ni zakřenil a při způsobu, jakým si ji prohlédl od hlavy k patě, měl štěstí, že mu Elain nevrazila facku dost silnou, aby se mu od ní uvolnily všecky zuby. „Tebe, moje milá dámo, beru s sebou do Caemlynu, i kdybych tě měl svázat a předat Randovi v balíku, ať shořím, jestli ne. A zatraceně odjedu, až budu já chtít.“ Posměšně se Elain a Egwain poklonil. Na Nyneivu se jenom zamračil a znovu jí zahrozil prstem.

„Jak může mít Rand takového ubohého, nesnesitelného hulváta za přítele?“ zeptala se Elain do vzduchu, než se za ním dveře zavřely.

„Jeho jazyk rozhodně dost upadl,“ zavrčela Nyneiva temně a pohodila hlavou, až se jí cop přehoupl přes rameno na záda. Egwain si pomyslela, že se nejspíš bála, aby si ho nevyrvala i s kořínky, kdyby ho neodhodila z dosahu.

„Měla jsem ho nechat, aby udělal, co chce, Nyneivo. Nesmíš zapomínat, že jsi teď Aes Sedai. Nemůžeš tu pobíhat a nakopávat lidi nebo je pohlavkovat nebo třískat holí.“ Nyneiva na ni zazírala, pohybovala rty a ve tváři byla stále víc a víc rudá. Elain začala pozorně sledovat koberec.

Egwain s povzdechem poskládala štólu a položila ji na kraj stolu. To byl její způsob, jak zajistit, aby si Elain a Nyneiva uvědomily, že jsou samy. Občas díky té štóle začaly mluvit k amyrlininu stolci, místo k Egwain z al’Vereů. Jako obvykle to zabralo. Nyneiva se velmi zhluboka nadechla.

Než však mohla promluvit, ozvala se Elain. „Chceš ho a tu jeho Bandu Rudé ruky připojit ke Garethu Bryneovi?“

Egwain zavrtěla hlavou. Strážci říkali, že v Matově Bandě je teď šest či sedm tisíc mužů, víc, než nač si vzpomínala z Caemlynu, což byl značně velký počet, i když zdaleka ne tolik, jako tvrdili ti dva zajatci, ale Bryneovi vojáci by se na Dračí spřísahance určitě nedívali s nadšením. Kromě toho měla vlastní plán, který jim vysvětlila, zatímco si přitahovaly židle ke stolu. Docela se to podobalo žvatlání v kuchyni. Odsunula štólu ještě dál.

„To je brilantní.“ Elainin úsměv říkal, že pochvalu myslí zcela vážně. Ale ona Elain taky vždycky říkala právě to, co si myslela. „Taky si myslím, že to druhé by nefungovalo, ale tohle je prostě brilantní.“

Nyneiva si podrážděně odfrkla. „Proč si myslíš, že Mat bude souhlasit? On strká klacek mezi paprsky kola jen pro tu legraci.“

„Myslím, že složil slib,“ řekla Egwain prostě a Nyneiva kývla. Pomalu, váhavě, ale kývla. Elain, samozřejmě, vypadala ztracená, protože ho neznala. „Elain, Mat dělá přesně to, co ho baví. Vždycky to dělal.“

„A nezáleží na tom, kolik tuřínů kvůli tomu musí oloupat,“ zamumlala Nyneiva, „nebo jak často ho vyplatí proutkem.“

„Ano, to je Mat.“ Egwain si povzdechla. Byl to ten nejnezodpovědnější kluk v celé Emondově Roli, možná v celém Dvouříčí. „Ale když dá jednou slovo, tak ho dodrží. A já myslím, že Randovi slíbil, že tě dopraví zpátky do Caemlynu, Elain. Všimni si, že se stáhl a požádal mě,“ jistým způsobem to udělal, „ale nezměnil na tom ani písmenko. Myslím, že se tě bude snažit držet jako veš kožichu. My mu ale nedovolíme se s tebou setkat, dokud neudělá, co chceme.“ Odmlčela se. „Elain, jestli s ním chceš jít, tak můžeš. Totiž za Randem. Jakmile z Mata a tý jeho Bandy vymáčknem, co půjde.“

Elain téměř nezaváhala, než zavrtěla hlavou, a zavrtěla jí rázně. „Ne, Ebú Dar je příliš důležitý.“ To bylo vítězství, kupodivu získané pouze tím, že se o tom zmínila. Elain a Nyneiva se měly připojit k Merilille u Tylinina dvora. „A pokud se bude držet blízko, aspoň budu mít pár dní, abych našla ten ter’angrial, co nosí. Musí to být ono, Egwain. Nijak jinak se to vysvětlit nedá.“

Egwain mohla jedině souhlasit. Chtěla ho prostě obalit prameny vzduchu přímo na místě, kde stál, jenom aby mu mírně připomněla, s kým že se to snaží manipulovat, ale prameny se ho dotkly a roztekly se. Existovalo pouze jediné vysvětlení. Přestaly existovat tam, kde se ho dotkly. Pořád cítila to leknutí, když si na to vzpomněla, a uvědomila si, že není jediná, kdo si náhle upravuje suknice tam, kde to rozhodně není potřeba.

„Mohly bychom poslat některého strážce, aby mu obrátil kapsy.“ Nyneiva mluvila, jako by ji ta představa dost těšila. „Uvidíme, jak se bude panu Matu Cauthonovi líbit tohle.“

„Nemyslíš, že jestli mu začnem brát věci,“ vysvětlovala Egwain trpělivě, „tak by se mohl vzpírat, až mu začneme říkat, co má udělat?“ Mat rozkazování nikdy moc nesnášel a jeho obvyklou reakcí na Aes Sedai a jedinou sílu bylo, že se při první příležitosti vypařil. Možná by mu v tom zabránil jeho slib Randovi – musel mu dát slovo, nic jiného jeho chování vysvětlit nemohlo – ale ona to nehodlala riskovat. Nyneiva kývla, byť neochotně.

„Možná...“ Elain zaťukala prsty o stůl a zamyšleně chvíli hleděla do prázdna. „Možná bychom ho mohly vzít do Ebú Daru. Tak bych měla s tím ter’angrialem větší šanci. I když, jestli zastavuje saidar, nevím, jak bych ho vůbec někdy mohla studovat.“

„Vzít s sebou toho mladýho surovce!“ Nyneiva se na židli prudce narovnala. „To nemůžeš myslet vážně, Elain. Z každýho dne by nám udělal hotovou mizérii. V tom je moc dobrej. Nikdy neudělá, co se mu řekne. Kromě toho na to nikdy nepřistoupí. Je tak zaujatej tím, jak tě vezme do Caemlynu, že bys ho od toho neodtrhla ani páčidlem a párem koní.“

„Jestli na mě ale hodlá dohlížet, dokud nedorazím do Caemlynu,“ opáčila Elain, „tak nebude mít jinou možnost než jít s námi. Je to dokonalé.“

„Nemusel by to být tak špatný nápad,“ vložila se do hovoru Egwain, zatímco Nyneiva hledala další námitku. Poslat je za mísou bylo správné, ale čím víc myslela na to, kde budou muset hledat, tím větší starosti si dělala. „Pár vojáků je vlastně velmi dobrý nápad, pokud jste teda nehodlaly sebrat pár strážců a neříct mi o tom. Tom a Juilin jsou v pořádku, Birgitte taky, ale to, kam jdete, je hodně drsný místo.“

„Pár vojáků by mohlo docela prospět,“ řekla Elain a lehce zruměněla. „Pokud budou umět poslouchat rozkazy.“

Nyneiva se na Elain nepodívala, ale významně se odmlčela, než popuzeně zavrtěla hlavou. „Těžko se dostanem k soubojům, Egwain, ať už jsou ti Ebúdarci jak chtěj nedůtkliví. Tom a Juilin budou docela stačit. Já osobně si myslím, že ty příběhy, co tu pořád slyšíme, nás mají jenom přimět, abychom to vzdaly.“ Od chvíle, kdy se zpráva o jejich cestě rozšířila, slyšel příběhy o Ebú Daru každý. Chesa jich zaslechla několik, každý ubožejší a hrůzostrašnější než ten předchozí, o tom, jak cizince zabili za to, že se špatně podívali, dřív než stačili mrknout, o tom, jak ženy ovdověly a děti osiřely kvůli slovíčku, o ženách bojujících v ulicích s noži. „Ne, jestli jsme dokázaly přežít v Tanchiku jenom s Tomem a Juilinem a kolem se motaly Liandrin a některý ty její černý sestry, tak si v Ebú Daru povedem docela dobře i bez Mata Cauthona a všech vojáků. Mat velí vojákům! Nikdy si nevzpomněl, že má tátovi podojit krávy, pokud jste mu do ruky nevrazily stoličku a dojačku.“

Egwain si povzdechla. Tohle dokázala každá zmínka o Birgitte. Začaly jako popíchnuté, a pak obě koktaly nebo pokračovaly v řeči, jako by o ní žádná zmínka nepadla. Jediný pohled Egwain stačil, aby se přesvědčila, že žena, která chodila za Elain a Nyneivou – z nějakého důvodu zvlášť za Elain – je žena, kterou zahlédla v Tel’aran’rhiodu. Birgitte z pověstí, lučištnice, která nikdy nemine, jedna z mrtvých hrdinů čekajících na zavolání Valerského rohu. Mrtvá hrdinka, ne živá žena procházející se ulicemi Salidaru, nicméně ta samá žena. Elain jí pořád nepodala žádné vysvětlení, jen opatrně, rozpačitě zamumlala, že nemůže mluvit o tom, o čem se dohodly, že mluvit nebude. Birgitte sama, hrdinka z pověstí, zahnula na opačnou stranu nebo zašla do uličky, když viděla Egwain přicházet. Povolat si tu ženu do pracovny a dožadovat se vysvětlení nepřipadalo v úvahu. Koneckonců dala slovo, bez ohledu na to, jak hloupě se za dané situace cítila. A stejně se nezdálo, že by to nějak škodilo. Jenom by moc ráda věděla proč. A jak.

Na okamžik Birgitte odsunula stranou a naklonila se přes stůl k Nyneivě. „Třeba nedokážem, aby Mat plnil rozkazy doslova, ale nebylo by skvělý koukat se, jak to v něm vře, když musí být váš osobní strážce?“

„To by rozhodně stálo za to,“ prohodila Elain zamyšleně, Jestli ho Rand skutečně jmenoval generálem. Máti často říkávala, že nejlepší muži neradi přijímali rozkazy a vždycky stálo za to je to naučit. Sice si nemyslím, že by Mat byl jeden z nejlepších – Lini říkávala ‚Hlupáci poslouchají jenom sami sebe‘ – ale jestli ho dokážeme naučit dost, aby ze sebe neudělal úplného troubu tam, kde by ho nemohl nikdo zachránit, tak Randovi prokážeme velkou laskavost. Kromě toho já potřebuji čas, abych mohla prostudovat ten jeho ter’angrial."

Egwain potlačila úsměv. Elain se vždycky chytila tak rychle. Ale ona se nejspíš pokusí naučit Mata sedět rovně. To by stálo za vidění. Egwain měla Elain ráda a obdivovala její sílu, ale v tomto souboji by si vsadila na Mata. Ale jen o fous.

Nyneiva umíněně trvala na svém. Mat je zatvrzelý, řekne „dolů", když ony řeknou „nahoru", jen aby je dožral. Dokázal by dělat potíže, i kdyby byl zatlučený v sudu. Pořád by ho musely tahat z krčem a hracích doupat. Ke konci se omezila na tvrzení, že by Mat nejspíš Elain štípl, jakmile by se k němu poprvé obrátila zády, a Egwain poznala, že její námitky překonávají. Mat rozhodně věnoval spoustu času honění se za ženskými, což Egwain mohla těžko schvalovat, ale Nyneiva určitě věděla stejně dobře jako ona, že i přesto, jak se pořád dívá tam, kam by neměl, zřejmě má málem zázračnou schopnost vybírat si ženy, které chtějí být honěny, dokonce i v těch nejnepravděpodobnějších případech. Naneštěstí, když už si byla jistá, že se Nyneiva vzdá, ohlásilo zaklepání na dveře Sheriam.

Sheriam nečekala na svolení vejít, nikdy to nedělala. Chladná v modré štóle, zastavila se, aby si prohlédla Nyneivu a Elain. Jakkoliv už byla podřízena pouze amyrlin, kronikářka neměla žádné pravomoce nad Aes Sedai, pouze ty, které se jí amyrlin rozhodla dát, a zcela jistě nemohla propustit někoho z amyrlininy společnosti, nicméně Sheriam se rozhodně tvářila tak, jako by obě ženy propouštěla.

Elain plavně vstala a hluboko, formálně se poklonila Egwain. „Omluv mě, matko, měla bych jít najít Aviendhu.“

Nyneiva, na druhou stranu, upírala oči do Sheriaminých, dokud si Egwain neodkašlala a znovu si nepoložila štólu kolem ramen.

Nyneiva zrudla a vyskočila. „Měla bych taky jít. Janya říkala, že si se mnou promluví o ztracených nadáních.“

Znovuzískání těch nadání nebylo tak snadné, jak Egwain doufala. Sestry byly dost ochotné mluvit. Potíž byla v tom, přimět Moghedien, aby pochopila, co myslí svými nejasnými popisy a občas pouze jménem. Pak zbylo jen doufat, že ona skutečně něco ví. Bylo opravdu dobré vědět, například, že úprava mřížky se posílí kovy, ale ta ženská věděla o kovech ještě méně než o léčení, a co pod Světlem vlastně znamenalo spřádání zemského ohně nebo dojení slz?

Moghedien se tvářila, že chce pomáhat, vlastně po tom přímo zoufale dychtila, zvláště poté, co je Siuan naučila ten trik, jak ignorovat vedro. Nyneivě a Elain o tom očividně lhala. Přesvědčená, že to Egwain bude brát jako tu „jedinou lež", se ta ženská plazila po kolenou, vzlykala a prosila, zuby jí cvakaly a líbala jim lem sukní. Ať už však chtěla pomáhat či nikoliv, její strach to vybudilo do nových výšin. Ten neustálý odporný příval ufňukaného děsu byl prostě příliš. Přes její původní záměry teď ležel náramek a’damu v Egwainině kapsáři. Byla by ho dala Nyneivě – a ještě ráda by se ho zbavila – ale předávat si tu věc před ostatními by dřív nebo později vyvolalo poznámky.

Místo toho pravila: „Nyneivo, nejlepší bude, když se budeš Matovi vyhýbat, dokud nevychladne.“ Nebyla si jistá, jestli by Mat svou pohrůžku opravdu splnil, ale pokud ho někdo dokázal dohnat k zuřivosti, tak to byla Nyneiva, a pak už by ji nic na světě nepřesvědčilo. „Nebo aspoň zařiď, abys s ním mluvila, když bude kolem hodně lidí. Třebas i pár strážců."

Nyneiva otevřela ústa. Pak je po chvíli zase zavřela. Líce jí trochu pobledly a polkla. Pochopila, co má Egwain na mysli. „Ano. Ano, myslím, že to bude nejlepší, matko.“

Sheriam se dívala, jak se za ní zavírají dveře, a mírně se mračila. Zachmuřená byla, ještě když se obracela k Egwain. „Došlo na drsná slova, matko?“

„Jenom to, co bys čekala, když se po dlouhý době sejdou staří přátelé. Nyneiva si Mata pamatuje jako švindlíře, ale jemu už není deset a nesnáší to.“ Aes Sedai, spoutané přísahou zapovídající lhaní, dovedly polopravdy a čtvrtinové pravdy a náznaky k hotovému umění. Užitečnému umění, podle Egwainina názoru. Zvlášť u Aes Sedai. Tři přísahy nikomu neprospěly, a zejména ne Aes Sedai.

„Občas je těžké nezapomínat, že se lidé mění.“ Sheriam si bez dovolení vzala židli a pečlivě si upravila modré hedvábné suknice. „Soudím, že ten, kdo velí Dračím spřísahancům, vyslal mladého Mata se zprávou od Randa al’Thora. Doufám, že jsi neřekla nic, co by se dalo brát jako slib, matko. Vojsko Dračích spřísahanců necelých deset mil daleko nás staví do složité situace. Nijak nám nepomůže, když si jejich velitel bude myslet, že se vrátíme ke slibům.“

Egwain si druhou ženu chvíli prohlížela. Sheriam nic nevyvedlo z konceptu. Alespoň ne tak, aby to viděl někdo druhý. Sheriam o Matovi věděla docela hodně. Stejně tak několik dalších sester tady v Salidaru. Dalo by se to využít a dotlačit ho do správného směru, nebo se začne vzpírat? Mata vyřídím později, řekla si pevně. Nyní Sheriam. „Požádala bys někoho, aby přinesl čaj, Sheriam? Mám trochu žízeň.“

Sheriamin výraz se změnil jen nepatrně, objevilo se jen malé napětí kolem zešikmených očí, tak malé, že téměř nenarušilo její očividnou vyrovnanou vážnost. Egwain však téměř viděla, jak se jí na jazyk dere otázka. Co řekla Matovi a nechtěla se o tom bavit? Jaké dala sliby, z nichž ji bude muset Sheriam zachránit, aniž by ztratila tvář před Romandou a Lelaine?

Sheriam však pronesla jen pár slov k někomu venku, a když se znovu posadila, Egwain jí nedala příležitost otevřít ústa. Místo toho ji zasáhla rovnou mezi oči, takříkajíc. „Zdá se, že tím velitelem je Mat, Sheriam, a jistým způsobem je zprávou jeho vojsko. Rand by byl zřejmě rád, kdybychom se všechny odebraly do Caemlynu. Taky došlo na zmínku o přísaze věrnosti.“

Sheriam zvedla hlavu a vykulila oči. Avšak pouze částečně rozhořčením nad takovým návrhem. Rozhodně zde byl náznak... no, u každého jiného kromě Aes Sedai by to Egwain nazvala strachem. Pokud ano, bylo to pochopitelné. Pokud by Egwain něco takového slíbila – a ona byla ze stejné vesnice, jednou z jejích využití jako amyrlin bylo to, že s Randem vyrůstala – byla by to bezedná propast, ze které by se musely hrabat. Zpráva o tom by se rozšířila, ať už by Sheriam udělala cokoliv. Některé přísedící by to docela dobře mohly dávat za vinu jí, nebo to aspoň použít jako záminku. Romanda a Lelaine nebyly jediné přísedící, které Egwain varovaly, aby se neřídila Sheriaminými radami, aniž by se předtím poradila se sněmovnou. Vlastně Delana byla jediná, která zřejmě Sheriam plně podporovala, ale radila také vyslechnout Romandu a Lelaine, jako by bylo možné jít zároveň na tři strany. A i kdyby dokázala zvládnout sněmovnu, jakmile by se zpráva o slibu a jeho stažení dostala k Randovi, bylo by desetkrát těžší ho zvládnout. Stokrát těžší.

Egwain jenom počkala, až Sheriam rozevře rty, a potom znovu promluvila první. „Já mu samozřejmě řekla, že je to úplně směšný.“

„Samozřejmě.“ Sheriam neměla hlas tak vyrovnaný jako předtím. Velmi dobře.

„Ale máš docela pravdu. Situace je složitá. Je to taková škoda. Rada, kterou jsi mi dala ohledně Romandy a Lelaine, byla moc dobrá, ale podle mě teď už rychlejší přípravy k odchodu nebudou stačit.“

Romanda ji zahnala do kouta a pochmurně ji poučovala o tom, jak spěch vede ke zkáze. Vojsko Garetha Brynea je zapotřebí ještě zvětšit, až bude natolik velké, aby pouhá zpráva o jeho velikosti Elaidu zastrašila. A mimochodem, Romanda ani nemohla znovu dostatečně zdůraznit, že musejí být odvolána poselstva k vladařům. Nikdo kromě Aes Sedai se nesmí dozvědět o potížích ve Věži, pokud se tomu bude možné aspoň trochu vyhnout. Lelaine se nestarala ani o vojsko urozeného pána Brynea, ani o vladaře – obojí bylo irelevantní – ačkoliv radila opatrnost a vyčkávání. Správný přístup k Aes Sedai, jež zůstaly ve Věži, bude určitě přínosný. Bude možné odstranit Elaidu z amyrlinina stolce a Egwain na něj uvést takovým způsobem, aby si kromě samotných sester nikdo nikdy nebyl jist, co se ve skutečnosti stalo. Časem pouhý fakt, že kdy byla Bílá věž rozdělena, bude považován jen za vesnickou povídačku. Dokonce by to mohlo i fungovat, kdyby měly dost času. Pokud by čekání neposkytlo Elaidě stejnou šanci zapracovat na sestrách tady.

Druhý rozdíl s Lelaine byl ten, že všechno říkala s úsměvem, jenž by docela dobře zapůsobil na oblíbenou mladší novicku či na přijatou, na kterou je velmi pyšná. To, že Egwain znovu objevila cestování, vyvolalo úsměvy u mnoha Aes Sedai, i když jen hrstka byla natolik silná, aby vytvořila průchod dost velký, aby jím prostrčily víc než ruku, a většina nezvládla dokonce ani tohle. Romanda chtěla použít průchody a sebrat z Věže hůl přísah a jisté další předměty – Egwain neřekla, které přesně – takže by mohly v Salidaru vytvářet skutečné Aes Sedai, přičemž by Elaidu této možnosti zbavily. Egwain se přece určitě chce stát skutečnou Aes Sedai. Lelaine souhlasila alespoň s tímhle, ale ne s použitím průchodů ve Věži. Existovalo příliš velké riziko, že je odhalí, a kdyby se ty ve Věži naučily cestovat, ztratily by v Salidaru velkou výhodu. Tyto námitky hodně zavážily u sněmovny, což Romandu rozhodně nepotěšilo.

Sheriam se rovněž usmívala, když s Lelaine v něčem souhlasila, nyní však byl úsměv pryč. „Matko, nejsem si jistá, jestli rozumím,“ řekla až příliš tolerantně. „Přípravy určitě ukážou sněmovně, že se nenecháš zastrašit. Pohnout se dřív, než bude všechno na místě, by ale mohlo vést k pohromě.“

Egwain se podařilo nasadit neupřímný výraz. „Rozumím, Sheriam. Nevím, co bych dělala bez tvých rad.“ Jak se těšila na den, kdy bude moci tohle zarazit. Z Sheriam bude jistě dobrá kronikářka – mohla by z ní být dokonce dobrá amyrlin – ale Egwain se těšila na den, kdy tuhle ženu naučí, že je kronikářka, a ne amyrlin. Kdy to naučí Sheriam a sněmovnu. „To jenom, že teď Mat a to jeho vojsko Dračích spřísahanců stojí na našem prahu. Co udělá urozený pán Bryne? Nebo někteří z jeho vojáků o vlastní vůli? Všichni mluví o tom, jak chce poslat muže lovit tyhle Dračí spřísahance, co mají vypalovat vesnice. Já vím, že jsme mu řekly, aby je držel na krátký uzdě, ale...“

„Urozený pán Gareth udělá přesně to, co mu my – co mu ty –přikážeš, a nic víc.“

„Snad.“ Ta krátká uzda ho rozhodně netěšila tolik, jak si Sheriam myslela. Přes všechno svoje brumlání o něm Siuan s Garethem Brynem strávila hodně času a on jí řekl jisté věci. Egwain si však nemohla dovolit zapomínat na Siuaninu věrnost. „Doufám, že to stejný se dá říct i o jednom každým z jeho vojáků. Nemůžem vytáhnout na západ do Amadicie, ale mě napadlo, že bychom možná mohly vyrazit po řece do Ebú Daru. Třebas průchodem. Aes Sedai tam určitě uvítají. Urozený pán Bryne se může utábořit za městem. Přesun by tak zdůraznil, že nehodláme přijmout Randovu... nabídku, pokud se tomu tak dá říkat. A jestli chceme provádět ještě další přípravy, tak podle mě určitě najdem všecko spíš ve velkým městě, kde jsou silnice a lodi, co křižují mezi přístavy.“

Sheriam se znovu na chvíli neovládla a do hlasu se jí vloudilo funění. „Ebú Dar není tak přátelský, matko. A je dost velký rozdíl mezi několika málo sestrami a několika stovkami, navíc s vojskem za zády. Matko, dokonce i pouhý náznak něčeho takového by mohl způsobit, že si Tylin začne myslet, že chceme obsadit město. Tylin, a hodně altarských šlechticů, kterým by se nic nelíbilo víc než záminka k tomu ji svrhnout a zmocnit se Větrného trůnu pro sebe. Taková šlamastika by nás zničila u každého vladaře. Ne, matko, to nepřichází v úvahu.“

„Odvážíme se ale setrvat tady? Mat nic neudělá, ale stačí jen, aby se hrstka vojáků urozeného pána Brynea rozhodla vzít záležitosti do vlastních rukou.“ Egwain se zamračila na své sukně, uhladila si je, jako by o něčem ustaraně přemýšlela, a pak si povzdechla. „Čím dýl tu budem sedět a nic neuděláme s vojskem Dračích spřísahanců na prahu, tím horší to bude. Nepřekvapilo by mě, kdybych se doslechla, jak se povídá, že na nás chtějí zaútočit, a lidi začnou říkat, že bychom to měli my udělat první.“ Pokud nezabere tohle, ty řeči se objeví. Nyneiva, Elain, Siuan a Leana se o to postarají. Bude to nebezpečné, ale když na to přijde, ona musí najít nějaký způsob, jak přimět Mata se stáhnout dřív, než vyletí jiskry. „No, vzhledem k tomu, jak se řeči šíří, tak by mě nepřekvapilo, kdyby si půlka Altary do měsíce začala myslet, že to my jsme Dračí spřísahanci.“ Tenhle klep by rozhodně zarazila, kdyby jen věděla jak. Od chvíle, co byl Logain vyléčen, sněmovna už nepřiváděla šlechtice, aby se na něj podívali, ale Bryneovi verbíři stále pracovali, stejně jako oddíly Aes Sedai hledající novicky, a také muži jezdili daleko do nejbližších vesnic s vozy a žebřiňáky, aby nakoupili jídlo. Řeči se mohly šířit stovkami cestiček a stačila jenom jedna. „Sheriam, nemůžu si pomoct, ale mám pocit, že jsme v koutě, a jestli se odsud nedostanem, nic dobrýho z toho nevzejde. Vůbec nic dobrýho.“

„Odpovědí je poslat ty Dračí spřísahance pryč,“ podotkla Sheriam, zdaleka ne tak trpělivě jako předtím. „Lituji, že nám Mat znovu vyklouzne z rukou, ale obávám se, že s tím se nedá nic dělat. Sdělila jsi mu, že nabídku odmítáme. Tak mu řekni, ať jde.“

„Kéž by to bylo tak snadný. Myslím, že on neodejde jenom proto, že ho požádám, Sheriam. Naznačil, že má čekat přímo tady, dokud se něco nestane. Mohl by čekat na rozkazy od Randa, nebo dokonce na Randa samotnýho. V Cairhienu se povídalo, že občas cestuje s některými z těch mužů, co posbíral. S těma, co je učí usměrňovat. Jestli k tomu dojde, tak nevím, co budeme dělat.“

Sheriam na ni zírala a na někoho s tak klidným výrazem dýchala dost ztěžka.

Zaškrábání na dveře a vstoupila Tabitha s tepaným stříbrným podnosem. Náladu v místnosti nezachytila, a tak se motala kolem a upravovala zelený porcelánový čajník a šálky tak, stříbrnou misku s medem, malou konvičku se smetanou a krajkou lemované lněné ubrousky onak, až na ni Sheriam nakonec vyštěkla, ať si jde po své práci, tak zuřivě, že Tabitha vykvikla, s vykulenýma očima se sesula do úklony, kdy se hlavou málem dotkla země, a utekla.

Sheriam se chviličku věnovala svým suknicím, než se uklidnila. „Možná,“ ucedila nakonec váhavě, „nakonec bude nutné, abychom Salidar opustily. Dříve, než bych si přála.“

„Jediná volná cesta však vede na sever.“ Egwain vykulila oči. Světlo, jak tohle nenáviděla! „Bude to vypadat, že míříme k Tar Valonu.“

„To já vím,“ vyštěkla Sheriam. Nadechla se a promluvila umírněnějším tónem. „Odpusť, matko. Cítím se trochu... Nemám ráda, když se mi něco vnucuje, a obávám se, že Rand al’Thor nám vnutí svou vůli dřív, než budeme připraveny.“

„Až ho potkám, vážně si s ním promluvím,“ řekla Egwain. „Neumím si představit, co bych si počala bez tvých rad.“ Třeba najde způsob, jak Sheriam poslat studovat u moudrých jako učednice. Při pomyšlení na to, jak Sheriam tráví, řekněme půl roku, se Sorileou, se usmála tak, že se Sheriam usmála na oplátku na ni. „S medem? nebo hořký?“ zeptala se Egwain zvedajíc čajník.

40

Nečekaný smích

„Musíš mi pomoct dostat do nich trošičku zdravýho rozumu,“ řekl Mat přes troubel fajfky. „Tome, posloucháš mě?“

Seděli na převrácených sudech v ubohém stínu dvouposchoďové budovy a pokuřovali. Hubeného starého kejklíře zřejmě víc zajímal dopis, který mu Rand poslal. Teď si ho nacpal do kapsy kabátce, aniž by rozlomil pečeť se stromem a korunou. Šum hlasů a kvílení os z ulice na konci průchodu byly vzdálené. Oběma se po tvářích řinul pot. Pro tuto chvíli bylo postaráno aspoň o jednu věc. Mat vyšel z Menší věže a zjistil, že skupina Aes Sedai Aviendhu někam odtáhla. Hned tak do někoho nože vrážet nebude.

Tom si vyndal fajfku z úst. Byla s dlouhou troubelí, celá pokrytá vyřezávanými dubovými listy a žaludy. „Jednou jsem se snažil zachránit jednu ženu, Mate. Laritha byla růžový poupě a provdaná za podmračenýho surovýho ševce ve vesnici, kde jsem na pár dní přerušil cestu. Byl to surovec. Řval na ni, když nebyla večeře hotová tehdy, kdy se on chtěl posadit, a bral na ni proutek, kdykoliv si všiml, že s nějakým jiným mužem prohodila víc než dvě slovíčka.“

„Tome, co to, pro Jámu smrti, má společnýho s tím, jak zařídit, aby ty pitomý ženský dostaly rozum?“

„Jenom poslouchej, chlapče. To, jak s ní zacházel, věděl v tý dědině každej, avšak Laritha mi osobně řekla, a celou dobu při tom sténala, jak by ráda, aby ji někdo zachránil. Já měl v měšci zlato a pěknej kočár, kočího a osobního sluhu. Byl jsem mladej a pohlednej.“ Tom si hřbetem ruky uhladil bílé kníry. Bylo těžké uvěřit, že ta vysušená tvář někdy vypadala sličně. Mat zamrkal. Kočár? Odkdy mívají kejklíři kočáry? „Mate, úděl tý ženy mě chytil za srdce. A nepopírám, že mě přitahovala i její tvářička. Jak jsem říkal, byl jsem mladej. Myslel jsem si, že jsem zamilovanej, hrdina z příběhů. A tak jednoho dne, když jsme seděli pod rozkvetlou jabloní – hodně daleko od ševcova domu – jsem jí nabídl, že ji odvedu pryč. Že jí dám komornou a vlastní dům a budu se jí dvořit písní a veršem. Když konečně pochopila, kopla mě do kolena tak tvrdě, že jsem ještě měsíc kulhal, a kromě toho mě praštila lavičkou.“

„Ony zřejmě všecky rády kopou,“ zamumlal Mat a poposedl si. „Asi ti nevěřila, a kdo by se jí divil?“

„Och, ale ona mi věřila. A rozhořčilo ji, že jsem si vůbec mohl pomyslet, že by kdy opustila svýho milovanýho manžílka. Její slova, milovanýho. Utekla za ním zpátky tak rychle, jak ji nohy nesly, a já ho buď moh zabít, nebo skočit hezky zpátky do svýho kočáru. Musel jsem tam nechat skoro všecko, co jsem měl. Nejspíš s ním pořád ještě žije tak jako předtím. Drží pevně v pěsti tkanice od měšce s penězma a pokaždý, když se zastaví v hospodě na pivo, otlouká mu o hlavu všecko, co jí přijde pod ruku. Jako to dělala předtím, jak jsem zjistil, když jsem provedl menší diskrétní pátrání.“ Vrazil si fajfku zpátky mezi zuby, jako by řekl, co chtěl.

Mat se poškrábal na hlavě. „Vůbec nechápu, co to má společnýho s tímhle.“

„Jenom by sis neměl myslet, že znáš celej příběh, když jsi ho slyšel jenom část. Například, víš, že Elain a Nyneiva každou chvíli odcházejí do Ebú Daru? Já s Juilinem jdeme s nima.“

„Ebú...!“ Mat fajfku chytil dřív, než mu spadla mezi suché býlí, jímž byla ulička poseta. Nalesean mu pověděl pár příběhů o návštěvě v Ebú Daru, a i když bral Mat v úvahu jeho přehánění, když došlo na ženy, které poznal, a rvačky, do kterých se dostal, působilo to místo drsným dojmem. Takže ony si myslí, že mu Elain dostanou pryč před nosem, co? „Tome, musíš mi pomoct –“

„Cože?“ přerušil ho Tom. „Ukrást je ševci?“ Vyfoukl proužek modrého dýmu. „To neudělám, chlapče. Ty pořád neznáš celej příběh. Jakej máš vztah k Egwain a Nyneivě? Když na to tak myslím, tak jenom k Egwain."

Mat se zamračil a zapřemítal, jestli si stařík myslí, že může vše zaplést tím, že bude dost dlouho chodit v kruzích. „Egwain mám rád. Já... Světlo mě spal, Tome, je to Egwain. To říká dost. Proto se jí přece snažím zachránit ten její hloupej krk.“

„Chceš říct, zachránit ji před ševcem,“ zamumlal Tom, ale Mat rovnou pokračoval dál.

„Zachránit krk jí a taky Elain. Dokonce i Nyneivě, jestli se udržím a nezakroutím jí krkem sám. Světlo! Já jim jen chci pomoct. Kromě toho, Rand přerazí krk mně, jestli dovolím, aby se Elain něco stalo.“

„Napadlo tě někdy pomoct jim dělat to, co chtějí, místo toho, co chceš dělat ty? Kdybych já dělal, co já chci, tak bych posadil Elain na koně a vyrazil do Andoru. Ona potřebuje dělat něco jinýho – potřebuje, myslím – takže kolem ní pobíhám a dnem i nocí se potím strachy z toho, že se někomu podaří ji zabít a já tomu nestačím zabránit. A ona půjde do Caemlynu, až bude připravená.“ S uspokojením zabafal z fajfky, ale ke konci se mu do hlasu vloudilo ostří, jako by se mu vlastní slova nelíbila tolik, jak předstíral.

„Mně se zdá, že ony chtějí dát svý hlavy Elaidě.“ Takže Tom by tu hloupou holku posadil na koně, co? Kejklíř táhnoucí dědičku na vlastní korunovaci! Tenhle Tom si tedy o sobě hodně myslel.

„Ty nejsi žádnej trouba, Mate,“ utrousil Tom tiše. „Víš přece svoje. Egwain... Je těžký myslet na to děcko jako na amyrlin...“ Mat zavrčel v kyselém souhlasu. Tom mu nevěnoval pozornost, „...a přesto věřím, že na to má dost pevnou páteř. Je moc brzo na to, říct, jestli je pár věcí jenom shoda náhod, ale já začínám věřit, že by na to mohla mít i hlavu. Otázkou je, jestli je dost tvrdá. Jestli není, tak ji sežerou zaživa – s páteří, hlavou a vším ostatním.“

„Kdo? Elaida?“

„Aha, ona. Když bude mít příležitost. Tý tvrdost rozhodně nechybí. Ale Aes Sedai tady na Egwain pomalu nemyslí ani jako na Aes Sedai. Možná jako na amyrlin, ale ne jako na Aes Sedai, ať už je jakkoliv těžký tomu uvěřit.“ Tom zakroutil hlavou. „Nerozumím tomu, ale je to tak. To samý platí pro Elain a Nyneivu. Snaží se to udržet mezi sebou, ale dokonce ani Aes Sedai nedokáže zakrýt tolik, kolik si myslí, když se pozorně díváš a vemeš rozum do hrsti.“ Znovu vytáhl ten dopis, a jenom ho obracel v rukou, aniž by se na něj podíval. „Egwain kráčí po kraji srázu, Mate, a tři frakce tady v Salidaru – tři, tím jsem si jistej – by ji mohly srazit dolů, kdyby udělala jedinej špatnej krok. Jestli k tomu dojde, Elain ji bude následovat, stejně jako Nyneiva. Nebo je možná srazí dolů první, aby ji stáhly s sebou.“

„Přímo tady, v Salidaru,“ prohodil Mat hlasem plochým jako hoblované prkno. Tom klidně kývl a Mat nedokázal zabránit tomu, aby sám nezvedl hlas. „A ty po mně chceš, abych je v tom nechal?“

„Já chci, aby sis přestal myslet, že je k něčemu přiměješ. Ony se rozhodly, co udělají, a ty na tom nic nezměníš. Ale možná – jenom možná – bys mi mohl pomoct udržet je naživu.“

Mat vyskočil na nohy. Před očima měl obraz ženy s nožem vraženým mezi prsy. Tohle nebyla jedna z těch vypůjčených vzpomínek. Kopl do soudku, na němž předtím seděl, až se odkutálel uličkou. Pomáhat kejklíři udržet je naživu? Hlavou se mu nyní mihla nejasná vzpomínka na něco, co jednou říkal Basel Gill, hostinský v Caemlynu, o Tomovi, ale byla jako mlha, zmizela, jakmile se ji pokusil zachytit. „Od koho je ten dopis, Tome? Od další ženy, cos zachránil? Nebo jsi ji opustil, aby si mohla nechat useknout hlavu?“

„Opustil jsem ji,“ odpověděl Tom tiše. Vstal a bez dalšího slova odešel.

Mat zpola natáhl ruku, aby ho zastavil, a už už chtěl promluvit. Jenomže ho nenapadlo nic, co by řekl. Bláznivý dědek! Ne, nebyl bláznivý. Egwain byla umíněná jako mula a vedle Nyneivy ještě vypadala docela pokorně. Horší bylo, že obě by klidně vyšplhaly na strom, aby líp viděly na blesky. Elain, urozená dáma, nikdy neměla dost zdravého rozumu, aby se z deště odešla schovat. A když zmokly, rozčilovaly se.

Vyklepal fajfku a podpatkem rozdrtil uhlíky, než mohlo chytit suché býlí, pak ze země zvedl klobouk a odkulhal na hlavní ulici. Potřeboval informace z lepšího zdroje, než byl starý kejklíř, jenž trpěl sebeklamem o vlastní velkoleposti z toho, jak pobíhal kolem té umanuté žáby dědičky. Nalevo zahlédl Nyneivu, když vycházela z Menší věže, a vyrazil za ní, proplétaje se mezi naloženými povozy taženými volským i koňským spřežením. Ona by mu mohla povědět, co potřeboval vědět. Pokud bude chtít. Píchlo ho v boku. Světlo mě spal, dluží mi pár odpovědí.

Právě v té chvíli ho Nyneiva zahlédla a viditelně strnula. Chvíli se dívala, jak se k ní blíží, a potom chvatně vyrazila na opačnou stranu, očividně se mu snažila vyhnout. Dvakrát se ohlédla přes rameno, než ji zakryli lidé a povozy.

Mat se zastavil, zamračil se a stáhl si klobouk hluboko do čela. Nejdřív ho ta ženská bezdůvodně nakopne a teď s ním nechce mluvit. Chtěly ho nechat dusit ve vlastní šťávě, ona a Egwain, dokud pokorně neodkluše tam, kam mu ukážou prstem. No, na ty svoje hrátky si vybraly špatnýho chlapa, Světlo spal jejich kůži!

Vanin a ostatní byli před stájemi za kamennou budovou, která jistě kdysi bývala hostincem. Teď dovnitř a ven proudily Aes Sedai. Oko a jejich ostatní koně byli uvázáni u uvazovacího zábradlí a Vanin a dva zvědové, které předtím chytili, dřepěli u zdi. Mar a Ladwin se od sebe lišili, jak jenom se dva muži mohli lišit, jeden byl vysoký, hubený, s drsnou tváří, druhý byl malý, rozložitý a vypadal mírně, ale když k nim Mat došel, oba byli rozpačití. Ani jeden se nepřenesl přes to, jak snadno je lapili. Korouhevníci stáli strnule a pořád drželi praporce obtočené kol žerdí, jako by to teď mělo ještě nějaký smysl. Tvářili se taky nemálo znepokojeně. Bitva byla jedna věc, všechny tyhle Aes Sedai něco zhola jiného. V bitvě měl muž šanci. Hlídali je tu dva strážci. Ne otevřeně, jen je pozorovali z druhé strany dvora, ale určitě si to místo nevybrali jen tak, na plném slunci, aby si poklábosili.

Mat pohladil Oka po nose a po chvilce mu začal prohlížet oči. Ze stáje vyšel chlapík v kožené vestě a tlačil před sebou kolečka s hnojem. Vanin se taky šel podívat, co má Oko s očima. Aniž se na něj Mat podíval, ucedil: „Dokázal by ses dostat k Bandě?“

„Možná.“ Vanin se zamračil a zvedl Okovi víčko. „S trochou štěstí, možná. Ale hrozně nerad tu budu nechávat svýho koně.“

Mat kývl a podíval se zblízka do koňova oka. „Vyřiď Talmanesovi, že jsem řekl, ať sedí a ani se nehnou. Možná se tu pár dní zdržím a nechci žádnej zatracenej pokus o záchranu. Pokus se sem zase vrátit. Bez toho, aby tě viděli, jestli to půjde.“

Vanin plivl do prachu pod Okem. „Chlap, co se zaplete s Aes Sedai, si prej sám nasadí uzdu a na záda si dá sedlo. Vrátím se, jestli to půjde.“ Potřásaje hlavou zmizel v davu, tlustý pomačkaný chlapík s kolébavou chůzí někoho, koho by ani nebylo lze podezírat z toho, že se umí plížit.

Jeden z korouhevníků si váhavě odkašlal a přistoupil blíž. „Můj pane, je všecko...? Tohle jsi přece plánoval, viď, můj pane?“

„Přesně podle plánu, Verdine,“ pravil Mat a poplácal Oka. Byl hlavou napřed v pytli a provazy byly pevně zavázané. Slíbil Randovi, že Elain bezpečně dopraví do Caemlynu, a nemohl bez ní odjet. A nemohl ani odjet a nechat Egwain, aby sama položila hlavu na špalek. Mohlo by dojít k tomu – Světlo, jak ho to žralo! – mohlo by dojít k tomu, že se bude muset řídit Tomovou radou. Snažit se těm zatraceným ženským udržet ty jejich zatracené hlavy na jejich zatracených krcích tím, že jim nějak pomůže, aby ten jejich naprosto šíleně nemožný plán vyšel. A přitom se bude snažit udržet si vlastní hlavu na ramenou. A to ani nemyslel na to, jak zabránit Aviendze, aby Elain neskočila po krku. No, aspoň by mohl být poblíž, až se to celé rozpadne, aby je z toho dostal ven. To tedy nebyla zrovna velká útěcha. „Všechno je zatraceně v pořádku.“

Elain čekala, že Aviendhu najde v předsíni nebo možná venku, ale nemusela moc poslouchat, aby zjistila, proč není tam ani tam. Ostatní Aes Sedai se bavily pouze o dvou věcech, a povídaly si všechny, papíry tak zůstaly ležet zapomenuty na stolech. Většinou probíraly Mata. Dokonce i služky a novicky, pobíhající po předsíni, se zastavovaly, aby si vyměnily pár slov o něm. Byl ta’veren. Bylo bezpečné nechat ta’veren v Salidaru? Skutečně byl ve Věži a prostě mu dovolily odejít? Je pravda, že je velitelem vojska Dračích spřísahanců? Zatknou ho za ty ukrutnosti, o nichž se povídá? Je pravda, že pochází ze stejné vesnice jako Drak Znovuzrozený a amyrlin? Povídalo se přece o dvou ta’veren spojených s Drakem Znovuzrozeným. Kdo je ten druhý a kde ho lze najít? Možná to Mat Cauthon ví. Zřejmě tu bylo stejně tolik názorů, kolik lidí se účastnilo hovoru.

Některé otázky Elain čekala, jiné ne. Co dělá Mat v Salidaru a jak Rand věděl, kam ho poslat? Na to se nikdo neptal, ale tady si jedna Aes Sedai najednou upravila šátek, jako by ji zamrazilo, či sebou trhla, když si uvědomila, že na ni někdo promluvil, támhle se některá služka zadívala do prázdna, než se s pohozením hlavy vzpamatovala, či novicka vrhla ustrašený pohled na sestry. Mat sice nebyl jako kocour sedící v holubníku, ale jenom těsně. Už jenom to, že Rand ví, kde jsou, stačilo, aby všechny mrazilo.

Aviendha vyvolala mnohem méně poznámek, nicméně si sestry nemohly pomoci, aby se o ní nebavily, a nejen proto, aby změnily téma. Nestávalo se každý den, aby se tu prostě jen tak objevila divoženka, zvláště tak úžasně silná, a navíc Aielanka. To poslední každou sestru skutečně fascinovalo. Ve Věži se nikdy necvičila žádná Aielanka a jen pár Aes Sedai kdy vstoupilo do Aielské pustiny.

Jediná otázka stačila, aby Elain zjistila, kde ji drží. Tedy ne doslova, ale Elain věděla, jaké Aes Sedai umějí být, když chtějí, aby se z dívky stala novicka.

„Do soumraku bude v bílém,“ sdělila jí s přesvědčením Akatrin. Štíhlá hnědá přikyvovala na zdůraznění téměř každého slova. Další dvě sestry s ní přikyvovaly téměř stejně sebevědomě.

Elain, usykávajíc si pro sebe, vyrazila spěšně na ulici. Před sebou zahlédla Nyneivu, jež téměř doslova klusala a ohlížela se přes rameno, tak často, až vrážela do lidí. Elain napadlo, že ji dohoní – společnost by jí nevadila – ale nehodlala v tomhle horku běhat, ať už se soustředila nebo ne, a jinak by zřejmě Nyneivu nedohnala. I tak si lehce nazvedla suknice a přidala do kroku.

Než ušla padesát kroků, cítila, že se k ní blíží Birgitte. Když se otočila, uviděla ji přibíhat ulicí. Byla s ní Areina, ale zastavila se opodál a zamračeně zkřížila ruce na prsou. Ta ženská byla nemožná mrňavá chudinka a rozhodně nezměnila své názory jen proto, že Elain se teď stala doopravdy Aes Sedai.

„Myslela jsem, že bys to měla vědět,“ vykládala Birgitte potichu. „Právě jsem zaslechla, že až odejdeme do Ebú Daru, Vandene a Adeleas chtějí jít taky.“

„Chápu,“ zamumlala Elain. Bylo možné, že ty dvě se z nějakého důvodu chtějí připojit k Merilille, ačkoliv u Tylinina dvora byly již tři Aes Sedai, nebo možná měly v Ebú Daru vlastní poslání. Ona však nevěřila ani jednomu. Areina byla umíněná a stejně tak sněmovna. Elain a Nyneivu budou doprovázet dvě skutečné Aes Sedai jako dozor. „Ale ona ví, že s námi nejde.“

Birgitte se ohlédla směrem, kterým se dívala Elain, na Areinu, a pak pokrčila rameny. „Ví to. Není z toho šťastná. Já osobně se nemůžu dočkat, až vypadneme.“

Elain zaváhala jenom na chvilku. Slíbila, že tajemství zachová, což se jí nelíbilo, ale neslíbila, že se přestane pokoušet druhou ženu přesvědčit, že to není nutné a navíc to nemá smysl. „Birgitte, Egwain –“

„Ne!"

„Proč ne?“ Elain neměla Birgitte za strážce dlouho, než se rozhodla, že až se spojí s Randem, nějak ho přiměje, aby jí slíbil, že udělá, co mu řekne, aspoň když to bude důležité. Později se rozhodla ještě k jednomu opatření. Bude jí muset odpovídat na otázky. Birgitte odpovídala, když se rozhodla sama, a když nechtěla, odpovědi se prostě vyhnula a občas dokonce nasadila umíněný výraz, jako právě nyní. „Pověz mi, proč ne, a jestli je ten důvod dobrý, už se nikdy nezeptám.“

Birgitte se nejdřív jenom mračila, ale pak popadla Elain za loket a málem ji šoupla k ústí boční uličky. Nikdo z kolemjdoucích se po nich neohlédl a Areina zůstala, kde byla, byť jí ještě víc potemněla tvář, ale Birgitte se přesto opatrně rozhlédla kolem a promluvila šeptem. „Vždycky, když mě kolo vytkalo do světa, jsem se narodila, žila a zemřela, aniž bych vůbec věděla, že jsem připoutaná ke kolu. Věděla jsem to jenom mezi životy, v Tel’aran’rhiodu. Občas jsem se stala známou, dokonce slavnou, ale byla jsem jako všichni ostatní, ne někdo z pověstí. Tentokrát mě to vyrvalo, ne vytkalo. Poprvé, co mám tělo, vím, kdo jsem. Poprvé se to můžou dozvědět i ostatní lidi. Tom a Juilin to vědí. Nic neřeknou, ale já si tím jsem jistá. Nedívají se na mě tak jako na ostatní lidi. Kdybych řekla, že chci vyšplhat na skleněnou horu a zabít tam holýma rukama obra, jenom by se mě zeptali, jestli nepotřebuju cestou pomoct, a nečekali by, že ji přijmu.“

„To nechápu,“ pravila Elain pomalu, ale Birgitte si povzdechla a svěsila hlavu.

„Nevím, jestli dokážu žít tak, abych tý pověsti dostála. V jiných životech jsem dělala, co jsem musela, co se mi zdálo být správný, dost na Maerion nebo Joanu či kteroukoliv jinou ženskou. Teď jsem Birgitte z příběhů. Každý, kdo se to dozví, bude očekávat. Cítím se jako péřová tanečnice, co přišla na tovanský konkláve.“

Elain se neptala. Když se Birgitte zmínila o věcech z minulých životů, vysvětlení bývalo obvykle mnohem víc matoucí než nevědomost. „To je nesmysl,“ prohlásila důrazně a uchopila druhou ženu za lokty. „Já to vím a já rozhodně nečekám, že budeš zabíjet obry. Egwain taky ne. A ona to už taky ví.“

„Dokud to nepřiznám,“ zamumlala Birgitte, „je to, jako kdybych jí nebyla. A nenamáhej se říkat, že to je taky nesmysl. Já vím, že je, ale stejně to na věci nic nezmění.“

„A co tohle? Ona je amyrlin a ty jsi strážce. Zaslouží si tvou důvěru, Birgitte. Potřebuje ji.“

„Už jsi s ní skončila?“ chtěla vědět Areina ze svého místa opodál. „Jestli chcete odejít a nechat mě tady, aspoň bys mi mohla pomoct s mým střílením, jaks mi to slíbila.“

„Promyslím to,“ přislíbila Birgitte Elain tiše. Obrátila se k Areině a popadla ji za cop těsně u šíje. „Promluvíme si o lukostřelbě,“ řekla a strčila ji před sebou do ulice, „ale nejdřív si promluvíme o slušným vychování.“

Elain potřásla hlavou a náhle si vzpomněla na Aviendhu. Spěšně vyrazila dál. Dům nebyl daleko.

Chvíli jí trvalo, než Aviendhu poznala. Elain byla zvyklá vídat ji v cadin’soru, s tmavě rusými vlasy zastřiženými nakrátko, a ne v sukni a haleně, s loktuší a s vlasy spadajícími pod ramena, přichycenými složeným šátkem. Na první pohled se nezdálo, že by měla nějaké těžkosti. Seděla poněkud neohrabaně na židli – Aielové nebyli na židle zvyklí – a zdánlivě klidně upíjela čaj ve společnosti pěti sester, které kolem ní v obývacím pokoji tvořily kruh. Domy, kde přebývaly Aes Sedai, měly takové věci, ačkoliv Elain a Nyneiva byly pořád ve svém přeplněném pokojíku. Na druhý pohled vrhala Aviendha na Aes Sedai přes okraj hrníčku uštvané pohledy. Když zahlédla Elain, vymrštila se na nohy a pustila hrnek na čistě umetenou podlahu. Elain mimo Tearský Kámen viděla jen pár Aielů, ale věděla, že své pocity skrývají, a Aviendha v tom byla dost dobrá. Teď však měla ve tváři vepsánu čirou bolest.

„Mrzí mě to,“ ohlásila Elain mile do místnosti, „ale musím ji od vás na chvilku odvést. Snad si s ní budete moci promluvit později.“

Některé sestry zaváhaly a málem začaly protestovat, ačkoliv by nic takového udělat neměly. Elain byla v místnosti jasně nejsilnější, tedy kromě Aviendhy, a žádná Aes Sedai nebyla přísedící nebo členka Sheriaminy rady. Elain byla ráda, že tu není Myrelle, protože ta bydlela v domě. Elain se rozhodla stát se zelenou a byla přijata, jenom aby zjistila, že Myrelle je hlavou zeleného adžah v Salidaru. Myrelle, která nebyla Aes Sedai ani patnáct let. Z toho, co bylo řečeno, Elain věděla, že v Salidaru jsou zelené sestry, které šátek nosí nejméně padesát roků, přestože žádná z nich neměla jediný šedý vlas. Kdyby tady byla Myrelle, všechna Elainina síla by neznamenala nic, kdyby se hlava jejího adžah rozhodla tu Aviendhu zdržet. Zatím však jen Shana, bílá s vyvalenýma očima, která Elain připomínala rybu, zašla tak daleko, aby otevřela ústa, ale pak je zase zavřela, byť dost mrzutě, když Elain zvedla obočí.

Pět sester mělo dost stisknuté rty, ale Elain si napětí nevšímala. „Děkuji,“ řekla s úsměvem, který nebyl vůbec od srdce.

Aviendha si hodila na záda tmavý ranec, váhala však, dokud ji Elain nevyzvala, aby šla s ní. Na ulici Elain řekla: „Omlouvám se za to. Zařídím, aby se to neopakovalo.“ To se jí podaří, byla si tím jistá. Nebo to určitě zařídí Egwain. „Naneštěstí tu není moc míst, kde bychom si mohly promluvit v klidu. V mém pokoji je v tuhle denní dobu dost horko. Mohly bychom se pokusit najít nějaký stín nebo si dát čaj, pokud už ho nemáš až po krk.“

„Tvůj pokoj.“ Nebylo to sice strohé, ale Aviendha očividně nechtěla mluvit, alespoň zatím ne. Náhle se vrhla k projíždějícímu vozu naloženému dřívím na otop a popadla větev, která měla být nalámána na podpal. Větev byla delší než její paže a silnější než palec. Když se znovu připojila k Elain, začala větev loupat nožem. Ostrá čepel odřezávala menší větvičky jako břitva. Bolest z tváře se jí vytratila. Nyní se tvářila odhodlaně.

Elain se na ni cestou dívala jen koutkem oka. Nevěřila, že by jí chtěla Aviendha v nejmenším ublížit, ať už ten nevychovaný Mat Cauthon říkal cokoliv. Avšak zase... Věděla něco málo o ji’e’toh. Aviendha jí něco vysvětlila, když byly spolu v Kameni. Možná Rand něco řekl nebo udělal. Možná ten zmatený propletenec cti a závazků vyžadoval, aby Aviendha... To nepřipadalo v úvahu. Ale možná...

Když došly do pokojíku, Elain se rozhodla, že s tím začne první. Obrátila se k druhé ženě – a schválně uchopila saidar – a řekla: „Mat tvrdí, že jsi mě sem přišla zabít.“

Aviendha zamrkala. „Mokřiňané vždycky všecko obrátí naruby,“ pronesla užasle. Položila klacek na Nyneivinu postel a nůž pečlivě odložila vedle něj. „Moje skoro-sestra Egwain mě požádala, abych pro tebe hlídala Randa al’Thora, což jsem jí slíbila.“ Ranec a loktuše dopadly na podlahu u dveří. „Mám k ní toh, ale ještě větší mám k tobě.“ Rozvázala si živůtek, přetáhla si ho přes hlavu a pak si shrnula košili do pasu. „Miluji Randa al’Thora a jednou jsem si dovolila s ním ulehnout. Mám toh a žádám tě, abys mi pomohla mu dostát.“ Otočila se k Elain zády a na tom stísněném prostora poklekla. „Můžeš použít klacek nebo nůž, jak si přeješ. Toh je moje, ale volba je tvá.“ Sklonila hlavu a natáhla krk. Oči měla zavřené. „Cokoliv si vybereš, přijímám.“

Elain měla pocit, že se jí podlomí kolena. Min říkala, že třetí žena bude nebezpečná, ale Aviendha? Počkat! Ona říkala, že... S Randem! Natáhla ruku k noži, ale hned ruce zkřížila na prsou. „Vstaň. A oblékni se. Já tě neuhodím...“ Co jen párkrát? Napjala svaly, aby ruce udržela tam, kde byly. „...a rozhodně nesáhnu na ten nůž. Prosím, dej ho pryč.“ Byla by ho druhé ženě podala sama, ale nebyla si jistá, zdali je bezpečné, aby se v této chvíli zbraně dotkla. „Nemáš ke mně žádné toh.“ Myslela si, že je to ustálená fráze. „Já Randa miluji a nezáleží mi na tom, jestli ho miluješ taky.“ Ta lež ji pálila na jazyku. Aviendha s ním skutečně ulehla?

Aviendha se na kolenou otočila a zamračila se. „Nejsem si jistá, jestli rozumím. Ty navrhuješ, abychom se o něho dělily? Elain, jsme, myslím, přítelkyně, ale jestli máme být sestry-ženy, musíme být první sestry. To chce čas, poznat, jestli to zvládneme.“

Elain si uvědomila, že civí s otevřenou pusou, a honem ji zavřela.

„Asi ano,“ vydechla chabě. Min pořád říkala, že se o něj budou dělit, ale takhle rozhodně ne! Dokonce i pouhé pomyšlení na něco takového bylo neslušné! „Je to trochu složitější, než si myslíš. Je tu ještě jedna žena, která ho také miluje.“

Aviendha byla na nohou tak rychle, jako by se nezvedala a rovnou stála. „Jak se jmenuje?“ V zelených očích jí plálo a v ruce svírala nůž.

Elain se málem rozesmála. Jednu chvíli mluví o dělení a vzápětí je rozzuřená jako... jako... Jako já, dokončila myšlenku, která ji vůbec nepotěšila. A mohlo to být horší, mnohem horší. Mohla to být Berelain. Jelikož to někdo být musel, docela dobře to mohla být Aviendha. A já bych se s tím měla vyrovnat, místo abych kolem sebe kopala jako dítě. Sedla si na postel a složila ruce do klína.

„Vrať nůž do pochvy a posaď se, Aviendho. A prosím, oblékni se. Musím ti toho hodně vyprávět. Je tu jedna žena – moje přítelkyně, moje skoro-sestra – a jmenuje se Min...“

Aviendha se oblékla, ale než se posadila, uplynulo drahně času, a ještě víc, než ji Elain dokázala přesvědčit, že by se neměly spojit a Min vyřídit. Aspoň s tím tedy souhlasila. Nakonec váhavě řekla: „Musím ji poznat. Nebudu se o něj dělit se ženou, kterou bych nemohla milovat jako první sestru.“ Celou dobu upírala pohled na Elain, jež si povzdechla.

Aviendha zváží dělit se o něj s ní. Min byla připravená se s ní dělit. Je tedy jediná z nich tří, která je normální? Podle mapy pod slamníkem by měla Min brzy dorazit do Caemlynu, nebo tam už možná byla. Elain nevěděla, co vlastně chce, aby se stalo, jenom to, že by Min měla využít svá vidění, aby mu pomohla. Což znamenalo, že se u něj Min musí držet blízko. Kdežto Elain brzy vyrazí do Ebú Daru.

„Je vůbec něco v životě jednoduché, Aviendho?“

„Ne, když je do toho zapletený muž.“

Elain si nebyla jistá, co ji překvapilo víc, zda to, že se směje, nebo to, že se směje Aviendha.

41

Hrozba

Min pomalu projížděla Caemlynem pod žhoucím dopoledním sluncem, ale z města toho moc neviděla. Lidí a nosítek, povozů a kočárů, ucpávajících ulice, si téměř nevšímala, pouze když kolem nich naváděla svou ryzku. Jedním z jejích snů vždycky bylo žít ve velkém městě a cestovat na zvláštní místa, dneska však barevné věže obložené lesklými kachlemi a rozmáchlé vyhlídky, jak ulice obtáčely kopce, míjela bez povšimnutí. Davem procházely hloučky Aielů a před nimi a kolem nich se vždycky otevíral prostor. Po nich se Min ohlížela, stejně jako po hlídkách těch vousáčů s orlími nosy na koních, ale jen proto, že jí připomínali příběhy, jež začali slýchat ještě v Murandy. Meranu rozzlobily příběhy i ohořelé důkazy řádění Dračích spřísahanců, na něž dvakrát narazili, ale Min si myslela, že i další Aes Sedai jsou ustarané. Čím méně toho navykládaly o tom, co si myslí o Randově amnestii, tím lépe.

Na kraji náměstí před královským palácem přitáhla Růžence otěže a pečlivě si otřela obličej krajkou lemovaným kapesníčkem, který si potom strčila do rukávu tak, aby nebyl vidět. Na velkém oválném prostoru bylo jenom pár lidí, snad proto, že otevřenou hlavní bránu do paláce strážili Aielové. Další Aielové stáli na mramorových balkonech či se jako panteři nesli po vysokých, sloupořadím lemovaných chodnících. Ve vánku nad nejvyššími kupolemi paláce se vlnil stříbrný lev Andoru. Z jedné štíhlé vížky, o něco nižší, než byla bílá kupole, vlál karmínový praporec, jejž větřík rozvíjel právě natolik, aby byl vidět starobylý symbol Aes Sedai, černý a bílý.

Kvůli Aielům byla Min moc ráda, že odmítla nabídku doprovodu dvou strážců. Soudila, že by Aielové a strážcové mohli vykřesat jiskry. Přesně řečeno, to nebyla nabídka, a ona ji odmítla tak, že podle toho, co ukazovaly hodiny stojící na krbové římse v hostinci, prostě vyklouzla hodinu před dohodnutou dobou. Merana byla z Caemlynu, a když před úsvitem dorazili do města, zavedla je rovnou do hostince, o němž tvrdila, že je nejlepší v Novém Městě.

Nicméně tady Min nezůstávala sedět kvůli Aielům. Ne tak docela, ačkoliv se o černě zahalených Aielech doslechla všemožné hrůzostrašné příběhy. Kabátec a spodky měla z nejlepšího, nejjemnějšího sukna, jaké bylo možné v Salidaru nalézt, bledě růžového, s droboučkými modrobílými kvítky vyšitými na klopách a manžetách a podél vnějších švů nohavic. Košili měla také chlapeckého střihu, ale ze smetanového hedvábí. V Baerlonu, po smrti jejího otce, se ji tety snažily přetvořit do něčeho, co nazývaly slušná žena, ačkoliv teta Miren možná pochopila, že po deseti letech lítání po šachtách v chlapeckých kaťatech by mohlo být příliš pozdě cpát ji do šatů. Přesto se o to pokoušely, a ona s nimi bojovala stejně umíněně, jako se odmítala naučit zacházet s jehlou. Kromě té nešťastné epizody, kdy dělala číšnici u Havířova spočinutí – bylo to drsné místo, avšak ona nezůstala dlouho, Rana, Jan i Miren to neustále zdůrazňovaly, když to zjistily, a nezáleželo na tom, že jí tehdy již bylo dvacet – kromě toho jediného případu si šaty nikdy dobrovolně neoblékla. Teď přemýšlela o tom, že možná místo kabátku a spodků přece jen měla mít šaty. Hedvábné šaty, s těsně padnoucím živůtkem a hlubokým a...

Bude mě muset brát takovou, jaká jsem, řekla si v duchu a podrážděně škubla otěžemi. Nezměním se kvůli žádnému muži. Jenže před nedávném by byly její šaty prosté, jako by patřily sedlákovi, a vlasy by jí v prstýncích nespadaly skoro až na ramena a tichý hlásek by nezašeptal: Budeš přesně taková, jakou si budeš myslet, že tě chce mít. Odkopla tyto myšlenky tvrdě jako každého stájníka, který by se pokusil hrát tvrdě, a Růženku pobídla jen o málo jemněji. Nenáviděla už pouhou představu slabé ženy, když přišlo na muže. Byl tu jenom jeden problém. Byla si docela jistá, že brzy zjistí, jaké to je, na vlastní kůži.

Sesedla před branou do paláce, poplácala kobylku a řekla jí, že ten kopanec tak nemyslela, zatímco nejistě sledovala Aiely. Polovina z nich byly ženy a všechny až na jednu o hodně vyšší než ona. Většina mužů byla stejně vysoká jako Rand a někteří ještě vyšší. Všichni ji sledovali – no, vypadali, že sledují vše, ale ji rozhodně taky – a pokud viděla, ani jeden nemrkl. Se svými oštěpy a puklíři, s luky na zádech, toulci u boků a těžkými noži vypadali připravení zabíjet. Ty pruhy černé látky, které jim visely na hruď, musely být závoje. Slyšela, že Aiel nezabije, dokud si nezahalí tvář. Doufám, že je to pravda.

Ohlásila se nejmenší ženě. Její opálená tvář, rámovaná jasně rudými vlasy stejně krátkými, jako je kdysi nosívala Min, mohla být docela dobře vyřezána ze dřeva, ale žena byla dokonce ještě o fous menší než Min. „Přišla jsem za Randem al’Thorem,“ sdělila jí Min poněkud rozechvělým hlasem. „Za Drakem Znovuzrozeným.“ Copak žádný z nich nikdy nemrká? „Jmenuju se Min. On mě zná a já pro něj mám důležitou zprávu.“

Rusovlasá žena se otočila k ostatním Aielům a gestikulovala volnou rukou. Když se obracela zpátky, ostatní ženy se zasmály. „Zavedu tě k němu, Min. Jenomže jestli tě nezná, odejdeš mnohem rychleji, než jsi přišla.“ Tomu se zasmály i některé Aielanky. „Jmenuju se Enaila.“

„On mě zná,“ zopakovala jim Min s ruměncem ve tvářích. V rukávech kabátce měla dva nože. Tom Merrilin jí ukázal, jak je používat, ale Min měla pocit, že tahle žena by jí je dokázala sebrat a oloupat ji s nimi. Nad Enailinou hlavou se zamihotal jakýsi obraz a zmizel. Nějaký věnec. Min neměla potuchy, co znamenal. „Mám vzít dovnitř i svou kobylu? Nemyslím, že ji Rand bude chtít vidět.“ K jejímu překvapení se někteří z Aielů zahihňali, muži i ženy, a Enaile se zachvěly rty, jako by se chtěla zasmát taky.

Růženku přišel převzít jakýsi muž – Min ho taky považovala za Aiela, přes jeho sklopené oči a bílé roucho – a ona sama následovala Enailu bránou, přes rozlehlé nádvoří na pozemek samotného paláce. Jistou úlevou bylo vidět po nástěnnými koberci lemovaných chodbách pobíhat sloužící v červenobílé livreji, kteří Aiely, již také procházeli chodbami, sice sledovali ostražitými pohledy, ale jen jako zvláštní psíky. Min si totiž původně myslela, že v paláci kromě Aielů nenajde nikoho jiného, že jimi Rand bude obklopen a možná sám bude oblečený do kabátce a spodků v hnědých, šedých a zelených odstínech a bude na ni zírat bez jediného mrknutí.

Před otevřenými širokými a vysokými dveřmi s vyřezávanými lvy se Enaila zastavila a rychle zakmitala rukou na Aiely na stráži. Všechno to byly ženy. Jedna, s vlasy jako len a o hodně vyšší než většina mužů, jí pohybem prstů odpověděla. „Počkej tady,“ nařídila Min Enaila a vstoupila.

Min udělala krok za ní a žena s vlasy jako len jí oštěpem nedbale zahradila cestu. Nebo možná ne tak nedbale, Min to však bylo jedno. Zahlédla Randa.

Seděl na velkém zlaceném trůně, jenž jako by byl celý tvořen draky, v rudém kabátě hustě zlatem vyšívaném, a ze všech věcí na světě držel jakousi hlavici oštěpu se zelenobílými střapci. Na vysokém podstavci za ním stál další trůn, také pozlacený, ale bílými drahokamy na rudém poli na něm byl vyložen lev. Lví trůn, tak se povídalo. Min by v té chvíli bylo zcela lhostejné, i kdyby ho používal jako sesli pod nohy. Rand vypadal unavený. Byl tak spanilý, až ji rozbolelo srdce. Neustále kolem něj tančily obrazy. U Aes Sedai a strážců byly tyto vidiny něčím, čemu se snažila uniknout. Nepoznala, co znamenají, o nic častěji než u jiných lidí, ale byly tam vždycky. U Randa se musela přimět je vidět, protože jinak by hleděla jen na jeho tvář. Jeden z obrazů u něj spatřila pokaždé, když ho viděla. Bezpočet tisíc jiskřících světýlek, jako hvězdy či světlušky, ženoucí se do velké černi, snažící se ji vyplnit, hnaly se dovnitř a byly pohlcovány. Bylo tu víc světel, než viděla kdy předtím, ale temnota je také pohlcovala rychleji. A bylo tu něco jiného, něco nového, žlutohnědopurpurová aura, z níž se jí stahoval žaludek.

Podívala se, zda něco neuvidí nad šlechtici, kteří stáli čelem k němu – určitě to museli být urozenci, ve všech těch jemně vyšívaných kabátcích a bohatých hedvábných róbách – ale nebylo tu nic k vidění. Tohle platilo u většiny lidí po většinu času, a když něco uviděla, nejčastěji neměla ponětí, co to předpovídá. Přesto přimhouřila oči a dívala se pozorněji. Kdyby určila jediný obraz, jedinou auru, mohlo by mu to pomoci. Z příběhů, jež zaslechla od příjezdu do Andoru, věděla, že by mohl potřebovat veškerou pomoc, jakou najde.

S těžkým povzdechem se nakonec vzdala. Mhouřit oči a napínat zrak nebylo k ničemu, když tam nebylo nic k vidění.

Náhle si uvědomila, že šlechtici odcházejí. Rand stál a Enaila na ni mávala, aby vstoupila. Rand se usmíval. Min měla dojem, že jí srdce vyskočí z hrudi. Tak takhle se cítily všechny ty ženy, jimž se smála, když se vrhaly k nohám nějakému muži. Ne. Ona nebude omdlévající dívenka. Byla starší než on a první hubičku dostala, když si on pořád ještě myslel, že utéci před pasením ovcí je ta největší legrace na světě. Ona... Světlo, prosím, ať se mi nepodlomí kolena.

Rand bezstarostně odhodil Dračí žezlo na sedadlo, jediným skokem seskočil z pódia a rozběhl se Velkým sálem. Jakmile se dostal k Min, objal ji, zvedl ji do vzduchu a zatočil se s ní kolem dokola dřív, než Dyelin a ostatní stačili odejít. Někteří urození pánové a dámy zírali a jemu na tom ani zbla nezáleželo. „Světlo, Min, ale že tě rád vidím,“ smál se. Rozhodně ji viděl raději než kamennou tvář Dyelin či Ellorien. Ale i kdyby Aemlyn, Arathelle, Pelivar a Luan a všichni ostatní, do jednoho, tvrdili, jak moc je těší, že se Elain vrací do Caemlynu, místo aby na něj zírali s pochybnostmi či dokonce s podezřením ze lži, stejně by byl bez sebe radostí, že vidí Min.

Když ji zase postavil na podlahu, opřela se mu o hruď, popadla ho za ruce a těžce dýchala. „Mrzí mě to,“ řekl. „Nechtěl jsem, aby se ti zatočila hlava. To jenom, že jsem vážně moc rád, že tě vidím.“

„No, mně se hlava nezatočila, ty zabedněnej ovčáku,“ zamumlala mu do prsou. Odstrčila ho a zlostně se na něho zadívala přes dlouhé řasy. „Jedu z daleka, dorazila jsem uprostřed noci a ty se mou pohazuješ jako s pytlem ovsa. Copak ses nikdy nenaučil slušnýmu chování?"

„Zabedněnej,“ zasmál se tiše. „Min, klidně mi vynadej do lhářů, ale mně vážně chybělo, když mi tak nikdo neříkal.“ Ona mu však neříkala nijak, jenom k němu vzhlížela a zlostný výraz úplně zmizel. Řasy měla nějak delší, než se pamatoval.

Rand si uvědomil, kde jsou, a vzal ji za ruku. „Pojď, Min. Dáme si studený punč v mém pokoji. Somaro, jdu do svých komnat. Můžeš poslat všechny pryč.“

Somara se nad tím netvářila nijak nadšeně, nicméně propustila všechny Děvy kromě sebe samé a Enaily. Obě se tvářily poněkud mrzutě, čemuž nerozuměl. Dovolil Somaře shromáždit tolik Děv v paláci hlavně proto, že přicházela Dyelin a ostatní. Bashere byl mimo město v táboře svých jezdců na severu ze stejného důvodu. Děvy působily jako připomínka a Bashere byl pryč, protože těch připomínek nesmělo být moc. Rand doufal, že tyhle dvě Děvy nemají v plánu žádné mateřské opečovávání. Měl dojem, že ve stráži se střídají častěji, než je jejich povinnost, ale Nandera umíněně trvala na svém, jako to dělávala Sulin, když ho napadlo říkat, kdo má co dělat. Mohl Far Dareis Mai velet, ale nebyl žádná Děva a do toho ostatního mu prostě nic nebylo.

Když ji vedl za ruku dlouhou chodbou, Min si prohlížela nástěnné koberce. Všímala si i vykládaných truhlic a stolků, zlatých mís a vysokých váz z porcelánu Mořského národa ve výklencích. Enailu a Somaru si prohlédla od hlavy k patě třikrát, každou. Ony se však na Randa nepodívaly, ani k němu nepromluvily. Její ruka se zcela ztrácela v jeho tlapě a Rand na jejím zápěstí cítil tep, překonávající i koně ženoucího se tryskem. Doufal, že se opravdu nezlobí kvůli tomu, jak s ní zatočil.

K jeho nesmírné úlevě Somara a Enaila zaujaly místa po stranách dveří, ačkoliv se na něho obě jenom podívaly, když požádal o punč, takže se musel opakovat. V obývacím pokoji si sundal kabátec a hodil ho přes křeslo. „Posaď se, Min. Posaď se. Odpočiň si a uvolni se. Punč tu bude za chvíli. Musíš mi všecko povědět. Kde jsi byla, jak ses dostala sem, proč jsi přijela v noci. Cestovat v noci není bezpečné, Min. Teď méně než dřív. Dám ti nejlepší pokoje v paláci – no, druhé nejlepší, úplně nejlepší jsou tyhle – a doprovod Aielů, aby tě vzali tam, kam budeš chtít. Každý násilník a surovec smekne čapku a skloní hlavu, pokud rovnou neuteče na střechu, aby ti uhnul z cesty.“

Chvíli měl dojem, že se zasměje, jak tam tak stála u dveří, ona se však místo toho zhluboka nadechla a z kapsy vytáhla dopis. „Nemůžu ti říct, odkud přicházím – slíbila jsem to, Rande – ale je tam Elain a –“

„Salidar,“ řekl rychle a pobaveně se usmál nad tím, jak vykulila oči. „Pár věcí přece jenom vím, Min. Možná víc, než si někteří myslí."

„Já... vidím, že víš,“ vydechla chabě. Strčila mu dopis do rukou a znovu couvla. Hlas jí zpevněl, když dodávala: „Odpřisáhla jsem, že ti ho dám, jak tě uvidím. Tak do toho, přečti si ho.“

Rand poznal pečeť, lilii v tmavě žlutém vosku, i Elainin rozmáchlý rukopis ve svém jméně. Chvilku váhal, než dopis otevřel. Čisté rozchody byly nejlepší a on se s ní tak rozešel, ale s dopisem v ruce si prostě nemohl pomoci. Dopis přečetl, pak si sedl na svůj kabátec a četl ho znovu. Rozhodně byl krátký.

Rande,

dala jsem ti své city jasně najevo. Věz, že se nezměnily. Doufám, že ke mně cítíš to, co já k tobě. Min ti může pomoci, jen jestli si ji poslechneš. Miluji ji jako sestru a doufám, že ji budeš milovat stejně.

Elain

Musel jí docházet inkoust, protože poslední řádky byly naškrábané ve chvatu, vůbec se nepodobaly elegantnímu začátku. Min se přisunula blíž a natočila hlavu ve snaze přečíst si dopis, aniž by to bylo příliš nápadné, ale když se Rand nadzvedl, aby si zpod zadku vytáhl svůj kabátec – v kapse měl tlouštíka – ter’angrial – rychle zacouvala. „To se všecky ženy snaží dohnat muže k šílenství?“ zamumlal Rand.

„Cože!“

Zíral na dopis a mluvil zpola k sobě. „Elain je tak krásná, že si nemůžu pomoct, abych na ni nekoukal, ale většinou nevím, jestli chce, abych ji políbil nebo jí poklekl u nohou. Pravdou je, že občas chci pokleknout... a uctívat, Světlo mi pomáhej. Ona říká, že vím, jak se cítí. Předtím mi napsala dva dopisy, jeden plný lásky, v tom druhém říkala, že už mě nechce v životě vidět. Ty časy, kdy jsem jenom seděl a přál si, aby to první byla pravda a to druhé jenom nějaký žert nebo omyl nebo... A Aviendha. Ona je taky krásná, ale každý den s ní byl boj. Od ní žádné polibky, už ne, a taky žádné pochyby o tom, co cítí. Byla ještě šťastnější, že se ode mě dostane pryč, než já, že ji vidím odcházet. Jenomže já pořád čekám, že když se otočím, uvidím ji, a když tam není, je to, jako by mi chyběl kus duše. Ten boj mi opravdu chybí, a jsou chvíle, kdy se přistihnu, jak si myslím: Jsou věci, za které stojí za to bojovat.'“ Něco v Minině mlčení jej přimělo vzhlédnout. Žena na něj zírala s výrazem stejně prázdným, jako mívaly Aes Sedai.

„Copak ti nikdy nikdo neřekl, že není zdvořilý mluvit s jednou ženou o jiný?“ Hlas měla úplně bezvýrazný. „Natož o dvou jiných ženách.“

„Min, ty jsi kamarádka,“ namítl. „Nemyslím na tebe jako na ženu.“ Tohle říkat neměl, poznal to, jakmile ta slova vypustil z úst.

„Aha?“ Odhodila kabátec dozadu a dala si ruce v bok. Byla to až příliš známá rozzlobená póza. Zápěstí otočila, takže jí prsty ukazovaly nahoru, a díky tomu vypadala úplně jinak. Stála tam s pokrčeným kolenem a to... Poprvé ji skutečně uviděl. Ne jenom Min, ale to, jak vypadala. Ne pouze obvyklý prostý hnědý kabátec a spodky, ale světle růžovou látku s výšivkou. Ne obvykle hrubě zastřižené vlasy, které jí nesahaly ani k uším, nýbrž prstýnky až na šíji. „Copak vypadám jako kluk?“

„Min, já-“

„Vypadám snad jako muž? Nebo kůň?“ Jediným krokem k němu došla a uhnízdila se mu na klíně.

„Min,“ vydechl ohromeně, „co to děláš?“

„Přesvědčuju tě, že jsem žena, hlupáčku. Copak nevypadám jako žena? Nevoním jako žena?“ Voněla lehce po květinách, když si toho teď všiml. „Copak nepůsobím –? No, dost toho. Odpověz na otázku, ovčáku.“

Právě ten „ovčák“ a „hlupáček“ uklidnily jeho děs. Pravdou bylo, že se mu velice velmi líbilo, jak mu seděla na klíně. Ale byla to Min, která si myslela, že je venkovský kluk se slámou ve vlasech, co nemá moc zdravého rozumu. „Světlo, Min, vím, že jsi žena. Nemyslel jsem to jako urážku. Taky jsi kamarádka. To jenom, že se s tebou cítím příjemně. Je mi jedno, jestli s tebou vypadám jako trouba. Můžu ti říkat věci, které bych neřekl nikomu jinému, dokonce ani Matovi a Perrinovi ne. Když jsi poblíž, všechny uzly ve mně povolují, všechno to napětí, co mám v ramenou a ani ho necítím, dokud nezmizí. Chápeš, Min? Jsem rád, když jsi u mě. Chybělas mi.“

Min si zkřížila ruce na prsou a úkosem se na něj zamračeně podívala. Pohybovala nohou, kdyby dosáhla na podlahu, byla by si podupávala. „Všechno to o Elain. A té... Aviendze? Kdo to, mimochodem, je? Mně to připadá, jako bys je miloval obě. Ále, přestaň sebou škubat. Dlužíš mi několik odpovědí. Říkat, že nejsem – Prostě mi odpověz. Miluješ je obě?“

„Možná ano,“ přiznával pomalu. „Světlo mi pomáhej, myslím, že ano. Dělá to ze mě chlípníka, Min, nebo jenom chamtivého pitomce?“ Min otevřela pusu a zase ji zavřela. Rozzlobeně pohodila hlavou a stiskla rty. On spěchal dál dřív, než mu mohla povědět, co pro něj vybrala. Od ní to rozhodně slyšet nechtěl. „Teď na tom už stejně nezáleží. Je to vyřízené. Poslal jsem Aviendhu pryč a nedovolím jí vrátit se. Nepřiblížím se k ní ani k Elain na míli, na deset mil, pokud to jen půjde.“

„Pro lásku...! Proč, Rande? Co ti dává právo takhle rozhodovat za ně?“

„Min, copak to nechápeš? Já jsem jako terč. Každá žena, kterou miluju, se taky stane terčem. I když bude šíp mířit na mě, mohl by zasáhnout ji. A mohl by mířit na ni.“ Ztěžka dýchaje se zaklonil s rukama na opěrkách křesla s vyřezávanými růžemi. Min se trošku pootočila a prohlížela si ho s tím nejvážnějším výrazem, jaký kdy u ní viděl. Min se vždycky usmívala, vždycky ji všecko trochu pobavilo. Ještě dobře, že teď se neusmívala. Rand sám mluvil smrtelně vážně. „Lan mi řekl, že jsme si jistým způsobem podobní, a měl pravdu. Říkal, že existují muži, z nichž vyzařuje smrt. On sám. Já. Když se takový muž zamiluje, nejlepší dar, který může dát své milované, je vzdálit se od ní, co nejdál to jde. Chápeš to, viď?“

„Já chápu...“ Na chvíli se odmlčela. „No dobře. Jsem tvoje kamarádka a jsem ráda, že to vím, ale neopovažuj se myslet si, že se vzdám. Přesvědčím tě, že nejsem muž ani kůň.“

„Min, já říkal, že –“

„Ale ne, ovčáku. To nestačí.“ Zakroutila se mu v klíně tak, že si musel odkašlat, a píchla ho prstem do prsou. „Chci ti v očích vidět slzy, až to řekneš. Chci, abys slintal a koktal. Nesmí tě ani napadnout, že tě nepřinutím zaplatit.“

Rand si nemohl pomoci, aby se nezasmál. „Min, vážně je dobře mít tě tady. Ty vidíš jenom blátošlapa z Dvouříčí, viď?“

Její nálada se bleskově změnila. „Vidím tebe, Rande,“ pravila podivně tichým hlasem. „Vidím tebe.“ Odkašlala si a posadila se pěkně způsobně, s rukama na kolenou. Pokud tedy bylo možné sedět způsobně tak, jak seděla. „Docela dobře ti můžu vysvětlit, proč jsem přišla. O Salidaru očividně víš. Kvůli tomu zvedne pár lidí obočí, to ti teda povím. Nejspíš ale nevíš, že jsem nepřišla sama. Do Caemlynu přijelo ze Salidaru poselstvo, za tebou.“

Luis Therin zamumlal, znělo to jako vzdálené hřmění. Od té doby, co se s Randem spojila Alanna, ho zmínka o Aes Sedai vždycky probrala, byť ne tolik, jako když se v blízkosti objevil Taim.

Dokonce i přes jeho brumlání se Rand málem usmál. Tušil to od chvíle, kdy mu Min předala dopis od Elain. Že se to potvrdilo, bylo skoro jako přímý důkaz, že jsou tak vyděšené, jak si myslel. A jak by mohly nebýt, vzbouřenkyně zahnané do úkrytu přímo na hranici moci bělokabátníků? Nejspíš by taky moc rády věděly, jak se vplížit do Bílé věže, hryzaly si nehty z přemýšlení o tom, jak se vnutit zpátky do Elaidiny přízně. Z toho, co o Elaidě věděl, neměly velkou naději, a měly to vědět lépe než on. Pokud vyslaly poselstvo k Draku Znovuzrozenému, k muži, který dokáže usměrňovat, tak musely být připravené přijmout jeho ochranu. – Tyhle nebyly jako Elaida, jež si patrně myslela, že se dá koupit a nejspíš taky držet v proutěné kleci jako ptáček zpěváček. Egwaininy mlhavé sliby o Aes Sedai, které ho podpoří, se měly naplnit.

„Kdo přišel s tebou?“ zeptal se. „Třeba ji znám.“ Kromě Moirain, jež byla mrtvá, žádnou Aes Sedai skutečně neznal, ale pár jich potkal. Pokud byla jednou z nich, mohlo by to věci poněkud ztížit. Tenkrát byl opravdu ten Minin sedláček, jenž sebou trhl pokaždé, když se na něj Aes Sedai byť jen podívala.

„Je jich víc než jedna, Rande. Vlastně jich je devět.“ Rand sebou škubl a ona rychle pokračovala. „Má to být na tvou počest, Rande, třikrát tolik, kolik by poslaly ke králi či královně. Merana – ona tomu velí, je ze šedýho adžah – Merana sem přijde sama dnes odpoledne a k tobě se nikdy nepřiblíží víc než jedna, pokud se ti to nebude líbit. Ubytovaly se u Růžové koruny v Novém Městě. Prakticky ho zabraly, se všemi těmi strážci a služebnictvem. Merana mě poslala napřed, protože se známe, abych jí uhladila cestičku. Nechtějí ti ublížit, Rande. Tím jsem si jistá.“

„Vidění, Min, nebo tvůj názor?“ Bylo zvláštní vést vážný hovor se ženou, jež mu seděla na kolenou, ale, koneckonců, to byla Min. To znamenalo rozdíl. Jenom si to musel pořád připomínat.

„Můj názor,“ přiznala Min váhavě. „Rande, každičký den jsem u nich měla vidění, celou tu dlouhou cestu ze Salidaru. Kdyby ti chtěly ublížit, byla bych něco zahlídla. Nevěřím, že by se za tu dobu nic neukázalo.“ Poposedla si a věnovala mu ustaraný pohled, který se rychle změnil v umíněnou rozhodnost. „Když už jsem v tom, docela dobře ti můžu něco říct. V trůnním sále jsem kolem tebe viděla auru. Aes Sedai ti ublíží. Teda aspoň ženy, co dokážou usměrňovat. Bylo to všecko zmatený. Tím s Aes Sedai si nejsem jistá. Ale mohlo by se to stát víc než jednou. Myslím, že proto to všechno vypadalo tak popletený.“ Mlčky se na ni díval a ona se usmála. „To se mi na tobě líbí, Rande. Bereš to, co dokážu a co ne. Neptáš se mě, jestli si jsem jistá nebo kdy se to stane. Nikdy po mně nechceš víc, než co vím.“

„No, chci od tebe vědět jednu věc, Min. Jsi si jistá, že ty Aes Sedai z tvého vidění nejsou ty samé, se kterými jsi přišla?“

„Ne,“ řekla prostě. To byla jedna z věcí, které se líbily jemu. Nikdy se nepokoušela vyhnout odpovědi.

Musím být moc opatrný, zašeptal naléhavě Luis Therin. Dokonce i zpola vycvičená holka dokáže být nebezpečná, když jich s sebou bude mít devět. Musím –

Musím, řekl si Rand v duchu pevně. Luise Therina to na chvíli zmátlo, pak se však kvapně stáhl do zastíněných koutů. Tohle teď udělal pokaždé, když na něj Rand promluvil. Jediná potíž byla v tom, že Luis Therin zřejmě viděl a slyšel stále víc a chtěl na to reagovat. K dalšímu incidentu, kdy by se pokusil převzít saidín, nedošlo, ale Rand si nyní dával pozor. Ten muž chtěl, aby mu Randova mysl a tělo patřily jako vlastní, myslel si, že mu patří, a kdyby se mu, byť jedinkrát, podařilo převzít kontrolu, Rand si nebyl jist, že by to tak neskončilo. Luis Therin Telamon by chodil a mluvil, zatímco Rand al’Thor by byl jen hlasem v jeho hlavě.

„Rande,“ vydechla Min úzkostlivě, „nedívej se na mě tak. Já jsem na tvý straně, když dojde na volbu stran. A to by mohlo, tak trochu. Ony jenom chtějí vědět, jak s tebou jednat, co mají čekat, ale já nepovím jediný slovíčko, co nebudeš chtít, a když mě požádáš, abych lhala, tak budu. Ony o mých viděních nevědí. To patří jen tobě, Rande. Ty víš, že přečtu každýho, koho si řekneš, včetně Merany a ostatních.“

Potlačil zavrčení a dal si také pozor, aby mluvil mírným hlasem. „Uklidni se, Min. Já vím, že jsi na mojí straně.“ To byla naprostá pravda. Podezírat Min by bylo jako podezírat sám sebe. S Luisem Therinem to na chvíli vyřídil, takže nadešel čas vyřídit to s Meranou. „Řekni jim, že můžou přicházet po třech.“ Tohle mu radil Luis Therin v Cairhienu. Ne víc než tři najednou. Ten muž si zřejmě věřil, že dokáže zvládnout tři Aes Sedai. K těm, které si nyní říkaly Aes Sedai, cítil nemalé opovržení. Ale to, co bylo hranicí v Cairhienu, bylo tady jiné. Merana chtěla, aby byl klidný a vyrovnaný ještě předtím, než k němu přijde jediná Aes Sedai. Ať si přežvýká pozvání pro tři pro začátek a promyslí, co by mohlo znamenat. „Kromě toho, ať bez mého svolení žádná nevstoupí do Vnitřního Města. A nesmějí kolem mě usměrňovat. To jim vyřiď, Min. Já okamžitě poznám, kdy se chopí pravého zdroje, a neudělá mi to radost. Vyřiď jim to.“

„Jim to taky radost neudělá, ovčáku,“ podotkla suše. „Ale vyřídím jim to.“

Rána, a Rand prudce otočil hlavu.

Těsně za dveřmi stála Sulin v červenobílých šatech a tvář měla tak krevnatou, že jizva na tváři byla ještě bledší než obvykle. Bílé vlasy jí od chvíle, kdy na sebe oblékla livrej, povyrostly, ale pořád je měla kratší než většina služek. Paní Harforová je přeměnila na čapku kudrlinek. Sulin to nesnášela. U nohou měla stříbrný podnos lemovaný tepaným zlatem, převrácené zde ležely i stříbrem vykládané zlaté poháry. Když se Rand podíval, džbán s vínem se naposledy zhoupl a zázračně se zastavil, ačkoliv se zdálo, že na podnose a na koberci je stejně tolik vinného punče, jako ho zbylo ve džbáně.

Min se už pomalu škrábala na nohy, když ji chytil kolem pasu a stáhl dolů. Bylo už načase, aby si pořádně uvědomil, že s Aviendhou skoncoval, a Min nebude vůbec vadit, když mu s tím pomůže. Vlastně po krátkém odporu se k němu naklonila a položila mu hlavu na prsa.

„Sulin,“ řekl Rand, „dobrý sluha neháže podnosy na zem. Teď ho zvedni a udělej, co máš.“ Ona na něj temně zírala a málem viditelně se třásla.

Vymyslet, jak ji nechat dostát svému toh, přičemž by jí sám splatil aspoň část toho, co jí dlužil, bylo téměř brilantní. Sulin se mu teď starala o pokoje a nosila a odnášela pouze jeho věci. Samozřejmě to nenáviděla, zvlášť když ji při tom každý den vídal, ale už si nelámala hřbet při drhnutí podlah po celém paláci ani netahala nekonečný proud těžkých věder s vodou do prádelny. Rand tušil, že by byla raději, kdyby její hanbu viděli spíš všichni Aielové na této straně Dračí stěny než on, jenže on její dřinu znatelně umenšil a trochu ulevil svému svědomí, a jestli ji to, že musí pracovat pro něj, přiměje rozhodnout se, že svému toh dostála ještě dřív, tím lépe. Sulin patřila do cadin’soru, měla nosit své oštěpy, ne v livreji stlát postele.

Sebrala podnos, přerázovala pokoj a drsně podnos strčila na slonovinou vykládaný stolek. Když se otáčela k odchodu, Rand řekl: „Tohle je Min, Sulin. Je moje přítelkyně. Nezná aielské způsoby, a mně by se rozhodně nelíbilo, kdyby se jí mělo stát něco nepříjemného.“ Právě ho napadlo, že by Děvy mohly mít vlastní názor na to, jak poslal Aviendhu pryč a téměř ihned po jejím odchodu objímá jinou ženu. Svůj vlastní názor a taky svůj vlastní způsob, jak to vyřídit. „Vlastně, kdyby se jí cokoliv stalo, bral bych to, jako by se to stalo mně.“

„Proč by téhle ženě chtěl někdo kromě Aviendhy ublížit?“ ucedila temně Sulin. „Ona trávila moc času sněním o tobě a ne dost tím, aby tě naučila to, co bys měl vědět.“ Oklepala se a zavrčela: „Můj pane Draku.“ Rand usoudil, že to mělo být proneseno tiše. Při úkloně málem dvakrát upadla, než se zase narovnala, a cestou ven za sebou práskla dveřmi.

Min otočila hlavu a podívala se na něj. „Myslím, že jsem ještě neviděla panskou jako – Rande, podle mě, kdyby měla nůž, probodla by tě.“

„Možná nakopla,“ uchechtl se, „ale nikdy nebodla. Myslí si, že jsem její dávno ztracený bratříček.“ Min se zatvářila popleteně. Viděl, jak se jí hlavou honí stovka otázek. „Je to dlouhý příběh. Povím ti ho jindy.“ Aspoň jeho část. Nikdo se nikdy nedozví, s čím se musel smířit od Enaily, Somary a pár dalších. No, Děvy to už věděly, ale nikdo jiný.

Vstoupila Melain, tím aielským způsobem, což znamenalo, že strčila hlavu do dveří, rozhlédla se kolem a potom následovalo celé tělo. Nikdy nepřišel na to, proč se některý Aiel občas rozhodl nechodit dál. Náčelníci, moudré a Děvy za ním chodili, když byl ve spodním prádle, v posteli, v lázni. Když přišla blíž, sluncovlasá moudrá se se zkříženýma nohama posadila na koberec pár kroků před ním a za chřestění náramků si kolem sebe pečlivě upravila suknice. Zelenýma očima bezvýrazně sledovala Min.

Tentokrát se Min nenamáhala vstát. Vlastně podle toho, jak se o něj opírala, s hlavou položenou na jeho prsou, a pomalu dýchala, si nebyl jist, zda neusíná. Koneckonců, říkala, že do Caemlynu dorazila v noci. Najednou si uvědomil, jak mu ruka zapadá do prohlubně jejího pasu, a pevně ji položil na lenoch křesla. Min si téměř lítostivě povzdechla a ještě víc se přitulila k němu. Nepochybně usnula.

„Mám zprávy,“ řekla Melain, „a nejsem si jistá, která je nejdůležitější. Egwain odešla ze stanů. Odešla na místo zvané Salidar, tam, kde jsou Aes Sedai. Tyhle jsou Aes Sedai, co by tě mohly podporovat. Na její požádání jsme o nich s tebou nemluvily dřív, ale teď ti povím, že jsou svéhlavé, nedisciplinované, svárlivé a tak plné sebe, až to nejde na rozum.“ Ke konci se rozohnila a předklonila se.

Takže jedna z chodících ve snu v Cairhienu mluvila ve snech s Melain. To bylo asi tak všechno, co věděl o schopnostech chodících ve snu, a i když to mohlo být užitečné, ony byly zřídkakdy ochotné poskytnout mu pomocnou ruku. Rozdíl byl v tom, co říkala o svéhlavosti a tom ostatním. Většina Aielů se chovala, jako by byla přesvědčená, že by na ně mohly Aes Sedai zaútočit, věřila, že pokud by to udělaly, bylo by to zasloužené, a hodlala úder přijmout bez uhýbání. Dokonce i moudré o Aes Sedai mluvily uctivě, pokud vůbec. Očividně se pár věcí změnilo. On však řekl jen: „Já vím.“ Pokud mu Melain vůbec hodlala sdělit proč, udělá to bez ptaní. A pokud ne, i kdyby se zeptal, žádnou odpověď by stejně nedostal. „To o Egwain a Salidaru taky. Právě teď je jich devět ze Salidaru v Caemlynu. Tady Min přišla s nimi.“ Min se mu na prsou zavrtěla a cosi zamumlala. Luis Therin zase brumlal, ale příliš tiše, aby mu bylo rozumět, a Randa to rozptýlení potěšilo. Mít Min na klíně bylo... příjemné. Urazila by se až na půdu, kdyby se to dozvěděla. Ale zas vzhledem k tomu, jak mu slíbila, že zaplatí, by se mohla zasmát. Možná. Občas byla jako rtuť.

Melain nedala najevo žádné překvapení nad tím, že již o všem ví, dokonce si ani neupravila loktuši. Od svatby s Baelem zřejmě – „uklidnila se“ nebylo právě to pravé slovo, na Melain to bylo příliš mírné – přestala být tak popudlivá. „To byla má druhá zpráva. Musíš si na ně dát pozor, Rande al’Thore, a použít tvrdou ruku. Ony si ničeho jiného vážit nebudou.“ Rozhodně změna.

„Budeš mít dvě dcery,“ zamumlala náhle Min. „Dvojčata jako zrcadlo.“

Pokud Melain předtím nic nepřekvapilo, teď to víc než vyrovnala. Vytřeštila oči a trhla sebou, až se málem zvedla ze země. „Jak můžeš...?“ začala nevěřícně, ale pak se vzpamatovala. Přesto pokračovala udýchaným hlasem. „Do dnešního rána jsem si sama nebyla jistá, jestli čekám dítě. Jak to můžeš vědět?“

Tehdy se Min zvedla a vrhla po Randovi pohled, který znal až příliš dobře. Z nějakého důvodu to byla jeho chyba. Nebyla úplně bez chybiček, byť byly malé. Upravila si kabátec a dívala se všude jinde, jen ne na Melain, a když jí zrak znovu padl na něj, byla to variace prvního pohledu. Do tohohle ji dostal on, a teď bylo na něm, aby to napravil.

„To je v pořádku, Min,“ řekl Rand. „Ona je moudrá a podle mě zná věci, ze kterých by se ti zkudrnatily vlasy.“ Až na to, že už je měla kudrnaté. Jak to vlastně ženy vůbec dělají? „Jsem si jistý, že slíbí, že zachová tvoje tajemství, a jejímu slibu můžeš důvěřovat.“ Melain málem koktala, jak honem honem slibovala.

Randovi se přesto dostalo dalšího pohledu, než se Min posadila vedle Melain. Tentokrát snad byl spíš káravý. Jak mohla čekat, že ji z toho vyseká? Melain na to nezapomene jen proto, že ji požádal, ale svůj slib dodrží, tajemství zachová. Před ním jich zachovávala už tak dost.

Přes svou váhavost, jak Min jednou začala, podala plnější vysvětlení, než kdy naráz poskytla jemu. Snad pomohl neustávající proud otázek druhé ženy a také Melainin měnící se přístup. Jako by Melain získávala dojem, že Min je jí díky své schopnosti jaksi rovná, vůbec ne nějaká mokřiňanka.

„To je pozoruhodné,“ řekla Melain nakonec. „Jako vykládat sen bez snění. Dvě říkáš? Obě holčičky? Bael bude mít takovou radost. Dorindha mu dala tři syny, ale obě víme, jak by měl rád dceru.“ Min zamrkala a důrazně potřásla hlavou. Ovšem, ona o sestrách-ženách nevěděla nic.

Nyní obě přešly na rození samotné. Ani jedna ještě nerodila, ale obě pomáhaly porodním bábám.

Rand si hlasitě odkašlal. Ne že by mu některé podrobnosti přímo vadily. Pomáhal na svět bahnicím s jehňaty, kobylám s hříbaty a kravám s telaty. Podráždilo ho, že si tam tak seděly s hlavami u sebe, jako by on přestal existovat. Ony se na něj nepodívaly, dokud si neodkašlal podruhé a dost hlasitě, až se podivil, jestli si něco nenatáhl.

Melain se naklonila k Min a promluvila šeptem, jejž bylo možné slyšet i ve vedlejším pokoji. „Muži vždycky omdlívají.“

„A vždycky v tý nejhorší možný chvíli,“ přisadila si Min stejným tónem.

Co by si pomyslely, kdyby ho mohly vidět ve stodole Matova táty, po ramena od krve a plodové vody, se třemi naprasklými žebry, jak ho kobyla nakopla, protože ještě nikdy nerodila a byla vyděšená? Bylo to pěkné hříbě a kobyla už příště vůbec nekopala.

„Než omdlím,“ prohodil a připojil se k nim na koberci, „třeba by mi jedna z vás chtěla říct něco víc o Aes Sedai?“ Už předtím by vstal nebo si sedl na podlahu, kdyby neměl plný klín. Mezi Aiely měli křesla pouze náčelníci, a náčelnické křeslo se používalo jen k vyhlašování rozsudků či přijímání kapitulace od nepřítele.

Obě ženy byly přiměřeně pokořené. Žádná neřekla ani slovo, ale jedna si hojně upravovala loktuši a druhá kabátec a do očí se mu nepodívaly. Pak začaly mluvit a uklidnily se. Min lpěla na svém názoru, že Aes Sedai Randovi ublížit nechtějí a mohly by mu pomoci, když je dobře zvládne, což znamenalo chovat se k nim na veřejnosti s úctou, a soukromě mu ona ohlásí každé šeptnutí, které zaslechne. „Nejsem zrádce, chápej, Melain. Znala jsem Randa dřív než všecky Aes Sedai kromě Moirain, vážně, a pravdou je, že jemu jsem byla věrná dávno předtím, než umřela.“

Melain Min za zrádce nepovažovala, právě naopak, a zřejmě díky tomu na ni měla ještě lepší názor. Moudré měly vlastní verzi aielského názoru na špehování. Jenom namítala, že s důležitými výjimkami se Aes Sedai dá věřit asi tak jako Shaidům, což znamenalo, že ne dřív, než padnou do zajetí a stanou se z nich gai’šainky. Sice tak docela nenavrhovala, aby Aes Sedai u Růžové koruny zajali, ale jenom téměř. „Jak jim můžeš důvěřovat, Rande al’Thore? Já myslím, že ony nemají žádnou čest, tedy kromě Egwain z al’Vereů, a ona –“ Melain si znovu popotáhla loktuši. „Až mi nějaká Aes Sedai ukáže, že má tolik cti jako Egwain, tak jí začnu věřit, ale ne dřív.“

V této chvíli Rand víc poslouchal, než mluvil, neřekl víc než tucet slov a hodně se dozvěděl. Min, odpovídajíc na Melaininy námitky, prošla jména v poselstvu a ke každému jménu připojila, co ta která žena pronesla o podporování Randa. Vlastně opravdu přiznala, že všechno není úplně růžové. Merana Ambrey a Kairen Stang, modrá, byly obě Andořanky, a přes všechno to, jak se Aes Sedai mají vzdát všech svých závazků krom k Bílé věži, možná proto, že byly z Věže pryč, si dělaly určité starosti, že Rand si sedí v Caemlynu a možná zavraždil Morgasu. Rafelu Cindal, rovněž z modrého adžah, možná potěšilo, jaké změny Rand provedl v Tearu, kde bylo usměrňování kdysi postaveno mimo zákon a dívka, u níž byla zjištěna schopnost usměrňovat, byla spěšně vyhnána ze země, ale ona toho moc nenamluvila a kvůli Morgase si také dělala starosti. Seonid Traighan, zelená, pořád přemítala nad každým drbem ze svého rodného Cairhienu a svoje názory si nechávala pro sebe. A Faeldrin Harella, druhá zelená sestra, občas srovnávala ukrutnosti, které Dračí spřísahanci páchali v Altaře a Murandy, s tím, co provedli v Tarabonu, a odmítala byť jen hovořit o tom, že občanská válka, jež její zemi rozervala na kusy, propukla dřív, než se tam první člověk odpřisáhl Draku. Ale nezáleželo na tom, jak Melain naléhala. Min trvala na tom, že všechny do jedné uznávají, že Rand je Drak Znovuzrozený, a opatrně se jí celou cestu ze Salidaru vyptávaly, jaký je a jak by k němu měly nejlépe přistupovat bez toho, aby ho urazily či vylekaly.

Při tomhle Rand zabručel – že zrovna ony si dělají starosti s tím, aby ho nevylekaly – ale Melain začala trvat na tom, že jestli má většina žen v poselstvu tolik důvodů být proti Randovi, tak se poselstvu jako celku rozhodně nedá věřit ani natolik, aby šlo nasbírat trus na oheň. Min po něm vrhla omluvný úšklebek a spěchala dál. Arad Doman zažil stejně tolik Dračích spřísahanců jako Tarabon, stejně jako vlastní občanskou válku, avšak Demira Eriff, z hnědého adžah, mluvila ve skutečnosti pouze o dvou věcech: o setkání s Randem a o řečech, že v Cairhienu založil jakousi školu. V Demiřiných očích žádný muž, který založil školu, nemohl být úplně špatný. Berenicia Morsad, žlutá sestra ze Shienaru, se od Shienarců v Salidaru doslechla, že Randa přijal ve Fal Daře veliký kapitán urozený pán Agelmar Jagadský, kterážto pocta u ní zřejmě hodně vážila. Urozený pán Agelmar by určitě nepřijímal nějakého rváče, hlupáka či ničemu. Masuri Sokawa tomu přikládala téměř stejnou váhu. Byla hnědá z Arafelu, jenž hraničil se Shienarem. Nakonec zde byla Valinde Nathenos, která podle Min vykazovala touhu nepřípadnou pro bílou adžah, aby Rand vyhnal Sammaela z Illianu. Stačí to slíbit, slíbit jenom, že se o to pokusí, a Min by nepřekvapilo, kdyby mu Valinde nabídla přísahu věrnosti. Melain se tvářila nepřesvědčeně, dokonce koulela očima. Ještě nepotkala Aes Sedai, která by měla tolik zdravého rozumu, kterýžto přístup Randa dost překvapil, vzhledem k tomu, že by se mu nejspíš vysmála do obličeje, kdyby o takovou přísahu požádal ji. Min však trvala na tom, že je to pravda, ať už druhá žena říkala cokoliv.

„Budu k nim tak uctivý, jak to jen půjde, abych ale nemusel klekat,“ sdělil Rand Min, když konečně domluvila. K Melain dodal: „A dokud mi nepodají důkaz své dobré vůle, tak jim nebudu věřit ani ň.“ Myslel si, že by je to obě mělo potěšit, jelikož právě tohle chtěly, ale podle toho, jak se na něj zamračily, to zřejmě ani jednu nepotěšilo.

Po všem tom dohadování zpola čekal, že si skočí po krku, ale Melainino těhotenství a Minino vidění zřejmě vytvořilo jisté pouto. Když vstali, ženy byly samý úsměv a objímání, a Melain řekla: „Nemyslela jsem si, že tě budu mít ráda, Min, ale mám, a jednu holčičku pojmenuju po tobě, poněvadž ses o ní dozvěděla první. Musím to jít povědět Baelovi, aby nežárlil, že se to Rand al’Thor dozvěděl před ním. Kéž vždycky najdeš vodu a stín, Min.“ K Randovi dodala: „Dávej si na ty Aes Sedai dobrý pozor, Rande al’Thore, a poskytni Min svou ochranu, až ji bude potřebovat. Ony jí ublíží, jestli zjistí, že se odpřisáhla tobě.“ Samozřejmě odešla stejně obřadně, jako přišla, jen kývla hlavou.

Takže opět zůstal sám s Min. Z nějakého důvodu ho to vyvedlo z míry.

42

Černá věž

Rand a Min stáli bez pohnutí a dívali se na sebe, dokud Rand nakonec nepromluvil: „Nechtěla by ses jít se mnou podívat na statek?"

Min sebou při zvuku jeho hlasu trochu trhla. „Statek?“

„Vlastně je to škola. Pro muže, kteří přišli po mé amnestii.“

Min zbledla. „Ne, myslím, že ne... Merana bude čekat, že jí podám zprávu. A měla bych jim oznámit tvoje pravidla, jak nejdřív to půjde. Kterákoliv by mohla nevědomky zabloudit do Vnitřního Města, a ty bys nechtěl... Vážně musím jít.“

Rand to nechápal. Aniž se se studenty vůbec setkala, bála se jich, bála se mužů, kteří dokážou usměrňovat, mužů, kteří chtějí usměrňovat. U každého jiného by to bylo pochopitelné, avšak on usměrňovat mohl a ona mu klidně cuchala vlasy, šťouchala ho do žeber a do obličeje mu spílala. „Chceš cestou zpátky k Růžové koruně doprovod? Vážně se tu potulují berkové, i za denního světla. Není jich moc, ale já bych nechtěl, aby se ti něco stalo.“

Její smích zněl trochu nejistě. Statek ji rozhodně rozrušil. „Starala jsem se o sebe, když tys ještě pásl ovce, sedláčku.“ Najednou v obou rukou držela nože, mávla rukama a nože zmizely zpátky v rukávech, byť ne tak hladce, jako vyletěly ven. „Ty se musíš postarat sám o sebe, Rande. Odpočiň si. Vypadáš utahaně.“ Překvapila ho, neboť se postavila na špičky, natáhla hlavu a otřela se o něho rty v letmém polibku. „Taky tě moc ráda zase vidím, ovčáku.“ A zase se zasmála, tentokrát potěšením, a vyklouzla pryč.

Rand si pro sebe cosi zamumlal, oblékl si opět kabátec a zašel si do ložnice pro meč, který měl strčený vzadu v šatníku, tmavé skříni s vyřezávanými růžemi, dost vysoké a široké, aby stačila na šaty čtyř lidí. Skutečně se z něj stával chlípný kozel. Min se jenom bavila. Napadlo ho, jak dlouho si z něj hodlala utahovat kvůli jednomu přeřeknutí.

Do kapsy kabátce přišel slušně velký pytlík, zabalený v plátně, který cinkal, když ho zvedl ze složených punčoch v zásuvce truhlice vykládané lapisem, a ke svému angrialu přidal ještě mnohem menší sametový váček. Stříbrotepec, který vyrobil předměty ve větším váčku, pro Draka Znovuzrozeného pracoval s potěšením a snažil se za tu poctu dokonce odmítnout peníze. Zlatník, který vyrobil jediný kousek v druhém míšku, žádal čtyřikrát tolik, kolik Bashere tvrdil, že jeho dílo stojí, a musela nad ním stát dvojice Děv, dokud práci nedokončil.

O tomhle výletě na statek Rand již nějakou dobu přemýšlel. Neměl rád Taima a Luis Therin bude v jeho blízkosti zuřit, nemohl si však dovolit dál se tomu místu vyhýbat. Zvláště ne teď. Pokud věděl, vedl si Taim dobře a držel studenty mimo město – aspoň Rand neslyšel o žádných nepříjemných příhodách, a to by se jistě doslechl – ale zpráva o Meraně a poselstvu se na statek nakonec dostane se zásobovacími vozy a novými studenty, jak se tak řeči šíří, a z devíti Aes Sedai se stane devět červených sester, nebo devadesát, jež honí muže, aby je mohly zkrotit. Ať už by následkem toho žáci v noci utekli, nebo by přišli do Caemlynu zasadit první úder, Rand to musel udusit v zárodku.

Caemlynem už obíhalo i tak příliš mnoho řečí o Aes Sedai, což byl další důvod, proč chtěl pryč. Alanna a Verin a ostatní dívky se podle toho, co se povídalo v ulicích, změnily v polovičku Bílé věže, a do města se kradí dostávala spousta dalších příběhů o Aes Sedai, vkrádaly se dovnitř branami za noci. Ten příběh o Aes Sedai léčící kočky byl tak rozšířený, že mu málem sám uvěřil, ale veškerá Bashereho námaha vystopovat původ toho příběhu vynesla asi tolik podstatného jako povídačka, že ženy, které Draka Znovuzrozeného všude doprovázejí, jsou Aes Sedai v převleku.

Rand se mimoděk obrátil a zahleděl se na stěnu s pruhem bílých reliéfu se lvy a růžemi, zahleděl se někam za ni. Alanna už od Culainova psa odešla. Stála na hraně. Kdyby nebyla Aes Sedai, řekl by Rand, že má zjitřené nervy. Včera v noci se probudil a byl si jistý, že pláče. Ten pocit byl neobyčejně silný. Občas téměř zapomněl, že tam je – dokud se nestalo něco takového, jako když ho vzbudila. Usoudil, že člověk si asi nakonec zvykne na vše. Dnes ráno byla Alanna... taky nedočkavá. Nedočkavá bylo zřejmě nejvýstižnější slovo. Vsadil by celý Caemlyn, že směr, kterým se teď dívá, vede rovně jako střela přímo k ní u Růžové koruny. Vsadil by se, že Verin je také s ní. Ne devět Aes Sedai. Jedenáct.

Luis Therin znepokojeně zamumlal. Znělo to, jako když člověk uvažuje, jestli stojí zády ke zdi. Rand nad tím uvažoval také. Jedenáct, a třináct ho mohlo sebrat stejně snadno, jako by byl dítě. Pokud by jim poskytl příležitost. Luis Therin se tiše rozesmál, takovým drsně uplakaným smíchem, a znovu se vytratil.

Rand na chvíli zvážil, zda má zavolat Somaru a Enailu, ale pak otevřel průchod přímo tam, nad modrozlatým kobercem ve své ložnici. Jak byly dnes ráno mrzuté, jedna z nich by jistě něco vybreptla dřív, než by návštěvu ukončil, a když si připomněl předchozí návštěvy na statku, nechtěl, aby se všichni žáci ohlíželi přes rameno ze strachu z dvacítky Děv. Takové věci člověku na sebedůvěře nepřidaly, a oni sebedůvěru rozhodně potřebovali, pokud měli přežít.

Taim měl pravdu v jedné věci. Držel-li se muž saidínu, věděl, že je naživu, a nebylo to jen zesílenými smysly. Přes špínu Temného, přes pocit, že mu ke kostem mou mastné odpadky, když se ho jediná síla snažila na místě roztavit i zmrazit tak, že by stačila rána, a roztříštilo by ho to na kousky, kdy jediný špatný krok či chvilka slabosti znamenaly smrt – Světlo, věděl, že žije. Přesto pravý zdroj odstrčil, jakmile prošel průchodem, a nejenom aby se zbavil té špíny dřív, než se mu skutečně obrátí žaludek. Vypadalo to horší než předtím, odpornější, pokud to jenom bylo možné. Skutečným důvodem, proč sílu propustil, byl ten, že se obával, že by Taimovi nedokázal čelit se saidínem v sobě a Luisem Therinem ve své hlavě.

Mýtina byla víc hnědá, než se pamatoval, pod botami mu praskalo víc listí a na stromech ho bylo méně. Některé borovice byly úplně žluté a hodně kalin bylo uschlých, šedých a holých. Ale jestli se změnila mýtina, statek se proměnil téměř k nepoznání.

Dům vypadal mnohem úpravněji s novou doškovou střechou a stodola byla zcela jistě postavená úplně znovu. Byla mnohem větší než předtím a vůbec se nenakláněla. Velká ohrada vedle stodoly byla plná koní a opodál stály další ohrady s kravami a ovcemi. Kozy byly nyní také sehnány do ohrady a v úhledných řadách klecí byly slepice. Les byl vyklučen ještě o kus dál. V řadě za stodolou stál tucet podlouhlých bílých stanů a opodál stály kostry dalších dvou budov, mnohem větších než původní stavení, před nimiž seděl hlouček žen, které šily a dávaly pozor na dvě desítky dětí, jež si koulely obručemi, házely s míčem a hrály s panenkami. Největší změna se však udála se studenty. Většina měla těsně padnoucí černé kabátce s vysokým límcem a jen málokterý se potil. Muselo jich být přes stovku, nejrůznějšího stáří. Rand ani netušil, že Taimovy verbovací výpravy byly tak úspěšné. Vzduch jako by byl plný saidínu. Někteří muži cvičili s tkanivy, zapalovali pařezy či rozbíjeli kameny nebo jeden druhého lapali do smyček ze vzduchu. Jiní usměrňováním tahali vodu, vědra drželi s pomocí vzduchu, či vyváželi kolečka ze stodoly nebo skládali dříví na topení. Ne každý však usměrňoval. Henre Haslin měl pod dohledem řádku do pasu nahých mužů, kteří s cvičnými meči cvičili figury. Haslin, jen s věnečkem bílých vlasů a nosem jako ředkev, se potil víc než jeho žáci a nepochybně toužil po víně, ale vše sledoval a opravoval stejně ostře, jako když byl mistrem meče u královniny gardy. Saerik, šedovlasý Goshien z klanu Rudá voda, jemuž chyběla pravá ruka, svým kamenným pohledem sledoval dvě řady mužů bez košil. Jedna vykopávala nohou do výše hlavy, otočka a kop, pak otočka a kop druhou nohou, a tak pořád dokola, druhá do vzduchu před sebou bušila pěstmi, jak nejrychleji to šlo. Bráno kol a kolem, tohle se ani zdaleka nepodobalo té ubohé hrstce, již tu Rand viděl posledně.

Před Randem se postavil muž v černém kabátě, jemuž do středního věku chybělo jenom pár let. Měl ostrý nos a opovržlivá ústa. „A kdo jseš ty?“ zeptal se s tarabonským přízvukem. „Nejspíš ses přišel do Černý věže učit, co? Měls počkat v Caemlynu na vůz, až tě přiveze. Mohl sis ještě jeden den užívat ten fajnovej kabátek.“

„Jsem Rand al’Thor,“ sdělil mu Rand tiše. Tiše proto, aby nevypustil náhlý příval hněvu. Slušnost nic nestála, a pokud se tenhle trouba rychle nerozhodne, že je přece jen levnější...

Pokud něco, tak opovržlivý úšklebek zesílil. „Tak ty jseš on, co?“ Povýšeně si Randa prohlédl od hlavy k patě. „Mně tak velkolepej nepřipadáš. Myslím, že bych moh –“ Pramen vzduchu zkameněl těsně předtím, než ho zasáhl pod ucho, a muž se složil na hromádku.

„Občas potřebujeme tvrdou disciplínu,“ prohodil Taim, přistoupivší k ležícímu muži. Hlas měl téměř veselý, ale v tmavých, zešikmených očích, jež na muže, kterého srazil, upíral, měl téměř vraždu. „Muži nemůžeš říct, že má moc, aby otřásl zemí, a pak čekat, že bude chodit po špičkách.“ Ve slunečním světle se zatřpytili draci, kteří se mu šplhali po rukávech černého kabátce. Jeden byl jistě vyšitý zlatou nití, ale jak to, že se tak leskl i ten modrý? Taim náhle zvedl hlas. „Kismane! Rochaide! Odtáhněte Tolvara pryč a lejte na něj vodu, dokud se neprobere. A žádné léčení, nezapomeňte. Třeba ho bolavá hlava naučí dávat si pozor na jazyk.“

Přiběhli dva muži v černých kabátech, oba mladší než Rand, a sklonili se nad Tolvarem, pak zaváhali a vzhlédli k Taimovi. Po chvíli Rand ucítil, jak je plní saidín. Bezvládného Tolvara zvedly prameny vzduchu a oba muži odklusali, přičemž se bezvědomý vznášel mezi nimi.

Měl jsem ho zabít už dávno, funěl Luis Therin. Měl jsem... měl jsem... Natáhnutí ke zdroji.

Ne, Světlo tě spal! pomyslel si Rand. Ne, to nesmíš! Jsi jen zatracený hlas! Luis Therin se slábnoucím kvílením uprchl.

Rand se pomalu nadechl. Taim se na něj díval, zase s tím svým skoroúsměvem. „Ty je učíš léčení?“

„Tu trochu, co znám, jako první. Dokonce ještě dřív, než je naučím, jak se v tomhle počasí nezpotit k smrti. Zbraň by ztratila svou účinnost, kdybys ji měl odložit po první ráně. Jak to zatím vypadá, jednoho jsem nechal, aby se zabil, když natáhl příliš mnoho, a tři vyhořeli, ale na ránu mečem ještě nezahynul žádný.“ Do slova „meč“ se mu podařilo vložit hodně opovržení.

„Chápu,“ řekl Rand prostě. Jeden mrtvý a tři vyhořelí. Ztrácejí Aes Sedai ve Věži taky tolik? Ale ony postupují pomalu. Mohou si dovolit postupovat pomalu. „Co je ta Černá věž, o které ten chlapík mluvil? Nelíbí se mi, jak to zní, Taime.“ Luis Therin znovu mumlal a sténal, nebyla to však srozumitelná slova.

Muž s orlím nosem pokrčil rameny a s majetnickou pýchou si prohlédl statek a žáky. „Jméno, co používají studenti. Nemůžeš tomu říkat pořád jenom ‚statek'. Jim to rozhodně nepřipadalo vhodné. Chtěli něco víc. Černá věž, aby vyrovnala Bílou.“ Naklonil hlavu a podíval se na Randa téměř koutkem oka. „Můžu to zarazit, přeješ-li si. Sebrat člověku ze rtů slovo je docela snadné.“

Rand zaváhal. Docela snadné, sebrat někomu ze rtů slovo, ale ne z mysli. Muselo se tomu tady nějak říkat. Vůbec ho to nenapadlo. Tak proč ne třeba Černá věž? Ačkoliv, když se podíval na statek a kostry budoucích domů – větší, ale pouze ze dřeva – to jméno v něm vyvolalo úsměv. „Ať to tak zůstane.“ Třeba Bílá věž začínala stejně prostě. Ne že by Černá věž měla někdy čas vyrůst do něčeho, co by s Bílou věží mohlo soupeřit. To jeho úsměv vymazalo a on se smutně podíval na děti. Hrál si tak jako ony, předstíral, že má šanci vybudovat něco, co by mohlo vydržet. „Svolej žáky, Taime. Musím jim říct pár věcí.“

Přišel v očekávání, že je shromáždí kolem sebe, a pak, když viděl, kolik jich je, ho napadlo, že by k nim možná mohl promluvit ze zadku žebřiňáku, které však teď zřejmě všecky někam zmizely. Taim však měl pro proslovy připravený řečnický pult, prostý kvádr černého kamene, tak upravený a naleštěný, že se ve slunečním světle leskl jako zrcadlo, a vzadu do něj byly vytesány dva schůdky. Stál na otevřeném prostranství za domem, země kolem byla holá, plochá a udusaná.

Z kvádru Rand získal vodítko k tomu, jak daleko Taim při svém verbování zašel. Jahar Narishma, jehož mu Taim ukázal, ten mladý muž s jiskrou, měl tmavé oči velké jako dívka, bledou tvář plnou sebevědomí a vlasy spletené do dvou dlouhých copů se zvonečky na koncích. Taim vlastně tvrdil, že pochází z Arafelu, avšak Rand v jiném muži, s vyholenou hlavou a uzlem na temeni, poznal Shienarce, a dva další měli průsvitné závoje, které v Tarabonu nosili muži i ženy. Byly tu šikmé oči ze Saldeje a bledí prcci z Cairhienu. Jeden stařík měl naolejovanou bradku zastřiženou do špičky v nápodobě tairenského urozeného pána, kým s tak ošlehanou a vrásčitou pletí rozhodně nebyl, a ne méně než tři nosili plnovousy a oholený horní ret. Rand jen doufal, že Taim nevzbudil Sammaelův zájem výpravou za rekruty do Illianu. Čekal, že uvidí převážně mladé muže, ale mladistvé tváře, jako měli Bene a Fedwin, vyrovnávaly prošedivělé a plešatějící hlavy, někteří měli dokonce ještě víc bílých vlasů než Damer. Když na to teď však pomyslel, nebyla to vůbec žádná záhada, nebyl důvod, proč by mezi těmi, kteří se mohli usměrňování naučit, neměl být stejný počet dědků jako kluků.

Rand nevěděl, jak vést proslovy, ale dlouho a důkladně promýšlel, co chce říci. Ne první část, ta však s trochou štěstí půjde vyřídit nejrychleji. „Nejspíš jste už slyšely řeči, že Věž... Bílá věž... je rozdělená. No, je to pravda. Existují vzbouřené Aes Sedai, které by se mohly rozhodnout, že půjdou za mnou, a vyslaly poselstvo. Devět z nich právě teď sedí v Caemlynu a čekají, aby mi udělaly radost. Takže až se doslechnete, že v Caemlynu jsou Aes Sedai, tak nevěřte žádným klepům. Víte, proč tam jsou, a můžete se vysmát do tváře každému, kdo přijde s nějakým hloupým žvástem.“

Žádná reakce se nedostavila. Jenom tam stáli, civěli na něj a téměř nemrkali. Taim se tvářil velice zatrpkle, velice velmi zatrpkle. Rand sáhl na větší váček v kapse a pokračoval s tou částí, na níž tak tvrdě dřel.

„Potřebujete jméno. Ve starém jazyce Aes Sedai znamená Služebníci všech, nebo něco velmi podobného. Starý jazyk se nepřekládá snadno.“ On sám znal jen pár slov, některá od Asmodeana, hrstku od Moirain, další k němu pronikla od Luise Therina. Ale to, co potřeboval, mu dodal Bashere. „Další slovo ve starém jazyce je asha’man. To znamená ochránce. Nebo obránce a pár dalších věcí. Říkal jsem vám, že starý jazyk je velmi přizpůsobivý. Ochránce mi ovšem připadá nejlepší. Ale ne jenom tak nějaký obránce nebo ochránce. Muže, který brání nespravedlivý případ, nemůžete nazvat asha’manem, a nikdy ne někoho zlého. Takový asha’man byl muž, který bránil pravdu, spravedlnost a právo pro každého. Ochránce, který se nevzdal, i když neměl žádnou naději.“ Světlo ví, že až přijde Tarmon Gai’don, nebude žádná naděje, pokud ne dřív. „Pro tohle jste sem přišli. Až skončíte se svým výcvikem, stanou se z vás asha’manové.“

Celým shromážděním proběhlo mumlání jako šustot listí ve větru, všichni to jméno opakovali, ale vše rychle utichlo. K Randovi teď vzhlíželi pozornýma očima. Málem viděl, jak všichni mají nastražené uši na jeho další slova. Bylo to alespoň o něco lepší než předtím. Když z kapsy vytahoval plátěný měšec, zacinkalo to.

„Aes Sedai začínají jako mladší novicky, pak se z nich stanou přijaté novicky a nakonec hotové Aes Sedai. Vy také budete mít hodnosti, ale ne jako ony. My nebudeme nikoho odhánět nebo posílat pryč.“ Posílat pryč? Světlo, udělal by cokoliv kromě toho, že by je svázal na rukou a na nohou, aby zastavil každého, kdo by chtěl odejít, pokud by uměl alespoň trošičku usměrňovat. „Když muž přijde do Černé věže poprvé...“ To jméno se mu rozhodně nelíbilo, „...bude se mu říkat voják, poněvadž tím se stane, když se k nám připojí, tím jste se stali všichni, vojáky, kteří bojují proti Stínu, a ne jenom Stínu, ale proti každému, kdo se staví proti spravedlnosti či utiskuje slabší. Když voják dosáhne jisté úrovně svých schopností, bude se zvát zasvěcený a bude nosit tohle.“ Z měšce vytáhl odznaky, jež vyrobil stříbrotepec, malý lesklý stříbrný mečík, dokonale zpodobněný, s dlouhým jílcem, šikmými záštitami a lehce zakřivenou čepelí. „Taime.“

Taim škrobeně došel ke kvádru a Rand se sklonil a připjal mu stříbrný mečík na vysoký límec kabátce. Na smolně černém suknu se zdánlivě leskl ještě jasněji. Taim měl ve tváři asi tolik výrazu jako kámen pod Randovýma nohama. Rand mu podal měšec a pošeptal mu: „Rozdej to těm, o nichž si myslíš, že jsou připravení. Hlavně ať určitě jsou připravení.“

Narovnal se a doufal, že odznaků bude dost. Tolik mužů totiž zdaleka nečekal. „Zasvěcený, který postoupí se svými schopnostmi dost daleko, získá titul asha’man a bude nosit tohle.“ Vytáhl malý sametový váček a zvedl to, co obsahoval. Sluneční světlo zajiskřilo na jemně tepaném zlatě a temně rudém smaltu. Hadovité tělo přesně odpovídalo tomu na Dračím praporci. Tento odznak také připíchl Taimovi na límec, na druhou stranu, takže se mu po stranách hrdla leskl meč a drak. „Já asi byl první asha’man,“ sdělil Rand studentům, „ale Mazrim Taim je druhý.“ Vedle Taimovy tváře vypadal i kámen měkce. Co se to s ním děje? „Doufám, že se z vás všech nakonec stanou asha’manové, ale ať toho dosáhnete či ne, nezapomínejte, že my všichni jsme vojáci. Čeká nás mnoho bitev, možná ne vždycky ty, které čekáme, a nakonec přijde Poslední bitva. Světlo dej, ať je skutečně poslední. Bude-li na nás Světlo svítit, zvítězíme. Zvítězíme, protože musíme.“

Když se odmlčel, měli aspoň trochu jásat. Rand se nepovažoval za takového řečníka, který by dokázal muže strhnout, aby dupali a křičeli, ale tihle muži věděli, proč jsou tady. Říci jim, že zvítězí, mělo vyvolat aspoň něco, jakkoliv chabého. Rozhostilo se však jen mlčení.

Rand seskočil z kamenného kvádru a Taim štěkl: „Rozchod za výukou a povinnostmi.“ Studenti – vojáci – se rozcházeli téměř stejně tiše, jako tu předtím stáli, pouze občas se k Randovi doneslo tiché mumlání. Taim ukázal na statek. Držel pytlík se špendlíky v podobě mečů tak pevně, až byl div, že ho přes látku žádný nepopíchal. „Má můj pán Drak čas na pohár vína?“

Rand kývl. Chtěl se tomu dostat na kobylku, než se vrátí do paláce.

Přední pokoj v domě byl takový, jak se dalo čekat. Podlaha byla čistě umetená, před krbem z červených cihel, tak čistým, až vypadalo nemožné, že v něm kdy hořel oheň, byly rozestavěné židle, každý pes jiná ves, s opěradly ze šprušlí. Na malém stolku ležel bílý plátěný ubrus s vyšívanými kvítky v rozích. Mlčky vstoupila Sora Gradyová a položila na stůl dřevěný podnos s jasně modrým džbánem na víno a dvěma bíle polévanými hrníčky. Rand si říkal, že po tak dlouhé době už její pohled nebude bolet, ale ona měla v očích tak vyčítavý výraz, že byl rád, když odešla. Uvědomil si, že se potila. Taim hodil váček na podnos a jeden hrnek rovnou vyprázdnil.

„Ženy ten trik se soustředěním neučíš?“ zeptal se Rand. „Je kruté nechat je se potit, když se muži nepotí.“

„Většina s tím nechce mít nic společného,“ utrousil Taim stroze. „Jejich manželé a milenci se je to snažili naučit, ale většinou je vůbec odmítaly poslouchat. Mohlo by to mít něco společného se saidínem, víš.“

Rand nahlédl do hrnku na tmavé víno. Musel si tu dávat pozor. Nesměl vyletět jen proto, že byl podrážděný. „Rád vidím, že tvoje verbování jde tak dobře. Říkals, že se vyrovnáš Věži... Bílé věži...“ Bílá věž, Černá věž. Co si z toho příběhy vyberou? Pokud nějaké budou, „...ani ne za rok, a jestli budeš pokračovat tímhle tempem, tak to dodržíš. Nechápu, jak jich dokážeš najít tolik.“

„Prosej dost písku,“ ucedil škrobeně Taim, „a nakonec najdeš pár zlatých zrnek. Teď to nechávám na ostatních, účastním se jen jedné dvou výprav. Damer, Grady, je tu tucet mužů, které můžu nechat na den o samotě. Jsou dost staří, aby neudělali nic hloupého, a je tady dost mladších, silných mužů, kteří dokážou vytvořit průchod, i když nic moc většího, než aby doprovodili staršího muže, co sám tak silný není. Do roka budeš mít svou tisícovku. A co ti, co jsem poslal do Caemlynu? Už jsi z nich udělal vojsko? Tam máš svou tisícovku a mnohem víc.“

„To nechávám na Basherem,“ odpověděl Rand tiše. Taimovi se posměšně zvedly koutky úst a Rand položil hrnek na stůl dřív, než ho rozmáčkne v pěsti. Bashere s nimi dělal, co mohl, to chápal, v táboře někde na západ od města. Dělal, co jen mohl, vzalo-li se v úvahu to, čím byli, jak to Saldejec označil, ubohá sebranka sedláků bez groše, uprchlých tovaryšů a neúspěšných řemeslníků, kteří nikdy předtím nedrželi meč, neseděli na koni se sedlem, ani se nedostali dál než pět mil od místa, kde se narodili. Rand měl příliš mnoho starostí, než aby si lámal hlavu s takovými, jako byli oni. Řekl Basheremu, aby si s nimi dělal, co bude chtít, a neobtěžoval ho, pokud by nedošlo k nepokojům.

Podíval se na Taima, který se nenamáhal skrýt opovržení, a dal ruce za záda, kde je zaťal v pěst. V dálce brumlal Luis Therin – ozvěna jeho vlastního hněvu. „Co to do tebe vjelo? Jako bys měl kudlibabku ve spodcích od chvíle, kdy jsem ti připíchl ty odznaky. Má to něco společného s nimi? Pokud ano, tak tomu nerozumím. Ti muži si budou o svých myslet víc, když viděli, jak jsi přijal ty svoje od Draka Znovuzrozeného. Vlastně, co se toho týče, budou si i o tobě myslet tím víc. Možná nebudeš muset udržovat disciplínu tak, že budeš muže práskat po hlavě. No, máš co říct?“ Začal docela dobře, klidným, byť ne tak docela mírným tónem – ani nechtěl, aby byl mírný – ale při řeči získal jeho hlas na důraze a hlasitosti. Ne že by křičel, přesto poslední otázka práskla jako bič.

S druhým mužem se udála ta nejpozoruhodnější změna. Taim se viditelně třásl – vzteky, usoudil Rand, ne strachem – ale když se třást přestal, zase to byl ten starý Taim. Ne zrovna přátelský, maličko výsměšný, ale velmi uvolněný a ovládající své city. „Když už to musíš vědět, tak mně dělají starosti Aes Sedai a ty. Devět jich přišlo do Caemlynu, dvě navíc, to dělá jedenáct. A mohly by tam být i jedna dvě navíc. Ještě jsem je nedokázal najít, ale –“

„Říkal jsem ti, aby ses držel mimo město,“ ucedil Rand stroze.

Našel jsem pár mužů, co kladou otázky za mě.“ Taimův tón byl suchý jako prach. „Nepřiblížil jsem se ke Caemlynu od chvíle, kdy jsem tě zachránil před tím šedým mužem.“

Rand to nechal plavat. Jen tak tak. Téměř. Hlas v jeho hlavě byl příliš tichý, aby mu bylo rozumět, ale zněl jako chladný hrom. „To spíš chytí kouř holýma rukama než nějaký klep.“ Tohle vyslovil se vším opovržením, které cítil – Taim že ho zachránili – a muž sebou trhl. Navenek pořád vypadal klidný, nicméně jeho oči byly jako tmavé drahokamy.

„A když se spojí s červenými Aes Sedai?“ Hlas měl chladný a pobavený, avšak v očích mu jiskřilo. „Na venkově jsou červené sestry. Několik oddílů, dorazily v posledních několika dnech. Snaží se bránit mužům, kteří přicházejí sem.“

Zabiju ho, zařval Luis Therin a Rand cítil to tápavé hmatání po saidínu.

Běž pryč, řekl mu důrazně. Tápání pokračovalo a hlas také mluvil dál.

Och, Světlo, zabil jsem je všecky. Všecky, které jsem miloval. Když ale zabiju jeho, bude to v pořádku. Můžu to napravit, když nakonec zabiju jeho. Ne, to nic nenapraví, ale stejně ho musím zabít. Zabít je všecky. Musím. Musím.

Ne! zařval Rand ve vlastní hlavě. Ty jsi mrtvý, Luisi Therine. Já jsem živý, Světlo tě spal, a ty jsi mrtvý! Jsi mrtvý!

Náhle si uvědomil, že se naklání nad stůl a opírá se, jak se mu podlamují kolena. A mumlá: „Jsi mrtvý! Já jsem živý a ty jsi mrtvý!“ Saidínu se ale nechopil. A Luis Therin také ne. Roztřeseně se podíval na Taima a s překvapením si v jeho tváři všiml ustaraného výrazu.

„Musíš vydržet,“ pronesl k němu Taim tiše. „Jestli se dá zdravý rozum udržet, musíš to dokázat. Neuspěješ-li, bude cena příliš vysoká.“

„Já vydržím,“ pravil Rand a narovnal se. Luis Therin mlčel. Ve své hlavě byl zřejmě pouze on sám. A taky cítil Alannu, samozřejmě. „Chytily tyhle červené někoho?“

„Ne, pokud jsem slyšel.“ Taim ho pozorně sledoval, jako by čekal další výbuch. „Většina žáků teď přichází průchody, a se všemi těmi lidmi na silnicích nemůže být snadné vybrat muže, který míří sem, pokud moc nemluví.“ Odmlčel se. „V každém případě je možné se jich snadno zbavit.“

„Ne.“ Je Luis Therin opravdu pryč? Přál si to, a věděl, že by byl trouba, kdyby tomu uvěřil. „Jestli začnou chytat muže, budu s tím muset něco udělat, ale zatím tam na venkově nikoho neohrožují. A věř mi, žádná z těch, které vyšle Elaida, se k Aes Sedai ve městě nepřipojí. Obě bandy by spíš uvítaly s otevřenou náručí tebe než jedna druhou.“

„A co ty, jež nejsou na venkově? Jedenáct jich je? Pár nešťastných náhod by to mohlo snížit na mnohem bezpečnější počet. Jestli si nechceš zašpinit ruce sám, já klidně –“

„Ne! Kolikrát musím říkat, že ne! Jestli v Caemlynu ucítím muže, co dokáže usměrňovat, přijdu si pro tebe, Taime. Přísahám, že ano. A nemysli si, že když zůstaneš dost daleko od paláce, že tě neucítím a ty budeš v bezpečí. Jestli některá z těch Aes Sedai zemře bezdůvodně, budu vědět, komu to dát za vinu. Nezapomeň!“

„Stavíš široké hranice,“ prohodil Taim suše. „Jestli se Sammael nebo Demandred rozhodnou tě popíchnout a na práh ti hodí pár Aes Sedai, otevřeš mi žíly?“

„Zatím to neudělali, a ty bys měl radši doufat, že s tím nezačnou. Říkal jsem, nezapomeň.“

„Slyším, můj pane Draku, a samozřejmě poslechnu.“ Muž s orlím nosem se lehce poklonil. „Pořád ale tvrdím, že jedenáct je nebezpečný počet.“

Rand se proti své vůli zasmál. „Taime, chci je naučit tancovat podle mé píšťaly.“ Světlo, jak je to dávno, co hrál na flétnu? Kde vůbec je jeho flétna? Jen nejasně zaslechl, jak se Luis Therin pochechtává.

43

U Růžové koruny

Kočár, který Merana najala, se pomalu kolébal přecpanými ulicemi směrem k Růžové koruně. Přinejmenším navenek byla Merana klidná. Byla to tmavovlasá žena s chladnýma oříškovýma očima, ruce se štíhlými prsty měla mírumilovně složené v klíně na suknici ze světle šedého hedvábí. Uvnitř však tak vyrovnaná nebyla. Před osmatřiceti lety náhodou dostala příležitost vyjednat smlouvu mezi Arad Domanem a Tarabonem, která měla ukončit jejich sváry kvůli Almothské pláni, kdy Domanci i Taraboňané na každém kroku uhýbali a třikrát div že nezačali válku přímo uprostřed vyjednávání, a celou dobu byli jen samý úsměv a ztělesněná dobrá vůle. Když podpisy na smlouvě konečně oschly, měla Merana pocit, jako by se skutálela z prudkého srázu v sudu plném třísek, a po tom všem se ukázalo, že smlouva stojí za méně než vosk a stuhy na pečetích. Doufala, že to, co se dnes odpoledne začalo v královském paláci, skončí lépe – muselo – ale sama měla pocit, jako by právě vylezla z dalšího takového sudu.

Min seděla se zavřenýma očima. Mladá žena asi podřimovala pokaždé, když s ní Aes Sedai zrovna přímo nemluvily. Druhé dvě sestry v kočáře po dívce občas vrhly rychlý pohled. Seonid, chladná a rezervovaná v zeleném brokátu, a Masuri, štíhlá, s veselým pohledem v hnědém šatu vyšívaném na lemu liánami. Všechny byly oblečené formálně, se šátky a v barvách svého adžah.

Merana si byla jistá, že když se podívají na Min, napadne je to samé, co ji. Seonid by to jistě měla chápat, i když, kdo si mohl být jistý? Seonid byla ve věci svých strážců velmi metodická a praktická, chovala se k nim skoro jako žena s párkem cenných vlkodavů, které má docela ráda. Masuri by to mohla pochopit. Velmi ráda tancovala a koketovala, ačkoliv byla na toho ubohého muže schopná zapomenout ve chvíli, kdy by se doslechla o nějakém starém ukrytém rukopisu. Merana sama byla zamilovaná naposledy někdy před uzavřením Páté falmeské smlouvy, ale pamatovala se na to, a stačilo jí jenom zahlédnout, jak Min na al’Thora zírá, aby poznala ženu, která vyhodila zdravý rozum oknem a srdce se jí žene cvalem.

Neměla důkaz, že Min opomněla všechna jejich napomenutí, porušila slib a al’Thorovi všechno vyzradila, ale věděl o Salidaru. Věděl, že Elain je tam, a jejich vyhýbavé odpovědi ho pobavily –pobavily! Kromě otázky, zda Min porušila důvěru – odteď bylo v každém případě nezbytně nutné dávat si v její přítomnosti pozor na jazyk – to bylo děsivé, když se všechno spojilo dohromady. Merana nebyla zvyklá mít strach. Mívala ho často v roce poté, co zemřel Basan – po něm už se nikdy s žádným strážcem nespojila, částečně proto, že tím nechtěla procházet znovu, a také částečně proto, že měla prostě moc práce, aby si hledala toho správného muže – ale tenkrát to bylo naposledy, kdy poznala něco víc než obavy, a to bylo před aielskou válkou. Teď však cítila strach a nelíbilo se jí to. Všechno se ještě mohlo vyvinout dobře, nestalo se nic skutečně závažného, ale z al’Thora samotného se jí kolena měnila ve vodu.

Najatý kočár se zakymácel a zastavil na dvoře u Růžové koruny. Ven vyběhli pacholci ve vestách s růžemi, chytali uzdy a otevírali dveře.

Šenk odpovídal třem poschodím ze skvěle opracovaného bílého kamene, byl obložen tmavými leštěnými panely a měl vysoké krby obložené bílým mramorem. Na jedné krbové římse stály velké hodiny, místy pozlacené, které po každé hodině hrály zvonkohru. Šenkýřky nosily modré šaty a bílé zástěry s vyšitým růžovým věnečkem, všechny se usmívaly, byly zdvořilé, pracovité, a ty, co nebyly krásné, byly alespoň hezké. Růžová koruna byla oblíbená u vznešených pánů z venkova, kteří v Caemlynu neměli vlastní zámek, ale teď u stolů seděli pouze strážci. A Alanna a Verin, až vzadu. Kdyby bylo po Meranině, byly by čekaly v kuchyni se služebnými. Ostatní sestry byly všechny někde venku. Nebylo času nazbyt.

„Jestli vám to nevadí,“ ozvala se Min, „tak bych se trochu prošla. Ráda bych před setměním viděla kousek Caemlynu.“

Merana jí dala svolení, a když mladá žena vyrazila zase ven, vyměnila si pohled se Seonid a Masuri. Přemýšlela, jak dlouho asi Min potrvá, než se vrátí do paláce.

Okamžitě se objevila paní Cinchoineová, kulaťoučká jako každá správná hostinská, kterou kdy Merana viděla, neustále se klaněla a mnula si růžovoučké ruce. „Můžu pro tebe něco udělat, Aes Sedai? Můžu něco přinýst?“ Merana u ní bydlela dost často a ona se o ni dobře starala, jak předtím, tak i poté, co zjistila, že je Aes Sedai.

„Borůvkový čaj,“ požádala ji Merana s úsměvem. „Do toho soukromého pokoje nahoře.“ Když hostinská odešla, volajíc na jednu služebnou, úsměv zmizel. Merana ostře kývla Alanně a Verin, aby se k ní nahoře připojily, a pětice se mlčky vydala do schodů.

Z oken pokoje byl hezký výhled do ulice, pokud by někdo po něčem takovém toužil, což Merana nebyla. Zavřela okna, která byla otevřená, aby dovnitř nepronikal takový hluk, a obrátila se zpět k ostatním. Seonid a Masuri se posadily. Alanna a Verin zůstaly stát mezi nimi. Verininy šaty z tmavého sukna vypadaly pomačkané, ačkoliv nebyly, a na špičce nosu měla skvrnu od inkoustu, oči však měla jako ptáček, bystré a pozorné. Alanně se oči také leskly, ale spíš hněvem, a ruce se jí lehce chvěly, když svírala suknice modrých hedvábných šatů se žlutým živůtkem. Vypadalo to, že v šatech spala. Samozřejmě měla menší omluvu. Menší, ale to nestačilo.

„Ještě nevím, Alanno,“ pronesla Merana rázně „Jestli tvoje činy neměly nějaký vedlejší účinek. Nezmínil se o tom, že ses s ním spojila – proti jeho vůli – ale byl příkrý, velmi příkrý, a –“

„Oznámil nějaká další omezení?“ přerušila ji Verin a mírně naklonila hlavu na stranu. „Mně se zdá, že všechno jde dobře. Při zprávě o vás neutekl. Přijal tři. Přinejmenším s jistou zdvořilostí, jinak byste byly navztekané. Trochu se nás bojí, což je dobré, jinak by žádné hranice neustanovil, ale pokud nevyhlásí další, pořád máme svobodu jako předtím, takže není vyděšený. A my ho hlavně nesmíme vylekat moc."

Potíž s Verin a Alannou byla v tom, že nebyly součástí Meraniny výpravy. Neměla nad nimi žádné pravomoce. Vyslechly si zprávy o Logainovi a červených a souhlasily, že Elaida nesmí zůstat na amyrlinině stolci, to však nic neznamenalo. Alanna samozřejmě neznamenala skutečný problém, spíš skrytý. Byly s Meranou skoro stejně silné v jediné síle, a jediný způsob, jak určit, která je silnější, by byl opravdový souboj, takový, jaké provádějí novicky, pokud je u toho nechytí. Alanna byla novickou šest let, Merana jen pět, ale důležitější bylo, že Merana byla Aes Sedai deset let v den, kdy porodní bába položila Alannu její matce k prsu. To všechno vyřešilo. Merana měla přednostní právo. Žádná samozřejmě v takových mezích nepřemýšlela, pokud je někdo nenanesl, ale obě to věděly a přirozeně se přizpůsobily. Ne že by Alanna přijímala rozkazy, ale pudová úcta ji určitě udrží do jisté míry na uzdě. A také vědomí toho, co provedla.

Problémem byla Verin, ta, která Meranu přiměla přemýšlet o síle a přednostních právech. Merana se znovu vcítila do její síly, ačkoliv samozřejmě věděla, co najde. Nedalo se poznat, která z nich je silnější. Obě byly mladšími novickami pět let, šest přijatými. To byla jedna z věcí, které každá Aes Sedai věděla o druhých, i kdyby už nevěděla nic jiného. Rozdíl byl v tom, že Verin byla starší, možná skoro o tolik starší, o kolik byla Merana starší než Alanna. Několik bílých vlasů u Verin to ještě podtrhovalo. Kdyby byla Verin součástí poselstva, neznamenalo by to vůbec žádný problém, ale ona nebyla, a Merana se přistihla, že ji pozorně poslouchá, bezmyšlenkovitě jí prokazuje úctu. Dvakrát za dopoledne si musela připomínat, že Verin tu nevelí. Jediné, díky čemu byla situace aspoň trochu snesitelná, bylo to, že Verin musela cítit něco z Alanniny viny. Bez toho by se jistě posadila stejně jako ostatní, nestála by tu vedle Alanny. Kdyby jen existoval nějaký způsob, jak ji přimět, aby ve dne v noci zůstala u Culainova psa a dávala pozor na ten úžasný poklad dívek z Dvouříčí.

Merana se posadila, takže se Seonid a Masuri seděly kolem dvojice, a pečlivě si upravila suknice a šátek. Byla v tom jistá převaha, když člověk seděl a ostatní stáli. Pro ni to, co Alanna udělala, bylo téměř jako znásilnění. „Vlastně ustanovil další omezení. Je sice dobré, že jste vy dvě našly tu jeho školu, ale teď vám důrazně radím, abyste zapomněly na cokoliv, co jste s ní snad chtěly provádět. On nám... přikázal... držet se stranou od jeho... mužů.“ Pořád ho viděla, jak se předklání na tom obludném trůně se Lvím trůnem vystaveným za sebou a kusem vyřezávaného oštěpu v ruce. Nepochybně to byl nějaký aielský zvyk.

„Poslouchej mě, Merano Sedai,“ řekl docela mile a dost důrazně. „Nechci žádné potíže mezi Aes Sedai a asha’many. Nakázal jsem vojákům, aby se od vás drželi dál, ale nedopustím, aby se stali kořistí Aes Sedai. Jestli půjdete lovit do Černé věže, může se z vás samotných stát večeře. A tomu se oba chceme vyhnout.“

Merana byla Aes Sedai dost dlouho, takže se nezachvěla pokaždé, když jí někdo přešel po hrobě, ale tentokrát se ovládla jen tak tak. Asha’manové. Černá věž. Mazrim Taim! Jak to mohlo zajít tak daleko? A přesto si byla Alanna jistá, že tam je víc než stovka mužů, ačkoliv samozřejmě neprozradila žádné podrobnosti, jak to ví. Žádná sestra by jen tak nevydala své špehy. Jenomže na tom nezáleželo. „Když se budeš honit za dvěma zajíci, utečou ti oba,“ znělo staré rčení, a al’Thor byl tím nejdůležitějším zajícem na světě. Ostatní museli počkat.

„Je...? Je pořád tady, nebo odešel?“ Verin a Alanna zřejmě braly docela klidně, že al’Thor umí zjevně cestovat. Merana z toho byla pořád trochu nesvá. Co jiného se ještě naučil, co Aes Sedai zapomněly? „Alanno? Alanno!“

Štíhlá zelená sestra sebou škubla a vytrhla se ze zamyšlení. Zřejmě takhle odplouvala často. „Je ve městě. V paláci, myslím.“ Pořád mluvila trochu zasněně. „Byl... Má v boku ránu. Starou ránu, ale jenom zpola zahojenou. Pokaždé, když se nad tím zamyslím, je mi do pláče. Jak s tím může žít?“

Seonid se na ni příkře podívala. Každá žena, která měla strážce, cítila jeho zranění. Ona však věděla, čím Alanna prochází, když ztratila Oweina, a když promluvila, zněl její hlas mírně a jenom trochu naštětěně. „No, Teryl a Furen byli občas zranění tak, že mi z toho bylo mdlo, i když jsem to cítila slabě, a ani na chvíli nezpomalili. Ani na chvíli.“

„Myslím,“ ozvala se tiše Masuri, „že odbočujeme od tématu.“ Vždycky mluvila tiše, ale na rozdíl od většiny hnědých vždy k tématu.

Merana kývla. „Ano. Uvažovala jsem nad tím, že zaujmu Moirainino místo po jeho boku...“

Zaklepání na dveře ohlásilo ženu v bílé zástěře s podnosem, přinášející čaj ve stříbrném čajníku a porcelánové hrníčky. U Růžové koruny byli zvyklí na šlechtu. Když žena položila podnos a nalila jim čaj, Alanna už nebyla zasněná. V tmavých očích jí plál oheň. Zvláště zelené na své strážce žárlily, a al’Thor teď patřil jí, ať už se s ním spojila jakkoliv nevhodně. Když přišlo na tohle, veškerá úcta zmizela. Stála tu rovná jako svíce a jen čekala na Meranina další slova, aby věděla, má-li sekat a párat. Merana přesto počkala, až měly všechny nalitý borůvkový čaj a seděly. Vyzvala dokonce i Verin a Alannu, aby se posadily. Ta hloupá ženská si zasloužila trochu vytrestat, dokonce i přes Oweina. Možná se to nakonec od znásilnění vůbec nelišilo.

„Uvažovala jsem o tom,“ pokračovala konečně, „a zavrhla to. Mohla bych to dokázat, kdybys neudělala to, cos udělala, Alanno, ale on teď Aes Sedai podezírá, takže kdybych to navrhla, mohl by se mi vysmát do očí.“

„Je nadutý jako každý král,“ utrousila Seonid stroze.

„Právě, jak to Elain a Nyneiva povídaly, a víc,“ dodala Masuri a potřásla hlavou. „Tvrdil, že pozná, kdy žena usměrňuje. Málem jsem uchopila saidar, abych mu ukázala, že se mýlí, ale samozřejmě cokoliv, co bych udělala, by ho mohlo poplašit příliš.“

„Všichni ti Aielové.“ Seonid mluvila sevřeně. Byla Cairhieňanka. „Muži a ženy. Myslím, že by se do nás pokusili vrazit oštěpy, kdybychom mrkly rychle. Jedna, jakási sluncovlasá žena, která aspoň měla sukni, se vůbec nenamáhala skrýt, jak nás nemá ráda.“

Merana měla občas dojem, že Seonid si plně neuvědomuje, že al’Thor sám by mohl znamenat nebezpečí.

Alanna si začala mimoděk hryzat spodní ret jako malá holka. Ještě dobře, že se o ni Verin stará, v tomhle stavu by neměla zůstávat sama. Verin jenom upíjela čaj a dívala se. Verininy oči dokázaly být pěkně znepokojivé.

Merana se slitovala. Až příliš dobře si pamatovala, jaký křehký uzlíček nervů z ní byl po Basanově smrti. „Naštěstí se zdá, že jeho podezíravost by mohla mít i dobrou stránku. V Cairhienu přijal poselstvo od Elaidy. Nijak se tím netajil. Myslím, že díky své podezíravosti si je bude držet pěkně od těla.“

Seonid postavila šálek na podšálek. „Myslí si, že nás štve proti sobě."

„A taky by mohl,“ ucedila Masuri, „až na to, že my o něm víme víc, než může Elaida. Myslím, že ona svoje vyslankyně posílala za ovčákem, byť ovčákem v hedvábném kabátku. Ať už je cokoliv, ovčákem již rozhodně není. Moirain ho, zdá se, učila dobře.“

„Byly jsme varovány dopředu,“ řekla Merana. „Myslím, že ony nejspíš nebyly.“

Alanna na ně zírala a mrkala. „Takže jsem všecko nezničila?“ Všechny tři přikývly a ona se zhluboka nadechla a zamračeně si uhladila suknice, jako by si právě všimla, jak je pomačkaná. „Ještě bych ho mohla přimět, aby mě přijal.“ Na pomačkanou sukni zapomněla, hlas i výraz měla s každým slovem klidnější a sebevědomější. „Co se jeho amnestie týče, možná že se budeme muset zdržet všech činů, ale to ještě neznamená, že bychom neměly dělat žádné plány. Takové nebezpečí nelze pominout.“

Merana na chvíli zalitovala, že se slitovala. Tahle ženská provedla něco takového, a jediné, co jí skutečně dělalo starosti, bylo, zda to nepoškodilo jejich šance na úspěch. Váhavě však přiznala, že kdyby byl al’Thor díky tomu povolnější, ještě by jí pomohla. „Nejdřív musíme přivést al’Thora takříkajíc k poslušnosti. Plány počkají, dokud to bude třeba, Alanno.“ Alanna stiskla rty, ale po chvíli kývla na souhlas. Nebo se aspoň podvolila.

„A jak ho přivedeme k poslušnosti?“ zeptala se Verin. „Musíme s ním zacházet velmi opatrně. Jako s vlkem na vodítku silném jako nitka.“

Merana zaváhala. Nehodlala se s těmito dvěma, které ke sněmovně v Salidaru vázalo jenom velmi chabé spojenectví, podělit o všecko. Děsila se toho, co by se stalo, kdyby se Verin pokusila převzít vedení, tedy spíš, pokud by se jí podařilo ho převzít. Ona sama věděla, jak to vyřídit. Byla vybrána, neboť celý život strávila urovnáváním citlivých rozmíšek, vyjednáváním smluv tam, kde byla nenávist zřejmě nesmiřitelná. To, že byly dohody nakonec porušeny a smlouvy zrušeny, bylo v lidské přirozenosti, a přesto za čtyřicet šest roků byla Pátá falmeská smlouva jejím jediným skutečným neúspěchem. Tohle všechno věděla, jenže za všechny ty roky se některé pudy ukotvily pěkně hluboko. „Půjdeme za jistými šlechtici, kteří jsou nyní naštěstí právě všichni v Caemlynu...“

„Mně dělá starosti Elain,“ prohlásila rázně Dyelin. Tím rázněji, že byla v obývacím pokoji s Aes Sedai sama. Aes Sedai na vás uměly tvrdě zatlačit, když jste byli sami a ochabli jste. Zvlášť když nikdo jiný nevěděl, že jste s nimi o samotě.

Kairen Sedai se usmála, avšak ani její úsměv, ani chladné modré oči nic neprozradily. „Je docela dobře možné, že dědička ještě usedne na Lví trůn. To, co lidem připadá jako nepřekonatelný problém, bývá pro Aes Sedai málokdy neřešitelné.“

„Drak Znovuzrozený říká –"

„Muži toho namluví spoustu, urozená paní Dyelin, ale ty víš, že já nelžu.“

Luan poplácal bílého tairenského hřebce, potom se rozhlédl na obě strany pro případ, že by ze stájí vycházeli pacholci, a jen tak tak uhnul před poťouchlým kousnutím. Rafelin strážce by je varoval, ale Luan si nebyl jistý, jestli poslední dobou ještě někomu důvěřuje. Zvláště ne takovéhle návštěvě. „Nejsem si jistý, že rozumím,“ ucedil stroze.

„Jednota je lepší než rozkol,“ řekla Rafela, „mír je lepší než válka a trpělivost lepší než smrt.“ Luan prudce otočil hlavu, jak tak podivně zakončila své otřepané pravdy, a kulatolící Aes Sedai se usmála. „Nebude Andoru líp, když Rand al’Thor opustí zemi v míru a jednotě, urozený pane Luane?“

Držíc si roucho u těla, Ellorien zírala na Aes Sedai, jíž se podařilo dostat se k ní v lázni, aniž by ji někdo předem ohlásil, a nejspíš také bez toho, aby ji někdo zahlédl. Žena s měděnou pletí na ni hleděla, sedíc na stoličce na druhé straně mramorové vany plné vody, jako by všechno bylo přirozené a obyčejné. „Kdo,“ zeptala se Ellorien nakonec, „pak získá Lví trůn, Demiro Sedai?“

„Kolo tká, jak si kolo přeje,“ zněla odpověď, a Ellorien věděla, že jiné se jí nedostane.

44

Barva důvěry

Jakmile Vanin odešel vyřídit Bandě, aby zůstala sedět na zadku, Mat zjistil, že v celém Salidaru nezůstal jediný hostinec, všechny zabraly Aes Sedai, a pět stájí bylo plných až k prasknutí. A přesto, když jednomu pacholkovi s protáhlou tváří strčil drobný stříbrňák, chlapík nechal z dvorku obehnaného kamennou zídkou, kde bylo místo pro šest koní, odklidit pytle ovsa a balíky sena. Taky Matovi a ostatním pěti mužů z Bandy ukázal místa na spaní na půdě, kde bylo o málo chladněji než všude jinde.

„O nic se neproste,“ nakázal Mat svým mužů, když jim rozděloval zbytek peněz. „Za všechno plaťte a nepřijímejte žádný dary. Banda nebude nikomu tady zavázaná.“

Jeho falešná sebedůvěra se přenesla i na ně, takže ani nezaváhali, když jim nařídil, že mají praporce upevnit tak, aby ze dveří na půdu visely dolů na přední straně stáje, karmínová a bílá, černobílý kotouč a drak jasně všem na očích. Na druhou stranu, pacholkovi málem vylezly oči z důlků a div že netancoval, když chtěl vědět, co to Mat vlastně provádí.

Mat se jenom zazubil a hodil chlapíkovi zlatou marku. „Jenom dávám všem jasně na vědomí, kdo přišel na návštěvu.“ Chtěl, aby si Egwain uvědomila, že se nenechá do něčeho tlačit, a přimět lidi, aby si to uvědomili, občas znamenalo, že jste se museli chovat jako hlupáci.

Potíž ale byla v tom, že praporce neměly žádný účinek. Každý, kdo šel kolem, samozřejmě zíral s otevřenou pusou a ukazoval si, spousta Aes Sedai se přišla jenom podívat, s chladnýma očima a bezvýraznou tváří, ale on zpola očekával rozčilenou žádost, aby je sundal – a ta nepřišla. Když se vrátil k Menší věži, jakási Aes Sedai, které se nějak podařilo i přes hladké bezvěké rysy nasadit afektovaný výraz, si upravila šátek s hnědými třásněmi a naprosto jasně mu oznámila, že amyrlin nemá čas. Snad ho tak za den dva přijme. Snad. Elain zřejmě někam zmizela, a stejně tak Aviendha, ale zatím nikdo nekřičel, že došlo k vraždě. Napadlo ho, že Aielance by někde mohly natahovat bílé šaty. Jemu na tom nezáleželo, pokud to udrží mír. Nechtěl být tím, kdo Randovi řekne, že jedna zabila druhou. Letmo zahlédl Nyneivu, ale ona zahnula za roh, a než tam došel, byla pryč.

Většinu odpoledne strávil hledáním Toma a Juilina. Jeden z nich by mu určitě řekl víc o tom, co se děje, a kromě toho se musel Tomovi omluvit za své poznámky ohledně dopisu. Naneštěstí nikdo zřejmě nevěděl, kam se oba poděli. Dávno před setměním usoudil, že je drží někde stranou, aby k nim nemohl. Egwain ho opravdu chtěla nechat dusit ve vlastní šťávě, ale on jí hodlal dát na srozuměnou, že ještě ani nezačal bublat. Díky tomu si šel zatancovat.

Vypadalo to, že oslavy na počest nové amyrlin měly pokračovat celý měsíc, a přestože každý v Salidaru zřejmě celý den pracoval na plné obrátky, jakmile padla tma, byly na každé křižovatce zapáleny hranice a objevily se skřipky a píšťaly a dokonce jeden dva dulcimery. Vzduchem se nesla hudba a smích a slavnost vládla až do doby, kdy se lidé odebrali do postelí. Mat viděl v ulicích tancovat Aes Sedai s povozníky a pacholky, pořád ještě v hrubých šatech, a strážce tancovat se služkami a kuchařkami, které odložily zástěry. Egwain však ne. Zatracená amyrlin neposkakovala po ulicích. Ani Elain nebo Nyneiva, a také ne Tom a Juilin. Tom by si tanec nenechal ujít, ani kdyby měl obě nohy zlomené, pokud by ho schválně nedržely stranou. Mat se také zúčastnil zábavy, ať každý vidí, že jemu na světě nezáleží. Nefungovalo to přesně tak, jak si přál.

Chvíli tancoval s nejkrásnější ženou, jakou kdy v životě viděl, štíhlou, přesto ale dobře vyvinutou krasavicí, která se chtěla o Matu Cauthonovi všecko dozvědět. Bylo to velmi lichotivé, zvlášť když ho o tanec požádala ona. Po chvíli si však všiml, že Halima má způsob, jak se o něj letmo otřít, jak se naklonit, když se chce na něco podívat, aby jí musel nahlédnout do výstřihu. Bylo by se mu to i líbilo, nebýt toho, že se mu pokaždé pozorně podívala do tváře a pobaveně se usmála. Nebyla moc dobrá tanečnice – například se pořád snažila vést – a on to nakonec vzdal.

Nemělo to být nic, ale než ušel deset kroků, liščí hlava ho zamrazila na prsou jako led. Otočil se, hledaje cokoliv podezřelého. Uviděl Halimu, jež na něj ve světle ohně zírala. Byla to jen chvilka, než popadla za ruku jednoho strážce a roztočila se s ním v tanci, Mat si však byl jistý, že na té překrásné tváři zahlédl zděšení.

Skřipky zakvílely melodii, kterou znal. Aspoň v jedné ze svých starých vzpomínek, a příliš se nezměnila, vzal-li v úvahu, že uplynulo víc než tisíc let. Slova se musela změnit úplně, protože ta stará, která mu táhla hlavou, by tady na milost nepřišla.

Aes Sedai říká, mně důvěřuj jen.

Já nebesa podepřu svým ramenem.

Mně věř, že vím a nejlepší udělám.

A o zbytek se sama postarám.

Jenže důvěry barva je tmavé sémě rostoucí.

Důvěry barva je ze srdce krev proudící.

Důvěry barva je poslední duše věc.

Důvěry barva je smrt nakonec.

„Aes Sedai?“ řekla kyprá mladá žena na jeho otázku opovržlivě. Byla hezká a za jiných okolností by se možná pokusil uloupit jí hubičku a objetí. „Halima je jenom tajemnice Delany Sedai. Pořád si utahuje z mužů, to dělá. Jako když má dítě novou hračku. Kdyby ji Delana nechránila, byla by už desetkrát po krk v horké vodě.“

Královna na trůně říká, mně důvěřuj jen,

neboť já břímě nést musím samotná jen.

Mně věř, že vládnout a soudit budu po právu

a nikdy tě za hlupce míti nebudu.

Jenže důvěry zvuk je štěkot psa na hrobě.

Důvěry zvuk je zrádný čin v temnotě.

Důvěry zvuk je poslední duše věc.

Důvěry zvuk je smrt nakonec.

Možná se zmýlil. Možná ji jenom šokovalo, že odešel. Jen málokterý muž by odešel od ženy, jež vypadala jako ona, bez ohledu na to, jak je uštěpačná a jak špatně tancuje. Muselo to být ono. Zůstávala však otázka, kdo a proč. Rozhlížel se kolem sebe po tanečnících a lidech, kteří se dívali ze stínů a čekali, až na ně přijde řada. Zlatovlasá hledačka rohu, jež mu připadala povědomá, roztáčela jednoho zvlášť strupatého chlapíka a cop za ní jen vlál. Aes Sedai Mat poznal podle tváří – alespoň většinu z nich – jenomže se nedalo poznat, která z nich se pokusila o... Ať už se pokoušela o cokoliv.

Vyrazil ulicí k další hranici, částečně i proto, aby se dostal z doslechu té písničky, než v jeho hlavě dojde přes „krále na výsostech“ a „urozené paní a pány“ na „lásku života tvého". V té staré vzpomínce si pamatoval, jak tuhle píseň psal pro lásku svého života. Důvěry chuť je smrt nakonec. Na dalším rohu huslar a žena s píšťalou hráli něco, co připomínalo „Načechrejte brka", dobrý vesnický tanec.

Jak dalece může důvěřovat Egwain? Je z ní teď Aes Sedai. Musí být, když je amyrlin, dokonce i hadrářská amyrlin v hadrářské vesnici. No, ať je z ní cokoliv, je to pořád Egwain. Nedokázal uvěřit, že by na něj takhle zaútočila ze tmy. Jistě, Nyneiva by mohla, ačkoliv ne tak, aby ho opravdu zranila. Zadek ho ale pořád bolel. Modřina zatvrdla. A jenom Světlo vědělo, co může provést ženská jako Elain. Usoudil, že se ho pořád ještě snaží zahnat pryč. Nejspíš může čekat další pokusy. Nejlepší bude, když si jich nebude všímat. Skoro doufal, že to zkusily znovu. Nemohly se ho dotknout s pomocí jediné síly, a čím víc se budou snažit a neuspějí, no, tím jasnější jim bude, že s ním nepohnou.

Přistoupila k němu Myrelle a zastavila se vedle něj. Spolu se dívali na tančící. Nejasně si na ni vzpomínal. Nemyslel si, že o něm ví něco nebezpečného. Nemyslel si to. Nebyla samozřejmě tak krásná jako Halima, nicméně pořád byla víc než jen hezká. V obličeji se jí mihotaly stíny, takže téměř zapomněl, že je Aes Sedai.

„Teplá noc,“ prohodila s úsměvem a pokračovala dál stejně ledabyle. On se zatím tolik těšil z pohledu na ni, že mu chvíli trvalo, než si uvědomil, kam míří.

„To nemyslím,“ odmítl zdvořile, když ho pustila ke slovu. Tohle pocházelo z toho, když zapomněl, že Aes Sedai je Aes Sedai.

Ona se jenom usmála. „Bylo by z toho mnoho výhod a já bych se tě nesnažila držet u svých sukní. Mnoho výhod. Rozhodl ses pro nebezpečný život, nebo si nebezpečí vybralo tebe. Strážce by měl větší naději na přežití.“

„To vážně ne. Ale děkuju za nabídku."

„Promysli to, Mate. Nebo... Už se s tebou spojila amyrlin?"

„Ne.“ To by Egwain neudělala. Nebo ano? Nemohla to udělat, dokud nosil svůj medailonek, ale udělala by to, kdyby ho neměl? „Omluv mě, prosím.“ Lehce se jí poklonil a rychle odešel k místu, kde hezoučká modrooká mladá žena podupávala nohou do taktu. Měla sladké rtíky, správné pro líbání, a on se zatraceně chtěl bavit. „Spatřil jsem tvoje oči a nemohl jsem si pomoct, abych nepřišel. Zatančíš si se mnou?“

Příliš pozdě na jejím prstě spatřil prsten s Velikým hadem, poté se ty sladké rtíky otevřely a hlasem, který znal přespříliš dobře, pravila: „Jednou jsem se tě ptala, jestli tam budeš, až bude hořet dům, chlapče, ale zdá se, že tvým zvykem je skákat do ohně. Teď jdi pryč a najdi si někoho, kdo si s tebou bude chtít zatancovat.“

Siuan Sanche! Je přece utišená a mrtvá! Zlobně se na něj mračila s tváří nějaké mladé ženy, kterou ukradla, tak to je, a ještě nosí prsten Aes Sedai! Požádal o tanec Siuan Sanche!

Když ještě zíral, přitočila se k němu štíhlá a pružná mladá Domanka ve světle zelených šatech, natolik tenkých, že jimi ve světle hranice prosvítalo její tělo. Mrazivě se na Siuan podívala a ta její pohled se zájmem opětovala. Domanka ho málem násilím vtáhla mezi páry. Byla vysoká jako Aielka, tmavé oči měla ve skutečnosti o něco výš než on. „Mimochodem, jmenuji se Leana,“ prohodila a hlas měla jako medové pohlazení, „pro případ, že jsi mne nepoznal.“ Její tichý smích zněl také jako pohlazení.

Mat nadskočil a málem pokazil první otočku. Taky měla na ruce prsten. Pohyboval se bezmyšlenkovitě. Vysoká nevysoká, v jeho rukou byla jako pírko, plující labuť, to však rozhodně nestačilo, aby nepřemítal nad otázkou, která se mu v hlavě vynořila jako ohňostrůjcova rachejtle. Jak? Jak, pod Světlem? Na vrchol všeho, když tanec skončil, prohodila: „Jsi velmi dobrý tanečník,“ tím hladícím hlasem a potom ho velmi důkladně políbila. Mat byl tak zděšený, že se ani nepokoušel vymanit z jejího objetí. Ona si povzdechla a poplácala ho po tváři. „Velmi dobrý tanečník. Příště na to mysli jako na tanec a povedeš si lépe.“ A se smíchem odešla, znovu se pustila do tance s nějakým chlapíkem, kterého popadla mezi diváky.

Mat se rozhodl, že už má dost, že víc už muž za jednu noc neunese. Vrátil se do stáje a šel spát, sedlo měl místo polštáře. Zdály se mu vcelku příjemné sny, až na to, že ve všech se objevovaly Myrelle, Siuan, Leana a Halima. Když přišlo na sny, muž přirozeně neměl dost rozumu, aby si vylil vodu z boty.

Další den to musí být lepší, řekl si, zvlášť když za úsvitu našel na půdě Vanina, spícího na sedle. Talmanes pochopil a zdrží se tam, kde je. Viděli strážce, jak sledují přípravy Bandy, nepochybně dovolili, aby si jich všimli, ale žádný se k Bandě ani nepřiblížil. Méně příjemným překvapením bylo, když na dvoře za stájí našel Olverova šimla a Olvera samotného stočeného v pokrývkách v rohu.

„Potřebuješ někoho, kdo by ti hlídal záda,“ sdělil Matovi temně. „Jí se nedá věřit.“ Ani nemusel vyslovit Aviendžino jméno.

Olver si nechtěl hrát s dětmi ve vesnici, takže Mat musel vytrpět pohledy a úsměvy, poněvadž chlapec se za ním táhl po celém Salidaru a dělal, co uměl, když napodoboval plavný krok strážců a pořád se kolem sebe rozhlížel, jak hledal Aviendhu. Která pořád nebyla nikde v dohledu, stejně jako Elain a Nyneiva. A „amyrlin“ pořád neměla čas. Tom a Juilin měli taky „moc práce". Vaninovi se podařilo vyslechnout pár věcí, ale žádná Mata nepotěšila. Jestli Nyneiva skutečně Siuan a Leanu vyléčila, bude s ní ještě horší pořízení než obvykle. Vždycky si o sobě hodně myslela, a když teď dokázala něco tak neuvěřitelného, bude mít hlavu větší než meloun. To však byla ještě nejmírnější novinka. Nad Logainem a červenými adžah sebou Mat trhl. Tohle vypadalo na něco, co žádná Aes Sedai nikdy neodpustí. Jestli jejich vojsko vede Gareth Bryne, tak to není jen tlupa sedláků a pouličních povalečů s podporou několika strážců. A k tomu se přidaly zásoby potravin, které podle Vaninova svědectví balili a cpali do sudů, aby byly připravené na cestu, což znamenalo jistě potíže. Nejhorší potíže, jež si uměl Mat představit, snad kromě toho, že by zjistil, že proti němu u stolu sedí jeden ze Zaprodanců a do dveří se dere tucet trolloků. Přesto se však neustále chovaly jako hlupačky. Nicméně velmi nebezpečné hlupačky. Tom a to jeho „pomoz jim, aby to fungovalo". Jestli kejklíř někdy vyleze z úkrytu, třeba by Mat z některé jeho povídačky dokázal vytáhnout „jak".

Večer s ním Myrelle mluvila znovu o tom, že by se měl stát strážcem, a kolem očí se jí objevilo napětí, když jí sdělil, že její nabídka je pátá, kterou od slunce východu odmítá. Nebyl si jistý, zda mu uvěřila. Odkráčela se supěním, na Aes Sedai nevídaným. Byla to však pravda. Úplně první přišla, když se ještě pokoušel dojíst snídani, a právě od té Delany, pro kterou pracovala Halima. Byla to statná světlovlasá žena s vodnatýma modrýma očima, která se ho ke spojení téměř snažila dohnat zastrašováním. Tu noc se držel stranou od tanečníků, takže když šel spát, zněly mu v uších hudba a smích. Tentokrát mu zněly hořce.

Odpoledne druhého dne, který strávil v Salidaru, ho našla s povoláním dívka v bílých šatech, hezká, pihovatá, snažící se o ledovou důstojnost, jíž téměř dosáhla, a znělo takhle: „Okamžitě předstoupíš před amyrlinin stolec.“ A ani slůvko navíc. Mat jí pokynul, ať ho vede. Připadalo mu to správné a jí se to zřejmě líbilo.

Byly úplně všechny v té místnosti v Menší věži, Egwain, Nyneiva, Elain a Aviendha, ačkoliv se na ni musel pořádně podívat, aby v modrých šatech z jemného sukna s krajkovým límcem a manžetami Aielanku poznal. Aspoň že se ani Aviendha, ani Elain nesnažily navzájem uškrtit, ale obě měly kamenný výraz. Čímž se nijak nelišily od Egwain a Nyneivy. Všechny čtyři měly úplně nehybné tváře a upíraly oči na něj. Když mu Egwain odříkávala, jaké má možnosti, jak je viděla ona, sedíc za stolem s pruhovanou štólou kolem ramen, podařilo se mu udržet jazyk za zuby.

„Pokud si myslíš, že ani jedno nezvládneš,“ zakončila, „tak nezapomínej, že tě můžu nechat přivázat na koně a vrátit tý tvý Bandě. V Salidaru není místo pro flákače a ulejváky. To nedovolím. Ty, Mate, můžeš buď jet do Ebú Daru s Elain a Nyneivou, nebo zpátky, aby ses podíval, na koho uděláš dojem s těma svýma vlajkama a praporama.“

Takže, samozřejmě, neměl na vybranou. Když to říkal, žádná žena vůbec nezměnila výraz. Pokud něco, Nyneiva ještě víc ztuhla. A Egwain jen řekla: „Jsem ráda, že je to vyřízený, Mate. Teď musím vyřídit asi tisíc věcí. Pokusím se tě ještě přijmout, než odjedeš.“ Propustila ho jako pacholka od koní. Amyrlin nemá čas. Aspoň mu mohla hodit měďák.

Proto byl Mat třetího rána v Salidaru venku na mýtině mezi vesnicí a lesem. „Můžou zůstat tady, dokud se nevrátím,“ říkal Talmanesovi, ohlížeje se přes rameno k domům. Přijedou brzy, a on nechtěl, aby se něco z toho, co říkal, doneslo k Egwain. Ona by se pokusila do toho šťourat, jen kdyby mohla. „Aspoň doufám. Jestli se pohnou, jdi za nima, kamkoliv půjdou, ale ne moc blízko, ať je nevyděsíš. A jestli se tu objeví mladá žena jménem Egwain, tak se na nic neptej, prostě ji seber a jeď do Caemlynu, i kdybys měl do Garetha Brynea prosekat díru.“ Jistě, ony by se mohly rozhodnout jet do Caemlynu. Mat se však bál, že zamíří spíš do Tar Valonu. Do Tar Valonu a pod katovu sekeru. „A Nerima vem s sebou.“

Talmanes zakroutil hlavou. „Jestli bereš Naleseana, tak se budu cítit dotčen, pokud mi nedovolíš, abych poslal svého muže, který by se ti staral o věci.“ Mat zatoužil, aby se Talmanes občas usmál. Pomohlo by to poznat, kdy nemluví vážně. Teď se ale rozhodně zdálo, že vážně mluví.

Nerim stál opodál s Okem, jeho malá baculatá hnědka se nad ním tyčila. Měl s sebou také dva nákladní koně s proutěnými koši nacpanými až povrch. Naleseanův člověk, statný chlapík, jmenoval se Lopin, vedl kromě svého klabonosého valacha a Naleseanova vysokého vraného hřebce jen jedno nákladní zvíře.

To však nebyl celý oddíl. Nikdo se mu zjevně nenamáhal sdělit víc, než kde a kdy má být, ale uprostřed dalšího přemlouvání, aby se stal strážcem, mu Myrelle dala na srozuměnou, že nyní bude v pořádku, když se spojí s Bandou, jen pokud se ji celou nepokusí přivést blíž k Salidaru. To však bylo to poslední, co by chtěl. Dnes ráno tu byl Vanin, poněvadž ten nejspíš dokázal prozkoumat terén kdekoliv, a tucet jezdců, které vybral z Bandy pro jejich široká ramena a to, že v Maerone dobře plnili jeho rozkazy jako Rudé paže. Podle toho, co říkal Nalesean, by měly být rychlé pěsti a obušky schopné utišit všechny nepříjemnosti, do kterých se Nyneiva a Elain dostanou, přinejmenším na dost dlouho, aby je odtamtud dostal pryč. A poslední byl Olver na šimlovi, jehož pojmenoval Vichr, kteréžto jméno si nohaté zvíře ještě mohlo zasloužit. Mat se rozhodl vzít Olvera s sebou. Kdyby se Banda opravdu pokusila sledovat tu tlupu šílených ženských, docela dobře by se mohla dostat do potíží. Možná ne s Brynem, ale dost šlechticů se naježí, pokud přes jejich území potáhnou dvě vojska, natolik, aby se za noci pokoušeli ukrást koně a z každého druhého houští vypouštěli šípy. V každém městě bude chlapec zcela jistě ve větším bezpečí.

Po Aes Sedai pořád nebylo ani vidu, ani slechu a slunce již bylo nad vrcholky stromů a začínalo připékat.

Mat si podrážděně strhl klobouk z hlavy. „Nalesean zná Ebú Dar, Talmanesi.“ Tairen, celý zpocený, se zazubil a přikývl. Talmanesův výraz se nezměnil. „No dobrá. Půjde Nerim.“ Talmanes naklonil hlavu na stranu. Možná mluvil vážně.

Aspoň se ve vesnici začalo něco dít, objevila se skupinka žen vedoucích koně. Nebyla to jen Elain a Nyneiva, ačkoliv Mat nikoho jiného nečekal. Aviendha měla šedé jezdecké šaty, ale hubenou šedou kobylku si prohlížela víc než pochybovačně. Hledačka rohu se zlatým copem měla ve svého myšáka s mohutným zadkem větší důvěru a zřejmě se snažila přesvědčit Aviendhu, že její kobyla je v pořádku. Co tady ty dvě dělají? Byly tu také dvě Aes Sedai – další kromě Nyneivy a Elain by měl říci – štíhlé ženy s bílými vlasy, jaké ještě u Aes Sedai neviděl. Za nimi se coural stařík s nákladním koněm kromě vlastního zvířete, šlachovitý mužík s chomáčkem řídkých šedých vlasů. Matovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že je to strážce, neboť mu z ramen visel známý barvoměnivý plášť. Tohle znamenalo stát se strážcem. Aes Sedai vás sedřou, až vám vypadají vlasy, a pak, než umřete, vás nejspíš odřou až na kost.

Opodál přicházeli i Tom a Juilin a také vedli nákladní koně. Ženy se zastavily o padesát kroků dál nalevo spolu se svým zestárlým strážcem, na Mata a jeho muže se ani nepodívaly. Kejklíř mrkl na Nyneivu a ostatní, promluvil s Juilinem a oba odvedli své koně k Matovi. Zastavili se o kousek dál, jako by si nebyli jistí přivítáním. Mat k nim zašel.

„Musím se omluvit, Mate,“ začal Tom a klouby ruky si uhlazoval kníry. „Elain řekla zcela jasně, že s tebou už nesmím znovu mluvit. Povolila až dneska ráno. V jedný slabý chvilce před několika měsíci jsem jí slíbil, že se budu řídit jejíma rozkazama, a ona mi to háže do očí v těch nejhorších chvílích. Moc ji nepotěšilo, když jsem řekl už to, co jsem řekl.“

„Nyneiva mi vyhrožovala, že mě praští do oka, jestli se k tobě vůbec přiblížím,“ zabručel zachmuřeně Juilin, opírající se o svou bambusovou hůl. Měl červený tarabonský klobouk, který ho před sluncem příliš nechránil, a i ten vypadal zachmuřeně.

Mat se poohlédl na ženy. Nyneiva na něj civěla přes sedlo, ale když si všimla, že se dívá, schovala se za koně, boubelatou hnědou kobylku. Nikdy by si nepomyslel, že by Nyneiva dokázala Juilina zbít, ale snědý lovec zlodějů se ani vzdáleně nepodobal muži, jehož krátce poznal v Tearu. Tamtem Juilin byl připravený na cokoliv. Tenhle Juilin se neustále mračil a vypadal, že si nikdy nepřestává dělat starosti. „Na týhle cestě je trochu přiučíme slušnýmu chování, Juiline. Tome, to já se musím omluvit. Kvůli tomu, co jsem řekl o tom dopise. To bylo tím vedrem a starostma kvůli těm hloupejm ženskejm. Doufám, že to byly dobrý zprávy.“ Příliš pozdě si vzpomněl, co vlastně tenkrát Tom říkal. Že nechal ženu, jež dopis napsala, zemřít.

Tom však jenom pokrčil rameny. Mat nevěděl, co si má o něm myslet, když ani neměl svůj kejklířský plášť. „Dobrý zprávy? Na to jsem ještě nepřišel. Často nepoznáš, jestli je nějaká žena přítelkyně, nepřítelkyně nebo milenka, dokud není příliš pozdě. Občas je tohle všecko dohromady.“ Mat čekal smích, Tom se však jen zamračil a povzdechl si. „Ženský si zřejmě vždycky rády hrají na záhadný, Mate. Můžu ti dát příklad. Vzpomínáš na Aludru?“

Mat se musel zamyslet. „Ta ohňostrůjkyně, co jsme jí v Aringillu zachránili krk?“

„Právě ta. S Juilinem jsme ji potkali na cestách a ona se ke mně vůbec nehlásila. Ne že by mě jenom nepoznala. S cizincem, se kterým cestuješ, si povídáš, abys ho líp poznal. Aludra se ke mně nechtěla znát, a i když nevím proč, neviděl jsem důvod to předstírat. Setkal jsem se s cizinkou a opustil jsem cizinku. Nazval bys ji přítelkyní, nebo nepřítelkyní?“

„Možná milenkou,“ prohodil Mat suše. Nevadilo by mu vidět Aludru znovu. Dala mu pár rachejtlí, které byly nakonec velmi užitečné. „Jestli chceš vědět něco o ženských, zeptej se Perrina, ne mě. Já o nich vůbec nic nevím. Kdysi jsem si myslel, že je zná Rand, ale Perrin je zná určitě.“ Elain mluvila se dvěma bělovlasými Aes Sedai pod pozorným dohledem hledačky. Jedna ze starších žen se zamyšleně podívala Matovým směrem. Nosily se stejně jako Elain, byly chladné jako královna na svém zatraceném trůně. „No, s trochou štěstí je nebudu muset snášet dlouho,“ zamumlal si pro sebe. „S trochou štěstí to, co tam chtějí dělat, jim nebude trvat dlouho, a my budem za pět deset dní zpátky.“ S trochou štěstí by se mohl vrátit dřív, než se Banda vydá sledovat ty šílené ženské. Stopovat ne jedno, ale dvě vojska by bylo jistě snadné jako ukrást koláč, ale on se netěšil na to, že by měl v Elainině společnosti strávit víc dní, než bude nezbytně nutné.

„Deset dní?“ řekl Tom. „Mate, dokonce i s tím ‚průchodem‘ potrvá pět šest dní, než jenom dorazíme do Ebú Daru. Je to lepší než dvacet nebo tak, ale...“

Mat přestal poslouchat. Do hlavy se mu najednou vrazilo veškeré podráždění, které se v něm začínalo shromažďovat od chvíle, kdy znovu spatřil Egwain. Strhl si z hlavy klobouk a vyrazil k místu, kde stála Egwain s ostatními. Nechat ho v nevědomosti bylo už tak dost špatné – jak je má uchránit potíží, když mu nic neřeknou? – ale tohle bylo směšné. Nyneiva si všimla, že přichází, a z nějakého důvodu se vrhla za svou kobylu.

„Bude to zajímavé, cestovat s ta’veren,“ říkala jedna bělovlasá Aes Sedai. Zblízka nedokázal určit její věk, přesto však z její tváře vyzařovala dlouhá léta. Muselo to být těmi vlasy. Druhou Aes Sedai mohla používat jako zrcadlo. Možná byly skutečně sestry. „Jsem Vandene Namelle.“

Mat neměl náladu bavit se o ta’veren. V takové náladě nebyl jindy a nyní už rozhodně ne. „Co má znamenat ta blbost, co jsem slyšel, že do Ebú Daru dorazíme za pět nebo šest dní?“ Starý strážce se narovnal a přísně se na Mata podíval a mladý muž ho taky přehodnotil. Šlachovitý, ale tuhý jako houžev. V jeho tónu se však žádný rozdíl neprojevil. „Můžeš otevřít průchod na dohled Ebú Daru. Nejsme žádný zatracený vojsko, abychom někoho děsili, a když se zjevíme z čista jasna, tak vy jste Aes Sedai. Lidi čekají, že se budete zjevovat jen tak a procházet zdí.“

„Obávám se, že mluvíš se špatnou z nás,“ řekla Vandene. Mat se podíval na druhou bělovlasou ženu, a ta zavrtěla hlavou. Vandene promluvila znovu: „Ani Adeleas, obávám se. Ukázalo se, že nejsme na některé z těch novot dost silné.“

Mat trochu zaváhal, pak si narazil klobouk do čela a obrátil se k Elain.

Ta zvedla bradu. „Očividně víš méně, než si myslíš, pane Cauthone,“ pronesla chladně. Mat si uvědomil, že se nepotí, ne víc než ty dvě... druhé dvě... Aes Sedai. Hledačka na něj hleděla vyzývavě. Co jí vrazilo osinu do zadku? „Na sto mil kolem Ebú Daru jsou vesnice a statky,“ pokračovala Elain, vysvětlujíc hlupákovi, co bylo zřejmé. Průchod je docela nebezpečný. Nechci zabít nějakému chudákovi ovci nebo krávu, natož toho chudáka samotného.“

Nenáviděl víc než její tón. Měla pravdu, a to nenáviděl taky. Nehodlal to však přiznat, ne jí, a hledaje ústupovou cestu, spatřil, že z vesnice přichází Egwain se dvěma tucty nebo víc Aes Sedai, z nichž většina měla šátky s třásněmi. Nebo spíš, ona přicházela a ony následovaly. Hlavu držela vysoko, hleděla přímo před sebe a kolem krku jí visela ta pruhovaná štóla. Ostatní se za ní trousily v hloučcích. Sheriam, se štólou kronikářky, mluvila s Myrelle a Aes Sedai s otevřenou tváří, jíž se dařilo vypadat mateřsky. Kromě Delany žádnou z ostatních nepoznal – jedna měla šedé vlasy stažené do uzlu. Jak stará musela být Aes Sedai, aby měla vlasy šedé nebo bílé? – ale všechny se bavily mezi sebou, nevšímajíce si ženy, kterou jmenovaly amyrlin. Egwain mohla být docela dobře sama. Jelikož ji znal, tak věděl, že se velmi tvrdě snaží být tím, čím ji jmenovaly, a ony ji nechaly jít samotnou, všem na očích.

Do Jámy smrti s nimi všemi, jestli si myslí, že se můžou takhle chovat k Dvouříčance, pomyslel si temně.

Vykročil jí vstříc, sejmul klobouk z hlavy a uklonil se, jak nejlépe dokázal, a když musel, dokázal být pěkně okázalý. „Dobrý ráno, matko, ať na tebe Světlo svítí,“ řekl dost hlasitě, aby ho slyšeli ve vesnici. Poklekl, popadl ji za pravou ruku a políbil jí prsten s Velikým hadem. Krátce se zamračil a zašklebil na Talmanese a ostatní, skryt za Egwain před Aes Sedai za ní, takže všichni hned chvatně poklekali a volali: „Světlo na tebe sviť, matko,“ nebo něco podobného. Dokonce i Tom a Juilin.

Egwain to zpočátku překvapilo, překvapení však rychle skryla. Pak se usmála a tiše řekla: „Díky, Mate.“

Mat k ní vzhlédl, pak si odkašlal, vstal a oprášil si kolena. Sheriam a ostatní ženy za Egwain na něj zíraly. „Tohle jsem od tebe nečekal,“ pravil Mat tiše, „ale zřejmě je tu spousta věcí, co jsem nečekal. To amyrlin každýho vyprovází na cestu? Asi bys mi teď náhodou nechtěla říct, co to všecko znamená, že?“

Nejdřív si myslel, že by mohla, ale potom na chvíli stiskla rty a lehce zavrtěla hlavou. „Já přátele vždycky vyprovázím, Mate. Promluvila bych si s tebou dřív, kdybych neměla tolik práce. Mate, snaž se v Ebú Daru nedostat do potíží.“

Rozzlobeně se na ni podíval. Tady klečel a líbal prsten a ona jemu říká, aby se nedostal do potíží, když jediný důvod, proč tam jel, byl ten, aby Elain a Nyneivě zachránil kůži. „Zkusím to, matko,“ utrousil zahořkle, ale ne moc. Sheriam a pár dalších mohly být dost blízko, aby ho slyšely. „Jestli mě omluvíš, musím za svými muži.“

Další úklona a pár kroků couval, než se otočil a vyrazil k místu, kde ještě stále klečeli Talmanes a ostatní. „To tady hodláte zůstat a zapustit kořeny?“ zavrčel. „Nasedat.“ Řídil se vlastním rozkazem a všichni kromě Talmanese se taky vyškrábali do sedel.

Egwain si vyměnila několik slov s Elain a Nyneivou, Vandene a Adeleas zatím zašly promluvit si se Sheriam, a pak nastal čas, po všem tom okouněni to bylo takhle rychlé. Mat zpola čekal nějaký obřad, když tu byla Egwain se štólou amyrlin, ale ona a ty, které nejely s sebou, jenom o pár kroků couvly. Vystoupila Elain a náhle se před ní objevila čára světla, která se rozšířila do díry, skrze niž bylo vidět něco, co vypadalo jako nízký pahorek pokrytý zhnědlou trávou, to se potom otočilo a zastavilo. Právě jako to dělával Rand. Skoro.

„Sesedat,“ nařídil Mat. Elain se tvářila spokojeně – z jejího potěšeného úsměvu, kdy se o radost dělila s Nyneivou a Aviendhou, byste nikdy nepoznali, co je to za ženskou – ale potěšená nepotěšená, průchod nebyl tak velký, jaký Rand vytvořil pro Bandu. Jistě, jich taky nebylo tolik jako vojáků, ale aspoň mohla udělat něco dost vysokého, aby se skrz dalo projet.

Na druhé straně se zvlněné kopce porostlé hnědou trávou táhly, kam až Mat dohlédl, i když se vyšplhal zpátky do Okova sedla, ačkoliv tmavý pruh na jihu ukazoval na les. Prašné kopce.

„V téhle krajině nesmíme koně moc utahat,“ poznamenala Adeleas, a jakmile průchod zmizel, docela snadno se vyhoupla na svou kulaťoučkou ryzku. Zvíře vypadalo, jako by bylo víc doma v bazénu.

„To tedy opravdu nesmíme,“ přidala se Vandene. Ona jela na vysokém štíhlém černém valachovi s lehkým krokem. Obě vyrazily k jihu a ostatním pokynuly, aby je následovali. Starý strážce jim jel přímo za patami.

Nyneiva si vyměnila podrážděný pohled s Elain, potom obě pobídly své klisny, aby dohonily druhé dvě ženy. Koním se zpod kopyt zdvihal prach, dokud je nedojely. Žlutovlasá hledačka se držela za nimi, jako strážce sledoval druhý pár.

Mat si povzdechl, odvázal si černý šátek, který měl kolem krku, a převázal si ho přes ústa a nos. Jakkoliv rád viděl, jak starší Aes Sedai učí ty dvě sedět rovně, toužil jedině po klidné jízdě, krátkém pobytu v Ebú Daru a rychlém skoku zpátky do Salidaru dřív, než Egwain udělá něco hloupého a nevratného. Ženy ho vždycky dostávaly do potíží. Nerozuměl tomu.

Když průchod zmizel, Egwain si povzdechla. Snad Elain a Nyneiva dokážou zabránit tomu, aby se Mat dostal do příliš velkých potíží. Uchránit ho problémů úplně bylo nejspíš příliš moc. Cítila bodnutí bolesti, že ho využívá, ale tam, kde byl, mohl být k užitku, a bylo třeba ho dostat pryč od Bandy. Kromě toho si to zasloužil. Třeba ho Elain dokáže naučit způsobům, aspoň trochu.

Obracejíc se k ostatním, sněmovně, Sheriam a jejímu kroužku, řekla: „Teď se musíme dát do toho, co musíme udělat.“

Všechny oči se obrátily na Cairhieňana v tmavém kabátě, jenž u lesa právě nasedal na koně. Talmanes, Egwain měla dojem, že Mat ho takhle oslovoval. Neodvažovala se příliš ptát. On si ženy chvíli prohlížel, pak zakroutil hlavou a vjel do lesa.

„Muž, co hodlá dělat potíže, jestli se nemýlím,“ prohodila Romanda.

Lelaine kývla. „Bude dobře dostat se od takových co nejdál.“

Egwain potlačila úsměv. Matova Banda posloužila svému prvnímu účelu, ale víc záleželo na tom, jaké přesně rozkazy Mat Talmanesovi dal. Myslela si, že v tomhle se může na Mata naprosto spolehnout. Siuan říkala, že ten Vanin vyhrabal věci dřív, než měla příležitost strčit mu je pod nos. A jestli měla „přijít k rozumu“ a utéci se pod ochranu Bandy, tak se Banda musela držet blízko u ní. „Máme nasednout?“ zeptala se. „Když vyrazíme hned, měly bychom k urozenému pánu Bryneovi dorazit ještě před západem slunce."

45

Trpké pomyšlení

Když Vilnar vedl svou jízdní hlídku ulicemi Nového Města kousek od vysokých vnějších městských hradeb, kde stříbrné a bílé proužky v šedém kameni zdůrazňovalo dopolední slunce, uvažoval nad tím, že si oholí vousy. Někteří z ostatních to již udělali. I když všichni tvrdili, že tohle vedro není přirozené, v Saldeii musel být větší chládek.

Volně se toulat v myšlenkách bylo docela bezpečné. Svého koně by dokázal uřídit i ve spánku a jenom ten nejztřeštěnější zlodějíček by se odvážil věnovat svému řemeslu v blízkosti Saldejců. Projížděli se jen tak nazdařsvětlo, takže kapsáři nevěděli, kde je bezpečno. Vlastně častěji, než by zloděje chytali, jenom uvěznili ty, co za nimi přišli sami. I ten nejtvrdší rváč v Caemlynu přiběhl raději za Saldejci, aby ho zatkli, než by to stačili udělat Aielové. Takže teď Vilnar jedním okem sledoval ulici a v duchu se toulal. Vzpomněl si na děvče, co nechal doma v Meharu a s nímž by se rád oženil. Teryanein otec byl kupec a vojáka za syna chtěl snad víc, než ho Teryane chtěla za manžela. Vzpomněl si na hru, kterou mu Aielanky navrhovaly. Dívčina hubička zněla docela nevinně, ale lesku v jejich očích Vilnar vůbec nedůvěřoval. Hlavně však přemýšlel o Aes Sedai.

Vilnar vždycky chtěl nějakou Aes Sedai potkat, a na to teď rozhodně neexistovalo lepší místo než Caemlyn, pokud by jednou nezavítal až do Tar Valonu. Aes Sedai byly zřejmě po celém Caemlynu. Zajel ke Culainovu psu, kde jich měla být stovka, ale na poslední chvíli se nedokázal přimět vstoupit. S mečem v ruce a koněm pod zadkem a muži či trolloky před sebou byl odvážný dost, ale při pomyšlení na Aes Sedai začínal být nesmělý. Kromě toho by se do hostince stovka žen ani nevešla, a žádná z dívek, jež zahlédl, Aes Sedai být nemohla. Zašel i k Růžové koruně a díval se z druhé strany ulice, ale nebyl si jist, zda některá z žen, jež spatřil, je Aes Sedai, a to ho utvrdilo v přesvědčení, že jimi nejsou.

Významně se zadíval na hubenou ženu se širokým nosem, co vyšla z vysokého domu, který musel patřit kupci. Stála zamračeně na ulici, než si nakonec nasadila slamák se širokou krempou a odspěchala pryč. Vilnar potřásl hlavou. Nepoznal, jak je stará, ale to nestačilo. Věděl, jak poznat Aes Sedai. Ať si Jidar tvrdí, že jsou tak krásné, že dokážou muže zabít pouhým úsměvem, a ať si Rissen trvá na tom, že jsou všechny o dvě dlaně vyšší než kterýkoliv muž. Vilnar věděl, že se poznávají podle tváře, bezvěké tváře nesmrtelnosti. Ta se přece nedala zaměnit.

Když hlídka dojela naproti klenutému oblouku Bělomostecké brány se strážními věžemi, Vilnar na Aes Sedai docela zapomněl. Za bránou se podél silnice táhl zemědělský jarmark, byly tu dlouhé kamenné přístavky se střechami z červených či purpurových tašek, ohrady plné telat, vepřů a ovcí, slepice, kachny a husy, stánky, kde se prodávalo vše, od fazolí po tuříny. V tržnici obvykle panovala kakofonie zvuků, sedláci vychvalovali své zboží, ale teď se podél silnice k bráně šířilo ticho, rušené jen zvuky zvířat, jak tudy postupovalo to nejpodivnější procesí, jaké kdy Vilnar viděl.

Základ tvořil dlouhý zástup sedláků, vždy čtyři jeli na koních vedle sebe, a za nimi byly zřejmě nějaké vozy. Jistě to byli sedláci, v těch hrubých kabátech, ale jeden každý na dohled měl na zádech pověšený ten nejdelší luk, jaký kdy Vilnar viděl, u boku plný toulec a dlouhý nůž či krátký meč u druhého boku. V čele průvodu jela bílá korouhev s červeným lemem s červenou vlčí hlavou a hlouček lidí podivných jako celý zástup. Byli tu tři Aielové, samozřejmě opěšalí, dva z nich byly Děvy, a chlapík, jehož kabát s jasně zelenými pruhy a jedovatě žluté spodky hlásaly, že je Cikán, jenomže měl na zádech meč. Vedl koně velkého jako nashunský tahoun, se sedlem hodným obra. Vůdcem byl zjevně širokoplecí kosmatý chlapík s krátkou bradkou a s ošklivě vypadající sekerou za pasem a po jeho boku jela saldejská žena v tmavých rozdělených suknicích, jež k němu vzhlížela s tím nejzamilovanějším...

Vilnar se v sedle předklonil. Tu ženu poznal. Vzpomněl si na urozeného pána Bashereho, jenž byl právě v královském paláci. Ba víc, vzpomněl si na urozenou paní Deiru, a pokleslo mu srdce. Ona byla v paláci také. Kdyby teď zamávala nějaká Aes Sedai rukou a proměnila zástup v trolloky, Vilnar by měl velkou radost. Tohle asi byla cena za snění ve dne. Kdyby se věnoval svým povinnostem, hlídka by tudy projela již dávno. Nicméně měl své rozkazy.

Přemítaje, zda si urozená paní Deira udělá z jeho hlavy kopací míč, rozestavil své muže u brány.

Perrin nechal svého šedáka dojít na deset kroků od brány, než přitáhl otěže. Tanečník byl rád, že stojí. Horko se mu moc nelíbilo. Jezdci stojící v bráně byli podle drzých nosů a zešikmených očí Saldejci. Někteří měli lesklé černé bradky, jiní husté kníry, další byli hladce oholení. Každý muž kromě jednoho měl ruku na jílci meče. Vzduch se kolem nich vlnil, ale vítr nevál. Nebyl z nich cítit strach. Perrin se podíval na Faile, ale ta se skláněla nad Vlaštovčiným klenutým krkem a pohrávala si s vrančinými otěžemi. Bylo z ní slabě cítit bylinkové mýdlo a úzkost. Posledních dvě stě mil slýchali zprávy o tom, že v Caemlynu jsou Saldejci, které údajně vede Failein otec. To Faile zřejmě těžkou hlavu nedělalo, nicméně si byla jistá tím, že v Caemlynu bude i její matka. Tvrdila, že to jí starosti také nedělá.

„Dokonce ani nepotřebujem lučištníky,“ prohodil potichu Aram a pohladil jílec meče, který mu vykukoval nad ramenem. V tmavých očích měl nedočkavý výraz. Rozhodně z něj byla cítit nedočkavost. „Je jich jenom deset. My dva bychom je dokázali rozsekat na kusy sami.“ Gaul se zahalil a Bain a Chiad, za Faile, skoro jistě taky.

„Žádní lučištníci, žádné sekání,“ prohlásil Perrin. „A taky žádný oštěpy, Gaule.“ Bain a Chiad neřekly nic. Stejně poslouchaly jenom Faile. Která se netvářila, že by nějak brzy hodlala vzhlédnout a něco říci. Gaul si jenom s pokrčením ramen sundal závoj. Aram se zklamaně zamračil.

Když se Perrin otočil k Saldejcům, tvářil se mírně. Žlutozlaté oči některé lidi prostě vyváděly z míry. „Jmenuju se Perrin Aybara. Myslím, že mě Rand al’Thor bude chtít vidět.“

Vousatý chlapík, jenž jediný nesáhl po meči, se ze sedla lehce uklonil. „Já jsem Vilnar Barada, urozený pane Aybaro. Podporučík mečem zaslíbený urozenému pánu Davramu Basheremu.“ To řekl hodně nahlas, a když se nad tím zamyslel, vyhýbal se pohledu na Faile. Ta si při zaslechnutí otcova jména povzdechla a zlobně se na Baradu zamračila, a ještě víc, když si jí dál nevšímal. „Rozkazy urozeného pána Bashereho,“ pokračoval muž dál, dodávaje, jako by ho to právě napadlo, „a urozeného pána Draka zní, že žádný šlechtic nesmí vstoupit do Caemlynu s víc než dvaceti muži nebo padesáti sluhy.“

Aram si v sedle poposedl. Byl na Perrinovu údajnou čest ještě citlivější než Faile, což už něco znamenalo, ale díky Světlu nevytáhne meč, dokud mu Perrin neřekne.

Perrin promluvil přes rameno. „Dannile, odveď všechny zpátky na tu mýtinu, co jsme minuli asi tak tři míle zpátky, a zřiď tam tábor. Jestli si bude nějaký sedlák stěžovat, dej mu trochu zlata a uklidni ho. Ať ví, že mu za škody zaplatíme. Arame, ty jedeš s nima.“

Dannil Lewin, hubený jako tyčka, s hustým knírem, který mu téměř zakrýval rty, se pěstí udeřil do čela i přesto, kolikrát mu Perrin říkal, že prosté „udělám to“ stačí, a okamžitě začal vydávat rozkazy, aby se všichni otočili. Aram samozřejmě ztuhl – nebyl rád, když musel být od Perrina dál – ale nic neřekl. Perrin si občas říkal, že v bývalém Cikánovi získal vlkodava. Nebylo dobré, když se muž choval takhle, ale Perrin nevěděl, co si s ním má počít.

Čekal, že Faile hodně namluví kvůli tomu, že všechny posílá zpátky – čekal, že přijde zase s tím, co je po právu jeho takzvané postavení, a bude trvat na těch dvaceti mužích, o nichž se Barada zmiňoval – ona se však nakláněla ze sedla a šeptala si s Bain a Chiad. Perrin si dával pozor, aby neposlouchal, přestože slova částečně slyšel. Bylo to něco o mužích a znělo to pobaveně. Ženy byly zřejmě vždycky pobavené nebo rozzlobené, když mluvily o mužích. Faile byla důvodem, proč nechal všechny ty lidi jít s sebou, včetně praporu nádavkem, ačkoliv ještě nepřišel na to, jak přesně to dokázala. Ve vozech byli dokonce sloužící, muži i ženy v livreji s vlčí hlavou vyšitou na rameni. Dokonce ani Dvouříčtí si nestěžovali. Tvářili se stejně hrdě jako všichni uprchlíci.

„Stačí to?“ zeptal se Barady. „Můžeš nás k Randovi doprovodit, jestli nechceš, abychom tu jen tak volně pobíhali.“

„Myslím...“ Barada loupl tmavýma očima po Faile a okamžitě uhnul. „Myslím, že to bude nejlepší.“

Když se Faile narovnala, Bain a Chiad přiklusaly k řadě jezdců a protlačily se mezi nimi, jako by tam ani nebyli. Saldejci se ani netvářili překvapeně, ale vlastně už museli být na Aiely docela zvyklí. Všichni si povídali o tom, že Caemlyn je již plný Aielů.

„Musím najít svoje bratry oštěpu,“ ozval se náhle Gaul. „Kéž vždycky najdeš vodu a stín, Perrine Aybaro.“ A vyrazil za ženami. Faile za rukou v šedé rukavičce skryla pobavený úsměv.

Perrin potřásl hlavou. Gaul chtěl, aby se za něj Chiad provdala, jenže podle aielských zvyků musela ona požádat jej, a ačkoliv podle Faile se ona byla ochotná stát jeho milenkou, oštěpu by se kvůli svatbě nevzdala. Gaul se tvářil stejně potupeně jako kterákoliv dvouříčská dívka ve stejné situaci. Bain toho zřejmě byla nějak účastná. Perrin nechápal jak. Faile tvrdila, že to neví, byť to přiznala příliš rychle, a když se zeptal Gaula, ten se jen zatvářil rozmrzele. Podivní lidé.

Saldejci dělali cestu mezi lidmi v ulicích, avšak Perrin davu či městu téměř nevěnoval pozornost. Caemlyn již jednou viděl, alespoň částečně, a města už vůbec neměl rád. Vlci se k městům přibližovali jen málokdy a on žádného necítil už dva dny. Teď jenom úkosem studoval svou ženu a snažil se, aby si toho nevšimla. Klidně na ni mohl otevřeně civět. Vždycky jezdila vzpřímená, ale teď byla v sedle úplně strnulá a zlobně se mračila na Baradova záda. Saldejec se hrbil, jako by její oči v zádech cítil. Ani sokol se nedokázal mračit tak zlostně jako Faile.

Perrin čekal, že myslí na totéž jako on, i když možná ne stejným způsobem. Na svého otce. Bude nejspíš muset pár věcí vysvětlit – utekla, koneckonců, aby se stala hledačkou Valerského rohu – ale Perrin byl ten, kdo bude muset urozenému pánu z Bashere, Tyru a Sidony čelit a říci mu, že se s jeho dcerou a dědičkou oženil kovář. Na něco takového se Perrin rozhodně netěšil. Nepovažoval se za zvlášť udatného – když děláte, co musíte, není to žádné hrdinství – nikdy si ale o sobě nemyslel, že je zbabělec, až doteď. Z pomyšlení na Faileina otce mu vyschlo v ústech. Možná by měl dohlédnout na stavbu tábora. Mohl by urozenému pánu Basheremu poslat dopis, v němž by mu všecko vysvětlil. Mohlo by trvat dva tři dny, než by opatrně sestavil vhodný dopis.

Pohled na karmínový praporec líně se vlnící nad královským palácem ho prudce přivedl zpátky do přítomnosti. Slyšel o něm vyprávět. Perrin věděl, že to není Dračí praporec, ať už se povídalo cokoliv – někteří lidé tvrdili, že to znamená, že Aes Sedai Randovi slouží, jiní, že on slouží jim – a Perrina napadlo, proč Rand nenechal vyvěsit pravý Dračí praporec. Rand. Neustále cítil, jak ho Rand přitahuje, větší ta’veren přitahující menšího. Neprozradilo mu to však, kde Rand je. Nebyl to takový tah. Opustil Dvouříčí v očekávání, že pojede do Tearu nebo možná Světlo ví kam, a sem ho přivedla pouze řeka povídaček a příběhů, proudící na západ přes Andor. Některé povídačky a příběhy byly dost znepokojující. Ne, on cítil spíš potřebu být Randovi nablízku, nebo možná to, že Rand potřebuje jej, jako lechtání mezi lopatkami tam, kde se nemohl poškrábat. Teď se už téměř poškrábat mohl, a skoro si přál, aby ne. Měl sen, jakému by se Faile vysmála, jakkoliv sama měla dobrodružnou povahu. Snil o tom, že spolu budou žít v malém domku někde na venkově, daleko od měst a shonu. Kolem Randa se všichni pořád honili. Ale Rand ho potřeboval, a Perrin udělá, co musí.

Na velkém, sloupořadím lemovaném nádvoří, na něž shora shlížely mramorové balkony a špičaté věžičky, Perrin přehodil opasek zatížený sekerou přes sedlo – ulevilo se mu, že se jí může na chvíli zbavit – a Tanečníka a Vlaštovku převzali bíle oděný muž a žena. S několika slovy Barada předal jej a Faile Aielům s chladnýma očima. Mnozí z válečníků, kteří je odvedli dovnitř a ještě stručněji je předali stejně mrazivě se tvářícím Děvám, nosili na hlavě šarlatové pásky s černobílým kotoučem. Perrin mezi nimi nepoznal nikoho z Tearského Kamene a veškeré snahy o navázání rozhovoru se setkaly s prázdnými pohledy. Děvy však zakmitaly rukama ve znakové řeči a vybraly jednu, která ho s Faile odvedla hlouběji do paláce. Byla to hubená žena s pískovými vlasy, o níž si myslel, že by mohla být asi tak ve Faileině věku. Řekla, že se jmenuje Lerian. Byla to jediná slova, která k nim pronesla, kromě toho, když je varovala, aby se neztratili. Perrin zatoužil, aby tu byla Bain či Chiad. Známá tvář by byla příjemná. Faile plula chodbami jako vznešená dáma, jíž byla, a přesto se na každé křižovatce rychle rozhlédla na obě strany. Očividně nechtěla, aby ji její otec překvapil.

Konečně dorazili ke dveřím, kde se na obou křídlech skvěl vyřezávaný lev. Tady se z dřepu na patách zvedly dvě další Děvy, a zase se zamíhaly ruce ve znakové řeči, než Děva s pískovými vlasy bez zaklepání vstoupila.

Perrina napadlo, jestli je to nyní v Randově okolí pořád takové, aielské stráže, nikdo nemluví, když se náhle rozletěly dveře a tam stál Rand jen v košili.

„Perrine! Faile! Světlo ať svítí na váš svatební den,“ zasmál se a zlehka Faile políbil. „Kéž bych mohl být při tom.“ Faile se tvářila stejně zmateně, jako se Perrin cítil.

„Jak to víš?“ vyhrkl a Rand se znovu zasmál a poplácal ho po rameni.

„Je tady Bode, Perrine. Bode, Janacy a všechny ostatní. Teda aspoň v Caemlynu. Až sem je Verin s Alannou dostaly, než se doslechly zprávy z Věže.“ Vypadal unaveně a oči měl zapadlé, ačkoliv jeho smích tomu neodpovídal. „Světlo, Perrine, vyprávěly mi, co všechno jsi vykonal. Urozený pán Perrin z Dvouříčí. Co na to říká panímáma Luhhanová?“

„Oslovuje mne urozený pane Perrine,“ zamumlal Perrin trpce. Když vyrůstal, Elsbet Luhhanová mu naplácala na zadek častěji než vlastní máma. „Dělá pukrlata, Rande. Opravdu dělá pukrlata.“ Faile se na něj podívala úkosem. Tvrdila, že lidi uvádí do rozpaků, když se snaží všechny ty poklony a pukrlata zarazit. K tomu, že když to dělali, byl na rozpacích on, řekla, že je to část ceny, již musí zaplatit.

Děva, která vstoupila do komnaty, se cestou ven protáhla kolem Randa a on sebou trhl: „Světlo, držím vás ve dveřích. Pojďte dál. Pojďte dál. Lerian, řekni Sulin, že potřebuju další punč. Melounový. A řekni jí, ať sebou hodí.“ Tři Děvy se z nějakého důvodu zasmály, jako by Rand řekl něco legračního.

Při prvním kroku do místnosti prozradila Perrinovi květinová vůně, že je tu další žena, dřív, než ji uviděl. Když ji poznal, vytřeštil oči. „Min?“ Vlasy v krátkých kudrnách a vyšívaný modrý kabátec a spodky byly špatně, tvář však byla správná. „Min, jsi to ty!“ Se smíchem ji sevřel v objetí. „Scházíme se tu všichni, co? Faile, tohle je Min. Vyprávěl jsem ti o ní.“

Tehdy si uvědomil, co cítí od své ženy, a postavil Min na zem, zatímco ona se na něj ještě zubila. Náhle si až příliš jasně uvědomil, že těsné spodky velmi dobře ukazují tvar Mininých nohou. Faile měla jen velmi málo chyb, rozhodně však lehce tíhla k žárlivosti. Perrin neměl vědět, že Calle Coplinovou hnala půl míle s holí, jako by se někdy na jinou ženu podíval podruhé, když měl ji.

„Faile?“ řekla Min a natáhla ruce. „Každá žena, co se dá dohromady s tímhle chlupatým medvědem na dost dlouho, aby si ho vzala, má můj vřelej obdiv. Ale asi by z něj mohl být dobrej manžel, když ho jednou vychováš.“

Faile s úsměvem uchopila Min za ruce, ale pořád z ní vycházel ten kyselý, sršatý pach. „Ještě jsem ho nevychovala, Min, ale hodlám si ho nechat aspoň do chvíle, než se mi to podaří.“

„Panímáma Luhhanová že dělá pukrlata?“ Rand stále nevěřícně kroutil hlavou. „To budu muset nejdřív vidět, abych tomu uvěřil. Kde je Loial? Přišel taky? Nenechali jste ho venku?“

„Přišel,“ řekl Perrin a snažil se na Faile dohlížet, aniž by to bylo příliš nápadné, „ale ne celou cestu, ještě ne. Povídal, že je unavený a potřebuje državu, tak jsem mu řekl, že o jedný vím, o tý opuštěný na sever od silnice z Bílého Mostu, a on se tam pěšky vydal. Tvrdil, že jakmile bude tak deset mil daleko, dokáže ji vycítit.“

„Zřejmě znáš Randa a Perrina dobře,“ prohodila Faile a Min se ohlédla na Randa.

„Nějakou dobu. Potkala jsem je hned potý, co prvně opustili Dvouříčí. Mysleli si, že Baerlon je veliký město.“

„Pěšky?“ zeptal se Rand.

„Ano,“ odpověděl Perrin zdráhavě. Faileina vůně se měnila, ježatá žárlivost se vytrácela. Proč? „On radši chodí po svých, víš. Vsadil se se mnou o zlatou korunu, že do Caemlynu dorazí nejpozději deset dní po nás.“ Obě ženy se teď na sebe dívaly, Faile se usmívala a Min lehce zrůžověla ve tvářích. Z Min byly slabě cítit rozpaky, Faile byla potěšená. A překvapená, i když ve tváři se jí překvapení jenom mihlo. „Nechtěl jsem ho obírat o peníze – musí sejít na padesát i víc mil z cesty – jenže on na tom trval. Chtěl to zvládnout za pět dní."

„Loial vždycky tvrdil, že předběhne i koně,“ zasmál se Rand, ale potom se odmlčel. Smích utichl. „Doufám, že to zvládne v pořádku,“ pronesl vážněji. Byl unavený a jiný, v několika směrech. Rand, kterého Perrin naposledy viděl v Tearu, sice nebyl měkký, zdaleka ne, ale vedle tohohle Randa vypadal jako nevinný vesnický klouček. Nemrkal příliš často, jako by mu při mrknutí mohlo uniknout něco, co potřeboval vidět. Perrin něco z jeho výrazu poznal. Vídal ho ve tvářích dvouříčských mužů po útoku trolloků, po pátém, desátém útoku, kdy se zdálo, že už není naděje, ale oni přesto šli bojovat, protože cena za kapitulaci byla příliš velká.

„Můj pane Draku,“ promluvila Faile, čímž Perrina překvapila. Předtím mu vždycky říkala Rand, ačkoliv od Bílého Mostu slýchali jeho titul, „jestli mě omluvíš, jenom si promluvím s manželem a pak vás dva nechám, abyste si mohli popovídat.“

Ani nepočkala, až Rand překvapeně kývne na souhlas, přistoupila k Perrinovi a otočila ho, takže sama stála zády k Randovi. „Nepůjdu daleko, srdce moje. Musíme si s Min popovídat o samotě o věcech, co by vás nejspíš hrozně nudily.“ Začala mu upravovat klopy a chvatně začala vykládat, tak tiše, že by každý kromě něj musel pozorně natahovat uši. Občas si dokonce vzpomněla, jaký má sluch. „Nezapomínej, že to už není tvůj přítel z dětství, Perrine. Přinejmenším ne jenom to. Je to Drak Znovuzrozený, pán Drak. Ty jsi ale urozený pán z Dvouříčí. Já vím, že si budeš stát na svým a postavíš se i za Dvouříčí.“ Úsměv, který mu věnovala, byl plný lásky a důvěry. Nejradši by ji rovnou na místě políbil. „Tak,“ řekla normálním hlasem. „Už jsi zase upravený.“ Žárlivost už z ní nebyla cítit ani trošičku.

Předvedla Randovi půvabné pukrle a zamumlala: „Můj pane Draku,“ načež natáhla ruku k Min. „Pojď, Min.“ Minino pukrle bylo mnohem méně obratné a Rand kvůli němu nadskočil.

Než došly ke dveřím, ty se rozletěly a dovnitř vešla vysoká žena v livreji se stříbrným podnosem, přinášejíc číše a džbán, z něhož bylo cítit víno a šťáva z medového melounu. Perrin málem vytřeštil oči. Přes červenobílé šaty mohla být Chiadinou matkou, nebo možná babičkou, jaké měla krátké, kudrnaté bílé vlasy. Mračíc se na odcházející ženy došla k nejbližšímu stolu a postavila na něj podnos, její tvář byla maskou pokory, zcela zamrzlou na místě. „Řekli mi čtyři, můj pane Draku,“ pronesla podivným hlasem.

Perrin si pomyslel, že se zřejmě snaží o pokornou úctu, ale něco se jí zachytilo v hrdle, „tak jsem to přinesla pro čtyři.“ Vedle jejího pukrlete vypadalo Minino elegantně, a cestou ven za sebou práskla dveřmi.

Perrin se podíval na Randa. „Napadlo tě někdy, že ženské jsou... zvláštní?“

„Proč se ptáš mě? To ty jsi ženatý muž.“ Rand nalil punč do stříbrem vykládané číše a podal ji Perrinovi. „Jestli to nevíš, tak se budeš muset zeptat Mata. Já vím s každým dnem míň.“

„Já rovněž,“ povzdechl si Perrin. Punč byl rozhodně osvěžující. Rand se zřejmě vůbec nepotil. „A vůbec, kde je Mat? Kdybych měl hádat, řekl bych, že v nejbližší taverně, a bylo by tak napůl, jestli má v rukou pohárek s kostkama nebo na kolenou děvče.“

„Radši by neměl mít ani jedno, ani druhé,“ procedil Rand temně a svůj punč odložil nedotčen. „Má sem doprovázet Elain ke korunovaci. A Egwain a Nyneivu, jak doufám. Světlo, musí se toho tolik udělat, než sem dorazí.“ Otočil hlavu jako medvěd na vodítku, pak upřel zrak na Perrina. „Zajel bys kvůli mně do Tearu?“

„Tear! Rande, jsem dva měsíce na cestě. Můj zadek už vypadá jako sedlo.“

„Můžu tě tam dostat dneska večer. Odpoledne. Můžeš spát v generálském stanu a na koně se ani nepodívat, jak dlouho budeš chtít.“

Perrin na něj jen hleděl. Rand však zřejmě mluvil vážně. Náhle ho napadlo, nakolik je Rand ještě normální. Světlo, musí zůstat v pořádku, alespoň do Tarmon Gai’donu. Zhluboka si přihnul punče, aby spláchl hořkou myšlenku. Takhle myslet na přítele. „Rande, i kdybys mě dostal do Tearského Kamene hned teď, pořád říkám ne. Musím si tu v Caemlynu s někým promluvit. A rád bych viděl Bode a ostatní.“

Rand ho zřejmě neposlouchal. Vrhl se do jednoho z pozlacených křesel a sklíčeně se na Perrina zadíval. „Vzpomínáš, jak Tom žonglovával s těmi koulemi a vypadalo to tak snadné? No, já teď žongluju, jak jenom stačím, a snadné to není. Sammael je v Illianu. Ostatní Zaprodanci Světlo ví kde. Občas si říkám, že ani nejsou to nejhorší. Vzbouřenci, co mě považují za falešného Draka. Dračí spřísahanci, co si myslí, že můžou mým jménem vypalovat vesnice. Slyšels o prorokovi, Perrine? To je jedno. Není horší než ostatní. Mám spojence, co se navzájem nenávidí, a nejlepší generál, kterého bych mohl jmenovat, aby se postavil Illianu, nechce nic jiného než provést čelní útok a nechat se zabít. Elain by tady, s trochou štěstí, měla být tak do měsíce a půl, ale než sem dorazí, mohl bych mít na krku povstání. Světlo, chci jí předat Andor celý. Napadlo mě, že za ní zajdu sám, ale to by bylo to nejhorší, co bych mohl udělat.“ Oběma rukama si přetřel obličej a promluvil přes ně. „To nejhorší.“

„Co na to říká Moirain?“

Rand spustil ruce natolik, aby se mohl na Perrina dobře podívat. „Moirain je mrtvá, Perrine. Zabila Lanfear a umřela a tím to končí."

Perrin se posadil. Moirain? To snad ani nebylo možné. „Jestli jsou tu Alanna a Verin...“ Obracel číši v rukou. Nedokázal se přimět, aby aspoň jedné z nich uvěřil. „Zeptal ses na radu jich?“

„Ne!“ Rand prudce švihl rukou. „Ty se ode mě budou držet dál, Perrine. To jsem jim řekl jasně.“

Perrina napadlo, že požádá Faile, aby zjistila, co se děje, od Alanny nebo Verin. Obě Aes Sedai ho mírně vyváděly z míry, ale Faile s nimi zjevně vycházela docela dobře. „Rande, víš stejně dobře jako já, že rozzlobit Aes Sedai je nebezpečný. Moirain nás přišla hledat – teda aspoň tebe – ale bývaly doby, kdy jsem si myslel, že je připravená zabít Mata, mě i tebe.“ Rand neříkal nic, ale aspoň ho snad poslouchal, s hlavou nakloněnou na stranu. „Jestli je desetina příběhů, co jsem se od Baerlonu doslechl, pravda aspoň z poloviny, tak tohle je možná ta nejhorší chvíle, kdy by sis mohl proti sobě Aes Sedai popudit. Netvrdím, že vím, co se děje ve Věži, ale –“

Rand se otřásl a předklonil se. „Věž je právě teď rozdělená od shora až dolů, Perrine. Jedna půlka si myslí, že jsem vepř, kterého si můžou koupit na jarmarku, a druhá... Nevím, co přesně si myslí. Tři dni po sobě jsem tu přijímal jejich vyslankyně. Dneska odpoledne se s nimi mám sejít znova a pořád je nedokážu přimáčknout ke zdi. Ptají se na víc věcí, než na kolik hodlají odpovědět, a nijak je zjevně netěší, že jim taky neodpovídám. Elaida aspoň – ona je nová amyrlin, jestli jsi to ještě neslyšel – její lidi aspoň něco řeknou, i když si očividně myslí, že na mě dělá tak velký dojem, když se mi Aes Sedai klaní, že nepůjdu do hloubky.“

„Světlo,“ vydechl Perrin. „Světlo! Chceš říct, že se část Aes Sedai doopravdy vzbouřila a ty ses dostal přímo mezi Věž a vzbouřenkyně? Dva medvědi připravení se servat, a ty přímo mezi nima sbíráš moruše! Napadlo tě někdy, že už máš dost trablů s Aes Sedai i bez toho? Řeknu ti pravdu, Rande. Ze Siuan Sanche mi vstávaly vlasy na hlavě, ale s ní jsi aspoň věděl, na čem jsi. Měl jsem z ní pocit, že jsem kůň a ona se rozhoduje, jestli zvládnu dlouhou jízdu, ale aspoň mi dala jasně najevo, že mě nehodlá sedlat sama.“

Randův smích byl až příliš drsný, aby byl veselý. „Opravdu si myslíš, že mě Aes Sedai nechají na pokoji jenom proto, že já nechám na pokoji je? Mě? Rozdělená Věž je to nejlepší, co se mi mohlo stát. Mají moc práce, jak hlídají sebe navzájem, aby mně věnovaly plnou pozornost. Bez toho bych měl pokaždé, kdybych se obrátil, za zadkem dvacet Aes Sedai. Padesát. Mám za sebou Tear a Cairhien, jistým způsobem, a opěrný bod tady. Bez toho rozkolu by zde pokaždé, kdybych otevřel pusu, někdo řekl: ‚Ano, ale Aes Sedai říkají.‘ Perrine, Moirain dělala, co mohla, aby si na mě přivázala šňůrky, dokud jsem ji nepřinutil toho nechat, a abych řekl pravdu, nejsem si jistý, jestli s tím pak opravdu přestala. Když Aes Sedai řekne, že ti bude radit, a ty se můžeš rozhodnout sám, myslí tím, že ví, co bys měl dělat, a pokud bude moct, přiměje tě k tomu, abys to udělal.“ Zvedl číši a zhluboka se napil. Když číši odložil, vypadal klidnější. „Kdyby byla Věž celá, už bych byl přivázaný na provázky a nemohl bych hnout ani prstem, aniž bych musel šest Aes Sedai poprosit o svolení.“

Perrin se málem sám rozesmál, a nebyl by to o nic veselejší smích. „Takže ty myslíš, že je lepší – co? – poštvat vzbouřené Aes Sedai proti Věži? ‚Provolávej slávu buď býkovi, nebo medvědovi, provolávej ji oběma a budeš zadupán a sežrán.'“

„Tak prosté to není, Perrine, i když ony to nevědí,“ prohlásil Rand blazeovaně a potřásl hlavou. „Je tu ještě třetí strana, připravená přede mnou pokleknout. Pokud se se mnou znovu spojí. Světlo! Takhle bychom neměli trávit první chvíle setkání, mluvit o Aes Sedai. Emondova Role, Perrine.“ Náhle to zase byl téměř ten starý Rand, jehož si Perrin pamatoval, a dychtivě se zakřenil. „S Bode a ostatními jsem strávil jenom chvilku, ale vykládaly o všech možných změnách. Pověz mi, co se změnilo, Perrine. Pověz mi, co zůstalo stejné.“

Dlouho si povídali o běžencích a všech novinkách, které s sebou přinášeli, nových druzích fazolí a dýní, nových odrůdách hrušek a jablek, o tkaní jemného sukna a snad i koberců, výrobě cihel a střešních tašek, kamenictví a nábytku mnohem zdobenějším, než co Dvouříčí za dlouhou dobu vidělo, pokud vůbec někdy. Perrin si již postupně zvykl na tu spoustu lidí, kteří přišli přes pohoří Oparů, Randa však ohromila. Výhody a nevýhody hradby, již někteří chtěli kolem Emondovy Role a dalších vesnic zbudovat, probrali pěkně do hloubky, a také zda jsou lepší kamenné hradby nebo dřevěná palisáda. Rand občas mluvil jako starý Rand, smál se tomu, jak ze začátku byly všechny ženy zaujaté proti tarabonským a domanským šatům a teď se rozdělily na ty, které by na sebe nevzaly nic než dobré pevné dvouříčské šaty, a ty, jež svoje soukenné oděvy rozřezaly na hadry. A také tomu, kolik mladých mužů si po vzoru Taraboňanů a Domanců nechalo narůst kníry a občas i kozí bradku z Almothské pláně, díky čemuž nemoudrý mládenec občas vypadal, jako by se mu pod nosem uhnízdilo nějaké malé zvířátko. Perrin se nenamáhal dodávat, že plnovousy, jaký nosil on, jsou ještě oblíbenější.

Jako šok však přišlo, když Rand dal jasně na srozuměnou, že nehodlá navštívit tábor, ačkoliv tam bylo hodně mužů, které znal. „Tebe ani Mata ochránit nemůžu,“ řekl mírně, „je ano.“

Poté hovor přirozeně vázl, až si posléze i Rand uvědomil, že ho zadusil. Nakonec s povzdechem vstal, prohrábl si vlasy a celý rozcuchaný se rozhlédl kolem sebe. „Musíš se chtít jít umýt a odpočinout si, Perrine. Nebudu tě zdržovat. Nechám pro vás připravit pokoje.“ Doprovodil Perrina ke dveřím a náhle dodal: „To s tím Tearem si ještě promyslíš, viď, Perrine? Potřebuju tě tam. Není v tom zahrnuto žádné nebezpečí. Jestli se rozhodneš jít, povím ti celý plán. Budeš teprve čtvrtý muž, který bude znát celý plán.“ Randova tvář ztvrdla. „Musíš si ho nechat pro sebe, Perrine. Nesmíš o tom říct dokonce ani Faile.“

„Umím držet jazyk za zuby,“ prohlásil Perrin stroze. A trochu smutně. Nový Rand byl zpátky. „A to s Tearem si promyslím.“

46

Za branou

Perrin vše sledoval jenom mimochodem, když Rand dával příkazy jedné Děvě. „Vyřiď Sulin, ať pro Perrina a Faile připraví pokoje a poslouchá je, jako bych to byl já.“ Podle toho, jak se řehtaly a plácaly do stehen, to obě Aielanky považovaly za nějaký ohromný vtip, ale Perrin hleděl na štíhlého muže, který stál o kus dál v chodbě ověšené goblény. V nejmenším nepochyboval, že ten muž je Davram Bashere. Nebylo to jenom tím, že byl Saldejec; se svými hustými, stříbrem protkanými kníry, stáčejícími se dolů, až mu téměř zakrývaly ústa, se Faile v nejmenším nepodobal. Nebyl ani vyšší než Faile, možná o maličko menší, ale podle způsobu, jak stál, se založenýma rukama a tváří jako jestřáb sledující ohrádku před kurníkem, si byl Perrin jist. Jisté také bylo, že ví všechno.

Perrin se rozloučil s Randem, zhluboka se nadechl a vykročil do chodby. Najednou si přál, aby měl svou sekeru. Bashere měl meč. „Urozený pán Bashere?“ Perrinova úklona nebyla opětována. Druhý muž páchl chladným vztekem. „Jsem Perrin Aybara.“

„Promluvíme si,“ ucedil Bashere stroze a otočil se na patě. Perrin neměl jinou volbu než ho následovat, a přes delší nohy musel jít hezky rychle.

Bashere dvakrát zahnul za roh, potom vstoupil do malé komnaty a zavřel za nimi dveře. Vysoká okna dovnitř vpouštěla dostatek světla a víc žáru, než mohl zvládnout i tak vysoký strop. Naproti sobě zde stála dvě křesla s vycpanými sedadly a vysokými opěradly s vyřezávanými spirálami. Na lapisem vykládaném stolku stál stříbrný džbán s dlouhým hrdlem a dva stříbrné poháry. Tentokrát to nebyl punč, podle vůně bylo ve džbánu silné víno.

Bashere naplnil poháry, jeden vrazil Perrinovi do ruky a pánovitě mu ukázal na křeslo. Pod kníry se usmíval, avšak jeho oči a úsměv jako by patřily dvěma různým mužům. Očima mohl zarážet hřebíky. „Zarin ti asi řekla všechno o mém panství, než jsi... se s ní oženil. Všechno o Zlomené koruně. Vždycky to byla upovídaná holka.“

Zůstal stát, takže se Perrin rovněž neposadil. Zlomená koruna? Faile se o žádné zlomené koruně rozhodně nikdy nezmiňovala. „Nejdřív mi řekla, že obchoduješ s kožešinama. Nebo to možná byl nejdřív obchodník s dřívím a pak s kožešinama. Taky jsi prodával ledový papričky.“ Bashere sebou trhl a nevěřícně si pro sebe zopakoval: „Obchodník s kožešinama?"

„Její příběh se změnil,“ pokračoval Perrin, „ale o jednou víc zopakovala, co jsi říkal o tom, jak se má chovat generál, a já se jí rovnou zeptal a...“ Zahleděl se do vína, ale potom se přiměl podívat druhému muži do očí. „Když jsem zjistil, kdo doopravdy jsi, skoro jsem na svatbu s ní změnil názor, jenomže ona už se rozhodla, a když se Faile jednou rozhodne, pohnout s ní je jako pohnout s mulím spřežením, co se rozhodlo najednou posadit na zadek. Kromě toho ji miluju. Miluju ji.“

„Faile?“ štěkl Bashere. „Kdo, u Jámy smrti, je Faile? Mluvíme tady o mojí dceři Zarin a o tom, cos jí provedl!“

„Faile je jméno, který si dala, když se z ní stala hledačka Valerského rohu,“ vysvětloval Perrin trpělivě. Musel na tohoto muže udělat dobrý dojem. Být na nože s tchánem bylo skoro stejně zlé jako být na nože s tchyní. „To bylo dřív, než potkala mě.“

„Hledačka?“ Do hlasu se mu vloudila pýcha a on se náhle zazubil. Pach hněvu téměř úplně zmizel. „Ta malá mrška mi o tom neřekla ani slovo. Musím říct, že Faile se k ní hodí víc než Zarin. To byl nápad její matky a já –“ Náhle se otřásl a vrhl na Perrina podezíravý pohled. Do vzduchu se opět začal šířit hněv. „Nesnaž se změnit téma, chlapče. My tady mluvíme o tobě a mé dceři a té vaší údajné svatbě.“

„Údajné?“ Perrin se odjakživa uměl ovládat. Panímáma Luhhanová vždycky tvrdila, že se nikdy nevzteká. Když jste větší a silnější než ostatní chlapci, s nimiž vyrůstáte, a náhodou byste mohli někomu ublížit, naučíte se ovládat svůj hněv. Právě teď s tím však měl trochu potíže. „Vědma provedla obřad, stejný jako u každýho, kdo ve Dvouříčí uzavíral sňatek, už od nepaměti.“

„Chlapče, vůbec by na tom nezáleželo, ani kdyby ta slova pronesl ogierský starší se šesti Aes Sedai jako svědky. Zarin pořád není dost stará, aby se vdala bez svolení své matky, o čež nikdy nepožádala, natož aby nějaké obdržela. Je teď u Deiry, a jestli svou matku nepřesvědčí, že je dost stará, aby se mohla vdát, tak se vrátí zpátky do tábora a nejspíš bude cestou dělat své matce sedlo. A tebe...“ Bashere pohladil jílec meče, i když si to zřejmě neuvědomoval. „Tebe,“ řekl téměř vesele, „já zabiju.“

„Faile je moje,“ zavrčel Perrin. Na ruku mu vyšplíchlo víno a on se překvapeně podíval na pohár, jejž rozdrtil v pěsti. Opatrně pokroucený kousek stříbrného plechu postavil na stůl vedle džbánu, se svým hlasem ale nic udělat nedokázal. „Nikdo mi ji nesmí vzít. Nikdo! Odvezete ji zpátky do tábora – nebo kamkoliv jinam! – a já si pro ni přijdu.“

„Mám s sebou devět tisíc mužů,“ podotkl druhý muž překvapivě mírným tónem.

„Je těžší je zabít než trolloky? Zkuste mi ji sebrat – zkuste to! – a uvidíme!“ Perrin si uvědomil, že se třese. Ruce měl zaťaté v pěst, až to bolelo. Vyděsilo ho to. Nerozzlobil se – tedy skutečně – tak dlouho, že už si ani nevzpomínal, jaké to je.

Bashere si ho prohlédl od hlavy k patě a zakroutil hlavou. „Možná že by byla škoda zabít tě. Potřebujem nějakou novou krev. V rodě už řídne. Můj děd říkával, že všichni začínáme měknout, a měl pravdu. Já jsem jenom zpolovice takový muž, jako býval on, a jakkoliv se to stydím říct, Zarin je strašná měkkota. Není slabá, víš...“ Zamračil se a kývl, když poznal, že Perrin nehodlá říci, že Faile je slabá, „...ale měkká, to ona je.“

A to Perrina šokovalo natolik, že se posadil dřív, než si uvědomil, že přistoupil ke křeslu. Copak se ten člověk zbláznil, takhle obrátit na čtvrťáku? A Faile, měkká? Občas uměla být nádherně měkká, ale každý muž, jenž by si pomyslel, že je měkká tak, jak to měl na mysli její otec, by mu nejspíš musel odevzdat svou hlavu. Včetně jej.

Bashere zvedl promáčknutý pohár, prohlédl si ho, pak ho vrátil na stůl a usadil se v druhém křesle. „Zarin mi o tobě hodně pověděla, než šla za matkou, všechno o urozeném pánu z Dvouříčí, Zabíječi trolloků. Tohle je dobré. Líbí se mi muž, který se postaví proti trollokovi a necouvne. Teď chci vědět, co jsi za člověka.“ Vyčkávavě se odmlčel a usrkl víno.

Perrin zatoužil po Randově melounovém punči či dokonce po svém poháru s vínem, než ho pomačkal. V hrdle mu náhle vyschlo. Chtěl udělat dobrý dojem, ale musel začít s pravdou. „Pravdou je, že nejsem žádný pán. Jsem kovář. Víš, když přišli trolloci...“ Odmlčel se, protože Bashere se chechtal, až si musel utírat oči.

„Chlapče, Stvořitel nikdy urozené rody nestvořil. Někteří na to zapomínají, ale vrať se dost daleko a na začátku každého rodu najdeš obyčejného muže, který prokázal neobyčejnou odvahu nebo si zachoval hlavu a ujal se útoku, když už všichni ostatní kolem prchali jako husy při trhání peří. A taky další věc, na kterou někteří lidi rádi zapomínají, je ta, že cesta dolů může být stejně prudká. Mám v Tyru dvě komorné, které by byly urozenými dámami, kdyby jejich předkové před dvěma sty lety nebyli tak hloupí, že za nimi ani hlupák nešel, a v Sidoně dřevorubce, který tvrdí, že jeho předkové byli před Artušem Jestřábí křídlo králové a královny. Možná dokonce říká pravdu. Je to dobrý dřevorubec. Nahoru vede tolik cest jako dolů a cesty dolů jsou stejně zrádné a kluzké jako ty druhé.“ Bashere si odfrkl, až se mu zavlnily kníry. „Hlupák brečí, když se k němu štěstěna obrátí zády, a chce to skutečného hlupáka, aby brečel, když mu přeje. Já o tobě nechci vědět, čím jsi byl, dokonce ani ne, čím jsi, ale jaký jsi uvnitř. Jestli moje žena nechá Zarin kůži celou a já tě nezabiju, víš, jak se chovat k manželce? Nuže?“

Perrin, hodlaje udělat dobrý dojem, se rozhodl nevysvětlovat, že by byl mnohem raději zase kovářem. „Chovám se k Faile, jak nejlíp umím,“ řekl opatrně.

Bashere si znovu odfrkl. „Jak nejlíp umíš.“ Jeho hlas se změnil v zavrčení. „To bys teda umět měl, chlapče, nebo ti... Poslouchej mě. Žena není voják, aby se rozběhla, když zavelíš. Jistým způsobem je žena jako holubice. Držíš ji jen z půlky tak pevně, jak je podle tebe nezbytné, jinak bys jí mohl ublížit. A ty Zarin ublížit nechceš. Rozumíš mi?“ Náhle se znepokojivým způsobem zazubil a hlas mu zněl téměř přátelsky. „Jako zeť bys nemusel být špatný, Aybaro, ale jestli s tebou bude nešťastná...“ Znovu pohladil jílec meče.

„Snažím se, aby byla šťastná,“ ujistil ho Perrin vážně. „Ublížit jí je to poslední, co bych chtěl.“

„Dobrá. Protože to by bylo to poslední, co bys v životě udělal, chlapče.“ Tohle také řekl s úsměvem, ale Perrin nepochyboval, že myslí vážně každé slovo. „Myslím, že je čas vzít tě za Deirou. Jestli se Zarin ještě nedomluvily, tak bychom je měli rozdělit, než se navzájem zabijí. Když se hádaly, vždycky se nechaly trochu moc unést, a Zarin je teď moc velká, aby to Deira ukončila tím, že jí vrazí pár pohlavků.“ Bashere postavil pohár na stůl a cestou ke dveřím pokračoval. „Jednu věc bys ale měl vědět. To, že žena tvrdí, že něčemu věří, ještě neznamená, že je to pravda. Och ano, ona tomu bude věřit, ale nemusí to ještě být nutně pravda jenom proto, že tomu nějaká žena věří. Nezapomínej na to.“

„Nezapomenu.“ Perrin si myslel, že chápe, co tím druhý muž myslel. Faile občas byla s pravdou na štíru. Nikdy to nebylo něco důležitého, ani něco, co sama za důležité považovala, ale když slíbila, že udělá něco, co udělat nechtěla, vždycky se jí podařilo nechat si zadní vrátka, kterými proklouzla, a slib do písmene dodržet, přičemž udělala přesně to, co udělat chtěla. On jen nechápal, co to má společného se schůzkou s Faileinou matkou.

Byla to dlouhá cesta palácem, sloupořadími a nahoru po schodech. Zřejmě tu nebylo mnoho Saldejců, zato hodně Aielů a Děv, nemluvě o sloužících v červenobílé livreji, kteří se ukláněli, a bíle oděných mužů a žen, jako byli ti, co přišli převzít jejich koně. Ti kolem spěchali s podnosy a náručemi osušek, s očima sklopenýma, a zřejmě si nikoho nevšímali. Perrin si překvapeně uvědomil, že značný počet z nich má kolem hlavy stejný pruh šarlatové látky, jaký nosili i mnozí Aielové. Museli to být také Aielové. Všiml si i jisté drobnosti. Pásku na čele nosilo stejně tolik žen co mužů v bílém, i muži v šedivých kabátech a spodcích, ale pokud viděl, žádné Děvy. Gaul mu o Aielech něco málo prozradil, ale o páskách na čele se nikdy nezmiňoval.

Když s Basherem vstoupili do komnaty se slonovinou vykládanými křesly a stolky na koberci s červenozlatozeleným vzorem, Perrin z další místnosti tlumeně zachytil rozčilené ženské hlasy. Slova přes silné dveře nerozeznal, ale poznal, že jedna z žen je Faile. Náhle se ozval políček, téměř vzápětí následovaný dalším, a Perrin sebou trhl. Jenom úplný blbec by vstoupil mezi manželku a její matku, když se hádají – podle toho, co viděl, se pak obvykle na toho ubožáka vrhly obě – a věděl velmi dobře, že za běžných okolností se o sebe Faile umí postarat. Jenomže taky viděl silné ženy, které samy byly matkami a dokonce babičkami, jež dovolily, aby s nimi jejich vlastní matky zacházely jako s malými holkami.

Narovnal se a vyrazil ke dveřím do další komnaty, Bashere tam však byl před ním a zaklepal, jako by měli všechen čas na světě. Ovšem Bashere taky nemohl slyšet to, co Perrinovi připomínalo dvě kočky v jednom pytli. Mokré kočky.

Bashereho zaklepání ukončilo prskání jako seknutí nožem. „Můžete dál,“ ozvalo se hlasitě a klidně.

Perrin se jen tak tak neprodral kolem Bashereho, a jakmile byl uvnitř, okamžitě znepokojeně vyhledal očima Faile, sedící v křesle se širokými lenochy tam, kde světlo, dopadající do místnosti vysokými okny, přestávalo být tak ostré. Koberec tu byl hlavně tmavočervený, což mu připomnělo krev, a na jednom ze dvou nástěnných koberců byla vyobrazena žena na koni, zabíjející oštěpem pantera. Na druhém byla vyobrazena zuřivá bitva odehrávající se kolem praporce se stříbrným lvem. Z Faile cítil směs pocitů, které nedokázal rozluštit, a na levé tváři měla červený otisk ruky, nicméně se na něj usmála, byť chabě.

Z pohledu na její matku Perrin zamrkal. Jak Bashere pořád mluvil o holubicích, čekal Perrin křehkou ženu, ale urozená paní Deira byla o pár coulů vyšší než její manžel a byla... sošná. Nebyla velká jako panímáma Luhhanová, jež byla kulatá, ani jako Daisa Congarová, která vypadala, že by mohla rovnou převzít kovářské kladivo. Měla vyvinuté poprsí, což by muže při pohledu na vlastní tchyni rozhodně nemělo napadnout, a Perrin pochopil, kde vzala Faile svou krásu. Faile měla matčin obličej bez pramenů bílých vlasů na spáncích. Pokud bude Faile vypadat takhle, až dosáhne věku své matky, tak byl Perrin šťastlivec. Na druhou stranu smělý nos urozené paní Deiře propůjčoval vzhled orla, když na něj upřela tmavé, zešikmené oči, orla s ohnivým pohledem, připraveného hluboko zarazit drápy do zvlášť nestydatě nafoukaného králíka. Byl z ní cítit vztek a opovržení. Skutečným překvapením však byl karmínový otisk ruky na její tváři.

„Otče, zrovna jsme mluvily o tobě,“ řekla Faile s láskyplným úsměvem, připlula k Basheremu a uchopila jej za ruce. Políbila ho na obě tváře a Perrin pocítil rozladění. Otec si nezasloužil tohle všechno, když manžel stál hned vedle něj a musel se spokojit pouze s kratičkým úsměvem.

„To bych měl někam odjet a schovat se, ne, Zarin?“ Bashere se zasmál. Byl to velmi zvučný smích. On si zřejmě ani nevšiml, že se jeho manželka a dcera navzájem zfackovaly!

„Dává přednost Faile, Davrame,“ podotkla nepřítomně urozená paní Deira. S rukama zkříženýma pod kyprým poprsím si Perrina prohlédla od hlavy k patě, aniž by se to pokoušela zakrýt.

Zaslechl, jak Faile otci tichounce šeptá: „Teď je to na něm."

Perrin si to už ostatně domyslel, když mezi dcerou a matkou došlo na rány. Narovnal se a připravil se říci urozené paní Deiře, že bude na Faile něžný, jako by byla kotě, že sám bude poslušný jako jehňátko. To poslední by byla samozřejmě lež – Faile by poslušného muže napíchla na rožeň a opekla si ho k večeři – ale bylo třeba udržet klid. Kromě toho se k ní snažil být něžný. Možná kvůli urozené paní Deiře Bashere mluvil o něze. Žádný muž by nikdy neměl odvahu chovat se k téhle ženě jinak.

Než však mohl otevřít ústa, Faileina matka řekla: „Žluté oči ještě vlka nedělají. Jsi dost silný, abys mou dceru zvládl, mladý muži? Podle toho, co mi vykládala, jsi pěkně změkčilý, podvoluješ se každému jejímu rozmaru a necháváš ji, aby si tě omotala kolem prstu pokaždé, když si chce hrát kolíbku.“

Perrin vykulil oči. Bashere se posadil do křesla, kde předtím seděla Faile, a teď, s nohama nataženýma před sebou a zkříženýma v kotnících, si spokojeně prohlížel vlastní holínky. Faile, sedící na širokém lenochu otcova křesla, se na matku rozzlobeně zamračila a pak se usmála na Perrina se vší důvěrou, kterou prokazovala, když mu říkala, aby se Randovi postavil čelem.

„Nemyslím, že si mě otáčí kolem prstu,“ pravil Perrin opatrně. Zkoušela to, pravda, ale on si nemyslel, že by jí to někdy dovolil. Jenom občas, aby ji potěšil.

Urozená paní Deira si odfrkla a vydalo to za celé svazky. „Slaboši si to nikdy nemyslí. Žena chce silného muže, silnějšího, než je sama, tady.“ Prstem ho píchla do prsou tak silně, že zachrčel. „Já nikdy nezapomenu, jak mě Davram poprvé chytil za krk a ukázal mi, kdo je z nás dvou silnější. Bylo to úžasné!“ Perrin zamrkal. Tohle si ani neuměl představit. „Když je žena silnější než muž, začne jím opovrhovat. Má možnost buď ho utiskovat, nebo se stát menší, aby nebyl menší on. Když je ale manžel dost silný...“ Znovu do něj dloubla, ještě silněji, „...může být tak silná, jak jen chce a jak silná dokáže vyrůst. Budeš muset Faile dokázat, že jsi silný.“ Další dloubnutí, ještě silnější. „Ženy v mé rodině jsou jako panteři. Když ji nedokážeš naučit, aby lovila na tvůj příkaz, poškrábe tě, jak si zasloužíš. Jsi dost silný?“ Tentokrát ho dloubnutím donutila o krok couvnout.

„Necháš už toho?“ zavrčel Perrin. Hruď si však nepřetřel. Faile mu vůbec nepomáhala, jenom se na něho povzbudivě usmívala. Bashere si ho prohlížel s našpulenými rty a zdviženým obočím. „Když jí občas povolím, je to proto, že chci sám. Líbí se mi, když se usmívá. Jestli čekáš, že po ní budu šlapat, tak na to klidně zapomeň.“ Možná tím prohrál. Faileina matka se na něj podívala velmi zvláštním způsobem a nesla se od ní směs pachů, které nedokázal určit, i když tu stále byl hněv a ledové pohrdání. Ať už však udělal dobrý dojem či nikoliv, skončil s tím, aby říkal, co Bashere a jeho žena chtěli slyšet. „Miluju ji a ona miluje mě, a tím to končí, aspoň co se mě týče.“

„On říkal,“ promluvil pomalu Bashere, „že jestli naši dceru odvezeš, vezme si ji zpátky. Zřejmě si myslí, že devět tisíc saldejských jezdců se pár stovkám dvouříčských lučištníků nemůže rovnat.“

Jeho žena se na Perrina zamyšleně podívala a pak se viditelně vzpamatovala a zvedla hlavu. „To je moc dobré, ale každý muž se umí ohánět mečem. Já chci vědět, jestli dokáže zkrotit umíněnou, tvrdohlavou, neposlušnou –“

„To stačí, Deiro,“ přerušil ji mírně Bashere. „Jelikož ses očividně rozhodla, že Zarin... Faile... už není malé dítě, tak podle mě si Perrin povede docela dobře.“

K velkému Perrinovu úžasu Bashereho žena pokorně sklonila hlavu. „Jak říkáš, srdce moje.“ Pak se zlobně zamračila na Perrina, vůbec ne pokorně, jako by chtěla říci, že takhle má muž zacházet se ženou.

Bashere si cosi zamumlal o vnucích a posílení krve. A Faile? Ta se na Perrina usmála s výrazem, jaký u ní ještě nikdy neviděl, výrazem, který ho rozhodně vyvedl z míry. Se založenýma rukama, zkříženými kotníky a hlavou nakloněnou na stranu se jí nějak dařilo vypadat... poddajně. Faile! Nejspíš se přiženil do rodiny, kde byli všichni šílení.

Když za sebou Perrin zavřel dveře, dopil Rand druhou číši punče a pak se rozvalil v křesle a zamyslel se. Doufal, že Perrin s Basherem dobře pořídí. Ale jestli začnou létat jiskry, třeba bude Perrin ochotnější jít do Tearu. Potřeboval buď Perrina, nebo Mata, aby přesvědčili Sammaela, že tenhle útok je skutečný. Tato myšlenka vyvolala tichý, trpký smích. Světlo, takhle myslet na přátele. Luis Therin se hihňal a nezřetelně mumlal něco o přátelích a zradě. Rand si přál, aby mohl aspoň rok spát.

Vstoupila Min, bez zaklepání a bez ohlášení, samozřejmě. Děvy se na ni občas dívaly divně, ale ať už jim Sulin řekla cokoliv, nebo to možná udělala Melain, Min teď byla na krátkém seznamu těch, které posílaly dovnitř bez ohledu na to, co právě dělal. Ona toho také využila. Už jednou trvala na tom, že si k jeho vaně přistaví stoličku a budou si povídat, jako by bylo všechno úplně normální. Teď se jenom zastavila, aby si nalila punč, a pak se mu trochu tvrději spustila do klína. Tvář se jí leskla potem. Odmítala vůbec poslouchat, že by se mohla naučit nevšímat si horka, jenom se zasmála a řekla, že není Aes Sedai a nehodlá se jí stát. Při těchhle návštěvách byl zřejmě jejím oblíbeným křeslem, ale on si byl jistý tím, že když bude prostě předstírat nevšímavost, dříve nebo později se své hry vzdá. Proto se taky schovával ve vodě, jak to jenom šlo, místo aby jí kolem očí omotal neprůhledný šátek z pramenů vzduchu. Jakmile by poznala, jaký na něj má účinek, nikdy by s tím vtipkováním nepřestala. Kromě toho, jakkoliv ho zahanbovalo to přiznat, mít na klíně dívku bylo milé. Nebyl ze dřeva.

„Popovídala sis hezky s Faile?"

„Netrvalo to dlouho. Přišel její otec a odvedl ji a ona se mu vrhla kolem krku a mě si nevšímala. Šla jsem se pak na chvíli projít.“

„Ona se ti nelíbila?“ zeptal se. Min vykulila oči a díky dlouhým řasám vypadaly ještě větší. Ženy nikdy nečekaly, že muž uvidí nebo pochopí něco, co nechtěly.

„To není tím, že by se mi nelíbila,“ řekla a slova jako by z ní tahali párem volů. „To jenom... No, ona chce, co chce, kdy to chce, a nevezme ne jako odpověď. Lituju chudáčka Perrina, že si ji vzal. Víš, co mi chtěla? Ujistit se, že netoužím po jejím drahocenným manžílkovi. Možná sis toho nevšiml – muži tyhle věci nikdy nevidí –“ Odmlčela se a podezíravě se na něj podívala přes ty dlouhé řasy. Rand koneckonců ukázal, že některé věci vidí. Když se ujistila, že se nehodlá smát nebo to nanést, pokračovala. „Na první pohled jsem viděla, že je z ní úplně paf, ten chudáček. Myslím, že by se na druhou ženu ani nepodíval, ale ona tomu nevěří, teda rozhodně ne, když se ta žena na něj podívá první. Našel svou sokolici, a mě by nepřekvapilo, kdyby ho zabila, až se objeví jestřábice.“ Dech se jí zadrhl v hrdle a ona k němu znovu vzhlédla a pak se začala věnovat své číši.

Kdyby se zeptal, vysvětlila by mu, co tím myslela. Vzpomínal si, že o svých viděních nemluvila, pokud se netýkala jej, ale pokud tomu tak bylo, z nějakého důvodu se změnila. Když ji teď požádal, podívala se na každého, o koho si řekl, a popsala mu všecko, co viděla. Přesto ji to však vyvádělo z míry.

Drž hubu! zařval na Luise Therina. Jdi pryč! Jsi mrtvý! Nemělo to žádný účinek, a poslední dobou to bylo často tak. Hlas dál mumlal, snad něco o zradě přátel, snad o zrádných přátelích.

„Vidělas něco, co by se týkalo mě?“ zeptal se.

Min se mu s vděčným úsměvem družně opřela o hruď – no, nejspíš to myslela družně, nebo taky možná ne – a začala mluvit, přičemž upíjela punč. „Když jste vy dva byli spolu, viděla jsem ty světlušky a temnotu silnější než kdy dřív. Hmm. Mám ráda melounovej punč. Ale když jste byli spolu v jedný místnosti, tak se ty světlušky držely, místo aby je temnota pohlcovala rychleji, než se stačily objevovat, jako když jsi sám. A když jste byli spolu, viděla jsem ještě něco. Dvakrát bude muset být tady, jinak ty...“ Nahlédla do číše, aby jí neviděl do tváře. „Když tady nebude, stane se ti něco ošklivýho.“ Mluvila tiše a vyděšeně. „Moc ošklivýho.“

Jakkoliv rád by se byl dozvěděl víc – jako kdy a kde a co – ona mu již řekla vše, co věděla. „Tak to si ho prostě budu muset držet u sebe,“ prohodil, jak nejveseleji dokázal. Nebyl rád, když byla Min vylekaná.

„Myslím, že to nebude stačit,“ zamumlala do punče. „Ono se to stane, pokud tady nebude, ale nic, co jsem viděla, neznamenalo, že se to nestane kvůli němu. Bude to moc ošklivý, Rande. Jen když na to vidění pomyslím...“

Zvedl jí bradu, aby jí viděl do tváře, a překvapilo ho, že jí z očí tečou slzy. „Min, nevěděl jsem, že ti ta vidění můžou ublížit,“ řekl něžně. „Mrzí mě to.“

„Víš leda houby, ovčáku,“ zamumlala. Vytáhla si z rukávu krajkou lemovaný kapesníček a oťukala si oči. „Byl to jenom prach. Měl bys říct Sulin, aby tu častěji uklízela.“ Kapesníček se mávnutím vrátil zpátky do rukávu. „Měla bych se vrátit k Růžový koruně. Jenom jsem ti musela povědět, co jsem viděla u Perrina.“

„Min, buď opatrná. Možná bys sem neměla chodit tak často. Jen si nemysli, že by na tebe byla Merana mírná, kdyby zjistila, co děláš.“

Usmála se a vypadala docela jako ta stará Min, v očích měla pobavený výraz, i když se jí stále leskly slzami. „Nech mě, ať se o sebe postarám sama, ovčáku. Ony si myslí, že si s otevřenou pusou prohlížím Caemlyn jako každý jiný vesnický prosťáček. Kdybych sem každý den nezaskočila, copak by ses dozvěděl, že se slízají s urozencema?“ To zahlédla náhodou včera cestou do paláce. Merana se na okamžik objevila v okně paláce, o kterém Min zjistila, že patří urozenému pánu Pelivarovi. Pravděpodobnost, že Pelivar a jeho host jsou jediní, byla asi stejná jako ta, že mu tam šla Merana vyčistit odpady.

„Buď opatrná,“ nabádal ji důrazně. „Nechci, aby se ti něco stalo, Min.“

Chvíli se na něj mlčky dívala a pak se nadzvedla natolik, aby ho mohla zlehka políbit na rty. Aspoň... No, bylo to zlehka, ale byl to každodenní obřad, když odcházela, a on měl dojem, že ty polibky jsou s každým dnem méně a méně lehké.

Přes všechny sliby, které sám sobě dal, řekl: „Byl bych rád, kdybys to nedělala.“ Nechat si ji sedět na klíně byla jedna věc, ale s těmi polibky už se svým žertem zacházela příliš daleko.

„Ještě nevidím slzy, sedláčku,“ usmála se. „A nekoktáš.“ Prohrábla mu vlasy, jako by mu bylo deset, a vydala se ke dveřím, ale jak to občas dělala, kráčela s tak půvabným pohupováním, jež sice nemohlo vyvolat slzy a koktání, ale rozhodně ho přimělo se dívat, jakkoliv se snažil to nedělat. Když se obrátila, prudce vzhlédl k její tváři. „No, ovčáku, pěkně jsi zčervenal. Myslela jsem, že teď už se tě horko nedotýká. Uvidíme se zítra. Hlavně si nezapomeň vzít čistý punčochy."

Když se za ní dveře zavřely, Rand si zhluboka vydechl. Čisté punčochy? Bral si čisté každý den! Měl jenom dvě možnosti. Mohl dál předstírat, že na něj nemá žádný vliv, dokud toho nenechá, nebo se mohl vzdát a začít koktat. Nebo mohl začít žebrat. Kdyby začal žebrat, třeba by toho nechala, ale třeba by ho potom dráždila tímhle, a Min si z lidí moc ráda utahovala. Jediná další volba – být s ní pohromadě co nejméně, být chladný a odtažitý – nepřicházela v úvahu. Byla to kamarádka. Stejně dobře se mohl chovat chladně k... napadla ho jména Aviendha a Elain, ale ta se sem nehodila. K Matovi nebo Perrinovi. Jediná věc, jíž nerozuměl, bylo to, proč se v její blízkosti cítí tak příjemně. Neměl by, když ho tak provokovala, ale cítil.

Luis Therin začal blábolit hlasitěji ve chvíli, kdy padla zmínka o Aes Sedai, a teď zcela jasně řekl: Jestli intrikují se šlechtici, musím s nimi něco udělat. Jdi pryč, nařídil mu Rand.

Devět je moc nebezpečné, i když jsou necvičené. Moc nebezpečné. Nesmíš to dovolit. Ne. Och ne. Jdi pryč, Luisi Therine!

Já nejsem mrtvý! hlas v jeho hlavě řval. Zasloužím si smrt, ale jsem živý! Živý! Živý!

Jsi mrtvý! křičel Rand v odpověď ve vlastní hlavě. Ty jsi mrtvý, Luisi Therine!

Hlas se vytrácel a stále vyl Živý!, když se ztratil z doslechu. Rand se zachvěl a vstal, aby si dolil číši, a punč pak vypil jediným dlouhým douškem. Po tváři mu stékal pot a košile se mu lepila k tělu. Soustředit se ho stálo námahu. Luis Therin byl pořád vlezlejší. Jedna věc byla jistá. Jestli Merana kuje pikle s urozenci, zvláště s urozenci připravenými vyhlásit vzpouru, pokud brzy neukáže Elain, aby je uspokojil, tak bude muset něco podniknout. Naneštěstí neměl tušení co.

Zabij je, zašeptal Luis Therin. Devět je moc nebezpečné, jenže když jich pár zabiju, když je zaženu... zabiju... donutím je, aby se mě bály... už znovu nezemřu... zasloužím si smrt, ale chci žít... Rozplakal se, ale šeplavé žvanění pokračovalo.

Rand si znovu dolil číši a snažil se neposlouchat.

Když se na dohled objevila Origanská brána vedoucí do Vnitřního Města, Demira Eriff zpomalila. Značný počet mužů v přecpané ulici si ji obdivně prohlížel, když se kolem ní tlačili, a ona si snad potisící v duchu slíbila, že přestane nosit šaty z rodného Arad Domanu, a potisící na to okamžitě zapomněla. Šaty nebyly důležité – těch stejných šest si nechávala šít po celá léta – a kdyby se muž, jenž by si neuvědomil, že je Aes Sedai, začal chovat příliš nestoudně, vždycky stačilo prostě mu dát najevo, ke komu je drzý. To jí je dostalo z vlasů dostatečně rychle, obvykle tak rychle, jak jen stačili utíkat.

Právě teď ji zajímala jen Origanská brána, velký oblouk z bílého mramoru v lesklé bílé hradbě, jímž pod dohledem tuctu Aielů, o nichž předpokládala, že jsou stejně bezvýznamní, jako na první pohled vypadali, proudili lidé, káry a vozy. Aielové mohli Aes Sedai poznat. Občas to dokázalo překvapivě hodně lidí. Kromě toho ji od Růžové koruny sledovali. Ty kabátce a spodky v barvách splývajících s kamením a křovím byly na městské ulici nepřehlédnutelné. Takže i kdyby chtěla vstoupit do Vnitřního Města, i kdyby byla ochotná riskovat Meranin hněv tím, že by vstoupila bez toho, aby si vyžádala al’Thorovo povolení, neudělá to. Jak ji žralo, že Aes Sedai musí žádat nějakého mužského o povolení. Ona se jenom chtěla sejít s Milamem Harnderem, druhým knihovníkem v královském paláci a jejím agentem po téměř třicet let.

Knihovna v královském paláci tady se nemohla srovnávat s knihovnou v Bílé věži ani s Královskou knihovnou v Cairhienu nebo Terhanskou knihovnou v Bandar Ebanu, ale stejně dobře mohla chtít umět létat, jako dostat se ke knihám. Přesto, pokud by Milam dostal její zprávu, začal by hledat knihy, které chtěla. V Palácové knihovně docela dobře mohly být nějaké informace o zámcích na Temného věznici, možná dokonce z katalogizovaných zdrojů, ačkoliv to by bylo příliš velké štěstí. Ve většině knihoven ležely v rozích svazky, které měly být již dávno zařazeny, přesto však jaksi zůstávaly opomenuty sto i pět set let, občas dokonce víc. Ve většině knihoven byly poklady, o jakých neměli tušení ani sami knihovníci.

Demira trpělivě čekala a nechala lidi procházet kolem, pozornost věnovala pouze těm, kteří vycházeli z brány, Milamovu holou hlavu a kulatý obličej však nezahlédla. Nakonec si povzdechla. Očividně její zprávu neobdržel. Kdyby ano, byl by si vymyslel, cokoliv by bylo potřeba, aby tady byl ve stanovenou dobu. Bude muset počkat, až na ni přijde řada doprovodit Meranu do paláce, a doufat, že jí mladý al’Thor dá své povolení – zase povolení! – podívat se do knihovny.

Otočila se od brány a pohledem se náhodou setkala se zraky vysokého chlapíka s hubenou tváří v povoznické kazajce, jenž na ni hleděl až příliš obdivně. Když se jejich pohledy setkaly, mrkl na ni!

Tohle tedy celou cestu zpět do hostince snášet nehodlala. Opravdu nesmím zapomenout nechat si ušít obyčejné šaty, pomyslela si přemítajíc, proč to ještě nikdy předtím neudělala. Naštěstí už v Caemlynu jednou byla, před lety, a u Růžové koruny bude čekat Stevan, maják, podle něhož, kdyby na to přišlo, se mohla řídit. Proklouzla do úzkého zastíněného průchodu mezi nožířskou dílnou a krčmou.

Úzké uličky v Caemlynu byly rozbahněné, když tu byla naposledy, ale i když byly suché, čím dále zašla, tím nepříjemněji páchly. Zdi byly holé, nebyla tu žádná okna a jen tu a tam úzké dveře či branka, jenže vypadaly, že je již léta nikdo nepoužil. Z vršků sudů a zadních zdí na ni mlčky hleděly hubené kočky a toulaví psi s vysedlými žebry tiskli uši k hlavě a občas zavrčeli, než odběhli křižující tratí, jak se tady zadním uličkám říkalo. Demira se však nebála, že by ji zvířata pokousala či poškrábala. Kočky zřejmě na Aes Sedai něco cítily. Ještě nikdy neslyšela, že by některou Aes Sedai poškrábala i ta nejdivočejší kočka. Psi se chovali nepřátelsky, pravda, skoro jako by si mysleli, že Aes Sedai jsou kočky, ale obvykle se jen chvíli předváděli a pak se ztratili.

Ve tratích bylo víc koček a psů, než se pamatovala, a hubenějších, ale mnohem méně lidí. Nezahlédla nikoho, dokud nezabočila za roh, a proti ní přicházelo pět šest Aielů, kteří se smáli a povídali si. Když se objevila, zřejmě je to překvapilo.

„Promiň, Aes Sedai,“ zamumlal jeden z nich a všichni se vtiskli do křižující trati, ačkoliv tu byla spousta místa.

Přemítajíc, nejsou-li to ti samí, kteří ji dlouhou dobu sledovali – jeden obličej jí připadal hodně povědomý, patřil podsaditému chlapíkovi se zločineckýma očima – kývla, zamumlala díky a spěchala dál.

Oštěp, který se jí zaryl do boku, přišel jako blesk z čistého nebe. Demira dokonce ani nevykřikla. Zoufale se snažila dosáhnout na saidar, ale bok jí probodlo něco dalšího, a pak ležela v prachu. Před ní se objevila ta tvář, kterou si pamatovala, v černých očích výsměch, muž vrčel něco, čeho si nevšímala, jak se snažila dosáhnout na saidar, snažila se... Kolem ní se uzavřela temnota.

Když Perrin a Faile konečně měli za sebou nekonečný rozhovor s Faileinými rodiči, na chodbě na ně čekala ta divná služebná, Sulin. Perrin byl propocený skrz naskrz, na kabátci měl od potu tmavé skvrny a měl pocit, jako kdyby uběhl deset mil a celou dobu ho tloukli. Faile se usmívala a při chůzi se málem vznášela. Celá zářila, byla nádherná a tak pyšná na sebe, jako když přivedla muže z Hlídky, právě když trolloci už už dobývali Emondovu Roli, Sulin udělala pukrle pokaždé, když se na ni některý z nich podíval, a pokaždé přitom málem upadla. Na ošlehané tváři s jizvou na líci měla ztuhlý podlézavý úsměv, který vypadal, že se při dalším nadechnutí roztříští. Procházející Děvy si ukazovaly rukama a Sulin se před nimi také ukláněla, ačkoliv při tom skřípala zuby natolik hlasitě, že to Perrin jasně slyšel. Dokonce i Faile ji začala sledovat ostražitým pohledem.

Když je ta žena zavedla do jejich pokojů – měli obývací pokoj a ložnici s postelí s nebesy, dost velkou, aby se tam vešlo deset lidí, a mramorovým balkonem, z něhož byl výhled na nádvoří s fontánou – trvala na tom, že jim všecko vysvětlí a ukáže, dokonce i to, co jasně viděli. Koně jim ustájili a vyhřebelcovali. Sedlové brašny, nevybalené, visely v šatníku spolu s Perrinovým opaskem, a většina jejich nemnohých věcí byla úhledně vyskládána do přihrádek prádelníku. Perrinova sekera byla opřená o šedý mramorový krb, jako by byla připravená ke štípání dříví na podpal. V jednom ze dvou stříbrných džbánů, lesknoucích se sraženou vodou, byl studený čaj ochucený mátou, ve druhém švestkový punč. Ukázala jim i dvě nástěnná zrcadla v pozlacených rámech, jedno nad stolem, kde ležely Failein slonovinový hřeben a kartáč, a druhé bylo vysoké stojací zrcadlo s vyřezávanými nohami, které by nepřehlédl ani slepec.

Zatímco Sulin ještě vysvětlovala, jak se přináší voda na koupání a k čemu slouží měděné vany, Perrin jí do mozolnaté dlaně vtiskl zlatou korunu. „Děkuju ti,“ řekl, „ale teď laskavě odejdi...“ Chvíli měl dojem, že mu tlustý peníz hodí zpátky, ale místo toho se mu nakonec dostalo dalšího roztřeseného pukrlete a při odchodu za sebou práskla dveřmi.

„Řekla bych, že ten, kdo zde cvičí služebnictvo, svou práci moc neumí,“ poznamenala Faile. „To bylo, mimochodem, moc dobré. Zdvořilé, ale důrazné. Jenom kdybys takhle zacházel s našimi sluhy.“ Když se k němu obrátila zády, ztišila hlas do šepotu: „Rozepnul bys mi knoflíčky?“

Perrin se vždy cítil neobratně, když jí silnými prsty rozepínal mrňavé knoflíčky, a trochu se bál, že jí je utrhne nebo jí rozerve šaty. Na druhou stranu svou manželku svlékal velmi rád. Obvykle na to měla komornou. Perrin si byl jist, že kvůli poztráceným knoflíčkům. „Myslelas vážně něco z těch nesmyslů, cos navykládala svý mámě?“

„Copak jsi mě nezkrotil, manželi můj,“ řekla, aniž se na něho ohlédla, „a nenaučil mě slétnout ti na zápěstí, kdykoliv zavoláš? Copak neběhám, abych tě potěšila? Nejsem poslušná i tvého nejnepatrnějšího pokynu?“ Bylo z ní cítit pobavení. Rozhodně pobaveně mluvila. Jediný problém byl, že mluvila, jako kdyby to taky myslela vážně, stejně jako když své matce říkala téměř to samé, s hlavou vysoko zdviženou a pyšná, jak jen to uměla ona sama. Ženy prostě byly zvláštní, tím to celé bylo. A její matka...! Vlastně i její otec!

Asi by měl změnit téma. O čem že to Bashere mluvil? „Faile, co je to zlomená koruna?“ Byl si jist, že mluvil o něčem takovém.

Faile si utrápeně odfrkla a náhle byla cítit znepokojením. „Rand odešel z paláce, Perrine.“

„A i kdyby?“ Naklonil se, aby lépe viděl na maličké perleťové knoflíčky, a zamračil se na její záda. „Jak to víš?“

„To Děvy. Bain a Chiad mě naučily něco z prstové řeči. Ale neříkej to, Perrine. Podle toho, jak se chovaly, když se doslechly, že jsou tady Aielové, jsem si myslela, že mě to učit asi neměly. Kromě toho by mohlo být užitečný rozumět tomu, co Děvy říkají, aby to ony nevěděly. Kolem Randa se to jimi zjevně jen hemží.“ Pootočila se natolik, aby se na něj mohla rozpustile usmát a pohladit ho po vousech. „Ty první Děvy, co jsme potkaly, si myslely, že máš hezký ramena, ale tohle se jim moc nelíbilo. Aielské ženy nepoznají slušný vousy, když nějaký uvidí.“

Perrin potřásl hlavou a počkal, až se zase obrátí, a pak strčil do kapsy knoflíček, který se utrhl, když se otočila. Snad si toho nevšimne. On chodil týden s chybějícím knoflíkem na kabátci a nevšiml si toho, dokud ho na něj neupozornila. A ohledně vousů, Gaul říkal, že Aielové jsou vždycky hladce oholení. Bain a Chiad považovaly jeho plnovous za předmět podivných vtipů. Perrina už v tomhle horku nejednou napadlo, že se oholí. Jenomže Faile se jeho vousy líbily. „A co Rand? Proč by mělo záležet na tom, jestli odešel nebo neodešel z paláce?“

„Jen bys měl vědět, co dělá za tvými zády. Očividně jsi nevěděl, že odchází. Nezapomínej, on je Drak Znovuzrozený. To je skoro jako král, král králů, a králové občas využívají i přátele, z nezbytí i schválně.“

„Rand by to neudělal. A co vůbec navrhuješ? Abych ho špehoval?“

Myslel to jako žert, ale ona řekla: „Ne ty, má lásko. Špehování je práce manželky.“

„Faile!“ Narovnal se tak rychle, že málem uškubl další knoflíček, uchopil ji za ramena a obrátil čelem k sobě. „Ty Randa špehovat nebudeš, slyšíš?“ Zatvářila se zarputile, svěsila koutky úst a přimhouřila oči – doslova páchla umíněností – ale on uměl být taky tvrdošíjný. „Faile, chci vidět trochu té poslušnosti, co ses jí tak vychloubala.“ Pokud však viděl, tak dělala to, co řekl, když chtěla být hodná a měla dobrou náladu, a jinak ne, a zapomínala, jestli má pravdu on či nikoliv. „Myslím to vážně, Faile. Chci tvůj slib. Nebudu se účastnit žád –"

„Slibuju, srdce moje,“ řekla a položila mu prsty na ústa. „Slibuju, že nebudu Randa špehovat. Vidíš, jsem poslušná svého pána manžela. Vzpomínáš, kolik vnuků moje matka říkala, že čeká?“

Z té náhlé změny tématu zamrkal. Ale dala mu slovo. To bylo důležité. „Šest, myslím. Přestal jsem to počítat, když nám začala vykládat, kteří mají být kluci a kteří holky.“ Urozená paní Deira měla několik překvapivě upřímných rad ohledně způsobu, jak se toho dá dosáhnout. Naštěstí mu většina unikla, protože uvažoval, jestli náhodou nemá odejít, dokud neskončí. Faile jenom kývala, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě, a její otec a manžel tam jen tak seděli.

„Aspoň šest,“ řekla se skutečně poťouchlým úsměvem. „Perrine, bude nám koukat přes rameno, dokud jí neřeknu, že prvního vnuka může čekat brzo, a napadlo mě, jestli se ti někdy podaří porozepínat mi knoflíčky...“ I po měsících manželství se pořád ještě červenala, ale nepřestávala se usmívat. „Když tu teď je po tolika týdnech opravdická postel, chovám se necudně jako vesnická holka o sklizni.“

Čas od času zauvažoval o těch saldejských vesnických holkách, o nichž pořád mluvila. Ruměnec neruměnec, kdyby byly tak necudné jako Faile, když spolu byli sami, tak by v Saldeii nikdy nemohli sklidit žádnou úrodu. Při svlékání jí utrhl ještě dva knoflíčky a jí to vůbec nevadilo. Vlastně se jí podařilo rozervat mu košili.

Demiru překvapilo, když otevřela oči, překvapilo ji, když zjistila, že leží na posteli ve vlastním pokoji u Růžové koruny. Čekala, že bude mrtvá, ne svlečená pod lněnou pokrývkou. Na stoličce v nohou postele seděl Stevan a dařilo se mu tvářit zároveň ustaraně, přísně a také, jako by se mu ulevilo. Štíhlý cairhienský strážce byl o hlavu menší než ona a téměř o dvacet let mladší, i přes prošedivělé spánky, ale občas se pokoušel chovat otcovsky a málem prohlašoval, že se o sebe nedokáže postarat, pokud ji on nedrží za ruku. Velmi se obávala, že tenhle incident mu při jejich zápase poskytne v příštích měsících značnou výhodu. Na jedné straně postele byla Merana a tvářila se vážně, na druhé Berenicia. Kyprá žlutá sestra vždycky vypadala vážně, nyní však vyloženě zasmušile.

„Jak?“ vypravila ze sebe Demira. Světlo, ale že byla slabá. Za to mohlo léčení, vyndat ruce zpod pokrývky byla nesmírná námaha. Musela být blízka smrti. Léčení nezanechávalo jizvy, ale vzpomínka a slabost docela stačily.

„Do šenku přišel muž,“ vysvětloval Stevan, „a tvrdil, že chce pivo. Vykládal, že viděl, jak Aielové sledují nějakou Aes Sedai – a přesně popsal tebe – a říkal, že ji chtějí zabít. Jakmile domluvil, cítil jsem...“ Bezútěšně se usmál.

„Stevan mě požádal, abych šla s ním,“ dodala Berenicia, „a málem mě za sebou táhl – a celou cestu jsme běželi. Pravda, nebyla jsem si jistá, že jsme to zvládli včas, dokud jsi teď neotevřela oči.“

„Ovšem,“ přisadila si Merana hluše, „to bylo všechno součástí stejné pasti, stejného varování. Aielové a ten muž. Škoda, že jsme ho nechali odejít, ale měli jsme kvůli tobě takové starosti, že se mu podařilo vyklouznout dřív, než někoho napadlo ho zadržet.“

Demira myslela na Milama a na to, jak tohle ovlivní pátrání v knihovně, jak dlouho asi potrvá, než se Stevan uklidní, a to, co říkala Merana, k ní proniklo až po chvíli. „Zadržet ho? Varování? O čem to mluvíš, Merano?“ Berenicia si zamumlala cosi o tom, že by to pochopila, kdyby jí to ukázaly v knížce. Berenicia měla občas pěkně jedovatý jazýček.

„Vidělas někoho přijít do šenku na panáka, co jsme dorazily, Demiro?“ zeptala se Merana trpělivě.

Byla to pravda. Neviděla. Jedna nebo dvě Aes Sedai v Caemlynu neznamenaly žádnou změnu pro chod hostince, ale devět bylo něco jiného. Paní Cinchoineová se o tom poslední dobou otevřeně zmiňovala. „Takže jste se měli dozvědět, že mě Aielové zabili. Nebo jste mě možná i měli najít dřív, než zemřu.“ Právě si vzpomněla na to, co ten zlovolně se tvářící chlapík vrčel. „Měla jsem vám povědět, abyste se všecky držely dál od al’Thora. Přesně: ‚Vyřiď těm ostatním čarodějnicím, aby se držely dál od Draka Znovuzrozeného.‘ Těžko mohl chtít, aby mrtvola tuhle zprávu předala dál, že? Jak moje rány vypadaly?“

Stevan si na stoličce poposedl a upřel na ni bolestínský pohled. „Obě minuly orgány, na místě by tě nejspíš nezabily, ale ztratilas spoustu krve –“

„Co uděláme teď?“ přerušila ho Demira a směřovala svou otázku na Meranu, dřív, než mohl začít plácat, jak hloupé od ní bylo, nechat se takhle chytit.

„Já říkám, že bychom měli najít Aiely, kteří za to jsou zodpovědní,“ prohlásila Berenicia rázně, „a já z nich udělám odstrašující příklad.“ Pocházela z Hraničních blat Shienaru a aielské nájezdy ji provázely po celé dětství a dospívání. „Seonid se mnou souhlasí.“

„To ne!“ namítala Demira. „Nepřipustím, abyste mi zničily první šanci studovat Aiely. Už takhle těžko řeknou víc než dvě slova. Koneckonců, byla to moje krev. Kromě toho, pokud byl muž, který vás varoval, taky Aiel, tak mi připadá zřejmé, že jednal na rozkaz, a myslím, že v Caemlynu je jenom jeden muž, který dává rozkazy Aielům.“

„My ostatní,“ řekla Merana, s přísným pohledem upřeným na Berenicii, „souhlasíme s tebou, Demiro. Už nechci slyšet další řeči o plýtvání časem a energií na hledání jedné smečky psů mezi stovkami, když muž, který je poslal na lov, si s úsměvem chodí kolem.“ Berenicia se trochu naježila, než sklonila hlavu, to ale dělala vždycky.

„Musíme al’Thorovi aspoň ukázat, že s Aes Sedai takhle jednat prostě nemůže,“ vyjela Berenicia ostře. Meranin pohled její tón zmírnil, ale nadšeně nemluvila. „Ale ne tak rázně, aby to zničilo všechny naše plány, samozřejmě.“

Demira sepjala prsty a s povzdechem si je opřela o rty. Cítila se slabá. „Něco mě napadlo. Když ho otevřeně postavíme před to, co udělal, tak to jistě popře, a my nemáme žádný důkaz, abychom mu ho vmetly do tváře. A nejen to, mohlo by být prozíravé zjistit, jaký má názor na lovení Aes Sedai jako králíků.“ Merana a Berenicia si vyměnily pohledy a dost rázně kývly. Ubohý Stevan se zuřivě mračil. Nikdy nikomu neprominul, když jí ublížil. „Nebylo by lepší nic neříkat? Nad tím by mohl hloubat a hezky se zpotit. Proč jsme něco neřekly? Co uděláme? Nevím, kolik toho zvládneme, ale aspoň bychom ho mohly přimět, aby se ohlížel přes rameno.“

„To má smysl,“ řekla ode dveří Verin. „Al’Thor si musí Aes Sedai vážit, jinak s ním nebude žádné pořízení.“ Kývla Stevanovi, aby odešel – samozřejmě počkal, až kývne i Demira – a pak se posadila na jeho stoličku. „Myslela jsem, že když ses stala terčem –“ Zamračila se na Meranu a Berenicii. „Nesednete si? Nechci, aby mě bolelo za krkem z toho, jak se musím koukat nahoru.“ Verin mluvila dál, zatímco ony si přistavily jedinou židli v místnosti a stoličku z obou stran Demiřiny postele. „Jelikož ses stala terčem, Demiro, tak bys měla pomáhat rozhodnout, jak dát panu al’Thorovi lekci. A zdá se, že už jsi s tím začala.“

„Já myslím,“ začala Merana, ale Verin ji uťala.

„Za chviličku, Merano. Demira má právo vyslovit první návrh.“

Demiře se zadrhl dech v hrdle, jak čekala na výbuch. Merana zřejmě vždycky chtěla, aby její rozhodnutí Verin schválila, což bylo za daných okolností jen přirozené, byť neohrabané, ale tohle bylo poprvé, kdy Verin prostě převzala velení. A přesto Merana na Verin jen chvíli civěla se stisknutými rty a pak sklonila hlavu. Demira napadlo, jestli to znamená, že Merana předává poselstvo Verin. Očividně nemohla dělat nic jiného. Oči všech se vyčkávavě upřely na Demiru. Zvláště Verininy oči byly velmi pronikavé.

„Jestli chceme, aby si lámal hlavu nad tím, co hodláme podniknout, navrhuji, aby dneska žádná z nás nešla do paláce. Třebas bez vysvětlení, nebo, jestli je to příliš silné, tak mu podat takové, které prohlédne.“ Merana přikývla. Důležitější bylo, jak se věci vyvíjely, že kývla i Verin. Demira se rozhodla odvážit se ještě dál. „Možná že bychom neměly nikoho posílat pár dní, ať se hezky dusí ve vlastní šťávě. Jsem si jistá, že pozorováním Min zjistíme, až bude hezky načatý, a...“ Ať už se rozhodnou k čemukoliv, ona se toho chtěla účastnit. Byla to, koneckonců, její krev a jenom Světlo ví, na jak dlouho teď bude muset odložit své pátrání v knihovně. Tohle byl skoro stejně podstatný důvod, proč dát al’Thorovi lekci, jako to, že zapomínal, kdo Aes Sedai jsou.

47

U tulačky

Mat chtěl do Ebú Daru klidnou jízdu a jistým způsobem se mu jí dostalo. Ale cesta se šesti ženami, z nichž čtyři byly Aes Sedai, byla plná rozčilování.

Prvního dne dorazili k vzdálenému lesu, když bylo slunce ještě vysoko na obloze, a několik hodin cestovali pod vysokým baldachýnem většinou holých větví. Koňům pod kopyty šustilo suché listí a křupaly větve. Nakonec těsně před západem slunce se utábořili u vysychajícího potůčku. Harnan, velitel oddílu, s hranatou bradou a jestřábem vytetovaným na tváři, dohlédl na to, aby se vojáci Bandy uložili, vyhřebelcovali a spoutali koně, postavili hlídky a zapálili ohně. Nerim a Lopin pobíhali kolem Mata a stěžovali si, že s sebou nevzali stany, a jak má chudák vědět, že bude trávit noci spaním na zemi, když mu pán nic neřekne, a jestli z toho bude mít jeho pán smrt, tak to není jeho vina. Jeden hubený a druhý podsaditý, dařilo se jim dělat si navzájem ozvěnu. Vanin se samozřejmě postaral sám o sebe, ačkoliv dohlížel na Olvera a vyhřebelcoval Vichra tam, kam kluk nedosáhl, ani když použil sedlo jako stoličku. O Olvera se starali všichni.

Ženy se utábořily společně s nimi, avšak jistým způsobem bylo místo, kde se usádlily, stejně oddělené, jako by bylo padesát kroků daleko. Jako by neviditelná čára rozdělovala tábořiště na dvě poloviny a neviditelné cedule říkaly vojákům, aby ji nepřekračovali. Nyneiva a Elain a obě bělovlasé ženy se sesedly kolem vlastního ohně s Aviendhou a zlatovlasou hledačkou a směrem, kde v pokrývkách polehával Mat a jeho muži, se téměř nepodívaly. Tichý hovor, přinejmenším to, co z něj Mat zaslechl, se točil kolem starostí Vandene a Adeleas s tím, že Aviendha hodlá svého koně celou cestu do Ebú Daru vést, místo aby na něm jela. Tom se snažil promluvit o samotě s Elain a ona ho, ze všech věcí, jen nepřítomně poplácala po tváři, než ho poslala zpátky za Juilinem a Jaemem, šlachovitým starým strážcem, jenž patřil Vandene a většinu času zjevně trávil broušením svého meče.

Mat nic nenamítal, aby se ženy držely stranou. Vznášelo se kolem nich napětí, jemuž nerozuměl. Aspoň kolem Nyneivy a Elain, hledačku to zřejmě nakazilo taky. Občas zíraly na Aes Sedai – druhé dvě Aes Sedai, pořád si nebyl jistý, jestli si někdy zvykne na to brát tak i Nyneivu a Elain – trochu příliš upřeně, ačkoliv Vandene a Adeleas si toho nevšímaly, stejně jako Aviendha. Ať už byl důvod jakýkoliv, Mat s tím nechtěl mít nic společného. Smrdělo to, jako by se mezi nimi rozhořel spor, a ať už vyšlehnou plameny nebo bude doutnat pod zemí, moudrý muž se jim vyhne hodně širokým obloukem, zvlášť když ty ženy jsou Aes Sedai.

Trochu ho to dráždilo, stejně jako další věc, což byla jeho vlastní chyba. Jídlo. Od ohně Aes Sedai se rychle rozšířila vůně jehněčího a nějaké polévky. Čekaje rychlou cestu do Ebú Daru, neřekl Vaninovi a ostatním nic o potravinách, což znamenalo, že v sedlových brašnách měli jen trochu sušeného masa a suchary. Mat cestou skoro nezahlédl ani ptáčka či veverku, natož vysokou, takže lov nepřicházel v úvahu. Když Nerim pro Mata rozložil malý skládací stolek a stoličku – Lopin připravoval další pro Naleseana – Mat mu řekl, ať rozdělí to, co nacpal do košů na nákladních koních. Výsledek nebyl tak dobrý, jak doufal.

Nerim stál u Matova stolu a naléval mu vodu ze stříbrného džbánu, jako by to bylo víno, a lítostivě se díval, jak do vojáků padají vybrané pochoutky. „Nakládaná křepelčí vajíčka, můj pane,“ ohlašoval pohřebním tónem. „Velmi dobře by se hodila na snídani mého pána v Ebú Daru.“ A: „Nejlepší uzený jazyk, můj pane. Kdyby jenom můj pán věděl, co vše jsem musel podstoupit, abych v té ubohé vesnici našel jazyk uzený v medu, když jsem neměl čas a všechno nejlepší zřejmě zabraly Aes Sedai.“ Vlastně nejvíc asi litoval toho, že Lopin pro Naleseana našel konzervu drozdů. Pokaždé, když Nalesean jednoho rozkousl, Lopinův samolibý úsměv zesílil a Nerimovi se obličej protáhl ještě víc. Vlastně z toho, jak někteří muži větřili, bylo zřejmé, že by měli radši kousek jehněčího a misku polévky než celý v medu uzený jazyk nebo huspeninu z husích jater. Olver na oheň žen pohlížel s otevřenou touhou.

„Nechceš jíst s nima?“ zeptal se ho Mat. „Jestli jo, je to v pořádku.“

„Mám rád uzenýho úhoře,“ prohlásil Olver statečně. Temnějším tónem dodal: „A stejně se s náma mohla rozdělit.“ Očima sledoval Aviendhu, kamkoliv se pohnula, a zřejmě měl něco i proti hledačce, snad proto, že hodně času trávila očividně přátelským hovorem s Aielankou. Přinejmenším Aviendha musela chlapcův upřený pohled vycítit, protože se po něm ohlédla a zamračila se.

Mat si otřel bradu a zadíval se na oheň Aes Sedai – když na to tak myslel, sám by si také raději dal jehněčí a polévku – a všiml si, že Jaem chybí. Vanin sice vrčel, že ho zase posílá pryč, avšak Mat ho poslal ze stejného důvodu, proč ho nechával prohlížet cestu vepředu ve dne i přesto, že Jaem také chodil na zvědy. Nechtěl se spoléhat jenom na to, co se mu Aes Sedai uvolí říci. Nyneivě by možná věřil – nemyslel si, že by mu otevřeně zalhala, jako vědma se Nyneiva vždycky na každého lháře vrhla jako jestřáb – ale ona se na něj koukala přes Adeleasino rameno velmi podezřelým způsobem.

K jeho překvapení se Elain zvedla, jakmile dojedla, a přeplula onu neviditelnou čáru. Některé ženy jako by se přímo vznášely těsně nad zemí. „Neprošel by ses se mnou, pane Cauthone?“ zeptala se chladně. Ne docela zdvořile, ale ne úplně hrubě.

Mat jí ukázal, ať jde první, a ona odplula mezi stromy zalité měsíčním světlem za hlídkami. Zlaté vlasy jí spadaly na ramena a rámovaly jí tvář tak, aby každý muž zůstal koukat, a měsíční světlo její nadutost poněkud změkčilo. Kdyby byla něčím jiným... A to nemyslel jenom Aes Sedai, dokonce ani ne to, že patřila k Randovi. Rand se na muže, jenž vždycky věděl, jak na ženy, zjevně zaplétal s tou nejhorší sortou ženských. Pak začala Elain mluvit a on zapomněl na všechno ostatní.

„Máš ter’angrial,“ řekla bez úvodu a aniž se na něj podívala. Jenom plula dál a pod nohama jí šustilo listí, jako by čekala, že za ní půjde jako lovecký pes. „Někdo říká, že ter’angrial je právem majetkem Aes Sedai, ale já nežádám, abys mi ho vydal. Nikdo ti ho nevezme. Ale takové věci je třeba studovat. Z toho důvodu chci, abys mi každý večer, když zastavíme, ten ter’angrial předal. Vrátím ti ho ráno, než vyrazíme.“

Mat se na ni úkosem podíval. Mluvila vážně, ani v nejmenším o tom nepochyboval. „To je od tebe vážně laskavý, nechat mi, co je moje. Jenomže proč si myslíš, že mám jeden z těch... jak tomu říkáte? Ter-něco?“

Ohó, teď strnula a taky se na něj podívala. Překvapilo ho, že jí z očí rovnou nevyskočil oheň a nezapálil celý les. Hlas, na druhou stranu, měla jako čirý led. „Víš velmi dobře, co je ter’angrial, pane Cauthone. Slyšela jsem, když ti o nich Moirain vykládala v Tearském Kameni.“

„V Kameni?“ odpověděl zdvořile. „Ano, na Kámen si pamatuju. Tam jsme měli všichni krásný časy. Vzpomínáš si na něco, co by se stalo v Kameni a dávalo by ti právo po mně něco chtít? Já ne. Jsem tady jenom proto, abych dal pozor, aby tobě a Nyneivě neudělali v Ebú Daru díry do kožichu. Až tě předám Randovi, můžeš se na ter’angrialy zeptat jeho.“

Dlouho na něj jen civěla, jako by ho chtěla ztlouci pouhou silou vůle, pak se bez dalšího slova otočila na patě. Vrátil se za ní zpátky do tábora a s překvapením viděl, že prochází podél řady spoutaných koní. Prohlédla si ohně a jak jsou rozložené pokrývky a potřásla hlavou nad zbytky jídla, které vojáci nechali. Neměl ponětí, co má za lubem, dokud se k němu nevrátila se zdviženou bradou.

„Tvoji muži si vedli velmi dobře, pane Cauthone,“ pravila dost hlasitě, aby ji každý slyšel. „V podstatě jsem spokojená. Kdybys ale dobře plánoval, nemuseli by se přecpávat jídlem, kvůli kterému budou, přinejmenším dnes v noci, vzhůru. Vcelku sis ale vedl dobře. Jsem si jistá, že příště budeš plánovat lépe.“ A chladná jako led odplula k vlastnímu ohni dřív, než se vzmohl na slovo, takže za ní jenom zíral.

Kdyby to však bylo všechno, zatracená dědička, co si myslí, že je jedním z jejích poddaných, a ona a Nyneiva chodily kolem Vandene a Adeleas se stisknutými rty – kdyby to bylo všechno, byl by si skočil dupák. Těsně po Elainině „prohlídce", než se vůbec dostal ke svým pokrývkám, ho liščí hlava zamrazila.

Tak ho to šokovalo, že tam jenom stál a díval se dolů na svou hruď, než ho vůbec napadlo podívat se k ohni Aes Sedai. A ty tam stály, podél neviditelné dělicí čáry, i s Aviendhou. Elain zamumlala cosi, čemu nerozuměl, a obě bělovlasé Aes Sedai přikývly, přičemž Adeleas si chvatně vytahovala z jakési pochvy u pasu brk a kalamář a do malé knížečky si naškrábala pár poznámek. Nyneiva se tahala za cop a cosi si mumlala.

Trvalo to jen chvilku. Pak mráz zmizel a ženy se vrátily k ohni, tiše spolu rozmlouvajíce. Tu a tam se některá podívala jeho směrem, dokud se neuložil ke spánku.

Příštího dne pak dorazili na silnici a Jaem uklidil barvoměnivý plášť. Silnice byl široký pruh udusané hlíny, kde byly ještě místy na krajnici vidět dlažební kameny, ale cestu jim příliš neurychlila. Například vedla mezi hustě zalesněnými kopci. Některé kopce si zasloužily přinejmenším označení menší hora a mezi stromy vyčnívaly kolmé útesy a skalní věže. Za druhé, oběma směry neustále proudili lidé, i když jich nebylo příliš mnoho. Většinou to byly hloučky otrhaných lidí s prázdnými výrazy, kteří neměli dost rozumu na to, aby uhnuli z cesty žebřiňáku s volským spřežením, natož kupecké karavaně s vozy překrytými plátnem, vrzající za šesti až osmispřežím koní. Na svazích byly přilípnuté domy a stodoly ze světlého kamene a kolem poledne třetího dne konečně zahlédli první vesnici, kde byly domy bíle omítnuté, s plochými střechami ze světle červených tašek.

Popichování však pokračovalo. Elain pokračovala ve svých večerních prohlídkách. Když jí druhou noc v táboře u silnice sarkasticky řekl, že je rád, že ona je ráda, předvedla mu jeden z těch svých schválně majestátních úsměvů a pravila: „To bys měl být, pane Cauthone,“ a znělo to, jako by každé slovo myslela vážně!

Jakmile se začali zastavovat v hostincích, prohlížela koně ve stájích i seníky, kde přespávali vojáci. Když ji požádal, aby to nedělala, jenom chladně zvedla obočí a neodpověděla. Když jí řekl, aby to nedělala, obočí ani nezvedla. Prostě ho úplně ignorovala. Říkala mu, aby udělal věci, které stejně udělat chtěl – jako nechat v prvním zájezdním hostinci, kde měli podkováře, zkontrolovat koňům podkovy – a, což bylo ještě drásavější, i věci, které by udělal, kdyby se o nich dozvěděl před ní. Jak zjistila, že se Tad Kandel snaží utajit vřed na zadku, to Mat netušil, ani to, že Lawdrin Mendair má v sedlových brašnách tajně ne méně než pět lahví kořalky. Byl mnohem víc než jen podrážděný, když musel něco udělat poté, co mu řekla, aby to udělal, ale Kandelovi bylo třeba vřed proříznout – někteří členové Bandy přejali Matův vztah k léčení – a Mendairovu kořalku vylít a tucet dalších věcí.

Mat se téměř modlil za to, aby mu řekla, že má udělat něco, co by nebylo nutné, aspoň jednou, takže by jí mohl sdělit, že to neudělá. Důrazně, kategoricky, ne! Další žádost o ter’angrial by byla dokonalá, jenže ona se o něm už znovu nezmínila. Vysvětlil vojákům, že ji poslouchat nemusejí, a žádného nikdy nepřistihl, že by to dělal, ale když je začala chválit, jak dobře se postarali o koně, začali se potěšené křenit, a když jim říkala, že jí připadají jako dobří vojáci, nafukovali se jako pávi. V den, kdy si všiml, jak se Vanin udeřil klouby ruky do čela, a slyšel ho mumlat: „Děkuju, má paní,“ beze stopy ironie, v ten den Mat málem spolkl jazyk.

Snažil se být milý, ale ženy to nepřipouštěly, nejenom Elain. Aviendha mu řekla, že nemá žádnou čest, pro všechno na světě, a jestli Elain nebude prokazovat větší úctu, tak ho to naučí. Aviendha! Ženská, již stále podezíral, že jen čeká na příležitost podříznout Elain krk! A nazývala Elain skoro-sestrou! Vandene a Adeleas se na něho koukaly, jako by byl divný brouk připíchnutý na desku. Navrhl té hledačce, že si s ní zastřílí, o peníze nebo jenom pro zábavu – luk, který nosila, musel zjitřit její představivost, protože si jako hledačka dala jméno Birgitte – ale ona se na něj jen zvláštně podívala a odešla. Vlastně se pak od něj držela dál. Držela se Elain jako klíště, pokud se Elain nepřiblížila k němu. A Nyneiva...

Celou cestu ze Salidaru se mu vyhýbala, jako by páchl. Třetí noc na cestě, a první v hostinci, malé hospůdce zvané U svatebního nože, ji Mat zahlédl, jak ve stáji s doškovou střechou krmí scvrklou mrkví svou baculatou kobylku, a usoudil, že ať už se jinak děje cokoliv, může si s ní aspoň promluvit o Bode. Nestávalo se každý den, aby se něčí sestra vydala stát Aes Sedai, a Nyneiva bude vědět, před čím Bode stojí. „Nyneivo,“ řekl míře k ní, „chci si s tebou promluvit –“ Dál se nedostal.

Ona doslova vyskočila do vzduchu a vyrazila k němu, hrozíc mu pěstí, i když ji okamžitě zakryla v záhybech sukní. „Nech mě na pokoji, Mate Cauthone,“ málem řvala. „Slyšíš mě? Nech mě na pokoji!“ A proletěla kolem něj ven, naježená tak, až ho napadlo, že se jí cop postaví jako kočičí ocas. Poté nejen že páchl, ale také měl nějakou nemoc, která byla jednak odporná a navíc nakažlivá. Když se k ní jenom pokusil přiblížit, schovala se za Elain, mračila se na něj přes její rameno a tvářila se, jako by na něj chtěla vypláznout jazyk. Ženské byly prostě bláznivé. To bylo všechno.

Aspoň že Tom a Juilin byli ochotní jet ve dne vedle něj, tedy pokud si jejich pozornost nevyžádala Elain. Občas to dělávala, jen aby za ním nemohli, tím si byl jistý, ačkoliv nedokázal přijít na to proč. Když se na cestě začaly objevovat hostince, ti dva byli šťastní, že se každý večer můžou s ním a Naleseanem podělit o korbel piva či punče. Sedávali ve vesnických šencích s cihlovými zdmi, kde panoval úplný klid a pohled na mourovatou kočku byl zábavou, a u stolů obsluhovala sama paní hostinská, nevyhnutelně žena s hýžděmi, že kdyby se ji muž pokusil štípnout, zlámal by si prsty. Převážně se bavili o Ebú Daru, o němž Tom hodně věděl i přesto, že tam nikdy nebyl. Nalesean byl ochotný opakovat příhody ze své jediné návštěvy vždy, když ho někdo požádal, ač se soustředil hlavně na souboje, které viděl, a na sázky při koňských dostizích. Juilin měl příběhy od mužů, které znal a kteří tam byli, nebo aspoň znali někoho, kdo tam byl, jež zněly neuvěřitelně, dokud je Tom či Nalesean nepotvrdili. V Ebú Daru bojovali muži v soubojích kvůli ženám a ženy kvůli mužům a cena v obou případech – tohle slovo použili – souhlasila, že půjde s vítězem. Muži dávali ženám jako svatební dar nůž a žádali je, aby jej použili, pokud se jim znelíbí – znelíbí se jim! – a žena, která zabila muže, byla v právu, pokud se nedokázal opak. V Ebú Daru chodili muži kolem žen po špičkách a nutili se do úsměvu při něčem, kvůli čemu by jiného muže zabili. Elain si to tam zamiluje. A Nyneiva jistě taky.

Z jejich povídání však vzešlo ještě něco jiného. Mat si Nyneivino a Elainino znechucení z Vandene a Adeleas jen nepředstavoval, jakkoliv se to ony snažily zakrýt. Nyneiva se na pohled spokojila jen se zlobným mračením a tichým mumláním. Elain se nemračila ani nemumlala, ale neustále se snažila převzít velení. Zřejmě se už považovala za královnu Andoru. Ať už za tvářemi Aes Sedai bylo skryto Světlo ví kolik let, Vandene a Adeleas musely být dost staré, aby mohly být matkami mladší ženy, dokonce i babičkami. Mata by nijak nepřekvapilo, kdyby se dozvěděl, že byly Aes Sedai již v době, kdy se Nyneiva a Elain narodily. Dokonce ani Tom to napětí nechápal, a on kupodivu na prostého kejklíře věděl a rozuměl hodně věcem. Elain Tomovi málem utrhla hlavu a řekla mu, že to nepochopí a ani nemůže, když se jí to pokoušel mírně vyčíst. Obě starší Aes Sedai však byly pozoruhodně snášenlivé. Adeleas zřejmě často ani nebrala na vědomí, že Elain dává rozkazy, a obě vypadaly překvapeně, když si toho všimly.

„Vandene řekla: ‚No, jestli to opravdu chceš, dítě, tak to samozřejmě uděláme,'“ zamumlal Juilin do svého piva, když celý incident vyprávěl. „Myslely byste si, že někdo, kdo byl před několika dny jenom přijatá novicka, bude mít radost. Elaininy oči mi připomínaly zimní bouřku. Nyneiva skřípala zuby tak silně, až jsem se bál, že jí popraskají.“

Byli v šenku U svatebního nože. Vanin, Harnan a ostatní posedávali na lavicích u ostatních stolů spolu s několika místními. Muži měli dlouhé vesty, některé tak jasných barev, že by se i Cikán zaradoval, a často nenosili košile, ženy měly světlé šaty s úzkým hlubokým výstřihem a sukně na jednom boku vykasané ke koleni, aby byla vidět spodnička dost barevná, že vedle ní byly vesty téměř mdlé. Mnoho mužů a všechny ženy měli v uších velké kruhy a na rukou jim jiskřila barevná sklíčka tří čtyř prstenů. Jak muži, tak ženy hladili dlouhé zakřivené nože, které měli za pasem, a temně na cizince zahlíželi. U svatebního nože se zastavily dvě kupecké karavany z Amadicie, ale kupci jedli ve svých pokojích a jejich vozkové zůstali u vozů. Elain, Nyneiva a ostatní ženy také odešly nahoru.

„Ženy jsou... jiné,“ pronesl Nalesean se smíchem v odpověď na Juilinovu poznámku, i když hovořil k Matovi, a hladil si špičatou bradku. Obvykle mu obyčejní lidé tolik nevadili, ale Juilin byl prostý muž z Tearu, což očividně znamenalo rozdíl, zvlášť když na něj Juilin schválně kulil oči, kdykoliv na něj promluvil. „V Tearu existuje jedno rolnické rčení: ‚Aes Sedai je deset ženských v jedné kůži.‘ Rolníci jsou občas docela moudří, ať shoří moje duše, jestli ne.“

„Alespoň nikdo neudělal nic, řekněme, drastického,“ řekl Tom, „i když jsem si říkal, že je to jenom tak tak, když si Elain nechala uklouznout, že z Birgitte udělala svýho prvního strážce.“

„Tu hledačku?“ vyjekl Mat. Několik místních se na něj upřeně zadívalo a on ztišil hlas. „Ona je taky strážce? Elainin strážce?“ To rozhodně pár věcí vysvětlovalo.

Tom a Juilin si nad okrajem pohárů vyměnili pohled.

„Určitě ji potěší, až se dozví, žes přišel na to, že je hledačkou rohu,“ řekl Tom, otíraje si pěnu z knírů. „Ano, je strážce, a to málem vyvolalo pěknou bitku. Jaem ji okamžitě začal brát jako mladší sestru, ale Vandene a Adeleas...“ Ztěžka si povzdechl. „Je moc nepotěšilo, že si Elain už vybrala strážce – očividně většině Aes Sedai trvá několik let, než si nějakýho najdou – a rozhodně je nepotěšilo, že si jako strážce vybrala ženu. A Elain se kvůli tomu zabejčila ještě víc.“

„Zřejmě nerady dělají věci, co ještě nikdo předtím neudělal,“ dodal Juilin.

„Ženská strážcem,“ zamumlal Nalesean. „Věděl jsem, že s příchodem Draka Znovuzrozeného se všechno změní, avšak ženská strážcem?“

Mat pokrčil rameny. „Asi si povede docela dobře, dokud nezačne doopravdy střílet z toho svýho luku. Nateklo ti do špatný dírky?“ zeptal se Juilina, jenž se začal dusit svým pivem. „Dobrýmu luku dám každej den přednost před mečem. Ještě lepší je hůl, ale luk je dobrej. Jenom doufám, že se mi nebude snažit bránit, až přijde čas odvíst Elain k Randovi.“

„Myslím, že střílet umí.“ Tom se naklonil nad stůl a praštil Juilina do zad. „Myslím, že umí, Mate.“

Pokud ale Nyneiva a ostatní pomyslely na škubání vlasů – a Mat nechtěl být v okolí deseti mil, medailonek nemedailonek – jemu to nepředváděly. Viděl jenom pevnou frontu a další pokusy do něho usměrnit, počínaje chvílí, kdy ráno po prvním pokusu sedlal Oka. Naštěstí měl spoustu práce s odháněním Nerima, jenž si myslel, že sedlat Matova koně je jeho práce, a naznačil, že to umí lépe. Zamrazení ostatně trvalo jen chvilku, takže Mat nedal nijak najevo, že si něčeho všiml. Rozhodl se, že tohle bude jeho odpověď. Žádné pohledy, žádné mračení, žádné obviňování. Bude je ignorovat a nechá je škvařit ve vlastní šťávě.

Měl spoustu příležitostí je ignorovat. Stříbrný medailon zchladl ještě dvakrát, než našli silnici, a pak několikrát během dne, večer a každý den poté. Občas to přišlo a zmizelo mrknutím oka a občas si byl jist, že to pokračovalo hodiny. Nikdy ovšem nepoznal, která je za to zodpovědná. Aspoň obvykle ne. Jednou, když měl vzadu na krku opruzeninu z horka a pocit, že mu šátek uřízne hlavu, si všiml, že se na něj dívá Nyneiva, a medailon při tom zchladl. Mračila se tak, že procházející sedlák, jenž klackem pobízel svého vola ve snaze přimět zvíře šourat se rychleji, se na ni pořád ohlížel, jako by se bál, že by se každou chvíli mohla podívat na něj a možná zabít vola mezi ojemi. Jenomže když se na ni Mat zamračil na oplátku, ona nadskočila a málem spadla z koně a mrazení pominulo. U ostatních to prostě nepoznal. Občas vídal, jak ho pozorují dvě i tři včetně Aviendhy, jež šla pořád ještě pěšky a koně si vedla. Ostatní, když se konečně podíval, si povídaly mezi sebou či se dívaly, jak nad nimi na bezmračné obloze krouží orel nebo mezi stromy na prudkém svahu v dohledu od silnice stojí velký černý medvěd, o polovinu vyšší než vzrostlý muž. Jediná skutečně dobrá věc na tom všem byla, že měl dojem, jako by Elain neměla radost. Nevěděl proč a nezáleželo mu na tom. Prohlížet jeho muže. Poplácávat ho pochvalně po hlavě. Kdyby byl muž, který dělá takové věci, tak by ji byl nakopl.

Pravdou bylo, že začal být velmi samolibý. Ať už dělaly cokoliv, nemělo to na něj větší vliv, nic, co by nespravila trocha Nerimova mazání na prsa. Nerim ho ujišťoval, že to nejsou omrzliny. Cítil se samolibě, až do čtvrtého odpoledne. Právě vycházel ze stáje u Jižní obruče, chatrného dvouposchoďového stavení z bíle omítnutých cihel v chatrné vesnici plné bíle omítnutých cihel a much, zvané So Tehar, kde nechal Oka, když ho cosi měkkého prudce udeřilo mezi lopatky. S pachem koňského hnoje v nose se otočil na patě, připravený přerazit vejpůl pacholka nebo bojovat na nože s jedním ze soteharských mrzutě se tvářících hulvátů. Nebyl to však stájník ani hulvát. Jenom Adeleas, chvatně škrábala do své knížečky a pokyvovala hlavou. Ruce měla čisté.

Mat zašel do šenku a u hostinské si objednal punč, načež změnil názor a požádal místo toho o kořalku, kalnou tekutinu, o níž hubená žena tvrdila, že ji vyrábí ze švestek, ale která chutnala, jako by se s ní dala čistit rez. Juilin nad pitím jenom zafrkal a Tom odmítal byť jen přičichnout. Dokonce i Nalesean jenom usrkl a pak požádal o punč, a Nalesean byl ochoten pít cokoliv. Mat přestal počítat, kolik malých cínových šálků vyprázdnil, ale do postele ho museli dopravit Nerim s Lopinem spojenými silami. Nikdy ho ani nenapadlo, že by liščí hlava mohla mít nějaké hranice. Měl důkaz, a víc než to, že zastaví saidar, ale pokud jim stačilo, aby něco sebraly s pomocí jediné síly a hodily to po něm... Lepší než nic, říkal si pořád dokola, leže na hrbolatém slamníku a dívaje se, jak se po stropě plazí měsíční světlo a stíny. Mnohem lepší než nic. Kdyby se však udržel na nohou, byl by bez váhání sešel dolů pro další švestkovici.

Proto taky měl ohavnou náladu, jazyk jakoby pokrytý peřím, v hlavě mu bušilo a pod pálícím sluncem byl zpocený jako myš, když pátého dne silnice vystoupila na hřeben a odhalila Ebú Dar, rozkládající se dole na obou březích řeky Eldar, s velkým přístavem plným lodí za městem.

Prvním dojmem z města byla bílá. Bílé budovy, bílé paláce, bílé věže a vížky. Kupole jako jasně bílé tuříny nebo hrušky, často s karmínovými, modrými a zlatými pruhy, ale hlavně bylo město bílé a odráželo sluneční paprsky, až z toho bolely oči. Brána, k níž vedla silnice, byla široká a vysoká, s lomeným obloukem v bíle omítnuté hradbě tak silné, že jel dvacet kroků ve stínu, než se znovu vynořil do slunce. Město jako by bylo plné náměstí, kanálů a mostů, velkých náměstí plných lidí, s kašnami či sochami uprostřed, kanálů širokých i úzkých, po kterých muži poháněli bárky, a mostů všech velikostí, některé byly nízké, jiné se klenuly vysoko, některé byly dokonce dost široké, aby na nich mohly stát krámky. Paláce s portiky se silnými sloupy stály vedle krámků, předvádějících houně a sukno, domy o čtyřech poschodích s obrovskými oblouky oken, skrytými za žaluziemi, stály vedle stájí, nožířských dílen a rybáren.

Právě na náměstí Vandene přitáhla otěže a začala se radit s Adeleas, zatímco se na ně Nyneiva mračila a Elain se tvářila tak mrazivě, že by jí z nosu a brady měly viset rampouchy. Na Elainino naléhání se před vjezdem do města Aviendha vyškrábala na svého hubeného šedáka, ale teď zase stejně neohrabaně slezla dolů. Rozhlížela se kolem sebe skoro stejně zvědavě jako Olver, jenž vyvaloval oči od chvíle, kdy se město objevilo na dohled. Birgitte se zřejmě snažila těsně sledovat Elain, napodobujíc při tom Jaema a Vandene.

Mat využil příležitosti, začal se ovívat kloboukem a rozhlížel se kolem sebe.

Největší palác, jaký zatím viděl, zabíral celou jednu stranu náměstí, samá kupole, vížka a sloupořadí, tři a čtyři poschodí nad zemí. Na ostatních třech stranách náměstí dlážděného světlými dlažebními kameny stály velké domy společně s hostinci a krámy a všechny byly bílé. Uprostřed náměstí socha ženy v rozevlátém rouše, vyšší než ogier, stála na ještě vyšším podstavci. Žena měla jednu ruku zdviženou a ukazovala k jihu na moře. Procházelo tudy jen pár lidí, a věru nebylo divu, v takovém vedru. Na nejnižším stupni podstavce sochy několik lidí pojídalo oběd a kolem se slétali holubi a racci, rvoucí se o drobky. Bylo to ztělesnění míru a klidu. Mat nechápal, proč náhle ucítil, jak se mu v hlavě otáčejí kostky.

Ten pocit znal až příliš dobře. Občas ten pocit měl, když měl velké štěstí při hazardu. Byl tu vždycky, když byla na obzoru bitva. A zřejmě přicházel i tehdy, když bylo třeba učinit zásadní rozhodnutí, takové, kdy špatná volba mohla docela dobře znamenat, že skončí s podříznutým hrdlem.

„Teď půjdeme dovnitř menší bránou,“ ohlásila Vandene. Adeleas přikyvovala. „Merilille dohlédne na to, aby nám dali pokoje a my se mohly osvěžit.“

To muselo znamenat, že stojí před Tarasinským palácem, kde na Větrném trůně sedala Tylin Quintara z rodu Mitsobar a skutečně vládla území asi tak do sta mil kolem Ebú Daru. Jedna z mála věcí, které se mu podařilo o tomhle výletě zjistit, byla, že se Aes Sedai mají v paláci sejít s jednou ze svých, a také ovšem s Tylin. Aes Sedai se setkají s královnou. Mat se podíval na tu velkou hromadu lesklého mramoru a bíle omítnutého kamene a napadlo ho, jaké by to asi bylo bydlet tam. Obvykle se mu paláce líbily. Přinejmenším se mu líbilo všude, kde byli sloužící a zlato, a peřiny taky neuškodily. Ale pobyt v královském paláci znamenal, že pokaždé, když jste se ohlédli, měli jste za zadkem nějaké urozence. Mat byl raději, když se najednou setkával jen s omezeným počtem šlechticů. Dokonce i Nalesean dokázal být protivný. Takhle velký palác znamenal, buď že bude muset pořád uvažovat, kde asi Elain a Nyneiva jsou, nebo se je snažit pořád hlídat. Nebyl si jistý, co by bylo horší, kdyby ho nechaly, aby se za nimi vláčel jako jejich osobní strážce, nebo kdyby odmítly. Skoro slyšel, jak Elain říká tím chladným hlasem: Prosím, najděte nějaké ubytování pro pana Cauthona a moje muže. Ať je nakrmí a napojí. A klidně by to udělala. Zjevovala by se z čista jasna na další své prohlídky a říkala by mu, co má dělat, i kdyby to již dělal. Jenomže jestli s Nyneivou budou někde v bezpečí, tak to bude v královnině paláci. Kromě toho chtěl být někde, kde by mohl dát nohy nahoru a vypít si punč s dívkou na klíně, která by ho chlácholila. Mokré ručníky by taky nebyly od věci. Bolela ho hlava. V uších mu ještě zvonila přednáška, kterou mu ráno Elain přísně přednesla, o tom, jak špatné je pití a jak má dávat dobrý příklad. To byl další dobrý důvod, proč ji nemohl nakopnout. Byl na odpověď příliš slabý, právě vylezl z postele a přemítal, jestli se dokáže vytáhnout na Oka, a jí už tak prošlo příliš. Jestli to nezarazí teď, tak se nakonec bude on před ní ťukat klouby do čela.

Všechno to mu proběhlo hlavou, ještě než Vandene obrátila svého štíhlého nohatého ryzáka k paláci. „S mými muži se ubytujeme v jednom z těch hostinců,“ řekl Mat nahlas. „Když se budete ty nebo Elain chtít potulovat po ulicích, můžete mi poslat zprávu a já přivedu pár chlapů, aby vás doprovodili.“ Nejspíš to neudělají – nikdo nepřekonal ženskou, když si začala myslet, že se o sebe dokáže postarat s holýma rukama v jámě s medvědem – ale vsadil by se, že Vanin přijde na způsob, jak se dozvědět, kdy půjdou ven. A pokud ne on, tak Juilin. Lovec zlodějů by měl vědět jak. „Tenhle ujde.“ Vybrav zcela náhodně, ukázal na rozlehlou budovu na druhé straně náměstí. Nad klenutým vchodem se pohupovalo znamení, na něž nedohlédl.

Vandene se podívala, na Adeleas. Elain se podívala na Nyneivu. Aviendha se zamračila na něj.

On však žádné nedal příležitost promluvit. „Tome, Juiline, co byste řekli pár pohárkům punče?“ Voda by nejspíš byla lepší. Ještě toho v životě tolik nevypil.

Tom jen zavrtěl hlavou. „Snad později, Mate. Měl bych zůstat u Elain, kdyby mě snad potřebovala.“ Téměř otcovský úsměv, který Elain věnoval, se vytratil, když si všiml, že rozpačitě hledí na Mata. Juilin se neusmál – teď se ostatně usmíval zřídkakdy – ale také řekl, že zůstane s Elain, snad se zastaví později.

„Jak chcete,“ řekl Mat a znovu si dal klobouk na hlavu. „Vanine. Vanine?“ Tlouštík sebou trhl a přestal zbožně koukat na Elain. Skutečně se začervenal! Světlo, ta ženská ale měla špatný vliv.

Když Mat obracel Oka, zasáhl ho zezadu Elainin hlas, zněl ještě přísněji než ráno. „Nedovoluj jim pít přes míru, pane Cauthone.

Někteří muži nevědí, kdy mají přestat. Určitě nechceš, aby chlapec viděl dospělé muže opilé.“

Mat zaskřípal zuby a bez ohlížení přejel náměstí. Olver se na něho díval. Bude muset chlapy varovat, aby před klukem nechlastali, zvlášť Mendaira. Světlo, jak nesnášel, když mu říkala, co má dělat!

Ukázalo se, že hostinec se jmenuje U tulačky, ale znamení nade dveřmi a šenk slibovaly vše, po čem Mat toužil. V místnosti s vysokým stropem bylo rozhodně chladněji než venku, široké oblouky oken stínily dřevěné okenice s vyřezávanými arabeskami. Zdálo se, že je v nich víc děr než dřeva, avšak místnost stínily. Mezi místními seděli i cizinci, hubený Muranďan se zakroucenými kníry, podsaditý Kandořan se dvěma stříbrnými řetězy na přednici kabátce a další, které Mat jen tak od pohledu nepoznal. Ve vzduchu se vznášel řídký tabákový kouř a dvě ženy, hrající na pronikavé flétny, a muž s bubínkem mezi koleny přidávali podivnou hudbu. Nejlepší bylo, že šenkýřky byly hezoučké a muži u čtyř stolů hráli vrchcáby. Kandorský kupec hrál karty.

Vznosná hostinská se představila jako Setalle Ananová, i když podle oříškových očí se v Ebú Daru určitě nenarodila. „Dobří pánové...“ Velké kruhy v uších se jí zhouply, když se klaněla stejně Matovi jako Naleseanovi. „...může vám Tulačka nabídnout svoje ubohé ubytování?“

I přes nádech šedi ve vlasech byla pohledná, Mat se jí však díval do očí. Na těsně padnoucím náhrdelníku měla pověšený svatební nůž, jehož jílec, vyložený červenými a bílými kamínky, jí spočíval v hluboké jamce mezi prsy. Také u pasu měla zakřivený nůž. Přesto nedokázal potlačit úsměv. „Panímámo Ananová, mám pocit, jako bych přišel domů.“

Zvláštní bylo, že se mu v hlavě přestaly otáčet kostky.

48

Opřete se o nůž

Nyneiva vylezla z poměrně velké měděné vany s dlouhým ručníkem omotaným kolem hlavy a pomalu osychala. Baculatá šedovlasá služebná se ji pokoušela obléknout, avšak Nyneiva ji poslala pryč, a nevšímajíc si polekaných pohledů a námitek, oblékla se sama, s velikou péčí, a ve vysokém úzkém stojacím zrcadle si prohlížela tmavě zelené šaty se širokým límcem ze světlé maredské krajky. Lanův těžký zlatý prsten měla v kapsáři – lépe na něj nemyslet – spolu s jedním zkrouceným prstenovým ter’angrialem a Velký had se jí zlatě leskl kolem prostředníku na pravé ruce. Na pravé ruce. Na to bylo taky lepší nemyslet.

Na vysokém stropě byla hezky namalovaná modrá obloha a bílé mráčky, a i když měl nábytek znepokojivě velké pozlacené lví tlapy a štíhlé sloupky u postele, nohy židlí i všechno ostatní svislé bylo na její vkus trochu příliš kroucené a zlacené, pořád to byl nejpohodlnější pokoj, jaký za značně dlouhou dobu obývala. Příjemný pokoj. Docela chladný. A ona se snažila zůstat klidná. Samozřejmě to nefungovalo. Cítila, jak setkávají saidar, a když vyšla z ložnice, uviděla ochranu proti odposlouchávání, kterou vytvořila Elain, a zavázala ji kolem obývacího pokoje. Birgitte a Aviendha tu již byly taky, všechny čistě vydrhnuté a oblečené.

Čtyři ložnice tady obklopovaly jeden obývací pokoj, který měl na stropě taky namalovanou oblohu a mráčky. Birgitte tvrdila, že je to tu normální uspořádání. Čtyři vysoká okna vedla na balkon z bíle natřeného tepaného železa, tak složitě proplétaného, že se mohly neviděny dívat dolů na náměstí Mol Hara před palácem. Okny vál slabý vánek, přinášející slanou vůni moře, a kupodivu byl opravdu chladnější. Hněv narušoval její soustředění, takže Nyneivě krátce po příchodu do Tarasinského paláce začalo být horko.

Tom a Juilin dostali pokoje někde v obydlí služebnictva, což Elain skutečně podráždilo víc než oba muže. Tom se zasmál. On si to ale mohl dovolit.

„Dej si trochu toho vynikajícího čaje, Nyneivo,“ vybídla ji Elain a položila si ubrousek na zářivě modré hedvábné suknice. Jako všechno ostatní v místnosti, i její široké křeslo stálo na pozlacených koulích a další zlacené koule lemovaly vysoké opěradlo nad její hlavou. Aviendha seděla vedle ní, ale na podlaze, s nohama zkříženýma pod sukní šatů s vysokým límcem, které téměř ladily se světle zelenými dlaždicemi. Propletený stříbrný náramek se šaty ladil velmi dobře. Tu Nyneivu napadlo, že ještě nikdy neviděla Aielanku sedět v křesle. Lidé v těch dvou hostincích na ni rozhodně civěli.

„Máta a moruše,“ dodala Birgitte k Elainině nabídce a bez čekání naplnila další jemňounký šálek ze zlatého porcelánu. Birgitte měla samozřejmě široké šedé kalhoty a krátký modrý kabátek. Občas nosila i šaty, ale její vkus byl takový, až byla Nyneiva ráda, že je nosí jen zřídka. Všechny tři se oblékly a vyparádily a nikdo je nechtěl.

Stříbrný pohár se vlhce leskl a čaj byl studený a osvěžující. Nyneiva obdivovala Elainin chladný a suchý obličej. Sama se cítila mokrá i přes vánek. „Musím říct,“ zamumlala, „že jsem čekala jiný přijetí.“

„Opravdu?“ opáčila Elain. „Po tom, jak s námi Vandene a Adeleas zacházely?“

Nyneiva si zhluboka povzdechla. „Tak dobrá. Doufala jsem. Konečně jsem Aes Sedai, opravdická Aes Sedai, a nikdo tomu zřejmě nevěří. Vážně jsem doufala, že po odjezdu ze Salidaru to bude jiný.“

Jejich setkání s Merilille Caendevin neprobíhalo nejlépe. Tedy spíš to, když jí byly představeny. Vandene je představila v podstatě jen zběžně a pak byly propuštěny, poslány pryč, aby si skutečné Aes Sedai mohly promluvit. Merilille říkala, že se jistě chtějí osvěžit, ale vlastně je propustila, a ony mohly odejít jako poslušné přijaté nebo zůstat jako mrzutá děcka. Už jen ta vzpomínka Nyneivě kazila veškeré pokusy o klid. Po obličeji se jí řinul pot.

Jenže být poslána pryč ještě nebylo to nejhorší. Merilille byla štíhlá, bledě elegantní Cairhieňanka s lesklými černými vlasy a velikýma vlahýma očima, šedá, která vypadala, že ji nikdy nic nepřekvapilo a taky nepřekvapí. Jenomže ty tmavé oči vykulila, když jí sdělily, že Nyneiva a Elain jsou Aes Sedai, a ještě víc, když se doslechla, že Egwain je amyrlin. Birgitte jako strážce ji jasně ohromila, i když tou dobou se již ovládala natolik, že se jenom podívala a krátce stiskla rty. Aviendha z toho vyšla nejsnáze. Merilille jenom zamumlala, jak ráda by byla, kdyby se stala novickou. Pak přišlo propuštění. A rada, připomínající spíš rozkaz, aby několik příštích dní strávily zotavováním po útrapách cesty.

Nyneiva si z rukávu vytáhla šátek a marně si krajkovým čtverečkem ovívala obličej. „Pořád si myslím, že něco skrývají.“

„Vážně, Nyneivo,“ řekla Elain potřásajíc hlavou. „Mně se nelíbí, jak s námi zacházely, o nic víc než tobě, ale ty se snažíš udělat z myši býka. Když chtějí Vandene a Adeleas hledat uprchlice, ať – si. Nebo bys byla raději, kdyby mísu hledaly ony?“ Za celou cestu se o ter’angrialu, jejž hledaly, téměř nezmínily ze strachu, aby párek neudělal právě tohle.

Nyneiva si přesto pořád myslela, že něco skrývají. Elain to jenom nechtěla připustit. Adeleas si neuvědomila, že Nyneiva vyslechla tu poznámku o hledání uprchlic, jakmile dorazí do Ebú Daru, a když se Nyneiva zeptala, jestli opravdu čekají, že nějakou najdou, Vandene trochu příliš rychle odvětila, že vždycky mají oči otevřené, kdyby narazily na nějakou mladou ženu, která uprchla z Věže. Nedávalo to smysl. Ze Salidaru nikdo neutekl, ale mladší novicky občas utíkaly – život byl tvrdý, zvlášť když se musely těšit na léta poslouchání, než vůbec mohly pomyslet na to, že by myslely na sebe – a občas se i přijatá novicka, jež si začala dělat starosti, zda někdy dosáhne šátku, pokusila vyklouznout, ale dokonce i Nyneiva věděla, že jen pár se jich dostalo z ostrova Tar Valonu a skoro všechny byly přivlečeny zpět. Vyhodit novicku mohly kdykoliv, že není dost silná, aby mohla pokračovat, že odmítla nebo neuspěla ve zkoušce na přijatou či ve zkoušce na Aes Sedai, jíž s Elain unikly, ale o odchodu nikdy nemohly rozhodovat ony, pokud už nenosily šátek.

Takže když úspěšné uprchlice byly tak vzácné, proč si Vandene a Adeleas myslí, že by mohly v Ebú Daru na nějakou narazit, a proč se uzavřely jako škeble, když se zeptala? Bála se, že přinejmenším na to druhé odpověď zná. Neškubat se za cop stálo dost sebeovládání. Měla dojem, že v tom začíná být docela dobrá.

„Aspoň Mat konečně ví, že jsme Aes Sedai,“ zavrčela. Přinejmenším jeho teď dokázala zvládnout. Ať si něco zkusí, a uvidí, jaké to je, dostat výprask se vším, kolem čeho dokáže ovinout pramen. „Aspoň by měl.“

„Proto se mu vyhýbáš jako Cheltan uhýbající před výběrčím daní?“ zeptala se Birgitte s úsměvem a Nyneiva cítila, jak jí hoří tváře. Myslela si, že své pocity skrývá lépe.

„Dokonce i na muže je dost protivný,“ zamumlala Aviendha. „Muselas cestovat hodně daleko, Birgitte. Často mluvíváš o místech, o kterých jsem v životě neslyšela. Jednou bych ráda procestovala mokřiny a viděla všechna ta zvláštní místa. Kde je ten Cheltan? Chelta?“

To Birgitte smazalo úsměv ze rtů. Ať to bylo kdekoliv, mohla tam být už tisíc let pustina nebo to mohlo být ještě z dřívějšího věku. Ona a to, jak pořád do hovoru vplétala cizí místa a věci. Nyneiva by moc ráda byla přítomna, když přiznávala Egwain to, co už Egwain věděla. Egwain začala být po době strávené u Aielů působivě tvrdá a s tím, co považovala za nesmysly, dělala krátký proces. Když se Birgitte vrátila, skutečně se tvářila zkormouceně.

Přesto měla Nyneiva Birgitte raději než Aviendhu, která ji občas vyváděla z míry svými tvrdými pohledy a krvelačnými řečmi. A ač uměla být Birgitte pěkně protivná, Nyneiva slíbila, že její tajemství pomůže zachovat.

„Mat... mi vyhrožoval,“ pospíšila si. Byla to první věc, která ji napadla, aby odvrátila Aviendžinu pozornost, a poslední věc, o níž chtěla, aby se dozvěděl někdo jiný. Znovu jí zahořely tváře. Elain se opravdu usmála, i když měla dost slušnosti, aby to zakryla šálkem. „Takhle ne,“ dodala honem Nyneiva, když se Aviendha zamračila a začala hladit nůž u pasu. Aielanka si zřejmě myslela, že správnou odpovědí na cokoliv je násilí. „To jenom...“ Aviendha i Birgitte se na ni dívaly, uši nastražené, jenom hořely zvědavostí. „Řek jenom...“ Tak jako ona zachránila Birgitte, teď Elain zachránila ji.

„Vážně si myslím, že to o panu Cauthonovi stačí,“ prohlásila Elain důrazně. „Je tady jenom proto, abychom ho dostaly Egwain z vlasů, a co dělat s jeho ter’angrialem, vymyslím později.“ Stiskla rty. Když Vandene a Adeleas začaly na Mata usměrňovat, aniž by aspoň požádaly o dovolení, neměla z toho radost, a ještě menší měla, když vyklouzl do toho hostince. Nemohla s tím ovšem nic dělat. Tvrdila, že když mu bude zpočátku říkat, že má udělat, co stejně udělat musel, dokáže ho na to navyknout. No, hodně štěstí. „On je nejméně důležitou částí naší výpravy,“ dodala ještě rázněji.

„Ano.“ Nyneiva dělala, co mohla, aby nevypadala, že se jí ulevilo. „Ano, důležitá je ta mísa.“

„Navrhuju to kolem nejdřív trochu prozkoumat,“ řekla Birgitte. „Ebú Dar vypadá drsnější, než se pamatuju, a čtvrť, co jste popsaly, by mohla být ještě drsnější než...“ Na Aviendhu se nepodívala. „...Než zbytek města,“ dokončila s povzdechem.

„Jestli je třeba jít na výzvědy,“ vložila se do hovoru dychtivě Aviendha, „tak bych se ho chtěla zúčastnit. Mám cadin’sor.“

„Zvěd by měl splynout s okolím,“ poznamenala laskavě Elain. „Myslím, že bychom měly najít ebúdarské šaty pro všechny z nás. Pak budeme moct od začátku pátrat všechny a žádná nebude nápadná. I když Nyneiva to bude mít nejjednodušší,“ dodala a usmála se na Birgitte a Aviendhu. Ebúdarci, které zatím zahlédly, měli všichni tmavé vlasy a většina téměř černé oči.

Aviendha ponuře vydechla a Nyneiva také, myslíc na ty hluboké výstřihy. Velmi hluboké, byť úzké. Birgitte se usmála. Ta ženská neměla žádný stud v těle.

Než mohl rozhovor pokračovat, bez zaklepání vstoupila žena s krátkými černými vlasy v livreji rodu Mitsobar, což Nyneiva považovala za nezdvořilé, ať už Elain říkala cokoliv o tom, co se sluší pro sluhy. Žena měla bílé šaty a sukni na jedné straně vyhrnutou a přišitou nad kolenem, takže byla vidět zelená spodnička, a těsně padnoucí živůtek se zelenou kotvou a mečem vyšitými nad levým ňadrem. Dokonce i úzký výstřih na livreji sahal tak hluboko, jak si Nyneiva pamatovala. Služebná, baculatá, asi ve středních letech, zaváhala, pak předvedla pukrle a všem zároveň ohlásila. „Královna Tylin si přeje vidět tři Aes Sedai, zlíbí-li se jim.“

Nyneiva si vyměnila užaslý pohled s Elain a ostatními.

„Jenom dvě z nás tady jsou Aes Sedai,“ poznamenala Elain po chvíli. „Třeba jsi chtěla jít za Merilille.“

„Ukázali mi tyto komnaty... Aes Sedai.“ Odmlka byla dost dlouhá, aby si jí všimly, a titul jen tak tak že nezněl tázavě.

Elain vstala a uhladila si suknice. Ani úplně cizího člověka by nenapadlo, že za hladkou tváří skrývá hněv, ale v koutcích očí a úst měla napětí. „Půjdeme tedy? Nyneivo? Aviendho? Birgitte?“

„Já nejsem Aes Sedai, Elain,“ namítla Aviendha a služebná si pospíšila: „Řekli mi, že pouze Aes Sedai.“

„Můžem se s Aviendhou porozhlídnout po městě, zatímco vy půjdete na návštěvu ke královně,“ navrhla Birgitte, než Elain stačila otevřít ústa. Aviendha se rozzářila.

Elain se na ně přísně podívala a pak si povzdechla. „Tak dobrá, ale aspoň buďte opatrné. Nyneivo, jdeš, nebo chceš taky do města?“ Poslední větu pronesla suše a znovu mrkla na Birgitte.

„Ohó, tohle bych si nenechala ujít,“ ujistila ji Nyneiva. „Bude dobrý konečně potkat někoho, kdo si myslí...“ S komornou v místnosti nemohla větu dokončit. „Neměly bychom nechávat královnu čekat.“

„Och, to ne,“ řekla žena v livreji. „To by mě stálo uši.“

Ať už měly její uši jakoukoliv cenu, cesta palácovými chodbami chvíli zabrala. Jako by si uvnitř chtěli vynahradit bílý zevnějšek, palác hýřil barvami. V jedné chodbě byl strop zelený a stěny modré, jinde byly stěny žluté a strop světle růžový. Dlaždice na podlaze tvořily červenočernobílé nebo modrožluté kosočtverce, ale také všechny možné kombinace v nejrůznějších odstínech. Viselo tu jen pár koberců, obvykle s výjevy z moře, ale ve výklencích stálo hodně vysokých váz ze zlatého porcelánu Mořského národa a taky velké kusy řezaného křišťálu, sošky, vázy a mísy, které upoutávaly Elaininu pozornost stejně jako Nyneivinu.

Samozřejmě všude pobíhali sloužící, mužská verze livreje vyžadovala bílé spodky a dlouhou zelenou vestu přes bílou košili se širokými skládanými rukávci, ušly však teprve kousek, když Nyneiva spatřila, jak směrem k nim kráčí osoba, jejíž přítomnost ji vylekala tak, že se zastavila a popadla Elain za ruku. Byl to Jaichim Carridin. Když kolem nich vysoký muž s prošedivělými vlasy a krutýma, hluboko zapadlýma očima procházel rázným krokem, až za ním bílý plášť povlával, nespouštěla z něho zrak. On jejich směrem ani nepohlédl. Tvář měl pokrytou potem, ale nevšímal si toho, jako si nevšímal jich.

„Co tady dělá?“ chtěla vědět Nyneiva. Ten muž rozpoutal masakr v Tanchiku a jen Světlo ví, kde ještě.

Služebná se na ni zmateně podívala. „No, děti Světla také vyslaly poselstvo, už před několika měsíci. Královna... Aes Sedai?“ Opět to zaváhání.

Elain se podařilo půvabně přikývnout, Nyneiva ale z hlasu hrubost nedostala. „Tak bychom ji neměly nechat čekat.“ Merilille si nechala o téhle Tylin uklouznout jednu věc, totiž že je to puntičkářka, škrobeně formální. Jestli ale i ona začne pochybovat o tom, že jsou Aes Sedai, Nyneiva měla zrovna tu správnou náladu, aby jí to dokázala.

Služebná je nechala ve velké komnatě se světle modrým stropem a žlutými stěnami, odkud řada vysokých trojitých oblouků oken vedla na balkon z tepaného železa, takže tu proudil příjemně slaný vánek. Nyneiva a Elain udělaly před královnou pukrle, odpovídající úkloně Aes Sedai před vladařem, lehce pokrčit kolena a mírně naklonit hlavu.

Tylin byla velmi působivá žena. Nebyla sice vyšší než Nyneiva, ale Elain se bude muset ještě hodně namáhat, aby se jí i ve své nejlepší chvíli vyrovnala v majestátnosti. Na jejich zdvořilosti měla odpovědět stejně, ona to však neučinila. Místo toho si je velitelsky prohlížela. Měla velké, tmavé oči.

Nyneiva její zájem oplácela nejzdvořileji, jak dokázala. Zvlněné lesklé černé kadeře, prošedivělé na spáncích, Tylin spadaly pod ramena, rámujíce velmi sličnou tvář, byť na ní nechyběly vrásky. Překvapivě měla na lících dvě jizvy, tenoučké a tak staré, že se již téměř zcela ztratily. Za pasem, setkaným ze zlata, měla samozřejmě jeden z těch zakřivených nožů, jehož jílec a pochva byly obsypány drahokamy, o němž si byla Nyneiva jistá, že je jen na ozdobu. Tylin na sobě měla šaty z modrého hedvábí, jaké si jistě nikdo nemohl obléci pro souboj, se záplavou sněhobílé krajky, která by jí nejspíš zakrývala i špičky prstů, kdyby dala ruce dolů, a suknicemi vyhrnutými vepředu nad kolena, aby byly vidět vrstvy zelenobílých hedvábných spodniček, táhnoucí se ještě o krok za ní. Živůtek, lemovaný stejnou krajkou, byl natolik těsný, až si Nyneiva říkala, jestli je v něm horší sedět nebo stát. Kolem štíhlé dlouhé šíje měla obojek z pleteného zlata, jenž jí přidržoval další krajku pod bradou, a na něm zavěšený svatební nůž v bílé pochvě, visící jílcem dolů z oválného prostřihu, který se bohatě vyrovnal všem hlubokým výstřihům, módním v jiných krajích.

„Vy musíte být Elain a Nyneiva.“ Tylin se usadila v křesle s řezbami připomínajícími bambus, i když bylo celé pozlacené, a aniž by od nich odtrhla zrak, pečlivě si upravila suknice. Hlas měla hluboký, melodický a velitelský. „Myslela jsem si, že je tu ještě třetí. Aviendha?“

Nyneiva si vyměnila pohled s Elain. Nedostalo se jim vybídnutí, aby se posadily, Tylin ani okem nemrkla ke křeslu. „Ona není Aes Sedai,“ začala Elain pomalu.

Tylin promluvila, než stačila říci víc. „A vy jste? Tys viděla nejvíc osmnáct zim, Elain. A ty, Nyneivo, jež na mne civíš jako kočka, která si přiskřípla ocas, kolik jsi jich viděla ty? Dvacet dva? Snad dvacet tři? Bodni mě do jater! Jednou jsem navštívila Tar Valon a Bílou věž. Pochybuji, že by žena vašeho věku kdy nosila ten prsten na pravé ruce.“

„Dvacet šest!“ štěkla Nyneiva. Značná část ženského kroužku doma v Emondově Roli si myslela, že je na vědmu příliš mladá, takže se jí stalo zvykem přizdobovat si každé jmeniny, jež si mohla připsat. „Je mi dvacet šest a jsem Aes Sedai ze žlutého adžah.“ Pořád cítila záchvěv pýchy, když tohle říkala. „Elain je možná osmnáct, ale je taky Aes Sedai a ze zeleného adžah. Myslíš, že by nás Merilille nebo Vandene nechaly nosit tyhle prsteny jako vtip? Hodně věcí se změnilo, Tylin. Sama amyrlin, Egwain z al’Vereů, není o nic starší než Elain.“

„Vážně?“ utrousila Tylin bezvýrazně. „To mi neřekly. Když Aes Sedai, která mi radila ode dne, kdy jsem usedla na trůn, a mému otci přede mnou, náhle bez vysvětlení odcestuje do Věže a já potom zjistím, že řeči o rozdělení Věže jsou pravdivé, když Dračí spřísahanci zřejmě vyrůstají ze země, když je proti Elaidě vybrána jiná amyrlin a v Altaře sebere vojsko pod velením jednoho z největších generálů dřív, než se o tom doslechnu – když se toto všechno stane, nemůžete čekat, že budu milovat překvapení.“

Nyneiva doufala, že se jí ve tváři neobjevuje nic z nepříjemných pocitů, které měla. Proč se nedokáže naučit občas držet jazyk za zuby? Náhle si uvědomila, že už necítí pravý zdroj. Vztek a rozpaky spolu moc dobře neladily. Nejspíš to bylo jen dobře. Kdyby dokázala usměrňovat, mohla by ze sebe udělat ještě většího hlupáka.

Elain se bez zadrhnutí vrhla do toho, aby věci urovnala. „Vím, že jsi to už slyšela,“ pravila Tylin, „ale dovol, abych připojila své omluvy k Merilille a ostatním. Sebrat vojsko na tvém území a bez tvého svolení bylo bezohledné. Jako polehčující okolnost mohu jenom uvést, že vše se událo velmi rychle a nás v Salidaru to chytilo uprostřed dění, ale to není žádná omluva. Dávám ti své slovo, že Altaře nikdo nechce ublížit, a nebylo to míněno jako urážka Větrného trůnu. Právě když spolu teď mluvíme, Gareth Bryne vede vojsko na sever, pryč z Altary.“

Tylin na ni bez mrkání zírala. „Do této chvíle jsem neslyšela jediné slovo omluvy či vysvětlení. Ale každý vládce Altary se musí naučit spolknout urážky od větších mocností bez hořkosti.“ Zhluboka se nadechla a mávla rukou, až krajka zavlála. „Posaďte se. Posaďte se. Obě. Opřete se o nůž a uvolněte si jazyk.“ Náhle se usmála, téměř rozpustile. „Nevím, jak to říkáte v Andoru. Uvolněte se a klidně řekněte, co máte na srdci.“

Nyneivu potěšilo, že Elain překvapením vykulila oči, poněvadž sama zalapala po dechu. Tohle byla ženská, o níž Merilille tvrdila, že vyžaduje obřadnost jako vytesanou do leštěného mramoru. Nyneiva se ještě ráda posadila do křesla. Když pomyslela na všechny ty skryté proudy v Salidaru, napadlo ji, jestli se Tylin třeba nesnaží... oč? Už pomalu od každého kromě nejbližších přátel čekala, že se s ní bude snažit manipulovat. Elain se strnule posadila na krajíček křesla.

„Co jsem říkala, jsem myslela vážně,“ ujišťovala je Tylin. „Ať řeknete cokoliv, nebudu to brát jako urážku.“ Z toho, jak si prsty poklepala na zdobený jílec nože u pasu, však mohla jako urážku brát mlčení.

„Nejsem si jistá, kde začít,“ odvážila se Nyneiva opatrně. Byla by raději, kdyby jí k tomu Elain nepřikyvovala. To Elain měla vědět, jak jednat s králi a královnami. Proč něco neřekne?

„Začni s proč,“ pobídla ji královna netrpělivě. „Proč do Ebú Daru ze Salidaru přišly čtyři další Aes Sedai? Nemůžete se snažit předčit Elaidino poselstvo – Teslyn to tak ani nenazývá, a to je tady jen ona a Joline... Vy jste to nevěděly?“ Se smíchem se opřela v křesle a prsty jedné ruky si přitiskla na rty. „A víte o bělokabátnících? Ano?“ Volnou rukou švihla dolů a její veselí začalo probublávat na povrch. „Tolik k bělokabátníkům! Jenomže já musím vyslechnout všechny, kteří mi skládají poklony, pana inkvizitora Carridina stejně jako ostatní.“

„Ale proč?“ chtěla vědět Nyneiva. „Těší mě, že nemáš bělokabátníky ráda, ale v tom případě, proč musíš poslouchat, co Carridin říká? Ten chlap je řezník.“ Poznala, že udělala další chybu. Jak Elain náhle zřejmě velmi zaujal veliký bílý krb, jehož široká římsa byla vyřezána do tvaru vysokých vln, jí to prozradilo dřív, než náhle utichly poslední zbytky Tylinina smíchu, jako když se sfoukne svíčka.

„Bereš mě za slovo,“ pravila královna tiše. „Řekla jsem uvolněte si jazyk a...“ Tmavé oči sklopila k podlaze a zřejmě se snažila sebrat.

Nyneiva se podívala na Elain v naději, že jí přítelkyně aspoň naznačí, co udělala špatně, nebo spíš, jak to napravit, ale Elain se na ni jen úkosem podívala a lehounce potřásla hlavou, pak zase začala studovat mramorové vlny. Asi by se měla vyhýbat i pohledu na Tylin. A přesto žena, civící do podlahy, přitahovala její pozornost. Tylin jednou rukou hladila jílec zakřivené dýky a druhou menší jílec, usazený mezi prsy.

Svatební dýka o Tylin hodně prozrazovala. Vandene a Adeleas jim některé věci o Ebú Daru celkem ochotně vysvětlily, obvykle však ty, díky nimž město působilo dojmem, že pro každého, kdo není obklopen tuctem ozbrojených strážných, je velmi nebezpečné. Bílá pochva znamenala, že královna je vdova a nehodlá se znovu vdát. Čtyři perly a ohnivý opál zasazené do zlatem obaleného jílce říkaly, že porodila čtyři syny a dceru, bíle smaltované lůžko ohnivého opálu a červeně smaltované zasazení tří perel zase, že přežil pouze jediný syn. Všem bylo nejméně šestnáct, když zemřeli, a zemřeli v soubojích, jinak by byly smalty černé. Jaké to muselo být, neustále při sobě nosit takovou připomínku! Podle Vandene ženy považovaly červené či bílé smalty za zdroj pýchy, ať už byly kameny perly a ohnivé opály, nebo barevná sklíčka. Vandene tvrdila, že mnoho ebúdarských žen vyndávalo kameny za děti, jimž bylo víc než šestnáct a odmítly souboj, a už se k nim nikdy neznalo.

Po dlouhé době Tylin konečně zvedla hlavu. Tvářila se docela mile a levou ruku sundala z dýky u pasu, svatební nůž však nepřítomně mnula dál. „Chci, aby můj syn nastoupil na Větrný trůn po mně,“ řekla mírně. „Beslan je ve tvém věku, Elain. V Andoru by to byla věc přirozené posloupnosti – i když by to musela být žena –“ Skutečně se zakřenila, její pobavení vypadalo být upřímné. „– i ve všech ostatních zemích, kromě Murandy, kde jsou věci téměř stejné jako tady v Altaře. Za tisíc let po Artuši Jestřábí křídlo jenom jediný rod držel trůn po pět pokolení, a Anarinin pád byl tak hluboký, že do dnešního dne je rod Todande mazlíčkem pro každého, komu se zachce. Žádný jiný rod nikdy neměl víc než dva vládce po sobě.

Když na trůn usedl můj otec, ostatním rodům patřilo z města víc než Mitsobarům. Kdyby vyšel z tohoto paláce beze stráží, zašili by ho do pytle s kamením a hodili do řeky. Když zemřel, předal mi, co mám nyní. Ve srovnání s ostatními vládci to není moc. Muž, jedoucí na odpočatém koni, dorazí z jednoho konce mé moci na druhý za den rychlé jízdy. Ale já nelenila. Když dorazily zprávy o Draku Znovuzrozeném, byla jsem si jistá, že dokážu Beslanovi předat dvakrát větší území, než jsem měla, a kromě toho i jisté spojence. Tearský Kámen a Callandor všechno úplně změnily. Teď děkuji Pedronu Niallovi, když zařídí, aby si Illian ukousl stomílový kus, místo aby Altaru napadl. Poslouchám Jaichima Carridina a nenapliju mu do očí i přesto, kolik Altařanů zahynulo v bělokabátnické válce. Poslouchám Carridina a Teslyn a Merilille a modlím se, abych svému synovi mohla předat aspoň něco, místo aby mě našli utopenou v lázni v den, kdy Beslana potká nehoda na lovu.“

Tylin se zhluboka nadechla. Přívětivý výraz zůstal, ale do hlasu se vloudilo ostří. „Takže jsem se kvůli vám postavila na rybí trh s nahou hrudí. Teď mi budete odpovídat vy. Proč mám tu čest mít tu čtyři další Aes Sedai?“

„Přišly jsme sem hledat jeden ter’angrial,“ řekla Elain, a zatímco Nyneiva ohromeně kulila oči, pověděla jí všechno, od Tel’aran’rhiodu po prach v místnosti, kde je hledaná mísa.

„Zařídit, aby bylo počasí zase normální, by bylo podivuhodné požehnání,“ poznamenala Tylin pomalu, „ale čtvrť, kterou popisuješ, bude nejspíš Rahad, na druhém břehu řeky. Tam chodí po špičkách dokonce i občanská hlídka. Odpusťte – uvědomuji si, že jste Aes Sedai – ale v Rahadu byste mohly skončit s nožem v zádech dřív, než byste si to uvědomily. Když máte pěkné šaty, použijí velmi tenkou čepel, aby nevyteklo moc krve. Zřejmě bychom měly to pátrání nechat na Vandene a Adeleas. Myslím, že už toho zažily víc, aby chodily do takových míst.“

„Ony ti o té míse řekly?“ zeptala se Nyneiva zamračeně, ale královna zavrtěla hlavou.

„Jen to, že sem přišly něco hledat. Aes Sedai mi nikdy neřeknou víc, než opravdu musejí.“ Znovu se pousmála. Vypadala vesele, i když její jizvy díky tomu připomínaly tenké vrásky na tvářích. „Aspoň než jste přišly vy dvě. Kéž vás léta příliš nezmění. Častokrát jsem si přávala, aby se Cavandra nemusela vrátit do Věže. S ní jsem si mohla takhle popovídat.“ Vstala a jim pokynula, aby zůstaly sedět. Přeplula komnatou a slonovinovou paličkou klepla na stříbrný gong. Na tak malou věc vydal docela hlasitý zvuk. „Pošlu pro studený mátový čaj a promluvíme si. Povíte mi, jak vám mohu pomoci – kdybych do Rahadu poslala vojáky, bylo by to znovu jako vinné nepokoje – a snad mi dokonce budete umět vysvětlit, proč je zátoka plná lodí Mořského národa, které ani nepřistávají, ani neobchodují...“

Nad čajem při vyprávění minulo hodně času. Hlavně se bavily o nebezpečí číhajícím v Rahadu a o tom, co Tylin nemůže udělat. Přivedli i Beslana, zakřiknutého mladíka, který se uctivě klaněl a měl nádherné černé oči, v nichž se objevila snad úleva, když mu matka konečně řekla, že může jít. On rozhodně nepochyboval, že jsou Aes Sedai. Nakonec se však mladé ženy vydaly zpátky do svých komnat chodbami jasných barev.

„Takže ony chtějí převzít i pátrání,“ zamumlala Nyneiva, rozhlédnuvši se kolem, aby se ujistila, že žádný olivrejovaný sloužící není dost blízko, aby ji slyšel. Tylin už o nich i tak věděla příliš. A i když se usmívala, z Aes Sedai v Salidaru radost rozhodně neměla. „Elain, myslíš, že bylo moudrý všecko jí povědět? Mohla usoudit, že nejlepší způsob, jak zajistit, aby se ten kluk dostal na trůn, je nechat nás najít mísu a pak to všecko povědět Teslyn.“ Nejasně si na Teslyn vzpomínala. Červená, a nepříjemná ženská.

„Vím, jak se máti cítila, když Aes Sedai cestovaly po Andoru a nikdy jí neřekly, co dělají. Vím, jak bych se cítila já. Kromě toho jsem si konečně vzpomněla, co mě učili o té větě – opři se o nůž a to ostatní. Jediný způsob, jak urazit někoho, kdo ti ji řekne, je zalhat.“ Elain lehce zvedla bradu. „A Vandene a Adeleas si jenom myslí, že to převzaly. V tomhle Rahadu může být nebezpečno, ale já si nemyslím, že to bude horší než v Tanchiku, a tady si nebudeme muset dělat starosti s černými sestrami. Vsadím se, že do deseti dnů budeme naši mísu mít. Já budu vědět, proč Matův ter’angrial dělá, co by neměl dělat, budeme na cestě zpátky za Egwain a on se bude ťukat do čela stejně rychle jako pan Vanin. A Vandene a Adeleas zůstanou sedět tady s Merilille a Teslyn a budou se snažit přijít na to, co se stalo.“

Nyneiva si nemohla pomoci. Zasmála se nahlas. Hubený vyčouhlý sluha, přesouvající velkou vázu ze zlatého porcelánu, se na ni podíval a ona na něj vyplázla jazyk. Muž vázu málem pustil. „Tu sázku bych nebrala, až na tu část o Matovi. Takže deset dní.“

49

Mlžné zrcadlo

Rand spokojeně bafal z fajfky. Seděl jenom v košili opřený o jeden ze štíhlých bílých sloupů lemujících maličké oválné nádvoří a docela lhostejně se díval, jak z mramorové fontány stříká voda a ve slunečním světle se jiskří jako drahokamy. Ještě nebylo poledne a tato část nádvoří byla ve stínu, což bylo příjemné. Dokonce i Luis Therin byl zticha. „Jsi si jistý, že si to s tím Tearem nerozmyslíš?“

O sloup vedle se opíral Perrin, také bez kabátce. Vyfoukl dva kouřové kroužky, než si znovu strčil fajfku mezi zuby. Fajfka byla hodně zdobená, s vyřezávanými vlčími hlavami. „A co to Minino vidění?“

Rand se také pokusil o kroužek z dýmu, ale nepodařilo se mu to, protože zrovna kysele zabručel, takže jenom vyfoukl kouř. Min neměla právo o tom mluvit tak, aby to Perrin slyšel. „Opravdu ke mně chceš být přivázaný, Perrine?“

„To, co já chci, se zřejmě moc nepočítá od chvíle, kdy jsme doma v Emondově Roli prvně uviděli Moirain,“ ucedil Perrin suše. Povzdechl si. „Jsi, kdo jsi, Rande. Když prohraješ, bude vše ztracený.“ Náhle se předklonil a zamračil se na široké dveře za sloupovím po jejich levici.

Po dost dlouhé době Rand z toho směru zaslechl kroky, příliš těžké na člověka. Mohutná postava, která sehnutá prošla dveřmi a vyrazila na nádvoří, byla dvakrát vyšší než služebná, jež musela málem utíkat, aby ogierovým dlouhým nohám stačila.

„Loial!“ zvolal Rand a vyskočil. S Perrinem k ogierovi dorazili zároveň. Loial se křenil od ucha k uchu, ale dlouhý kabátec, dole rozšířený, i po kolena vysoké boty s ohrnutými manžetami měl zaprášené po cestě. Velké kapsy kabátu měly hranaté vybouleniny. Loial se nikdy příliš nevzdaloval od svých knih. „Jsi v pořádku, Loiale?“

„Vypadáš utahaně,“ poznamenal Perrin a pobízel ogiera směrem k fontáně. „Sedni si na roubení.“

Loial se nechal vést, ale zvedl dlouhé, převislé obočí a štětičky na uších se mu užasle třásly, když se díval z jednoho na druhého. Vsedě byl stejně vysoký jako stojící Perrin. „V pořádku? Unavený?“ Jeho hlas zněl jako rachot při menším zemětřesení. „Ovšemže jsem v pořádku. A jestli jsem unavený, tak jsem ušel hodný kus cesty. Musím říct, že se mi velice líbí chodit zase po vlastních. Vždycky víte, kam vás nohy zanesou, ale s koněm si nikdy nemůžete být jistí. A stejně, moje nohy jsou rychlejší.“ Náhle se dunivě zasmál. „Dlužíš mi zlatou korunu, Perrine. Ty a tvých deset dní. Vsadím další korunu, že jsi sem nedorazil o víc než o pět dní přede mnou.“

„Tu korunu ti dám.“ Perrin se zasmál. A stranou k Randovi, takže se Loialovi rozhořčeně zachvěly uši, dodal: „Gaul ho zkazil. Teď hraje v kostky a sází na koníčky, i když těžko rozezná jednoho koně od druhého.“

Rand se zakřenil. Loial na koně vždycky pohlížel s pochybami, a nebylo divu, vždyť měl nohy delší než oni. „Určitě jsi v pořádku, Loiale?“

„Našel jsi tu opuštěnou državu?“ zeptal se Perrin přes troubel fajfky.

„Zůstal jsi tam dost dlouho?“

„O čem to vy dva mluvíte?“ Loial se nejistě zamračil, takže mu konce obočí skleslo až na líce. „Jen jsem chtěl znovu vidět državu, cítit ji. Mám ještě dobře deset dalších let.“

„Tohle ale tvoje máma neříkala,“ poznamenal vážně Rand.

Loial byl na nohou dřív, než Rand domluvil, a zděšeně se rozhlížel na všechny strany. Uši měl přitisknuté k hlavě a třásly se mu. „Moje matka? Tady? Ona je tady?“

„Ne, není,“ řekl Perrin a Loial úlevou sklopil uši. „Zřejmě je ve Dvouříčí. Nebo před měsícem byla. Rand použil nějaký ten svůj způsob, jak pořád poskakuje sem a tam, a vzal ji a staršího Hamana – Co se děje?“

Loial si už zase sedal, ale při zmínce o starším Hamanovi ztuhl s ohnutými koleny. Zavřel oči a pomalou se posadil. „Starší Haman,“ zamumlal a rukou s tlustými prsty si přejel obličej. „Starší Haman a moje matka.“ Zadíval se na Perrina. Zadíval se na Randa. Tichým a poněkud příliš ledabylým hlasem se zeptal: „Byl s nimi ještě někdo?“ No, na ogiera tichým hlasem, připomínalo to obřího čmeláka bzučícícho ve veliké nádobě.

„Mladá ogierka jménem Erith,“ sdělil mu Rand. „Ty –“ Dál se nedostal.

Loial se zaúpěním znovu vyskočil. Ze dveří a oken začali vykukovat sloužící, aby se podívali, co je to za hluk, a zase zmizeli, když uviděli Randa. Loial začal přecházet sem a tam, uši a obočí měl tak svěšené, až mu málem splývaly. „Manželka,“ zamumlal. „Nemůže to znamenat nic jiného. Ne s matkou a starším Hamanem. Manželka. Na svatbu jsem ještě moc mladý!“ Rand skryl úsměv za dlaní. Loial byl možná na ogiera mladý, v jeho případě to však znamenalo, že je mu přes devadesát. „Ona mě odtáhne zpátky do Državy Šangtaj. Vím, že mi nedovolí cestovat s vámi, a já ještě nemám dost poznámek pro svou knihu. Ách, můžeš se usmívat, Perrine. Faile udělá, co jí řekneš.“ Perrin se začal dusit, sípal, dokud ho Rand nepraštil do zad. „U nás je to jiné,“ pokračoval Loial. „Považuje se za velmi hrubé, když manžel neudělá, co říká jeho žena. Velmi hrubé. Vím, že mě donutí usadit se, dělat něco důležitého a úctyhodného, jako zpívání stromům nebo...“ Náhle se zamračil a přestal přecházet. „Říkal jsi Erith?“ Rand kývl. Perrin zřejmě zase dýchal normálně, ale zlobně se na Loiala mračil s jistým zlomyslným pobavením. „Erith, dcera Ivy, dcery Alar?“ Rand znovu kývl a Loial se svezl na své původní místo na roubení fontány. „Tu já ale znám. Pamatuješ si ji, Rande. Setkali jsme se v Državě Tsofu.“

„Tohle jsem se ti právě snažil říct,“ vysvětloval Rand trpělivě. A taky nemálo pobaveně. „To ona říkala, že jsi hezký. A dala ti kytku, jak si vzpomínám.“

„To možná řekla,“ zamumlal Loial na obranu. „Možná to udělala, já si nevzpomínám.“ Ale rukou zabloudil ke kapse plné knih. Rand by byl vsadil cokoliv, že má kytičku pečlivě vylisovanou. Ogier si odkašlal, tiše to zarachotilo. „Erith je moc krásná. Ještě jsem nikoho tak krásného neviděl. A je inteligentní. Velice pozorně poslouchala, když jsem jí vysvětloval Serdenovu teorii – totiž teorii Serdena, syna Koloma, syna Radlinova. Zapsal ji asi před šesti sty lety – když jsem jí vysvětloval jeho teorii o tom, jak Cesty...“ Odmlčel se, když si všiml, jak se oba zubí. „No, ona poslouchala. Pozorně. Moc ji to zajímalo.“

„Tím jsem si jistý,“ řekl Rand nezúčastněně. Zmínka o Cestách ho přiměla k zamyšlení. Většina bran byla poblíž držav, a jestli se dalo věřit Loialově matce a staršímu Hamanovi, tak Loial právě nějakou državu potřeboval. Ovšem, nemohl vzít Loiala blíž než na kraj. Do državy se nedalo usměrňovat o nic víc než uvnitř ní. „Poslouchej, Loiale. Chci postavit stráže ke všem branám a potřebuju někoho, kdo je nejen dokáže najít, ale taky přemluvit starší a získat jejich svolení.“

„Světlo,“ zavrčel znechuceně Perrin. Vyklepal fajfku a podpatkem rozdrtil uhlíky o dlažbu. „Světlo! Mata pošleš čelit Aes Sedai, mě chceš vyklopit doprostřed války se Sammaelem a pár stovek dvouříčských mužů se mnou, i když jich pár znáš, a teď chceš poslat Loiala pryč, zrovna když právě dorazil. Světlo tě spal, Rande, koukni na něj! Potřebuje si odpočinout. Existuje někdo, koho nevyužiješ? Možná budeš chtít, aby šla Faile honit Moghedien nebo Semirhage. Světlo!“

V Randovi se vzedmul hněv, záchvat vzteku, z něhož se roztřásl. Žluté oči na něj ponuře zíraly, ale on pohled opětoval jako bouřkový mrak. „Využiju každého, koho musím. Sám jsi to řekl. Jsem, kdo jsem. A využívám i sebe, Perrine, protože musím. Stejně jako využiju každého, koho musím. Už nemáme na vybranou. Já, ty ani nikdo jiný!“

„Rande, Perrine,“ ozval se ustaraně Loial. „Jenom zachovejte klid, nerozčilujte se. Neperte se. Ne vy dva.“ Rukou o velikosti šunky oba neohrabaně poplácal po rameni. „Oba byste si měli nyní odpočinout v državě. Državy jsou velice mírné, velice uklidňující.“

Rand civěl na Perrina a Perrin na oplátku na něj. Pořád ještě cítil jistý hněv, záchvěvy jako blesky v bouři, která nechce utichnout. Luis Therin znepokojeně mumlal někde v dálce. „Mrzí mě to,“ zabručel Rand a myslel to pro oba.

Perrin jen neurčitě mávl rukou, možná to znamenalo, že není zač se omlouvat nebo že omluvu přijímá, sám se ale neomluvil. Místo toho znovu otočil hlavu ke sloupům, ke dveřím, jimiž vstoupil Loial.

Znovu uběhla poměrně dlouhá doba, než běžící kroky zaslechl i Rand.

Na nádvoří se plnou rychlostí vřítila Min. Nevšímajíc si Loiala a Perrina, popadla Randa za ruce. „Přicházejí,“ funěla. „Právě jsou na cestě.“

„Jenom klid, Min,“ řekl Rand. „Uklidni se. Už jsem si myslel, že si šly všechny lehnout jako – jak jsi říkala, že se jmenuje? Demira?“ Pravdou bylo, že cítil značnou úlevu, ačkoliv dunivý a sípavý smích Luise Therina při zmínce o Aes Sedai zesílil. Po tři dny se Merana každé odpoledne objevovala se dvěma sestrami, pravidelně jako nejlepší hodinky, ale návštěvy před pěti dny náhle ustaly beze slova na vysvětlenou. Min neměla tušení proč. Rand si začal dělat starosti, jestli je jeho pravidla neurazila natolik, aby odešly.

Ale Min k němu úzkostlivě vzhlížela. Uvědomil si, že se žena třese. „Poslouchej mě! Je jich sedm, ne tři, a neposlaly mě, abych požádala o svolení nebo ti dala vědět nebo tak. Vyklouzla jsem před nimi a Růženka celou cestu cválala. Chtěly se dostat do paláce dřív, než by ses to dozvěděl. Zaslechla jsem, jak Merana mluví s Demirou, když nevěděly, že tam jsem. Chtějí se dostat do velkého sálu před tebou, abys ty musel přijít za nimi.“

„Je tohle to tvoje vidění, co myslíš?“ zeptal se klidně. Ženy, které umějí usměrňovat, mu ošklivě ublíží, říkala. Sedm! šeptal chraptivě Luis Therin. Ne! Ne! Ne! Rand si ho nevšímal. Víc nemohl dělat.

„Já nevím,“ supěla Min zoufale. Rand si překvapeně uvědomil, že se jí lesknou oči neprolitými slzami. „Myslíš, že bych ti to neřekla, kdybych to věděla? Já jenom vím, že přicházejí, a –“

„A není se čeho bát,“ přerušil ji důrazně. Aes Sedai ji musely opravdu vyděsit, aby měla Min slzy na krajíčku. Sedm, sténal Luis Therin. Sedm jich nezvládnu, ne najednou. Ne sedm. Rand pomyslel na tlouštíka-angrial a hlas se začal vytrácet. Přesto zněl pořád znepokojeně. Alespoň že mezi nimi nebyla Alanna. Rand ji cítil v dálce, nehýbala se, tedy rozhodně ne směrem k němu. Nebyl si jistý, jestli se ještě někdy odváží k ní přiblížit. „A nemám ani času nazbyt. Jalani?"

Baculatá mladičká Děva vykoukla zpoza sloupu tak náhle, že Loial prudce narovnal uši. Min jako by viděla ogiera poprvé v životě, i Perrina. Taky sebou trhla.

„Jalani,“ řekl Rand, „vyřiď Nandeře, že jdu do velkého sálu, kde zakrátko očekávám Aes Sedai.“

Snažila se udržet klidnou tvář, avšak v náznaku spokojeného úsměvu vypadaly její buclaté tváře ještě baculatější. „Beralna už šla Nanderu informovat, Car’a’carne.“ Loial nad tím titulem zastříhal ušima.

„Tak řekni Sulin, aby mi do oblékárny za velkým sálem přinesla můj kabát. A Dračí žezlo.“

Jalani se usmála otevřeně. „Sulin už běžela v těch svých mokřinských šatech rychle jako šedonosý zajíc, když si sedne na trny segade.“

„V tom případě,“ prohlásil Rand, „mi můžeš do velkého sálu přivést mého koně.“ Mladé Děvě spadla brada, zvlášť když se Perrin a Loial rozřehtali z plných plic.

Min Randa praštila pěstí do žeber, až zachrčel. „Tohle není vůbec k smíchu, ty zabedněný ovčáku! Merana a ostatní se balily do šátků, jako by si braly zbroj. Teď mě poslouchej. Postavím se stranou za sloupy, takže ty mě uvidíš, ale ony ne, a jestli něco zahlídnu, dám ti znamení.“

„Ty zůstaneš pěkně tady s Loialem a Perrinem,“ prohlásil Rand. „Nevím, jaké znamení bys mohla dát, abych mu rozuměl, a jestli tě ony uvidí jenom koutkem oka, tak poznají, žes mě varovala.“ Předvedla jeden z těch svých postojů ruce v bok a zamračený, mrzutě umíněný pohled s přivřenýma očima. „Min?“

K jeho překvapení si povzdechla a řekla: „Ano, Rande,“ poddajná jako máslo. Tohle v něm vždycky vzbudilo podezření, stejně jako když to udělala Elain nebo Aviendha, jenže teď neměl čas se v tom vrtat, jestli se měl do velkého sálu dostat před Meranou. Kývl a doufal, že nevypadá tak nejistě, jako se cítil.

Napadlo ho, zda by neměl požádat Perrina a Loiala, aby ji tu zadrželi – tohle by milovala – a odklusal do oblékárny za velkým sálem s Jalani za patami, která si mumlala, jestli to s tím koněm měl být vtip. Sulin už na něj čekala se zlatem vyšívaným červeným kabátem a Dračím žezlem. Hlavice oštěpu si vysloužila pochvalné zabručení, ačkoliv by jí určitě připadala přijatelnější bez zelenobílých střapců, s řádně dlouhým ratištěm a bez řezeb. Rand se přesvědčil, že má angrial v kapse. Byl tam a on začal dýchat lehčeji, přestože Luis Therin pořád zřejmě úzkostně funěl.

Když Rand spěchal oblékárnou obloženou deštěním s vyřezávanými lvy do velkého sálu, zjistil, že všichni byli stejně rychlí jako Sulin. Po jedné straně trůnního pódia se tyčil Bael a na druhé stála Melain a klidně si upravovala tmavou loktuši. Ode dveří k pódiu byla rozestavěna stovka či víc Děv, klečících pod Nandeřiným pozorným dohledem na koleni, s oštěpy a puklíři, rohovinovými luky v pouzdrech na zádech a toulci plnými šípů u boků. Nad černými závoji byly vidět jenom jejich oči. Jalani se rychle připojila k jedné řadě. Za nimi se mezi silnými sloupy tlačili další Aielové, muži i Děvy, ačkoliv žádný zřejmě neměl kromě těžkého nože jinou zbraň. Hodně z nich se však tvářilo zachmuřeně. Vyhlídka na střet s Aes Sedai je rozhodně nemohla těšit, a nebylo to ze strachu z jediné síly. Ať už o nich teď Melain a ostatní moudré hovořily jakkoliv, většina Aielů měla v hlavě pevně zahnízděnou představu, že kdysi Aes Sedai zklamali.

Bashere tu, samozřejmě, nebyl – byli s manželkou v jednom výcvikovém táboře – a nebyli tu ani žádní andorští šlechtici, kteří zaplnili palác. Rand si byl jistý, že Naean, Elenia, Lir a celá jejich banda se o tomhle shromáždění dozvěděli velice rychle. Audienci u trůnu si nikdy nenechali ujít, pokud je rovnou neposlal pryč. Jejich nepřítomnost mohla znamenat pouze to, že cestou k velkému sálu zjistili její důvod, a to znamenalo, že Aes Sedai jsou již v paláci.

Rand se vskutku teprve usadil na Dračím trůnu, s Dračím žezlem na koleni, když do velkého sálu vběhla zmateně se tvářící paní Harforová, což u ní bylo dost neobvyklé. Vytřeštila oči na něj i na Aiely a udiveně vyhrkla: „Poslala jsem sloužící všude, aby tě našli. Jsou tu Aes Sedai –“ Dál se nedostala, protože se v širokých dveřích objevilo sedm Aes Sedai.

Rand najednou cítil, jak Luis Therin sáhl po saidínu, dotkl se angrialu, ale Rand ho převzal sám a držel ten zuřící proud ohně a ledu, špíny a nádhery, stejně tvrdě, jako svíral kus seanchanského oštěpu.

Sedm, mumlal Luis Therin temně. Řekl jsem jim tři a přijde jich sedm. Musím být opatrný. Ano. Opatrný.

Já jsem řekl tři! vyštěkl Rand vztekle na hlas mrtvého. Já! Rand al’Thor! Luis Therin se odmlčel, ale pak se zase ozvalo vzdálené mumlání.

Paní Harforová se nyní podívala z Randa na sedm žen v šátcích s třásněmi a očividně se rozhodla, že tohle není místo, kde by měla být. Aes Sedai se dostalo prvního pukrlete, Randovi druhého, a pak se vydala s dobře předstíraným klidem ven. Když však Aes Sedai vstoupily a vytvořily řadu, proklouzla za nimi přece jenom spěšněji.

Při každé ze tří návštěv přivedla Merana jiné Aes Sedai a Rand poznal všechny až na jedinou, od Faeldrin Harelly napravo, s tmavými vlasy spletenými do spousty copánků s blýskavými korálky, po rozložitou Valinde Nathenos nalevo se šátkem s bílými třásněmi a v bílých šatech. Všechny byly oděné v barvách svých adžah. Rand věděl, kdo musí být ta, již nepoznal. Ta měděná pleť označovala půvabnou krásku v tmavě bronzovém hedvábí jako Demiru Eriff, hnědou sestru, o níž Min hlásila, že leží v posteli. Nyní však stála uprostřed, o krok před ostatními, kdežto Merana byla mezi Faeldrin a obtloustlou Rafelou Cindal s kulatým obličejem, která dnes vypadala ještě vážněji, než když ji viděl před šesti dny s Meranou. Všechny se tvářily vážně.

Na chvíli se zarazily, klidně se na něj dívaly a Aielů kolem si nevšímaly, pak vypluly kupředu, nejdřív Demira, pak Seonid a Rafela, potom Merana a Masuri, takže vytvořily klín mířící přímo na Randa. Rand nepotřeboval cítit brnění, aby věděl, že uchopily saidar. S každým krokem vypadala každá žena o hodně vyšší než předtím.

Ony si myslí, že na mě udělají dojem, když spředou Mlžné zrcadlo? Nevěřícný smích Luise Therina přešel v šílené hihňání. Rand nepotřeboval jeho vysvětlení. Viděl kdysi Moirain dělat něco podobného. Asmodean to také nazýval Mlžným zrcadlem, a rovněž iluzí.

Melain si podrážděně upravila loktuši a hlasitě si odfrkla, ale Bael se náhle zatvářil, jako by, úplně sám, čelil útoku stovky bojovníků. Hodlal se jim postavit, nečekal však dobrý výsledek. Některé Děvy se rovněž vrtěly, dokud se na ně Nandera přes závoj nezamračila, čímž zarazila i tichounké přešlapování Aielů mezi sloupy.

Demira Eriff začala mluvit a bylo jasné, že i do toho je vpleteno usměrňování. Nekřičela, ale její hlas plnil velký sál a jako by přicházel odevšad. „Za těchto okolností bylo rozhodnuto, že mám promluvit za všechny. Dnes ti nehodláme ublížit, ale omezení, která jsme přijaly, aby ses cítil v bezpečí, musíme nyní odmítnout. Očividně ses nikdy nenaučil řádně ctít Aes Sedai. Musíš se to naučit teď. Odteď budeme přicházet a odcházet, jak se nám zlíbí, až na to, že pouze z naší volby tě budeme v budoucnu i nadále nejdříve informovat, kdy si s tebou budeme chtít promluvit. Své aielské pozorovatele kolem hostince musíš odvolat a nikdo nás nebude pozorovat ani sledovat. V budoucnu bude každá urážka Aes Sedai potrestána, ačkoliv ty, které musíme potrestat, jsou jako děti, a ty budeš zodpovědný za jejich bolest. Tak to musí být. Tak to bude. Věz, že my jsme Aes Sedai.“

Když se klín zastavil před trůnem, Rand si všiml, že se na něj Melain zamračeně dívá, nepochybně přemítala, udělalo-li to na něj dojem. Pokud by neměl tušení, co se děje, tak by to na něj dojem možná udělalo. Nebyl si však jistý, že stejně není ohromený. Sedm Aes Sedai bylo dvakrát vyšších než Loial, možná ještě víc, hlavy jim sahaly téměř do poloviny výšky ke klenutému stropu s okny z barevných skel. Demira na něj shlížela, chladná a nevzrušená, jako by zvažovala, že ho sebere jednou rukou, a vypadala dost velká, aby to dokázala.

Randovi se podařilo nedbale opřít v křesle. Stiskl rty, když si uvědomil, že to vyžadovalo námahu, byť ne velkou. Luis Therin šveholil a vřískal, ale v dálce, něco o tom, že nemá čekat, že má udeřit hned. Demira položila důraz na některá slova, jako by měl pochopit jejich význam. Jaké okolnosti měla na mysli? Předtím jeho omezení přijaly, tak proč náhle to porušení úcty? Proč se najednou rozhodly, že nepotřebují, aby se cítil v bezpečí, a klidně mu začaly vyhrožovat? „Vyslankyně Věže v Cairhienu přijaly stejná omezení jako vy a očividně je to neurazilo.“ No, neurazilo. „Místo marných výhrůžek nabízejí dary.“

„Ony nejsou my. Nejsou tady. My si tě kupovat nebudeme.“

Opovržení v Demiřině hlase jej popíchlo. Randa zabolela ruka, jak pevně svíral Dračí žezlo. Jeho hněv měl ozvěnu u Luise Therina. Rand si náhle uvědomil, že se ten muž znovu snaží dosáhnout na pravý zdroj.

Světlo tě spal! pomyslel si Rand. Chtěl je odstínit, ale promluvil Luis Therin a skoro zděšením funěl.

Nejsi dost silný. Dokonce i s angrialem možná nebudeš dost silný, abys jich udržel sedm. Ty hlupáku! Čekal jsi moc dlouho! Je to moc nebezpečné!

Odstínit někoho nevyžadovalo tolik síly. S angrialem si Rand byl jistý, že dokáže udělat sedm štítů, i když ony už držely saidar, jenže kdyby se jedné podařilo štít prolomit... Nebo víc než jedné. Chtěl na ně udělat dojem svou silou, ne jim poskytnout příležitost ho přemoci. Existoval ale jiný způsob. Spletl jistým způsobem ducha, oheň a zemi a udeřil, skoro jako by je chtěl odstínit.

Jejich Mlžné zrcadlo se roztříštilo. Náhle tu před ním stálo jenom sedm obyčejných žen s ohromenými výrazy. Šok se však okamžitě ztratil za aessedaiovským klidem.

„Slyšel jsi naše požadavky,“ řekla Demira normálním hlasem, ale stejně velitelským tónem, skoro jako by se vůbec nic nestalo. „Očekáváme, že je splníš.“

Rand proti své vůli vyvalil oči. Co musí udělat, aby jim dokázal, že se nenechá zastrašovat? Saidín v něm zuřil, vroucí vztek. Neodvažoval se ho propustit. Luis Therin teď šíleně vřískal a snažil se mu vydrápnout pravý zdroj ze sevření. Měl co dělat, aby se udržel. Pomalu vstal. Díky pódiu nad nimi čněl. Vzhlíželo k němu sedm nevzrušených aessedaiovských tváří. „Omezení platí,“ řekl tiše. „A ještě jedno přidávám. Odteď očekávám, že mi budete prokazovat úctu, kterou si od vás zasluhuji. Jsem Drak Znovuzrozený. Nyní smíte odejít. Audience skončila.“

Chviličku tam stály, ani nemrkly, jako by mu chtěly ukázat, že na jeho rozkaz se nepohne jediný střevíček. Pak se Demira otočila, aniž by aspoň trochu sklonila hlavu. Když procházela kolem, připojily se k ní Seonid a Rafela, a pak postupně ostatní, všechny hladce proplouvaly sálem, beze spěchu, a ven ze dveří.

Když zmizely v chodbě, Rand sestoupil z pódia.

„Car’a’carn je zvládl dobře,“ řekla Melain dost hlasitě, aby ji slyšeli i v protějším rohu. „Musejí se popadnout za krk a naučit se, co je to čest, i když pro to budou plakat.“ Baelovi se nedařilo úplně zakrýt znepokojení, že slyší někoho takhle mluvit o Aes Sedai.

„Možná že je to způsob, jak zvládnout i moudré, ne?“ zeptal se Rand a zmohl se na úsměv.

Melain ztišila hlas a důrazně si poposunula loktuši. „Nebuď úplný trouba, Rande al’Thore.“

Bael se zachechtal, ačkoliv jeho manželka se na něj zlobně zamračila. Aspoň se zasmál. Randa však ten nepatrný žert příliš nerozveselil, a nebylo to kvůli tlumící prázdnotě. Skoro si přál, aby byl nechal Min přijít. Bylo tu příliš mnoho spodních proudů, kterým nerozuměl, a bál se, že některých si dokonce ani nevšiml. O co jim doopravdy šlo?

Min zavřela malé dveře oblékárny, opřela se o panel s vyřezávaným lvem a velmi zhluboka se nadechla. Pro Perrina přišla Faile, a jakkoliv Loial namítal, že Rand chtěl, aby zůstala na nádvoří, složil se před prostou pravdou, že Rand nemá právo ji nutit zůstávat kdekoliv. Jistě, kdyby měl Loial ponětí, co má za lubem, mohl by ji chytit pod paži – samozřejmě docela jemně – sedět dál na nádvoří a předčítat.

Problém byl, že ačkoliv slyšela všechno, moc toho neviděla, jenom vysokánské Aes Sedai, tyčící se nad trůnem. Musely usměrňovat, což dost zastíralo obrazy a aury, ale ona byla tak ohromená, že by si nevšimla, ani kdyby tam nějaké byly. Než se vzpamatovala, už nečněly a Demiřin hlas se neodrážel ze všech stran.

Kousajíc si spodní ret horečnatě přemýšlela. Viděla tu dva problémy. Za prvé, Rand a jeho žádost o úctu, ať už tím myslel cokoliv. Jestli čekal, že se mu bude Merana klanět až k zemi, tak se dost načeká, a zatím se mu rozhodně podařilo jim narovnat páteř. Musel existovat způsob, jak by to mohla urovnat, jenom kdyby věděla, jak na to. Druhým problémem byly Aes Sedai. Rand si zřejmě myslel, že je tu nějaký důvod k podráždění, který může ukončit tím, že si dupne. Min si nebyla jistá, jestli Aes Sedai jsou podrážděné, ale pokud ano, tak s určitostí věděla, že je to něco vážnějšího. Jediné místo, kde to mohla zjistit, však byla Růžová koruna.

V předních stájích si vyžádala Růženku a odklusala s ryzkou zpátky do hostince, kde ji předala stájníkovi s velkýma ušima spolu se žádostí, aby ji dobře vyhřebelcoval a nakrmil ovsem. Do paláce přicválala tryskem a Růženka si zasloužila nějakou odměnu za to, že pomáhala překazit Meraně a ostatním plán. Z toho, jak Rand mluvil – s chladným vztekem – si nebyla jistá, co by se bylo stalo, kdyby byl zjistil zčistajasna, že ho ve velkém sále očekává sedm Aes Sedai.

Šenk u Růžové koruny vypadal skoro stejně, jako když se předtím plížila ven kuchyní. U stolů posedávali strážci, někteří hráli domino či dámu, jiní si házeli kostkami. Když vstoupila, podívali se po ní téměř jako jeden, a jakmile ji poznali, vrátili se k tomu, co právě dělali. Paní Cinchonineová stála přede dveřmi do vinného sklípku – u Růžové koruny nebyly podél stěn šenku uskladněny žádné sudy piva či vína – s rukama zkříženýma na prsou a kyselým výrazem ve tváři. Strážci byli u stolů jedinými hosty a pravidlem bylo, že strážci příliš nepili. Na stolcích stály cínové korbele i poháry, ale Min neviděla, že by se jich někdo dotkl. Zahlédla muže, který by měl být ochoten jí něco prozradit.

Mahiro Shukosa seděl u stolu sám, skládal hlavolam a dva meče, které obvykle nosíval na zádech, měl na dosah opřené o zeď. S prošedivělými spánky a ušlechtilým nosem byl Mahiro pohledný takovým tím drsným způsobem, i když pouze žena, která by se do něj zamilovala, by tvrdila, že je krasavec. V Kandoru byl urozeným pánem. Navštívil vladařské dvory v téměř každé zemi, cestoval s menší knihovnou a při hazardních hrách vyhrával i prohrával se stejným milým úsměvem. Uměl recitovat básně a hrát na harfu a tanečník byl k pohledání. Zkrátka, kdyby nebyl Rafeliným strážcem, byl by to přesně ten druh mužů, jaký měla Min ráda, než potkala Randa. Vlastně je měla ráda pořád, pokud si jich všimla, když zrovna nemyslela na – Randa. Ať už to bylo dobře nebo ne, Mahiro ji bral způsobem, o němž byla Min přesvědčená, že je na Kandořana dost zvláštní, jako mladší sestru, která si občas potřebuje s někým popovídat a trochu poradit, aby si nesrazila vaz, zatímco bude sít divoké žito. Řekl jí, že má hezké nohy, nikdy ho ani nenapadne se jich dotknout a zlomí vaz každému muži, jenž by na ně pomyslel bez jejího svolení.

Obratně seskládal složité kousky železa na správné místo, postavil hlavolam k těm, které již poskládal, a než se Min posadila naproti němu, z další hromádky si vzal nový kousek. „Takže, cibulko,“ prohodil s úsměvem „jsi zpátky celá, nikdo tě neunesl ani si tě nevzal za ženu.“ Jednoho dne se ho Min hodlala zeptat, co to má znamenat. Tohle totiž říkal pokaždé.

„Stalo se něco, co jsem byla pryč, Mahiro?“

„Myslíš kromě toho, že se sestry vrátily z paláce a tvářily se jako bouřka na horách?“ Jako obvykle, hlavolam se mu v rukou rozložil, jako by do něj usměrnil.

„Co je tak rozčílilo?“

„Zřejmě Al’Thor.“ Hlavolam se spojil stejně snadno a připojil se k hromádce odložených. Mahiro si také okamžitě vzal nový. „Na tenhle jsem přišel už před léty,“ svěřil se Min.

„Ale jak to, Mahiro? Co se stalo?“

Upřel na ni tmavé oči. Levhart by měl stejné oči jako Mahiro, kdyby byly skoro černé. „Min, roček, který strčí nos do špatné nory, by mohl skončit s ukousnutýma ušima.“

Min sebou trhla. Byla to pravda, až moc. Takových hloupostí žena nadělá jen proto, že je zamilovaná. „Tomu bych se právě ráda vyhnula, Mahiro. Jediný důvod, proč jsem tady, je nosit zprávy sem a tam mezi Meranou a palácem, ale přicházím sem a nemám ponětí, do čeho jdu. Nevím, proč se s ním sestry přestaly každý den scházet ani proč zase začaly, nebo proč jich tam šla dneska celá tlupa místo tří. Mohla bych skončit hůř než jen s ukousnutýma ušima, když se nic nedozvím. Merana mi nic neřekne. Neříká mi nic, jenom běž tam a udělej tohle. Alespoň náznak, Mahiro. Prosím.“

Začal studovat hlavolam, nicméně Min věděla, že přemýšlí, protože propojené kousky hlavolamu se mu posouvaly v dlouhých prstech, ale žádný se neuvolnil.

Koutkem oka zahlédla nějaký ruch vzadu v šenku a pootočila hlavu, než úplně ztuhla. Z lázně vzadu vycházely dvě Aes Sedai, podle toho, jak vypadaly svěže. Když tyhle dvě viděla naposledy, bylo to před několika měsíci, než je poslaly ze Salidaru, protože Sheriam měla tušení, že Rand je někde v Aielské pustině. Tam také Bera Harkin a Kiruna Nachiman zamířily. Do Pustiny, ne do Caemlynu.

Nebýt bezvěké tváře, vypadala Bera jako selka, hnědé vlasy měla nakrátko zastřižené kolem hranatého obličeje, ale právě teď se tvářila zachmuřeně a odhodlaně. Kiruna, elegantní a sošná, vypadala každým coulem na to, čím byla, sestra arafelského krále a právoplatná mocná urozená dáma. Velké tmavé oči se jí leskly, jako by hodlala nařídit něčí popravu a pěkně si ji užít. Kolem obou se mihotaly obrazy a aury, jako to bývalo u strážců a Aes Sedai obvyklé. Jedna upoutala Mininu pozornost, když se zároveň zableskla kolem obou žen, hnědožlutá a temně purpurová. Barvy samotné nic neznamenaly, ale z té aury se Min zadrhl dech.

Stůl byl kousek od schodů, ale ani jedna žena se na Min nepodívala, když se vydaly nahoru. Ani v Salidaru jí nevěnovaly druhý pohled, a teď byly zaujaty hovorem.

„Alanna ho měla přivést k poslušnosti už dávno.“ Kiruna mluvila potichu, ale téměř otevřeně naštvaně. „Já bych to udělala. Až sem dorazí, tak jí to řeknu, a k Temnému s konvencemi.“

„Měl by být uvázaný,“ souhlasila ledově Bera, „a to dřív, než v Andoru napáchá další škody.“ Byla Andořanka. „Já říkám, čím dřív, tím líp.“

Když vypluly do schodů, Min si uvědomila, že na ni Mahiro civí. „Jak se sem tyhle dostaly?“ zeptala se Min a překvapilo ji, že mluví úplně normálním hlasem. S Kirunou a Berou to bylo třináct do počtu. Třináct Aes Sedai. A to značila jejich aura.

„Sledovaly zprávy o al’Thorovi. Byly v půli cesty do Cairhienu, když se doslechly, že je tady. Já bych se jim vyhnul, být tebou, Min. Jejich gaidinové mi řekli, že nemají zrovna dobrou náladu.“ Kiruna měla čtyři strážce, Bera tři.

Min se zmohla na úsměv. Chtěla vystřelit z hostince, ale to by vyvolalo spoustu podezření, dokonce i u Mahira. „To zní jako dobrá rada. A co můj náznak?“

Mahiro na chvíli zaváhal, pak odložil hlavolam. „Nepovím ti, co to je nebo není, ale slůvko do správného ucha... Asi bys měla čekat, že al’Thor bude trochu rozčilený. Možná bys měla dokonce požádat, aby tvoje zprávy doručoval někdo jiný, snad jeden z nás.“ Myslel tím strážce. „Sestry se možná rozhodnou dát al’Thorovi menší lekci v pokoře. A to, cibulko, je možná o slovo víc, než jsem měl říct. Promyslíš si to, viď?“

Min nevěděla, jestli „menší lekce“ bylo to, co se stalo v paláci, nebo to teprve mělo přijít, ale všechno zapadlo do sebe. A navíc ta aura. „Mně to taky připadá jako dobrá rada. Mahiro, jestli mě bude Merana hledat, abych doručila nějakou zprávu, řekneš jí, že se příštích pár dní budu kochat Vnitřním Městem?“

„Dlouhá cesta,“ zasmál se, s laskavým posměchem. „Ještě si uženeš manžela, jestli si nedáš pozor.“

Velkouchý podkoní na ni zazíral, když Min trvala na tom, že má vytáhnout Růženku z jejího stání a znovu ji nasedlat. Vyjela ze dvora krokem, ale jakmile ji první roh skryl před Růžovou korunou, pobodla kobylku patami a lidé jí museli uskakovat z cesty, když cválala k paláci, jak nejrychleji Růženka zvládala.

„Třináct,“ řekl Rand bezvýrazně, a už jenom to vyslovit stačilo, aby se mu Luis Therin znovu pokusil sebrat saidín. Byl to zápas beze slov s vrčící bestií. Když Min poprvé vyslovila, že v Caemlynu je ve skutečnosti třináct Aes Sedai, Randovi se jen tak tak podařilo popadnout jedinou sílu dřív, než to udělal Luis Therin. Randovi se po tvářích řinul pot. Na kabátci měl tmavé skvrny. Mohl se soustředit vždy jen na jednu věc. Udržet saidín z dosahu Luise Therina. Z té námahy mu začal cukat sval v obličeji. Pravá ruka se mu třásla.

Min přestala přecházet po jeho obývacím pokoji a stála celá napjatá. „Není tady jenom tohle, Rande,“ vyhrkla překotně. „To ta aura. Krev, smrt, jediná síla, tyhle dvě ženy a ty, na jednom místě, zároveň.“ Oči se jí znovu zaleskly, ale tentokrát jí slzy tekly po tvářích. „Kiruna a Bera tě nemají rády, ani trošku! Pamatuješ, co jsem viděla u tebe? Ženy, které dokážou usměrňovat, ti ublíží. To ty aury a třináctka a všechno, Rande. Je toho moc!“

Vždycky tvrdila, že její vidění se pokaždé vyplní, ačkoliv nikdy nepoznala, jestli ten den nebo za rok či za deset let, a kdyby zůstal v Caemlynu, mohlo by to být i dnes. Přestože Luis Therin jenom vrčel, Rand věděl, že chce udeřit na Meranu a ostatní dřív, než ony budou moci uhodit na něho. Vlastně se ten nápad Randovi nepříjemně líbil. Možná to byla jen shoda náhod, možná ta’veren zase měnil šance, tentokrát proti sobě, ale skutečnost zůstávala. Merana se rozhodla ho vyzvat právě v den, kdy počet Aes Sedai dosáhl třinácti.

Vstal a zaskočil do ložnice, jen na tak dlouho, aby si ze šatníku vyzvedl meč a připjal si opasek s Dračí přezkou. „Ty půjdeš se mnou, Min,“ sdělil jí, když si bral Dračí žezlo a vyrazil ke dveřím.

„Kam?“ chtěla vědět, otírajíc si tváře kapesníčkem, nicméně vydala se za ním. Rand už byl mezitím na chodbě. Jalani vyskočila o chviličku dřív než Beralna, kostnatá rusovláska s modrýma očima a divokým úsměvem.

Když kolem byly pouze Děvy, Beralna na něho civěla, jako by zvažovala, jestli mu má prokázat velkou laskavost a udělat, co žádá, ale on se na ni sám ostře podíval. Díky prázdnotě zněl jeho hlas vzdáleně a chladně. Luis Therin už jenom tlumeně vzlykal, nicméně Rand se neodvážil povolit. Ne v Caemlynu. Ne nikde poblíž Caemlynu. „Beralno, najdi Nanderu a vyřiď jí, ať za mnou hned přijde do Perrinových komnat s tolika Děvami, kolik jich bude chtít vzít.“ Nemohl nechat Perrina tady, a nebylo to kvůli Mininu vidění. Až Merana zjistí, že Rand zmizel, jedna z nich by se docela dobře mohla spojit s Perrinem, tak jako to udělala Alanna jemu. „Možná se sem už nevrátím. Jestli některá uvidí Perrina, Faile nebo Loiala, tak jim řekněte, ať tam přijdou taky. Jalani, najdi paní Harforovou. Řekni jí, že potřebuju brk, inkoust a papír.“ Před odchodem musel napsat nějaké dopisy. Znovu se mu roztřásla ruka. Ještě dodal: „Hodně papíru. No? Honem! Honem!“ Ženy si vyměnily pohled a rozběhly se. Rand se vydal na opačnou stranu a Min musela málem klusat, aby mu stačila.

„Rande, kam půjdeme?“

„Do Cairhienu.“ S prázdnotou kolem sebe to znělo hodně chladně, jako by ji udeřil do tváře. „Věř mi, Min. Neublížím ti. Dřív bych si uřízl ruku, než bych ti ublížil.“ Min nic neříkala a on se na ni konečně podíval a viděl, že k němu vzhlíží se zvláštním výrazem.

„To moc ráda slyším, ovčáku.“ Její hlas zněl stejně divně, jako se tvářila. Představa, že si pro něj jde třináct Aes Sedai, ji musela opravdu vyděsit, a nebylo divu.

„Min, jestli dojde na to, že se jim budu muset postavit, tak ti slibuju, že tě nějak dostanu mimo nebezpečí.“ Jak by se mohl nějaký muž postavit třinácti Aes Sedai? Při té myšlence se znovu s jekem vynořil Luis Therin.

K jeho překvapení Min ladně vytáhla nože z rukávů a otevřela pusu, ale čepele zase stejně rychle vrátila – musela cvičit – než promluvila. „Můžeš mě vodit za nos, v Cairhienu nebo kdekoliv jinde, ovčáku, ale radši by ses měl zakopat hodně hluboko a hodně se snažit, jestli si myslíš, že mě někam pošleš.“ Z nějakého důvodu si byl jistý, že tohle původně říci nechtěla.

Když se dostal do Perrinových komnat, našel tam Rand hotové shromáždění. Na jedné straně seděli se zkříženýma nohama Perrin a Loial, pouze v košili, a pokuřovali z fajfky spolu s Gaulem, Kamenným psem, na něhož se Rand pamatoval z pádu Kamene. Na druhé straně seděla Faile, taky na podlaze, s Bain a Chiad, které taky byly v Kameni. Otevřenými dveřmi viděl Rand v další místnosti Sulin, převlékající postel. Škubala za povlečení, jako by je nejradši roztrhala na kusy. Když s Min vstoupili, všichni vzhlédli a Sulin přišla ke dveřím do ložnice.

Všichni začali pobíhat, když jim vysvětlil, že je v Caemlynu třináct Aes Sedai a co Min vyslechla, i když ne to, co viděla, protože někteří v místnosti to o ní věděli a někteří ne, on však nehodlal nikomu nic vykládat, pokud to Min neudělá první. Což neudělala. A taky jim, samozřejmě, neřekl nic o Luisi Therinovi. A ne to, že se bojí, co by se mu mohlo stát ve městě plném Aes Sedai, i kdyby zůstaly sedět na zadku. Ať si klidně myslí, že panikaří. Vlastně si nebyl jistý, že nepanikaří. Luis Therin mlčel, ale Rand ho cítil, jako rozhořčené oči, upírající se na něj ze tmy. Hněv a strach, a možná taky panika, se plazily zvenčí po prázdnotě jako velcí pavouci.

Perrin a Faile začali okamžitě balit a Bain a Chiad zakmitaly prsty a vzápětí ohlásily, že ony hodlají doprovázet Faile, načež Gaul prohlásil, že on doprovází Perrina. Rand nechápal, co se tu děje, ale mělo s tím nejspíš hodně společného to, že se Gaul na Bain a Chiad ani nepodíval a ony se nedívaly na něj. Loial odběhl, mumlaje si pro sebe, jako by si myslel, že Cairhienje mnohem dál od Dvouříčí než Caemlyn a jeho matka je vyhlášený chodec. Když se vrátil, měl pod paží zpola zavázaný ranec a přes rameno obrovské sedlové brašny, z nichž visely košile. Loial byl připravený okamžitě vyrazit. Sulin taky zmizela a vrátila se s rancem, který vypadal, že v něm jsou sbalené červenobílé šaty. S tváří zkroucenou do nesmyslně mírného výrazu na Randa zavrčela, že dostala rozkaz sloužit jemu a Perrinovi a Faile, a jenom ještěrka s úžehem by si mohla myslet, že to může splnit v Caemlynu, když oni budou všichni v Cairhienu. Dodala dokonce „můj pane Draku“ tak, že to znělo jako nadávka, a udělala pukrle kupodivu jen s jedním klopýtnutím. Tohle ji zřejmě udivilo taky.

Nandera dorazila téměř zároveň s paní Harforovou, která nesla skříňku s psacími potřebami a několika brky s ocelovými hroty a zásobou inkoustu, papíru a pečetního vosku dobře na padesát dopisů. Jak se ukázalo, bylo to štěstí.

Perrin chtěl poslat zprávu Dannilu Lewinovi s příkazem, aby ho následoval se zbytkem dvouříčských mužů – taky nehodlal žádného nechat vydaného napospas Aes Sedai – a nakonec upustil od rozkazu, aby přivedl i Bode a ostatní dívky od Culainova psa, když jak Rand, tak Faile poukázali na to, že je Aes Sedai nenechají jít a s největší pravděpodobností dívky nebudou chtít odejít. S Perrinem nejednou hostinec navštívili, a dokonce i Perrin musel připustit, že holky hlavně netrpělivě touží po tom, aby se co nejdřív mohly stát Aes Sedai.

Faile sama musela napsat dva spěšné dopisy, matce a otci, aby si nedělali starosti, jak říkala. Rand nevěděl, který je určen komu, ale psala oba úplně jiným tónem, jeden načala snad půltucetkrát a pak papír vždycky roztrhala a nad každým slovem se mračila, druhý naškrábala napoprvé s úsměvem a pochichtáváním. Rand usoudil, že ten je míněn pro matku. Min napsala k Růžové koruně příteli jménem Mahiro a z nějakého důvodu považovala za důležité Randovi sdělit, že je to stařec, i když se přitom červenala. Dokonce i Loial se po chvilce váhání chopil brku. Svého vlastního brku, lidský by v jeho obrovské ruce úplně zmizel. Zapečetil papír a předal ho paní Harforové s ostýchavou žádostí, aby jej předala, pokud se naskytne příležitost. Palcem o velikosti tlusté klobásy zakryl většinu adresátova jména, uvedeného jak lidským, tak ogierským písmem, ale Rand s pomocí zraku posíleného jedinou silou rozeznal jméno „Erith". Přesto se netvářil, že by zde chtěl počkat a dát jí dopis sám.

Rand měl s psaním dopisů stejné potíže jako Faile, ale z jiných důvodů. Pot, jenž mu kapal z čela, rozpíjel inkoust a ruka se mu třásla tak, že musel kvůli kaňkám začínat několikrát. Přesně však věděl, co chce napsat. Taimovi posílal varování před třinácti Aes Sedai a důrazně mu opakoval, aby se od nich všichni drželi dál. A Meraně jiné varování a jistým způsobem i pozvání. Nemělo vůbec smysl, aby se snažil skrývat, Alanna ho nakonec dokáže najít všude na světě. Muselo to však být za jeho podmínek, pokud se mu to podaří.

Když dopisy konečně zapečetil – zelený pečetní kámen s vyřezávaným drakem vysloužil paní Harforové upřený pohled, který ona opětovala zcela mírně – obrátil se Rand k Nandeře. „Máš venku svých dvacet Děv?“

Nandera zvedla obočí. „Dvacet? Tvoje zpráva říkala tolik, kolik budu chtít, a že se už možná nevrátíš. Mám jich pět set, a bylo by jich víc, kdybych nestanovila hranici.“

Rand jenom kývl. V hlavě měl ticho, až na své vlastní myšlenky, ale Luise Therina cítil uvnitř prázdnoty společně se sebou samým, čekal jako svinutý had. Teprve když všichni prošli průchodem do komnaty v Cairhienu a Rand nechal otvor zavřít, takže Alannu odřízl a zůstal jen nejasný pocit, že je někde na západě, teprve pak zřejmě Luis Therin odešel. Bylo to, jako kdyby ho zápas s Randem unavil a on odešel spát. Nakonec Rand vytlačil saidín, a s tím si uvědomil, jak ho ten zápas unavil. Loial ho musel odnést do jeho pokojů ve Slunečním paláci.

Merana tiše seděla u okna, zády k výhledu na ulici, s dopisem od Randa al’Thora v klíně. Znala jeho obsah nazpaměť.

Merano, začínal. Ne Merano Aes Sedai, dokonce ani Merano Sedai.

Merano,

jeden přítel mi kdysi řekl, že ve většině her v kostky se číslo třináct považuje za téměř stejně nešťastné, jako hodit Temného oči. Taky si myslím, že třináctka je nešťastné číslo. Jdu do Cairhienu. Smíš mě následovat, jak to půjde, ale ne víc než s pěti dalšími sestrami. Tak na tom budete stejně jako poselstvo z Bílé věže. Ponesu velmi nelibě, pokusíš-li se přivést víc. Už na mě znovu netlač. Nikomu nedůvěřuju.

Rand al’Thor

Drak Znovuzrozený

Ke konci tlačil na brk tak tvrdě, že málem protrhl papír. Poslední dvě řádky málem jako by napsal někdo jiný.

Merana seděla a mlčela. Nebyla sama. Zbytek poselstva, pokud se tomu tak ještě dalo říkat, seděl v křeslech u zdi s různými výrazy. Protivné bylo, že pouze Berenicia seděla mlčky jako ona, s baculatýma rukama složenýma v klíně, nakloněnou hlavou a pozorným pohledem v šedých očích. Neřekla ani slovo, pokud nebyla vyzvána. Faeldrin hovořila docela pyšně a kdykoliv se jí zachtělo, stejně tak Masuri a Rafela. Vlastně Seonid nevypadala o nic dychtivěji, seděla na krajíčku a často se odhodlaně usmála. Ostatní se chovaly spíš jako Valinde, téměř mírně. Byly tu všechny až na Verin a Alannu, a pro ně poslaly gaidina. Kiruna a Bera stály uprostřed místnosti a nedaly se přehlédnout.

„To, že někdo může poslat Aes Sedai takový dopis, mě znechucuje.“ Kiruna nekřičela, dařilo se jí mluvit zároveň chladně, klidně i působivě. V tmavých očích se jí však blýskalo. „Demiro, může tvůj informátor potvrdit, že al’Thor odešel do Cairhienu?“

„Cestování,“ mumlala Bera nevěřícně. „Pomyšlení, že to znovu objevil.“

Barevné korálky ve Faeldřiných copech zacinkaly, jak přikývla. „Myslíme si, že to nemůže být nic jiného. Bude dobře nezapomínat, že je možná ještě silnější než Logain nebo Mazrim Taim.“

„Copak se s Taimem nedá nic udělat?“ Rafela, normálně mírná a milá, se tvářila dost přísně a její obvykle sladký hlas zněl studeně. „Ani ne dvacet mil od místa, kde sedíme, má aspoň stovku mužů, kteří dokážou usměrňovat – stovku!“ Kairen důrazně přikývla, neřekla však nic.

„Musejí počkat,“ prohlásila Kiruna důrazně. „Světlo a čest, nevím, kolik sester bude třeba na zvládnutí tolika mužů. Důležitý je ale al’Thor, a toho zvládneme. Demiro?“

Demira samozřejmě čekala, že ostatní domluví. Teď lehce sklonila hlavu a řekla: „Vím jenom, že je pryč, zřejmě s větším počtem Aielů a možná i s Perrinem Aybarou.“

Když Demira začala mluvit, do místnosti tiše proklouzla Verin. „O Perrinovi nemůže být pochyb. Poslala jsem Tomase, aby se podíval na tábor Dvouříčských. Zřejmě poslali dva muže do paláce pro Perrinova koně a koně jeho ženy. Ostatní nechali vozy a sluhy tady a už jedou k východu, jak nejrychleji to jde. Za Perrinovou Vlčí hlavou a Rudým orlem Manetherenu.“ Rty se jí zvlnily ve slabém úsměvu, jako by ji to pobavilo. Kairen očividně ne. Zalapala po dechu a stiskla rty do tvrdé čárky.

Meraně to taky nepřipadalo zábavné, ale v porovnání s ostatním to byla taková nepatrná maličkost. Slabý závan něčeho zkaženého, když už sedíte na hromadě odpadků. Pes, co na vás zaštěká, když už vás za sukně drží smečka vlků. Když si jen pomyslela, že si dělala tolik starostí s Verin, tolik se snažila. Verin se jejích plánů téměř nedotkla, jenom navedla Demiru, aby navrhla dnešní nešťastný střet. Bylo to provedeno docela obratně, Merana si byla jistá, že nikdo kromě šedé by si toho nevšiml. A přesto dokonce i s tím sama souhlasila. Zastrašit al’Thora – pokusit se ho zastrašit – bylo to nejmenší, co mohly udělat. Merana si dělala těžkou hlavu kvůli Verin a pak se objevily Kiruna a Bera, žádná neměla důvod ji poslouchat a obě byly silné přinejmenším jako Masuri, Faeldrin nebo Rafela.

„Tak to je shnilý tuřín hozený do guláše,“ zamumlala ponuře Bera. Kairen a další přikyvovaly na souhlas.

„Malý tuřín,“ ucedila Kiruna docela suše. Nyní přikývly skoro všechny, až na Meranu a Verin. Merana si tiše povzdechla. Verin sledovala Kirunu tím svým ptačím pohledem, s hlavou nakloněnou na stranu. „Co zdrželo Alannu?“ chtěla vědět Kiruna, aniž by se obracela k někomu konkrétnímu. „Nechci všechno opakovat dvakrát.“

Merana usoudila, že to začala sama, když se poddala Verin. Pořád byla hlavou delegace, všechny stále plnily její rozkazy, dokonce i Masura, Rafela a Faeldrin. Ale věděly to. Merana si nebyla jistá, zda se velení ujala Kiruna či Bera – to, že se jedna narodila na statku a druhá v paláci, nehrálo roli, s tím být Aes Sedai to nemělo nic společného – ale jednou věcí si byla jistá, totiž že se poselstvo kolem ní rozpadá. Něco takového by se nikdy nestalo, kdyby byla Bílá věž celá, kdy měla vyslankyně za sebou veškerou moc Věže a amyrlinina stolce, a nezáleželo na tom, jestli jí trvalo třicet let, než získala šátek, a má jen tak tak dost síly, aby ji neposlaly pryč. Teď byly jen sebrankou Aes Sedai, bezmyšlenkovitě zapadaly na přiměřená místa.

Jako by vyslovení jejího jména bylo povoláním, právě když Bera otevřela ústa, objevila se Alanna. Bera s Kirunou se k ní prudce otočily. „Al’Thor tvrdí, že odešel do Cairhienu,“ pravila Bera bez okolků. „Máš k tomu co dodat?“

Alanna se jim postavila pyšně, s nebezpečným leskem v očích. Koneckonců, mluvily o jejím strážci. „Je někde na východě. Víc nevím. Mohl by to být Cairhien."

„Když už se musíš spojit s nějakým mužem, aniž bys ho požádala o svolení,“ chtěla vědět Kiruna velitelským hlasem, „proč, pod Světlem nejsvětějším, jsi nepoužila pouto, abys ho ohnula podle své vůle? Ve srovnání s tím ostatním by to bylo jenom plácnutí přes ruku.“

Alanna se pořád ještě pořádně neovládala. Skutečně jí do tváří vystoupila barva, podle toho, jak se jí blýskalo v očích, tak částečně hněvem, a zcela jistě částečně hanbou. „Copak vám to nikdo neřekl?“ zeptala se, příliš ostře. „Asi na to nikdo nechce myslet. Já tedy rozhodně ne.“ Faeldrin a Seonid koukaly do země, a nebyly samy. „Snažila jsem se ho přinutit chvíli poté, co jsem se s ním spojila,“ pokračovala Alanna, jako by si ničeho nevšimla. „Pokoušela ses někdy vyvrátit dub holýma rukama, Kiruno? Tohle bylo zhruba stejné.“

Kiruna jenom vykulila oči a pomalu se nadechla. Bera zamumlala: „To je nemožné. Nemožné.“

Alanna zvrátila hlavu dozadu a zasmála se. S rukama v bok to vypadalo hodně opovržlivě, kvůli čemuž Bera stiskla rty a Kiruně se chladně zaleskly oči. Verin se na ně dívala a Meraně nepříjemně připomněla kosa koukajícího na žížaly. Verin se nějak dařilo poddávat se, aniž by se podvolila, ačkoliv Merana netušila, jak to vlastně dělá.

„S mužem, který může usměrňovat, se ještě nikdy nikdo nespojil,“ řekla Alanna, když se přestala chechtat. „Třeba to s tím má něco společného.“

„Ať je to jak chce,“ prohlásila Bera důrazně. Pohled měla stejně důrazný. „Ať je to jak chce, pořád ho dokážeš najít.“

„Ano,“ připojila se Kiruna. „Půjdeš s námi, Alanno.“ Alanna zamrkala, jako by se vzpamatovávala. Lehce sklonila hlavu na souhlas.

Nyní je čas, rozhodla se Merana. Jestli má udržet delegaci pohromadě, tak teď má poslední příležitost. Vstala a začala skládat al’Thorův dopis, aby nějak zaměstnala ruce. „Když jsem přivedla toto poselstvo do Caemlynu,“ začala, aby jim připomněla, že ona je ve velení. Díky Světlu, že se jí nechvěl hlas. „Měla jsem volnou ruku, nicméně bylo zřejmé, co je třeba vykonat, a my,“ aby jim připomněla, že ony jsou delegace „Jsme se do toho daly s očekáváním úspěchu. Al’Thora je třeba vypudit z Caemlynu, abychom mohly navrátit Elain a zařídit její korunovaci, čímž bychom dostaly Andor neochvějně na svou stranu. Al’Thor nám pomalu začínal věřit, že mu neublížíme. A byly bychom ho donutily, aby nám prokazoval i příslušnou úctu. Dvě tři z nás, pečlivě vybrané, by byly přejaly Moirainino místo rádkyně a vedly ho. Včetně Alanny, samozřejmě.“

„Jak víš, že nezabil Moirain?“ přerušila ji Bera. „Jako se říká, že zabil i Morgasu.“

„Slyšely jsme o její smrti povídat všechno možné,“ dodala Kiruna. „Někteří dokonce tvrdili, že umřela, když bojovala s Lanfear. Většina říkala, že když zemřela, byla sama s al’Thorem.“

Merana se s námahou zarazila a neodpověděla. Kdyby dovolila, aby se ty hluboko zakořeněné instinkty uchytily drápkem, nakonec by ztratila všecko. „Všechno bylo v pořádku,“ pokračovala, „než jste vy dvě přijely. Vím, že jenom náhodou a jenom proto, že jste se řídily rozkazem ho najít, přesto díky vám činí náš počet třináct. Který muž al’Thorova druhu by neuprchl, jak nejrychleji by mohl, když by se doslechl o třinácti Aes Sedai pohromadě? Prostým faktem ale je, že cokoliv zhatilo naše plány, je to tvoje vina, Kiruno, a tvoje, Bero.“ Pak mohla jenom čekat. Pokud se jí podařilo získat alespoň nějakou morální převahu...

„Už jsi skončila?“ zeptala se Bera chladně.

Kiruna byla ještě drzejší. Obrátila se k ostatním. „Faeldrin, ty půjdeš laskavě s námi do Cairhienu. A vy taky, Masuri, Rafelo.“

Merana se třásla – zmačkala v pěsti složený dopis. „Copak to nevidíte?“ vykřikla. „Mluvíte, jako byste mohly pokračovat jako předtím, jako by se nic nezměnilo. V Cairhienu je poselstvo od Elaidy z Bílé věže. Tak to musí al’Thor vidět. My jeho potřebujeme víc, než on potřebuje nás, a já se obávám, že on to ví!“

Na okamžik se na všech tvářích kromě Verininy objevilo zděšení. Verin jenom zamyšleně kývla a usmála se tím svým tajnůstkářským úsměvem. Ostatní na okamžik ohromeně kulily oči. Ta slova jako by stále zvonila ve vzduchu. My jeho potřebujeme víc, než on potřebuje nás. Nepotřebovaly tři přísahy, aby věděly, že je to pravda.

Pak důrazně prohlásila Bera: „Sedni si, Merano, a uklidni se.“ Merana se posadila dřív, než si to uvědomila. Stále se třásla a chtěla křičet, ale seděla tu a v rukou svírala al’Thorův dopis.

Kiruna se k ní schválně obrátila zády. „Seonid, ty, samozřejmě, půjdeš také. Další pár gaidinů se vždy může hodit. A Verin, myslím.“ Verin kývla, jako by to byla žádost. „Demiro,“ pokračovala Kiruna, „vím, že k němu chováš zášť, ale nechceme toho muže znovu vyděsit, a někdo musí nahnat tu neobyčejnou sbírku dívek z Dvouříčí do Salidaru. Valinde, Kairen a Berenicia s tím musejí Meraně pomoct.“

Ostatní čtyři jmenované bez nejmenšího zaváhání zamumlaly na souhlas, ale Meranu zamrazilo. Delegace se nerozpadala, změnila se rovnou v prach.

„Já...“ Odmlčela se, když na ni Bera a Kiruna upřely svůj zrak. A Masuri, Faeldrin a Rafela taky. Změnila se v prach a její autorita také. „Mohla by se vám hodit šedá,“ řekla chabě. „Určitě se bude vyjednávat a...“ Znovu jí došla slova. Kdyby byla Věž celá, tohle by se nikdy nestalo.

„Demiro, ty doprovodíš holky do Salidaru,“ řekla Kiruna.

Merana seděla naprosto nehybně. Modlila se, aby už sněmovna zvolila amyrlin. Někoho hodně silného v jediné síle i v srdci. Aby se znovu staly tím, čím bývaly, bude to chtít novou Deanu, druhou Rashimu. Modlila se, aby je Alanna dovedla k al’Thorovi dřív, než uzná Elaidu. Potom už by je nezachránila dokonce ani druhá Rashima.

50

Pichláky

Rand strávil zbytek dne ve svých komnatách ve Slunečním paláci, většinou ležel v posteli, obrovském loži se čtyřmi hranatými sloupky z černého dřeva, silnějšími než jeho noha, a vyleštěnými tak, že se mezi klíny slonovinových intarzií leskly. Jako protiklad k pozlacenému předpokoji a hlavnímu pokoji byl nábytek v ložnici všechen z černého dřeva a slonoviny, byť o nic méně hranatý.

Sulin běhala sem a tam, natřásala mu polštáře a upravovala lněnou pokrývku, brumlala, že pokrývky na podlaze byly zdravější, přinesla mu mátový čaj, o nějž nepožádal, a punč, který nechtěl, dokud jí nerozkázal, aby toho nechala. „Jak můj pán Drak velí,“ zavrčela se sladkým úsměvem. Předvedla druhé dokonalé pukrle, ale vyrazila ven, jako by se nehodlala namáhat s otevíráním dveří.

Min s ním rovněž zůstala, seděla na žíněnce, držela ho za ruku a mračila se, až usoudil, že se bojí, že Rand umírá. Nakonec ji taky vyhnal ven, alespoň na tak dlouho, aby si mohl natáhnout tmavošedé roucho, které předtím vždycky nechával v šatníku. Našel tam ještě něco jiného, až úplně vzadu. Úzké nezdobené dřevěné pouzdro s flétnou, které mu daroval Tom Merrilin. Randovi to připadalo tak dávno. Posadil se k jednomu vysokému úzkému oknu a pokusil se hrát. Po tak dlouhé době to zprvu bylo spíš kvílení a odmlky než co jiného. Právě tyhle podivné zvuky přitáhly Min zpátky.

„Zahraj mi,“ vyhrkla a potěšením, nebo možná ohromením, se zasmála a samozřejmě se mu usadila na koleni, zatímco on se snažil s pramalým úspěchem vyloudit nějakou rozeznatelnou melodii. A takhle to vypadalo, když k nim vrazily moudré, Amys, Bair, Sorilea a asi tucet dalších. Min se, celá rudá, rychle vyškrábala na nohy a urovnávala si kabátec tak, až jste si mohli myslet, že se tady prali.

Bair a Sorilea byly u něj dřív, než se zmohl na slovo.

„Podívej se doleva,“ nařídila mu Sorilea, zvedla mu palcem víčko a přistrčila k němu ošlehaný obličej. „Teď doprava.“

„Máš moc rychlý tep,“ zamumlala Bair, držíc mu kostnaté prsty na krku.

Nandera nejspíš vyslala Děvy, jakmile se mu podlomila kolena. Sorilea zřejmě rozehnala menší vojsko moudrých, které se hodlaly vrhnout na palác, a vzala s sebou jenom tuhle menší hordu. A Sorilea Nesorilea, zřejmě se všechny chtěly dostat u Car’a’carna na řadu. Když s Bair skončily, jejich místa zaujaly Amys a Colinda, hubená ženská s pronikavýma šedýma očima, která vypadala na střední věk, až na to, že měla stejně silnou osobnost jako Sorilea. To ale měla Amys taky a ještě spousta dalších. Štouchaly do něj, dloubaly, koukaly a nadávaly mu do tvrdohlavců, když odmítl skákat na místě. Zřejmě si opravdu myslely, že to udělá.

Min rovněž neprošla bez povšimnutí, zatímco se moudré střídaly u Randa, ostatní obklopily ji, kladly jí stovky otázek, všechny ohledně jejích vidění. Z čehož ona vykulila oči a zírala na ně a na Randa, jako kdyby uvažovala, jestli jí snad čtou myšlenky. Amys a Bair to vysvětlily – Melain si nedokázala nechat zprávu o holčičkách pro sebe – a místo toho, aby oči ještě víc vykulila, málem jí vypadly z důlků. Dokonce i Sorilea zřejmě přijala Melainin názor, že Min její schopnost staví více méně na roveň moudré, jelikož však moudré byly moudré – což v podstatě odpovídalo tomu, že Aes Sedai jsou Aes Sedai – musela všechno opakovat tolikrát, kolik bylo moudrých, protože ty, které se motaly kolem Randa, si chtěly být jisté, že jim nic neušlo.

Jakmile Sorilea a ostatní váhavě usoudily, že si potřebuje jenom odpočinout, a odešly s rozkazem, aby si odpočinul, Min se mu zase pohodlně usadila v klíně. „Ony mluví ve snech?“ řekla potřásajíc hlavou. „To snad ani není možný, je to jako něco z příběhů.“ Zamračila se. „Jak je podle tebe Sorilea stará? A ta Colinda. Viděla jsem – Ne. Ne, s tebou to nemá nic společného. Možná na mě působí to horko. Když něco vím, tak to vím vždycky. Musí to být tím horkem.“ V očích jí poťouchle zasvitlo. Pomalu se naklonila blíž a našpulila rty k polibku. „Když je našpulíš takhle,“ zamumlala, když se skoro dotýkala jeho, „mohlo by to pomoct. V tom posledním kousku se skoro dal rozeznat ‚Kohout v bryndě'.“ Chvíli mu trvalo, než pochopil, clonila mu celý výhled, ale když mu to došlo, musel skutečně vypadal skvěle, protože ona se mu se smíchem zhroutila na prsa.

Zakrátko došla zpráva od Coiren, ptala se na jeho zdraví, doufala, že není nemocný, a ptala se, jestli by ho mohla se dvěma sestrami navštívit. Nabízela léčení, pokud by si to přál. Zatímco Rand zprávu četl, Luis Therin se zavrtěl, jako by se probouzel ze spánku, avšak jeho nejasné nespokojené mumlání se nedalo srovnávat s výbuchem vzteku v Caemlynu, a zřejmě zase usnul, když Rand dopis odložil.

Bylo to v ostrém protikladu k chování Merany. A připomnělo mu to, že se ve Slunečním paláci dopoledne nestane nic, aby to Coiren v plném znění nevěděla do západu slunce, jestli ne dřív. Poslal v odpověď zdvořilé poděkování za její přání a zdvořilé odmítnutí nabídky. Pořád se cítil unavený a chtěl mít všech pět pohromadě, než se zase setká s nějakou Aes Sedai. Aspoň částečně proto odmítl.

V tom samém dopise Rand také požádal o návštěvu Gawyna. S Elaininým bratrem se setkal jen jednou, ale měl ho rád. Gawyn ale nepřišel a ani neodpověděl. Rand smutně usoudil, že Gawyn věří těm příběhům o své matce. Těžko můžete po někom žádat, aby takové věci prostě přestal věřit. Kdykoliv na to pomyslel, dostal tak pochmurnou náladu, že dokonce i Min si zoufala, když se ho snažila povzbudit. Byl-li Rand v takové náladě, ani Perrin, ani Loial se nezdržovali v jeho blízkosti.

O tři dny později přišla od Coiren další žádost, stejně zdvořilá, a tři dny poté další, ale on se omluvil i nyní. Částečně to bylo kvůli Alanně. Cítil ji daleko a nejasně, ale s každou hodinou se blížila. Nebylo divu, Rand si byl jistý, že Merana Alannu vybere jako jednu ze šesti. Nehodlal si Alannu pustit blíž než na míli k tělu, rozhodně ne na dohled, ale řekl, že je postaví na roveň Coiren, a myslel to vážně. Takže Coiren bude muset mít ještě chvíli strpení. Kromě toho měl stejně moc práce.

Rychlá návštěva ve škole v bývalém Barthanesově paláci nakonec nebyla tak rychlá. Idrien Tarsinová znovu čekala ve dveřích, aby mu ukázala všechny možné vynálezy a objevy, často nesrozumitelné, a taky dílny, kde nyní různé nové radlice, brány a sekačky vyráběli na prodej, potíž však nastala s Heridem Felem. Nebo možná s Min. Felovi se myšlenky jako obvykle zatoulaly, jeho jazyk je následoval, a mužík očividně zapomněl, že tu Min je. Zapomněl na ni několikrát. Ale Rand ho ještě nestačil pořádně nasměrovat k tomu, co chtěl vědět, když si jí Fel náhle poprvé všiml a vyskočil jako splašený králík. Pak se jí neustále omlouval za zpola vykouřenou fajfku, kterou si jako obvykle zapomněl zapálit, neustále si oprašoval popel z mohutného teřichu a neustále si uhlazoval řídké šedé vlasy. Min se to očividně líbilo, ačkoliv proč se jí líbilo, že ten člověk zapomíná na její přítomnost, to Rand netušil. Dokonce Fela políbila na temeno, když se s Randem zvedli k odchodu, po čemž stařík zůstal jako opařený. Taky mu moc nepomohlo, když zjistil, co Fel vykoumal ohledně zámků na věznici Temného a o Poslední bitvě.

Příštího dne dostal noticku vmáčknutou na utržený růžek pergamenu.

Víra a řád dávají sílu. Musíš odklidit rum, než začneš stavět. Vysvětlím, až se příště uvidíme. Nevoď tu holku. Moc hezká.

Byl to spěšný škrabopis s podpisem vtištěným do rožku a Randovi nedával smysl. Když se ale snažil znovu spojit s Felem, stařík zjevně řekl Idrien, že se zase cítí být mladý, a odešel na ryby. Uprostřed sucha. Randa napadlo, že snad stařík nakonec přišel o rozum úplně. Min však ta poznámka rozhodně pobavila. Zeptala se, může-li si ji nechat, a on ji několikrát přistihl, jak se nad ní zubí.

Ať už Fel o rozum přišel nebo nikoliv, Rand se rozhodl, že příště přijde bez Min, ale pravdou bylo, že měl potíže ji sehnat, když ji potřeboval. Zřejmě trávila mnohem víc času s moudrými než s ním. Nechápal, proč ho to tak rozhořčuje, ale všiml si toho, že má sklony na lidi štěkat, když je Min mezi stany. Bylo dobře, že s ním nebývala častěji. Lidé by si toho všimli. Lidé by mluvili a divili by se. V Cairhienu, kde všichni sluhové hráli vlastní verzi hry rodů, by mohlo být nebezpečné, kdyby si lidé začali říkat, nakolik je pro něj důležitá. Bylo dobře, že je pryč. Snažil se neštěkat.

On však Min potřeboval, aby se mu podívala na šlechtice, kteří za ním začali postupně přicházet a ptát se jej na zdraví – ta podlomená kolena musela vyvolat řeči – usmívali se a vyzvídali, jak dlouho hodlá setrvat v Cairhienu tentokrát, co má v plánu, smějí-li se ptát, a usmívali se ještě víc, bez ustání se usmívali. Jediný, kdo se na něj tak usilovně neusmíval, byl Dobraine, který si stále holil čelo jako voják a pruhy na kabátci měl odřené od kyrysu, který nechtěl nosit v paláci. A Dobraine byl tak mrzutý a kladl přesně ty samé otázky, že byl Rand skoro ještě šťastnější, když odcházel, než když odcházeli ostatní.

Min se dařilo být při audiencích, vmáčkla je mezi to, co prováděla u moudrých. Rand se nehodlal ptát. Potíž byla, jak ji udržet schovanou.

„Mohla bych prostě předstírat, že jsem tvoje markytánka,“ zasmála se Min. „Mohla bych se kolem tebe ovíjet a krmit tě hrozny – no, hrozinkama, už jsem nějakou dobu pořádnej hrozen neviděla – a ty bys mi mohl říkat můj malý drahoušku. Pak by se nikdo nedivil, proč tu jsem.“

„Ne,“ štěkl a ona zvážněla.

„Opravdu si myslíš, že by po mně Zaprodanci šli jenom kvůli tomuhle?“

„Mohli by,“ řekl jí stejně vážně. „Temný druh jako Padan Fain by to udělal, jestli je ještě naživu. To bych se neodvážil riskovat, Min. V každém případě nedovolím, aby si o tobě tihle špinaví Cairhieňani mysleli něco takového, a ani Tairenové.“ Aielové, to bylo něco jiného. Podle nich bylo utahovat si z ní legrační, vlastně velice zábavné.

Min se rozhodně měnila nálada jako jarní počasí. Přešla rovnou z chmur k rozzářenosti, aniž se cokoliv objevilo mezi tím, jenom se usmívala. Aspoň dokud nezačala audience.

Paravánová stěna ze zlaceného mřížoví v rohu předpokoje byla zklamáním. Maringil před ní tmavýma, třpytivýma očima uhýbal tak nápadně, až Rand poznal, že obrátí Sluneční palác vzhůru nohama, aby zjistil, koho nebo co skrývala. Obývací pokoj byl lepší, kdy Min vyhlížela pootevřenými dveřmi z předpokoje, jenže ne u každého se během sezení s ním objevila aura nebo obraz, a to, co viděla tam i při tom, kdy se prostě procházela po chodbách, bylo bezútěšné. Maringil, bělovlasý, hubený jako tyčka a studený jako led, zemře ranou nožem. Colavaere, se spanilou tváří chladnou a vyrovnanou, jakmile zjistila, že Aviendha tentokrát s Randem není, zemře oběšením. Meilan, se špičatou bradkou a hladkým hlasem, zemře jedem. Na vznešených pánech Tearu si budoucnost vybere ještě těžší daň. Aracoma, Maraconna a Gueyama také potká krvavá smrt, Min si myslela, že v bitvě. Tvrdila, že u jedné skupiny lidí ještě nikdy neviděla tolikrát smrt.

Když pátého dne jejich pobytu v Cairhienu uviděla Gueyamův široký obličej pokrytý krví, bylo jí už tak špatně, až ji Rand přinutil lehnout si a nechal Sulin přinést vlhký hadřík na čelo. Tentokrát seděl na žíněnce on a držel za ruku ji. Svírala mu ruku velmi pevně.

Nepřestala si z něj však utahovat. Ve dvou případech si mohl být naprosto jistý, že bude poblíž, totiž když cvičil s mečem, procházel figury se čtyřmi nebo pěti nejlepšími šermíři, které našel mezi tairenskými a cairhienskými vojáky, a tehdy, když se s Rhuarkem či Gaulem přehazovali navzájem a snažili se jeden druhého kopnout do hlavy. Min mu vždycky nevyhnutelně přejela prsty po hrudi a udělala nějaký vtip o tom, že ovčáci se nepotí, poněvadž jsou zvyklí na to, že mají vlnu tak hustou jako jejich ovce, nebo něco podobného. Občas se jemňounce dotkla zpola zahojené, nikdy zcela nezhojené rány na boku, kolečka světle růžové tkáně, ale jinak růžové. O té nikdy nežertovala. Štípala ho do zadku – což bylo přinejmenším překvapivé, když byli kolem jiní lidé. Děvy a moudré se prohýbaly smíchy pokaždé, když nadskočil. Sulin se tvářila, že praskne, jak potlačovala smích – a při každé příležitosti se mu uhnízdila na klíně a líbala ho, dokonce vyhrožovala, že mu někdy v noci přijde do lázně umýt záda. Když předstíral, že pláče a koktá, smála se a tvrdila, že to nestačí.

Když do dveří strčila hlavu některá z Děv, aby někoho ohlásila, Min toho rychle nechala, zvlášť jestli měl přijít Loial, jenž nikdy nezůstával dlouho a celou dobu mluvil o královské knihovně, či Perrin, jenž se zdržel ještě kratší dobu a z nějakého důvodu vypadal pořád utahaněji. A zvlášť rychle vyskočila, byla-li návštěvníkem náhodou Faile. Když k tomu dvakrát došlo, tak si Min mezi knížkami, které měl Rand v ložnici, rychle našla něco ke čtení a otevřela knihu někde uprostřed, jako by si už delší dobu četla. Rand nechápal studené pohledy, jež si tyhle dvě ženy vyměňovaly. Nebyla to přesně řečeno nenávist, dokonce ani nepřátelství ne, ale Rand soudil, že pokud si jedna nebo druhá dělala seznam těch, s nimiž nerada trávila čas, jméno té druhé by bylo mezi prvními.

Legrační bylo, že při druhé příležitosti Min sáhla po knize, z níž se vyklubal v kůži vázaný první svazek Esejů o rozumu od Darie Gahandové, kteroužto knihu považoval Rand za dost nestravitelnou a hodlal ji po Loialovi poslat zpátky do knihovny, až se příště zastaví. Min skutečně četla ještě chvíli po Faileině odchodu a přes všechno mračení a mumlání si ji té noci odnesla do svých pokojů v hostinských komnatách.

Pokud mezi Min a Faile vládl chladný nezájem, mezi Min a Berelain panovalo otevřené nepřátelství. Když druhého dne odpoledne Somara ohlásila Berelain, Rand si oblékl kabát a vyšel do předpokoje, kde se usadil do vysokého pozlaceného křesla na pódiu, než vyzval Somaru, aby ji pustila. Min však byla cestou do druhého pokoje pomalá. Berelain vklouzla dovnitř, krásná jako vždy, v měkkých modrých šatech s výstřihem hlubokým jako vždy – a oči jí padly na Min ve světle růžovém kabátci a spodcích. Dlouhou dobu Rand jako by ani neexistoval. Berelain si otevřeně prohlížela Min od hlavy k patě. Min zapomněla na celou komnatu. Dala si ruce v bok, stála tam s pokrčeným kolenem a sledovala Berelain stejně otevřeně. Usmály se na sebe. Randovi při tom vstávaly vlasy na hlavě. Nejvíc mu připomínaly dvě cizí kočky, které právě zjistily, že je někdo zavřel do malé místnosti. Min očividně usoudila, že teď už nemá smysl se schovávat, a tak došla – dovlnila se by bylo lepší slovo, protože se jí podařilo, že Berelainina chůze vedle její vypadala jako klučičí! – k Randovi a posadila se s nohou přes nohu, přičemž se neustále usmívala. Světlo, jak se tyhle ženské usmívaly.

Berelain se konečně obrátila k Randovi, roztáhla suknice a hluboce se mu poklonila. Rand uslyšel v hlavě Luise Therina, pobrukoval si a těšil se z pohledu na překrásnou ženu, která byla velmi velkorysá v předvádění svých předností. Rand také oceňoval, co vidí, i přesto, že ho napadlo, jestli by se neměl dívat stranou, dokud se zase nenarovná, ale na pódium se posadil z dobrého důvodu. Snažil se mluvit rozumně a důrazně.

„Rhuarkovi uklouzlo, že zanedbáváš své povinnosti, Berelain. Zdá se, že ses celé dny po mé poslední návštěvě schovávala ve svých komnatách. Rozuměl jsem, že si s tebou musel vážně pohovořit, aby tě přiměl vyjít ven.“ Rhuark to otevřeně neřekl, ale takový dojem Rand z jeho řeči získal. Berelain do tváří vystoupil karmín, z čehož Rand soudil, že trefil hřebík na hlavičku. „Víš, proč jsi tady ve velení ty a ne on. Ty máš poslouchat jeho rady, ne nechávat všechno na něm. Nepotřebuju, aby se Cairhieňané rozhodli, že se vzbouří, protože si budou myslet, že jsem do velení nad nimi ustanovil nějakého Aiela.“

„Já jsem... měla starosti, můj pane Draku.“ Přes zaváhání a ruměnec mluvila vyrovnaně. „Od chvíle, co přišly Aes Sedai, rostou klepy jako houby po dešti. Smím se zeptat, kdo skutečně chceš, aby tu vládl?“

„Elain Trakandovna. Dědička Andoru. Nyní vlastně královna Andoru.“ Přinejmenším jí brzy bude. „Nevím, které klepy máš na mysli, ale ty si hlavně lámej hlavu, jak srovnat Cairhieňany, a Aes Sedai nech na starosti mně. Elain ti bude vděčná za to, cos tu vykonala.“ Min si z jakéhosi důvodu hlasitě odfrkla.

„Ona je dobrá volba,“ pronesla Berelain zamyšleně. „Ji, myslím, Cairhieňané přijmou, snad dokonce i vzbouřenci v kopcích.“ To byla moc dobrá zpráva. Berelain byla všímavým soudcem politických proudů, možná stejně dobrým jako rozená Cairhieňanka. Zhluboka se nadechla a Luis Therin na okamžik přestal broukat. „Co se Aes Sedai týče... povídá se, že tě přišly doprovodit do Bílé věže.“

„A já jsem říkal, nechej Aes Sedai mně.“ Ne že by Berelain nevěřil. Svěřil jí vládu nad Cairhienem, dokud na Sluneční trůn neusedne Elain, dokonce jí věřil, že o ten trůn neusiluje sama. Věděl však také, že čím míň lidí ví, že má s Aes Sedai nějaké plány, tím menší je šance, že Coiren zjistí, že myslí na víc než jen na její zlato a šperky.

Jakmile se za Berelain zavřely dveře, Min znovu popotáhla. Vlastně tentokrát spíš zafrkala. „Ráda bych věděla, proč se obtěžuje s nošením vůbec nějakých šatů. No, dřív nebo později dostane přes prsty. Neviděla jsem nic, co by ti bylo k užitku. Jenom muže v bílým, kvůli kterýmu padne na zadek. Některé ženské nemají žádný stud!“

To samé odpoledne jej požádala o peníze a zaměstnala celý oddíl švadlen, protože z Caemlynu odešla jen s tím, co měla na sobě, a ony jí začaly dodávat záplavu kabátců, spodků a blůz z hedvábí a brokátu všemožných barev. Některé blůzky měly hodně hluboký výstřih, dokonce hlubší než kabátec. A u některých spodků si Rand nebyl jistý, jak se do nich vlastně dostává. Taky každý den cvičila házení nožem. Jednou viděl, jak jí Nandera a Enaila ukazují jejich způsob boje holýma rukama a nohama, jenž se výrazně lišil od toho, jak to dělali muži. Děvám se nelíbilo, že se dívá, a nechtěly pokračovat, dokud neodejde. Perrin by to možná pochopil, ale Rand se potisící rozhodl, že ženám prostě nerozumí a nikdy nebude.

Každý den chodil do Randových komnat Rhuark, nebo Rand chodil do pracovny, kterou Rhuark sdílel s Berelain. Randa potěšilo, že ji vidí tvrdě dřít nad zprávami o dodávkách zrní, přesunu uprchlíků a opravách škod po tom, co někteří Cairhieňané začali nazývat druhou aielskou válkou, i přes veškerou snahu označit to za shaidskou válku. Rhuark prohlásil, že se rozhodl ignorovat to, jak si Cairhieňané hrají, jak to nazýval, na ji’e’toh, ačkoliv pokaždé vrčel, když uviděl nějakou Cairhieňanku s mečem nebo mladého muže či ženu celé v bílém. Vzbouřenci zřejmě pořád seděli v kopcích a vyčkávali, jejich počty rostly, ale ti mu taky starosti nedělali. Jemu dělali starosti Shaidové a kolik oštěpů pořád každý den odcházelo na jih do Tearu. Zvědové, tedy ti, co se vrátili, hlásili, že Shaidové se na Rodovrahově Dýce vrtí. Nedalo se poznat, kterým směrem hodlají vytáhnout, ani kdy. Rhuark se taky zmínil o počtu Aielů, kteří se neustále poddávali bezútěšnosti a odhodili oštěpy, o počtu těch, kteří odmítli svléknout gai’šainskou bílou, když skončila jejich doba, dokonce i o těch několika málo, kteří stále mířili na sever, aby se připojili k Shaidům. Byl to důkaz jeho neklidu. Kupodivu byla ve stanech Sevanna, dokonce i ve městě samotném, a odešla den po Randově příchodu. Rhuark se o tom zmínil jen mimochodem.

„Nebylo by lepší ji chytit?“ zeptal se Rand. „Rhuarku, já vím, že má být údajně moudrá, ale nemůže jí být, tak jak to chápu já. Nepřekvapilo by mě, kdyby se bez ní Shaidové začali chovat rozumně.“

„O tom pochybuji,“ utrousil Rhuark. Seděl na podušce u stěny pracovny a bafal z fajfky. „Amys a ostatní si za Sevanninými zády vyměňují pohledy, ale přijímají ji jako moudrou. Když moudré říkají, že Sevanna je moudrá, tak taky je. Viděl jsem náčelníky, na které bych nepromarnil ani jediný měch s vodou, i kdybych stál mezi deseti tůněmi, ale přesto to byli náčelníci.“

Rand si povzdechl a pustil se do prohlížení mapy rozložené na stole. Rhuark ji zřejmě vůbec nepotřeboval. Bez dívání dokázal pojmenovat kterýkoliv krajinný rys, který byl na mapě. Berelain seděla v křesle s vysokým opěradlem na druhé straně stolu, s nohama složenýma pod sebou a složkou s papíry v klíně. V ruce držela brk a na stolečku u křesla stál kalamář. Občas na něj pohlédla, ale kdykoliv si všimla, že se na ni dívá Rhuark, sklonila zase hlavu ke zprávám. Z nějakého důvodu se Rhuark zamračil pokaždé, když se na ni podíval, a ona se vždycky začervenala a umíněně vystrčila bradu. Občas se Rhuark zatvářil odmítavě, což nedávalo žádný smysl. Teď se přece o své záležitosti zase starala.

„Budeš muset přestat posílat oštěpy na jih,“ řekl nakonec Rand. Nelíbilo se mu to. Bylo nesmírně důležité, aby Sammael viděl, jak na něj míří to největší kladivo na světě, ale ne za cenu, že bude muset opět vyhánět Shaidy z Cairhienu. „Nevidím žádný jiný způsob.“

Dny míjely a každý byl něčím vyplněn. Byli zde urození páni a paní, kteří se na sebe usmívali tak srdečně, až si byl Rand jistý, že pod povrchem proti sobě kují pikle. Moudré mu radily, jak jednat s Aes Sedai, ať už z Věže, či ze Salidaru. Vedle Amys a Bair vypadala Melain mírná. Ze Soriley mu tuhla krev v žilách. Mladí Cairhieňané se bouřili v ulicích proti Rhuarkovu zákazu soubojů. Rhuark to zvládl tím, že jim dal ochutnat, jaké to je doopravdy, když se z člověka stane gai’šain. Když seděli již celý den pod stráží nazí na slunci, trochu to jejich nadšení uhasilo, ale Rhuark nehodlal jít proti zvykům natolik, aby skutečně oblékl mokřiňany do bílého, a ti, které Rudé štíty pochytaly, se s celou věcí začali ve skutečnosti naparovat. Rand zaslechl Selindu, když velmi domýšlivým tónem říkala jiné mladé ženě s mečem a nakrátko zastřiženými vlasy, že nikdy skutečně nepochopí ji’e’toh, dokud ji nechytí Aielové. Bylo to velmi povznášející, ať už to znamenalo cokoliv.

Ale i přes Shaidy a urozence, moudré a pouliční bouře, přes to, že si nebyl jistý, jestli se Fel ještě někdy vrátí z ryb, byly ty dny... příjemné. Osvěžující. Možná to opravdu bylo jen proto, že byl po příchodu tak unavený. A možná to opravdu bylo jen ve srovnání s těmi posledními hodinami v Caemlynu, přesto to však zřejmě Luise Therina uklidnilo. Rand se dokonce přistihl, že ho baví, jak si z něj Min utahuje, natolik, že si jednou či dvakrát musel připomenout, že si z něj právě jen utahuje. Když byl v Cairhienu asi deset dní, začal uvažovat o tom, že by nebylo zase tak špatné strávit tu zbytek života. Samozřejmě věděl, že to nemůže vydržet.

Pro Perrina však těch deset dní vůbec nebylo příjemných. Zanedlouho vyhledal Loialovu společnost, jenomže Loial našel svůj ráj v Královské knihovně, kde trávil větší část dne. Perrin rád četl a ty zdánlivě nekonečné místnosti zaplněné knihami až po vysoké klenuté stropy by se mu možná líbily, ale čenichala tu jedna Aes Sedai, štíhlá tmavovlasá žena, která téměř nemrkala. Zdánlivě si ho nevšímala, ale on Aes Sedai nijak zvlášť nevěřil ani před událostmi v Caemlynu. Když mu tedy byla Loialova společnost odepřena, chodil Perrin často na lov s Gaulem a párkrát i s Rhuarkem, s nímž se setkal v Kameni a jehož si oblíbil. Perrinovým problémem byla jeho manželka. Nebo možná Berelain. Nebo obě. Kdyby nebyl Rand tak zaneprázdněný, Perrin by jej byl požádal o radu. Všeobecnou. Rand znal ženy, ale byly tu věci, o nichž muž prostě nemohl jen tak z ničeho nic mluvit.

Začalo to hned první den, kdy v Cairhienu nebyli málem ani tak dlouho, aby jim ukázali jejich komnaty ve Slunečním paláci. Faile odešla s Bain a Chiad na pátrací výpravu a Perrin byl svlečený do pasu a umýval se, když náhle ucítil voňavku, ne těžkou, ale pro jeho nos dost silnou, a hřejivý hlas za ním řekl: „Vždycky jsem si myslela, že musíš mít krásná záda, Perrine.“

Perrin se otočil tak rychle, že málem srazil stojan s umyvadlem. „Slyšela jsem, žes přišel s... manželkou?“ Berelain stála ve dveřích do obývacího pokoje a usmívala se.

Ano, přišel. S manželkou, kterou by v nejmenším nepotěšilo, kdyby ho našla samotného a bez košile s jakoukoliv ženou v takovýchhle šatech. Zvláště ne s první z Mayene. Přetáhl si košili přes hlavu a sdělil Berelain, že Faile šla ven a že neví, kdy se vrátí, aby mohla přijímat návštěvy, a ji vystrkal do chodby tak rychle, jak jen dokázal, aniž by ji skutečně popadl a vynesl ven. Myslel si, že tím je to vyřízené. Berelain byla pryč a jemu se podařilo nazvat Faile manželkou šestkrát v šesti větách a dvakrát řekl, jak ji miluje. Berelain věděla, že je ženatý, věděla, že miluje svoji ženu, a tím by to mělo skončit.

Když se Faile po chvilce vrátila, udělala dva kroky do ložnice a začaly z ní páchnout žárlivost a vztek, pichlavé a ostré jako nůž, směs, z níž mu vždycky začalo téci z nosu. Perrin to nechápal. On Berelaininu voňavku stále cítil, ale on měl čich skoro stejně ostrý jako vlk. Faile ji rozhodně cítit nemohla. Bylo to zvláštní. Faile se usmála. Přes rty jí nepřešlo jediné nevhodné slovo. Byla milující jako vždy a dokonce ještě ohnivější než obvykle, nehty mu udělala hluboké šrámy na ramenou, což ještě nikdy neudělala.

Poté si ve světle lampy prohlédla krvácející rány, nepříliš jemně ho kousla do ucha a zasmála se. „V Saldeii,“ zamumlala, „koňům děláme zářezy na uších, ale myslím, že tohle bude jako moje značka na tobě stačit.“ A celou dobu páchla žárlivostí a vztekem.

Kdyby to bylo všechno, záležitosti by se uklidnily. Faile vzplála žárlivostí jako výheň rozdmychaná vichřicí, přesto však vždycky uhasla stejně rychle, jakmile si uvědomila, že k ní nemá důvod. Ale tentokrát, druhý den ráno, ji zahlédl v chodbě, jak mluví s Berelain, a obě se usmívaly jako o závod. Zachytil poslední Berelainina slova, než se obrátila k odchodu. „Já vždy plním svoje sliby.“ Zvláštní poznámka, Perrin nechápal, proč po ní od Faile vyskočil ten kyselý, ostrý pach.

Zeptal se Faile, o jakýchže to Berelain mluvila slibech, a to možná byla ta chyba. Faile zamrkala – občas na jeho sluch zapomínala – a řekla: „Ani si nevzpomínám. Ona patří k těm ženským, co nadělají spoustu slibů, který pak nemůžou splnit.“ Na ramenou se mu objevila druhá řádka šrámů, a to ještě nebylo poledne!

Berelain ho začala pronásledovat. Zprvu na to takhle nemyslel. Ta žena s ním kdysi flirtovala, v Tearském Kameni, a docela mírně, Perrin si byl jist, že nic z toho nemyslela vážně, a navíc teď věděla, že je ženatý. Zdánlivě šlo jen o řadu náhodných setkání na chodbě, pár nevinných slůvek jen tak mimochodem prohozených. Po chvíli však pochopil, že buď to, že je ta’veren, úplně mění šance, nebo to Berelain zařídila, jakkoliv to vypadalo nepravděpodobné. Snažil se sám sebe přesvědčit, že je to směšné. Snažil se sám sebe přesvědčit, že si musí myslet, že je pohledný jako Will al’Seen. Will byl jediný muž, jakého kdy Perrin poznal, za nímž se ženské honily samy. Za Perrinem Aybarou rozhodně nikdy nepálily. Těch „náhodných“ setkání však bylo přece jen trochu moc.

Vždycky se ho dotkla. Ne vtíravě, jenom na okamžíček spočinula prsty na jeho ruce, na paži, na rameni. Skoro to nestálo za povšimnutí. Třetího dne ho napadlo něco, z čeho se mu zježily vlasy na hlavě. Když krotíte koně, na němž se nikdy nejezdilo, začnete s lehkými doteky, dokud zvíře nepozná, že mu váš dotek neublíží. Potom přijde látková podložka pod sedlo a později sedlo. Uzda se vždycky dávala jako poslední.

Začal se děsit chvíle, kdy se k němu zpoza rohu donese vůně Berelainina parfému. Při prvním závanu pokaždé zamířil na opačnou stranu, ale nemohl si na ni pořád dávat pozor. Například tu byla spousta naparujících se mladých cairhienských hlupáků, kteří chodili do paláce a ven. Většinou to byly ženy. Ženy s mečem! Neustále musel obcházet nějaké muže či ženy, kteří se mu schválně postavili do cesty. Dvakrát musel srazit nějakého chlapíka k zemi, když ho ten pitomec prostě nenechal projít kolem, ale pořád před ním tancoval sem a tam. Cítil se kvůli tomu bídně – Cairhieňané byli skoro všichni o hodně menší než on – ale s mužem, který drží ruku na jílci meče, prostě neriskujete. Jednou se o totéž pokusila jakási mladá žena, a poté, co jí sebral meč, ho otravovala tak dlouho, dokud jí ho nevrátil, což ji zřejmě šokovalo, načež za ním ječela, že nemá žádnou čest, dokud ji pár Děv s důraznou domluvou neodvedlo.

Další věcí bylo, že lidé věděli, že je Randův přítel. I kdyby nepřišel s ním, někteří Aielové a Tairenové si ho pamatovali z Kamene, a zpráva se rozšířila. Urození pánové a paní, jež nikdy předtím neviděl, se mu na chodbě představovali, a tairenští vznešení pánové, kteří se na něho v Tearu koukali svrchu, se k němu tady v Cairhienu hlásili jako ke starému příteli. Většina byla cítit strachem a ještě něčím, co nedokázal pojmenovat. Uvědomil si však, že všichni chtějí to samé.

„Obávám se, že pán Drak se mi se vším nesvěřuje, má paní,“ sdělil zdvořile ženě s chladnýma očima jménem Colavaere, „a pokud ano, určitě nečekáš, že poruším jeho důvěru.“ Její úsměv jako by přicházel z velké výšky. Zdálo se, že uvažuje, jak by jeho kůže vypadala jako předložka. Byla cítit zvláštně, její pach byl tvrdý a klidný a nějak... povýšený.

„Vážně nevím, co hodlá Rand udělat,“ řekl Meilanovi. Ten se na něj díval skoro stejně svrchu jako v Kameni, i přesto, že se usmíval skoro tolik jako Colavaere. Taky měl stejný pach, stejně silný. „Snad by ses ho měl zeptat sám.“

„Kdybych to věděl, těžko bych to vykládal po celém městě,“ sdělil bělovlasé lasičce se spoustou zubů, chlapíkovi jménem Maringil. Tou dobou už ho pokusy z něj něco vytáhnout unavovaly. Maringil byl taky cítit, do puntíku stejně silně jako Colavaere či Meilan.

Z těchhle tří to bylo cítit mnohem dál než z kohokoliv jiného, byl to nebezpečný pach, Perrin to cítil v kostech, jako vršek laviny těsně před sesypáním.

Zatímco dával pozor na mladé hlupáky a měl už také plný nos toho pachu, nepoznal Berelain, dokud se nepřikradla dost blízko, že do něj vrazila. No, pravdou bylo, že se chodbami vznášela, labuť na hladké jezerní hladině, ale rozhodně měl pocit, že do něj vráží.

Zmínil se o Faile víckrát, než dokázal spočítat. Berelain ho zřejmě neposlouchala. Požádal ji, aby toho nechala. Berelain se ho zeptala, co tím přesně myslel. Řekl jí, ať ho nechá na pokoji. Berelain se zasmála, poplácala ho po tváři a zeptala se, s čím že to má přestat. A samozřejmě právě v téhle chvíli vyšla z boční chodby Faile, těsně předtím, než ucukl. Faile to muselo připadat, že ucukl, protože uviděl ji. Bez váhání se otočila na podpatku, ani nezrychlila, ani nezpomalila.

Perrin se za ní rozběhl, dohonil ji a šel vedle ní v utrápeném mlčení. Muž mohl těžko vysvětlovat, co musel, když byli v doslechu cizí lidé. Faile se celou cestu do jejich komnat příjemně usmívala, ale ach, ten pichlavý, pichlavý, pichlavý pach v jeho nose.

„Nebylo to tak, jak to vypadalo,“ řekl, jakmile se za nimi zavřely dveře. „No, bylo – Berelain mě poplácala po tváři –“ Stále s úsměvem, ale temně se zamračila a mezi pichláky ostře zavál hněv. „– ale ona to prostě udělala. Já ji nepovzbuzoval, Faile. Prostě to udělala.“ Přál si, aby Faile něco řekla, ale ona jenom civěla. Měl dojem, že na něco čeká, ale na co? Dostal náhlé vnuknutí, a jako se to obvykle stávalo, když s ní mluvil, stáhlo se mu hrdlo. „Faile, mrzí mě to.“ Hněv byl jako břitva.

„Chápu,“ řekla stroze a odplula z místnosti.

Takže šlápl vedle oběma nohama, ačkoliv nechápal jak. Omluvil se, a dokonce ani neudělal nic, zač by se měl omlouvat.

Odpoledne vyslechl, jak se Bain a Chiad baví o tom, jestli mají Faile pomoci ho zmlátit. To tedy byl vrchol! Nedalo se poznat, jestli to navrhla Faile – byla dost divoká, ale takhle? – a přesto tušil, že ty dvě chtěly, aby je slyšel, což ho rozzlobilo. Jeho žena s nimi očividně probírala jejich soukromé záležitosti, věci, které měly zůstat mezi mužem a ženou, což ho rozhněvalo ještě víc. O jakých dalších soukromých věcech žvanila u čaje? Té noci, zatímco užasle přihlížel, si Faile přes horko oblékla silnou vlněnou noční košili. Když se ji, téměř nesměle, pokusil políbit na tvář, zamumlala, že měla těžký den, a obrátila se k němu zády. Byl z ní cítit vztek, dost ostrý, aby rozřízl ostří břitvy.

S tím pachem prostě nedokázal usnout, a čím déle tam ležel vedle ní a prohlížel si ve tmě strop, tím rozzlobenější byl. Proč tohle dělá? Copak nevidí, že miluje ji a jenom ji? Copak jí pořád dokola nedokazoval, že v životě nechce nic víc než ji navěky objímat? Byla snad jeho vina, že nějaká hloupá ženská má vrtochy a chce si zaflirtovat? Co měl dělat, kromě toho, že by ji přehnul přes koleno a naplácal jí, až by dostala rozum? Jenomže to už jednou udělal, když si myslela, že ho může praštit pěstičkou pokaždé, když chtěla na něco položit důraz. Z dlouhodobého hlediska mu to ublížilo víc než jí. Už pouhé pomyšlení na to, že se Faile něco stane, se mu nelíbilo. Chtěl s ní žít v míru. S ní a jenom s ní.

Což byl důvod, proč šestého dne jejich pobytu v Cairhienu ležel ještě vzhůru, když se v oknech ukazovalo první šeré světlo svítání. Pokud věděl, v Kameni Berelain flirtovala s tuctem mužů. Ať už si ho vybrala jako kořist z jakéhokoliv důvodu, bude-li se jí vyhýbat dost dlouho, rozhodne se pro jiného. A jakmile si Berelain vybere jinou oběť, Faile přijde k rozumu. Zdálo se to jednoduché. Takže jakmile si mohl obléknout nějaké šaty, odešel najít Loiala, posnídal s ním a potom ho doprovodil do Královské knihovny. A jakmile tam uviděl štíhlou Aes Sedai a Loial mu řekl, že tu je každý den – Loial byl v přítomnosti Aes Sedai nesmělý, ale nevadilo by mu, i kdyby jich kolem bylo padesát – Perrin vyčenichal Gaula a zeptal se ho, jestli by si nechtěl jít zalovit. V kopcích poblíž města už moc králíků nebo vysoké nezbylo, a těch pár trpělo suchem tolik jako lidé, přesto je Perrinův nos mohl k nemalému počtu z nich dovést, pokud by jim skutečně šlo jen o maso. Perrin dokonce ani jednou nevytáhl šíp, přesto trval na tom, že zůstanou venku, dokud se Gaul nezeptal, jestli snad hodlá ve světle dorůstajícího měsíce lovit netopýry. Perrin občas zapomínal, že ostatní lidé v noci nevidí tak dobře jako on. Příštího dne lovil taky až do tmy, a pak každý další den.

Potíž byla v tom, že se mu jednoduchý plán zřejmě vymykal z rukou. První noc, když se vrátil do Slunečního paláce s nenapjatým lukem na rameni, příjemně unavený celodenním chozením, jenom náhodný závan vzduchu k němu přinesl Berelainin pach dřív, než vstoupil do hlavního vstupního sálu paláce. Pokynem ruky umlčel aielské strážné, proklouzl ke dveřím pro sloužící, kde se musel dotlouci jakéhosi chlapíka s krhavýma očima, aby ho pustil dovnitř. Příští noci čekala Berelain na chodbě před jeho komnatami. Musel se skoro do půlnoci schovávat za rohem, než se vzdala. Každou noc někde čekala, jako by mohla předstírat náhodné setkání, když už bylo vzhůru jenom pár sloužících. Bylo to holé šílenství, proč se nevrhne na někoho jiného? A každé noci, když se konečně s holínkami v ruce vkradl do ložnice, Faile spala v té zatracené tlusté noční košili. Dávno před šestou nocí, co vůbec nespal, byl ochoten přiznat, že to zpackal, ačkoliv stále nechápal jak. Vypadalo to tak zatraceně jednoduše. Chtěl jenom jediné slůvko od Faile, jediný náznak, co by měl říci nebo udělat. A dostalo se mu jenom skřípání vlastních zubů ve tmě.

Desátého dne Rand dostal žádost o přijetí od Coiren – stejně zdvořile sestavenou, jako byly první tři. Nějakou dobu jenom seděl a zamyšleně mnul silný smetanově bílý pergamen mezi palcem a ukazováčkem. Nedalo se poznat, jak daleko Alanna doopravdy je, ale když si porovnal, jak silně ji cítil prvního dne a jak silně nyní, myslel si, že bude tak v polovině cesty do Cairhienu. Bylo-li tomu tak, Merana opravdu nezahálela. To bylo dobře, chtěl, aby byla znepokojená. Kajícná, alespoň trošku, to by také pomohlo, ale stejně dobře mohl chtít modré z nebe. Byla přece Aes Sedai. Do Cairhienu dorazí nejdřív za deset dní, pokud budou pokračovat stejným tempem, což by měly zvládnout. Dost času, aby se ještě dvakrát setkal s Coiren, takže obě skupiny přijme třikrát. Ať si to Merana přebere, až dorazí. Nebude mít vůbec žádné výhody proti Bílé věži a nemusela vědět, že by radši strčil ruku do zmijího hnízda, než by se přiblížil k Věži, zvlášť když amyrlin byla Elaida. Ještě deset dní, a sní klidně vlastní boty, jestli uplyne dalších deset, než bude Merana souhlasit, že ho Salidar podpoří, beze všech těch nesmyslů, jak ho povedou a budou mu ukazovat cestu. Pak bude moci konečně obrátit svou plnou pozornost na Sammaela.

Když se Rand posadil, aby Coiren napsal, že na druhý den odpoledne může do Slunečního paláce přivést dvě své sestry, Luis Therin začal slyšitelně brumlat. Ano. Sammael. Tentokrát ho zabiju. Demandreda a Sammaela a všechny ostatní. Ano, to udělám.

Rand si ho skoro nevšímal.

51

Únos

Rand nechal Sulin, aby mu při oblékání přidržela kabát, z toho prostého důvodu, že by jí ho jinak musel vyrvat z rukou. Jako obvykle se na něj snažila kus oděvu narvat bez ohledu na podrobnosti, jako třeba kde má v té chvíli ruce. Výsledkem byl taneček v jeho ložnici. Luis Therin se řehnil šíleným potěšením, právě dost nahlas, aby ho bylo slyšet. Sammael, och ano, ale nejdřív Demandred. Úplně nejdřív se zbavím jeho, pak Sammaela. Och ano. Kdyby ten muž měl ruce, byl by si je mnul radostí. Rand si ho nevšímal.

„Buď uctivý,“ mumlala tiše Sulin. „Těm Aes Sedai v Caemlynu jsi neprokazoval dost úcty a vidíš, co z toho vzešlo. Moudré... Slyšela jsem moudré říkat věci... Musíš být uctivý. Můj pane Draku,“ dodala, jako by ji to teprve napadlo.

Konečně se mu podařilo obléknout si kabátec. „Už přišla Min?"

„Vidíš ji? Můj pane Draku?“ Sebrala mu z červeného hedvábí neexistující chloupek a začala mu zapínat knoflíky. Bylo rychlejší ji nechat. „Min přijde, až přijde, jestli přijde. Sorilea s ní v táboře skončí, až s ní skončí.“ Náhle k němu ostře vzhlédla. „Co s ní chceš? Když tu jsou Aes Sedai, nebudeš chtít, aby tě štípala do zadku.“ Dnes odpoledne žádné skryté úsměvy. „Můj pane Draku.“

Dalo mu práci se nemračit. Vše šlo tak dobře a teď tohle. Sorilea věděla, že dneska Min potřebuje víc než při jakékoliv předchozí audienci. Příležitost podívat se na Coiren a další dvě Elaidiny vyslankyně si nemohla nechat ujít. Sorilea slíbila, že ji pošle zpátky. Rand poodešel, ale Sulin ho následovala a pořád mu něco dělala s knoflíky. „Sulin, chci, abys zašla do Sorileina stanu. Najdi Min a přiveď ji sem. Žádné otázky, Sulin. Prostě to udělej.“

Podařilo se jí zároveň se usmát i zaskřípat zuby. „Jak můj pán Drak velí.“ Při ladném pukrleti roztáhla doširoka červenobílé suknice a sklonila hlavu na půl cesty k podlaze.

„Jak dlouho?“ zeptal se, když se otočila k odchodu. Nebylo třeba říkat co. Z jejího zaváhání bylo zřejmé, že pochopila.

Nakonec promluvila, klidně a důrazně, vůbec nebručela. „Dokud se moje hanba nevyrovná jejich.“ Chvíli se mu dívala zpříma do očí, jako zastara, byť měla delší vlasy, ale stejně rychle se maska vrátila. „Jestli mě můj pán Drak omluví, musím běžet, jestli mám splnit jeho rozkaz.“ A taky se rozběhla, zvedla si suknice až ke kolenům a vyrazila z místnosti. Rand potřásl hlavou a poslední knoflíky si zapnul sám.

Pravdou bylo, že se cítil dobře. Vadila mu jen ta věc s Min. Sorilea mu dala slovo. Min mu dala slovo. Jakmile odrazí Coireniny nevyhnutelné otázky, jako jestli se rozhodl vrátit s ní do Tar Valonu, sedne si s Min a... Nebyl si jistý, co by měl udělat. Ale Alanna už byla zase o den blíž. Chvilku bude poslouchat Coiren a pak si půjde na hodinku zacvičit s mečem.

Demandred, prskal Luis Therin. Tak on chce Ilienu? Jako obvykle ho pomyšlení na Ilienu rozplakalo, začal kvílet. Ilieno! Och Světlo, Ilieno!

Rand si do předpokoje přinesl Dračí žezlo. Napadlo ho, co si asi přinese Coiren. Posadil se do vysokého křesla na pódiu, aby pořád nepřecházel sem a tam. Dokonce ani ne kvůli Aes Sedai. Kvůli Min. Věděla, že ji potřebuje. Věděla to.

Konečně se dveře otevřely natolik, aby dovnitř vklouzla jedna žena, byla to však Chiad, ne Min. „Aes Sedai jsou tady, Car’a’carne.“ Titul vyslovila škrobeně, pořád si nebyla jistá, že je náčelníkem náčelníků mokřiňan, a vlastně si ani nebyla jistá, jak v něm má vidět syna Děvy.

Rand kývl, narovnal se a Dračí žezlo si opřel o koleno. „Pošli je dál.“ Důrazně si o tom s Min promluví. Trávit všechen čas s moudrými.

Coiren vplula dovnitř jako baculatá, domýšlivá labuť. Následovala ji Galina a ještě jedna žena s havraními vlasy, tvrdýma očima a tváří Aes Sedai. Dnes byly všechny v odstínech šedé. Usoudil, že si barvu vybraly, protože na ní nebyl vidět prach. K jeho překvapení služebné, jimž z ramen visely lehké pláště proti prachu, znovu přišly za Aes Sedai, celý tucet se prohýbal pod tíhou dvou dost velkých, mosazí obitých truhlic. Některé z mladších žen se na něj podívaly, většina však klopila hlavy, jak se soustředily na břemena, nebo možná ze strachu.

Rand málem ohrnul rty, než se vzpamatoval. Ony si opravdu myslely, že si ho můžou koupit.

„Škoda, že tu dnes není tvoje zelená sestra,“ řekla Galina.

Rand se na ni podíval. Všechny tři Aes Sedai ho napjatě sledovaly. Jak mohly vědět o Alanně?

Neměl však čas na přemýšlení. Vzápětí ho zabrněla kůže.

Vzplál v něm vztek a Luis Therin se rozčílil rovněž. Rand popadl saidín, téměř ho Luisi Therinovi vyrval ze chřtánu. Po okraji prázdnoty se převaloval hněv a opovržení, když se zlostně zamračil na Coiren, Galinu a tu třetí, ať se jmenovala jakkoliv. Coiren měla měkkou bradu odhodlaně vystrčenou. Druhé dvě se usmívaly, dychtivě a vůbec ne příjemně. Byly stejně hloupé jako Merana a ta její banda.

Štít, který vklouzl mezi něj a pravý zdroj, byl jako když se uzavře stavidlo. Proud saidínu ustal, zůstala po něm jen špína. Kromě toho vzduch kolem něj, od kotníků ke krku, jako by zhoustl. Z toho štítu mu málem vypadly oči z důlků. To přece není možné. Žádné tři ženy ho nemohly odříznout od pravého zdroje, když už jednou uchopil saidín, pokud by nebyly silné jako Semirhage nebo Mesaana nebo... Sáhl po pravém zdroji a narazil na tu neviditelnou kamennou zeď, ach jak tvrdou. Luis Therin vrčel jako šelma, bušil a zoufale se oháněl. Jeden z nich by měl na saidín dosáhnout, měl by dokázat prorazit blokem, který držely jen tři.

Blok byl na místě jen chvilku, když se jedna ze služek postavila vedle Galiny a Randovi se vytratila krev z obličeje. Zkoumaly ho čtyři páry očí ve čtyřech bezvěkých tvářích.

„Je velká škoda, že to došlo takhle daleko.“ Tím klidným hlasem mohla Coiren promlouvat spíš ke shromáždění než k jednomu muži. „Opravdu moc jsem chtěla, abys do Tar Valonu přišel o své vlastní vůli, ale je zřejmé, že jsi nás chtěl jen vodit za nos. Asi jsi byl ve spojení s těmi bídnými hlupačkami, které uprchly poté, co byla utišena ta ženská Sanche. Vážně jsi věřil, že ti mohou něco nabídnout? Proti Bílé věži?“ Skutečně mluvila, jako by ji zklamal.

Mohl pohnout jedině očima. Sklouzl pohledem ke služebným, které se hemžily kolem jedné truhlice. Otevřely ji a vyndaly mělký podnos. Některé ty tváře vypadaly prostě mladé, ale ostatní... Byl si jist, že všechny jsou Aes Sedai, těch pět mladých žen bylo právě dost mladých, aby ještě nezískaly ten bezvěký vzhled, pět se jich na něho podívalo a ukolébalo jeho podezření, zatímco ostatní skrývaly své tváře. Patnáct Aes Sedai. Když se třináct propojilo a utkalo štít, žádný muž ho nedokázal prorazit, a dvě ho spoutaly. Třináct, aby ho... Luis Therin s řevem uprchl.

Galina Randovi vytáhla z ruky Dračí žezlo a potřásla nad ním hlavou. „Teď tomu velím já, Coiren.“ Dokonce se na něj ani nepodívala, stejně dobře mohl být kusem nábytku. „Bylo dohodnuto, že pokud dojde na tohle, ujme se velení červené adžah.“ Podala Dračí žezlo druhé černovlasé ženě v šedém a řekla: „Někam to dej, Katerino. Pro amyrlin by to mohl být zábavný suvenýr.“

Červené adžah. Randovi se po tvářích řinul pot. Kdyby jen teď vstoupily Děvy, moudré, Sulin, kdokoliv, kdo by mohl vzbouřit palác. Třináct Aes Sedai, a červené adžah ve velení. Kdyby dokázal otevřít ústa, byl by vyl.

Když se otevřely dveře, Bain překvapeně vzhlédla – Rand al’Thor přijal Aes Sedai teprve před chvilkou – a když uviděla služebné vynášející truhlice, automaticky odvrátila zrak. Jedna černovlasá Aes Sedai se před ní rozkročila a Bain se spěšně narovnala z dřepu. Už věděla, co si vybrat z příběhu, který jí ostatní Děvy vyprávěly v Caemlynu, o věcech, které kdysi znali jenom náčelníci a moudré, ale tahle tmavooká žena jako by věděla všechno o tom, jak Aielové kdysi dávno zklamali. Upírala oči na Bain, takže si Aielka jen nejasně uvědomovala druhou černovlasou Aes Sedai stojící před Chiad, stejně jako tu nabubřelou, odvádějící chodbou ženy s truhlicemi. Bain přemítala, jestli ji Aes Sedai stojící před ní nehodlá kvůli aielskému zklamání zabít. Kdyby to měly v úmyslu, určitě by začaly zabíjet dřív – určitě to věděly – ale tmavé oči téhle ženy se leskly tak tvrdě, že musely předpovídat smrt. Bain se nebála zemřít, jen doufala, že si předtím stačí zahalit tvář.

„Mladý pán al’Thor je asi zvyklý přicházet a odcházet z Cairhienu, kdykoliv se mu zamane,“ sdělila jí Aes Sedai hlasem tvrdým jako kámen. „Nejsme zvyklé, aby od nás někdo tak hrubě odešel. Jestli se v příštích dnech vrátí do paláce, vrátíme se také. Pokud ne... I naše trpělivost má hranice.“ Odplula, ona i ta druhá, za ženami s truhlicemi.

Bain si vyměnila pohled s Chiad a spolu vběhly do komnat Randa al’Thora.

„Co tím myslíš, že je pryč?“ chtěl vědět Perrin. Loialovi se zatřásly uši, ale oči klopil na hrací desku stejně upřeně jako Faile. Byla cítit... Perrin se v té změti pachů nevyznal. Chtělo se mu z ní hryzat se do rukou.

Nandera jenom pokrčila rameny. „Občas to dělá.“ Vypadala docela klidně, ruce měla založené a tvář klidnou, byla však cítit podrážděním, pach připomínal malé kudlibabky. „Vyklouzne pryč, aniž by mu alespoň jedna Děva hlídala záda, občas i na půl dne. Myslí si, že to nevíme. Myslela jsem, že bys mohl vědět, kam odešel.“ Něco v jejím hlase Perrina ujistilo, že pokud to zjistí, hodlá jej následovat.

„Ne,“ povzdechl si. „Nemám tušení.“

„Dávej pozor na hru, Loiale,“ zamumlala Faile. „Ten kámen určitě nechceš dát semhle.“

Perrin si znovu povzdechl. Dnes se rozhodl zůstat a držet se pořád Faile po boku. Dřív nebo později s ním začne mluvit, a kromě toho ho Berelain určitě nechá na pokoji, když bude se svou ženou. No, aspoň Berelain ho opravdu nechala být, jenže jakmile si Faile uvědomila, že nepůjde na lov, odchytila Loiala dřív, než mohl uprchnout do knihovny, a od té doby hráli nekonečné hry dámy. Mlčky, z praktických důvodů. Perrin si přál být tam, kde byl Rand, ať to bylo kdekoliv.

Rand ležel na zádech v posteli a zíral na silné stropní trámy sklepa, aniž je skutečně vnímal. Postel nebyla velká, ale byly na ní dvě péřové matrace, polštáře nacpané husím peřím a kvalitní lněné povlečení. Byla tu ještě pevná židle a stolek, prosté, ale pěkně vyrobené. Randa bolely svaly, jak ho sem nesly nacpaného v truhlici. S pomocí jediné síly ho snadno ohnuly a hlavu mu vmáčkly mezi kolena. Obyčejné provazy stačily, byl z něj balík.

Skřípění kovu o kov ho přimělo otočit hlavu. Galina použila velký železný klíč, aby otevřela mřížku v železné kleci, která obklopovala postel, stolek a židli. Prošedivělá žena s vrásčitou tváří strčila ruce do klece jen na tak dlouho, aby dovnitř vsunula podnos zakrytý látkou, pak doslova odskočila dozadu.

„Hodlám tě do Věže dopravit ve zdraví, pokud to ovšem půjde,“ řekla zcela chladně, když zamykala mřížku. „Jez, nebo tě nakrmíme."

Rand znovu obrátil oči k trámům. Kolem klece sedělo na židlích šest Aes Sedai a udržovalo nad ním štít. Rand se držel v prázdnotě pro případ, že by uklouzly, ale na přehradu se nevrhal. Když ho strčily do klece, zkoušel to. Některé se smály, ty, které si toho vůbec všimly. Teď se místo toho nesměle natahoval k zuřícímu saidínu, bouři ohně a ledu stále těsně mimo dohled, za rohem. Natáhl se a ucítil, že ho od pravého zdroje odděluje neviditelná stěna, sklouzl po ní, jako by se snažil najít kraj. Našel však místo, kde jako by se zeď měnila v šest bodů. Bránily mu stejně účinně, ale bylo jich šest, ne jeden, a rozhodně to byly body.

Jak dlouho tady je? Usadila se na něm šedá bezútěšnost, halící čas, halící ho do apatie. Byl tu dost dlouho, aby začal mít hlad, ale v prázdnotě to byl vzdálený pocit, a dokonce i vůně horkého guláše a teplého chleba, linoucí se zpod plátna, v něm nevzbudila zájem. Vstát byla příliš velká námaha. Zatím se kolem klece střídalo dvanáct Aes Sedai, a ani jednu z nich neviděl předtím, než vstoupila do sklepa. Kolik jich bylo v domě? To mohlo být důležité později. Kde je ten dům? Netušil, jak daleko ho odtáhly v té truhle, většinu cesty se kodrcal na voze nebo káře. Proč zapomněl na Moiraininu radu? Nevěř žádné Aes Sedai, ani trošičku. Šest Aes Sedai usměrnilo dost saidaru, aby udržely štít, že by ho venku měla vycítit každá žena, která dokáže usměrňovat. Potřeboval jen, aby kolem po ulici prošla Amys či Bair a začala být zvědavá. Musely se divit, kam se poděl, když Coiren odešla z paláce. Pokud byla venku nějaká ulice. Potřeboval jen...

Znovu sáhl na štít, jemně, aby si toho nevšimly. Šest bodů. Šest slabých bodů, určitě. To muselo něco znamenat. Přál si, aby Luis Therin znovu promluvil, ale v hlavě měl pouze vlastní myšlenky, klouzající po prázdnotě. Šest bodů.

Spěchajíc zešeřelou ulicí kolem šedého kamenného domu, kde přebývaly Aes Sedai, Sorilea jen tak tak vycítila, že uvnitř ještě usměrňují. Jenom to cítila, protože sama dokázala usměrňovat jen tak tak, ale to nebyl důvod, proč si toho nevšímala. Usměrňovaly tu dnem i nocí od svého příjezdu, takže kvůli tomu žádná moudrá neplýtvala časem. Sorilea teď rozhodně musela přemýšlet o důležitějších věcech. V paláci zabijáků stromů začínaly být Děvy podrážděné kvůli Randu al’Thorovi. Mumlaly, že tentokrát bude mít Car’a’carn co vysvětlovat, až se vrátí. Sorilea žila o hodně déle než kterákoliv z Děv, o hodně déle než kterákoliv z moudrých, slabá v síle nebo ne, a byla znepokojená. Jako většina mužů, Rand al’Thor odcházel, kdykoliv se mu zachtělo, kamkoliv se mu zachtělo – muži v tom byli jako kočky – ale tentokrát ve chvíli, kdy se vytratil, zmizela někde mezi stany a palácem i Min. Sorilea neměla ráda shody náhod, ať už se jich kolem Car’a’carna dělo kdovíkolik. Přitáhla si loktuši, jak ji náhle zamrazilo, a spěchala dál k táboru.

52

Tkaniva síly

Muži, sedící kolem stolu v šenku U tulačky, byli hlavně místní. Ti, kteří měli dlouhé vesty, je měli z křiklavě barevného hedvábí, často brokátové, přes světlé košile s nabíranými rukávy. Prsteny měli s granáty a perlami, kruhové náušnice zlaté, ne pozlacené, a na hlavicích zakřivených nožů za pasem se jim třpytily měsíční kameny a safíry. Několik mužů mělo přes ramena přehozené hedvábné kabátce se stříbrnými či zlatými řetězy mezi úzkými klopami s vyšívanými květinami či zvířaty. Kabátce vypadaly velmi podivně – byly příliš malé, aby se daly obléknout, byly míněny jen jako pláštěnka – ale jejich nositelé měli u pasu kromě zakřivené dýky i dlouhý úzký meč a vypadali stejně dychtiví jedno či druhé použít, kvůli nevhodnému slůvku, nevhodnému pohledu či jenom proto, že na to zrovna měli chuť.

Byla to nejrůznější sebranka. Dva murandští kupci se zakřivenými kníry a s těmi směšnými vousky do špičky na bradě, Domanec s vlasy pod ramena a tenkými kníry, který měl zlatý náramek, těsný zlatý nákrčník a velkou perlu v levém uchu. Snědý Atha’an Miere v jasně zeleném kabátci s potetovanýma rukama a dvěma noži za červenou šerpou, Taraboňan s průhledným závojem, zakrývajícím husté kníry a téměř i ústa, a spousta jiných cizinců, kteří mohli být odkudkoliv. Ale úplně každý muž měl před sebou jistou hromádku mincí, ačkoliv její velikost se různila. Tak blízko k Tarasinskému paláci přitahovala Tulačka hosty se zlatem na rozhazování.

Mat zachřestil pěti kostkami v koženém pohárku a pak je hodil na stůl. Zastavily se na dvou korunách, dvou hvězdách a kalichu. Slušný vrh, nic lepšího. Jeho štěstí přicházelo ve vlnách a právě teď byla vlna zřejmě nízko, což znamenalo, že přinejlepším vyhrál jen asi polovinu vrhů. Zatím se mu podařilo prohrát desetkrát za sebou, což u něj bylo hodně neobvyklé kdykoliv. Kostky přebral modrooký cizinec s tvrdým úzkým obličejem, jenž asi měl spoustu peněz na rozhazování i přes prostý hnědý kabát.

Vanin se naklonil a pošeptal Matovi do ucha: „Už jsou zase venku. Tom říkal, že pořád neví, jak to dělají.“ Mat se na tlouštíka zamračil, až ten se narovnal rychleji, než se u někoho tak rozměrného zdálo možné.

Mat spolkl polovinu melounového punče, co měl v poháru, a zamračil se na stůl. Zase! Modrooký muž hodil, kostky se kutálely po stole a zastavily se na třech korunách, růži a tyči. Kolem stolu se po jeho vítězném vrhu ozvalo mumlání.

„Krev a popel,“ zamumlal Mat. „Příště sem nakráčí Dcera Devíti měsíců a vyžádá si mě.“ Modrooký chlapík se zakuckal přípitkem vítězi. „Ty to jméno znáš?“ zeptal se ho Mat.

„Punč se mi nalil do špatný dírky,“ odvětil muž měkkým, šišlavým přízvukem, který Mat nepoznal. „Jaké že to bylo jméno?“

Mat zvedl ruce, aby ho uklidnil. Už viděl začít souboj kvůli větší hlouposti. Shrnul svoje zlato a stříbro do kapsy kabátu a vstal. „Končím. Světlo vám všem žehnej.“ Všichni u stolu požehnání zopakovali, dokonce i cizinci. Lidé v Ebú Daru byli zdvořilí.

Dopoledne ještě příliš nepokročilo a šenk už byl docela plný. Další hra v kostky vyvolala bouři smíchu i sténání. Dva mladší synové paní Ananové pomáhali šenkýřkám roznášet pozdní snídaně. Hostinská sama seděla vzadu u bílých kamenných schodů bez zábradlí a na všechno dohlížela spolu s mladší, hezčí ženou, jíž se ve velkých černých očích vesele blýskalo, jako by znala vtip, který neznal nikdo jiný. Tvář měla dokonale oválnou, lemovanou lesklými černými vlasy, a hluboký výstřih šedých šatů s červeným páskem poskytoval vábný pohled. Když se usmála na Mata, pobavení v jejích očích zesílilo.

„S tvým štěstím, urozený pane Cauthone,“ řekla paní Ananová, „by se tě měl můj manžel zeptat, kam má poslat svoje rybářské čluny.“ Z nějakého důvodu mluvila velmi suše.

Mat titul přijal bez mrknutí. V Ebú Daru by urozeného pána vyzval jen málokdo, pokud by taky nebyl šlechtic. Pro něj to byly čistě počty. Urozených pánů bylo mnohem méně než obyčejných lidí, což znamenalo menší šanci, že se do něj někdo pokusí vrazit nůž. Přesto musel v posledních deset dnech nakřápnout tři hlavy. „Obávám se, že v takových věcech moje štěstí nefunguje, paní.“

Olver se vedle něj zjevil jako kouzlem. „Můžem jít na koňský dostihy, Mate?“ dožadoval se dychtivě.

Přispěchala Frielle, prostřední dcera paní Ananové, a popadla chlapce za ramena. „Omlouvám se, urozený pane Cauthone,“ vyhrkla úzkostlivě. „Prostě mi utekl. Světlá pravda, to udělal.“ Brzy se měla vdávat – přiléhavý stříbrný nákrčník pro svůj svatební nůž už nosila kolem krku – dobrovolně se přihlásila, že bude hlídat Olvera, a se smíchem vykládala, jak chce šest vlastních kluků. Mat tušil, že začíná doufat v dcerky.

Matův zamračený pohled si však vysloužil Nalesean, scházející ze schodů. Byl natolik tvrdý, že Tairena na místě zastavil. Byl to Nalesean, kdo přihlásil Vichra do dvou dostihů s Olverem jako jezdcem – tady závodili chlapci – a Mat se nedozvěděl ani ň, dokud nebylo po všem. Že Vichr dokázal, že svoje jméno nenosí nadarmo, celé věci příliš nepomohlo. Dvě vítězství Olverovi zavdala chuť na další. „To není tvoje vina, paní,“ řekl Mat Frielle. „Strč ho do sudu, když budeš muset, s mým požehnáním.“

Olver po něm vrhl obviňující pohled, ale o chvíli později se otočil, aby po Frielle vrhl drzý pohled, který se naučil Světlo ví kde. S jeho velkýma ušima a širokou pusou to vypadalo podivně, z něj nikdy nebude švarný junák. „Budu sedět jako myška, když se budu moct dívat do tvých očí. Máš překrásné oči.“

Frielle v sobě měla hodně ze své matky, a nebyla to jenom podoba. Sladce se zasmála a štípla ho pod bradičkou, až se zapýřil. Její matka a mladší žena s velkýma očima se usmívaly do stolu.

Mat potřásl hlavou a vyrazil do schodů. Musel si s chlapcem promluvit. Nemohl se takhle usmívat na každou ženu, kterou potká. A vykládat ženě, že má překrásné oči! V jeho věku! Mat nevěděl, kde to Olver sebral.

Když dohonil Naleseana, Tairen pronesl: „Zase vyklouzly pryč, co.“ Nebyla to otázka, a když Mat kývl, trhl se za špičatou bradku a zaklel. „Seženu chlapy, Mate."

Nerim pobíhal po Matově pokoji a hadrem utíral stůl, jako kdyby ho pokojské už ráno neoprášily. Bydlel vedle v menším pokojíku s Olverem a Tulačku opouštěl zřídkakdy. Prohlašoval, že Ebú Dar je prostopášný a necivilizovaný.

„Pán jde ven?“ zeptal se Nerim dost žalostně, když si Mat bral klobouk. „V tomhle kabátě? Obávám se, že na rameni je od včera skvrna od vína. Byl bych ho sebral, kdyby si můj pán dnes ráno ten kus oděvu ve spěchu nevzal, a na rukávu je díra – myslím, že od nože – kterou bych byl zašil.“

Mat ho nechal, aby mu přinesl šedý kabátec s vyšitými stříbrnými spirálami na manžetách a vysokém límci, a podal mu zlatem vyšívaný zelený, který měl na sobě.

Na tomhle kompromisu se usnesli. Mat snese Nerimův sklíčený výraz a ponuré poznámky a nechá ho nosit, čistit a podávat mu věci, které si klidně mohl vzít sám. Nerim na oplátku souhlasil, zdráhavě, že ho nebude skutečně oblékat.

Mat zkontroloval, zda má nože v rukávech, pod kabátem a také v ohrnutých manžetách holínek, oštěp nechal opřený v rohu vedle nenapjatého luku, a vyšel před hostinec. Oštěp zřejmě přitahoval pitomce, kteří se chtěli prát, jako med přitahuje vosy.

I s kloboukem se Matovi začal řinout pot po tvářích v okamžiku, kdy vykročil ze stínu a poměrného chládku hostince. Dopolední slunce by za normálních časů odpovídalo poledni v plném létě, ale náměstí Mol Hara bylo plné lidí. Zprvu Mat jen stál a mračil se na Tarasinský palác. Když Juilin a Tom hlídali uvnitř a Vanin venku, jak se jim podařilo odejít, aniž by je někdo viděl? Takhle mizely skoro každý den. Když se to stalo potřetí, poslal Mat muže, aby hlídali každý východ z téhle zatracené hromady bílého kamene a omítky, a svoje místa zaujímali před rozedněním. S Matem a Naleseanem jich bylo právě akorát. Nikdo neviděl ani chlup, ale dopoledne přišel Tom a hlásil, že ženy někam zmizely. Starý kejklíř byl zřejmě s rozumem v koncích a málem si rval kníry. Mat věděl, co se děje. Dělaly mu to naschvál.

Nalesean a ostatní čekali v zachmuřeném, zpoceném hloučku. Nalesean hladil jílec meče, jako by jen čekal na příležitost, až ho bude moci použít.

„Dneska se podíváme za řeku,“ řekl Mat. Několik Rudých paží si vyměnilo znepokojené pohledy. Muži slyšeli ty povídačky.

Vanin přešlápl a potřásl hlavou. „Jen plejtvání časem,“ prohlásil bez obalu. „Urozená paní Elain by na takový místo nikdy nešla. Ta aielská ženská možná, nebo Birgitte, ale ne urozená paní Elain.“

Mat na chvíli zavřel oči. Jak se Elain podařilo tak rychle zničit dobrého chlapa? Pořád doufal, že když bude dost dlouho mimo její vliv, Vanin se zase spraví, ale začínal ztrácet naději. Světlo, jak urozené dámičky nesnášel. „No, když je nenajdeme dneska, můžeme na Rahad zapomenout – budou tam trčet jako namalovaný drozdi v hejnu kosů – jenže já je chci najít, i kdyby se schovávaly pod postelí v Jámě smrti. Hledejte po dvojicích, jako obvykle, a hlídejte si záda. Teď najděte někoho, kdo nás přepraví přes řeku. Ať shořím, doufám, že všichni převozníci neprodávají ovoce na lodích Mořskýho národa.“

Elain ulice připadala stejná jako v Tel’aran’rhiodu, cihlové domy pět šest poschodí vysoké, ohozené loupající se omítkou, stojící těsně u sebe a tyčící se nad nerovným dlážděním. Jenomže v tuhle denní dobu, když jim nad hlavou žhnulo zlaté slunce, stíny zmizely i z nejužších průchodů. Všude bzučely mouchy. Jediným rozdílem oproti světu snů bylo prádlo visící z oken, lidé – teď jich v ulicích samozřejmě nebylo tolik – a zápach, velmi silný, odpudivý smrad hniloby, díky němuž se snažily nedýchat moc zhluboka. Naneštěstí v Rahadu vypadaly všechny ulice stejně.

Elain položila Birgitte ruku na rameno, aby ji zastavila, a zahleděla se na ošklivou hromadu cihel, kde z oken viselo zašlé prádlo. Někde uvnitř plakalo dítě. Dům měl správný počet poschodí, šest. Elain si byla jistá, že to bylo šest. Nyneiva trvala na pěti.

„Myslím, že bychom tu neměly jen tak postávat a čučet,“ podotkla tiše Birgitte. „Lidi se koukají.“

Nebyla to tak docela pravda, to si jenom Birgitte dělala kvůli ní starosti. Pyšně si tu vykračovali muži bez košil, často v otrhaných vestách, a slunce se jim odráželo od mosazných kruhů náušnic, mosazných prstenů s barevnými sklíčky, nebo se povalovali jako psisko, které by mohlo zavrčet a kousnout. Vlastně stejné to bylo i se ženami, obvykle v odrbaných šatech a se šperky z mosazi a skla. Každý měl za pasem zakřivený nůž a často i prostý pracovní nůž.

Pravdou bylo, že se na ni a Birgitte nikdo nepodíval podruhé, ačkoliv Birgittina tvář, uměle zestárlá, často působila až vyzývavě a ona sama byla na ebúdarskou ženu příliš vysoká. Tohle totiž lidé viděli, díky ne zrovna snadnému tkanivu vzduchu a ohně, které Elain převrátila a sama zavázala. Když se Elain podívala na Birgitte, viděla ženu s nepatrnými vráskami v koutcích černých očí a černé, prošedivělé vlasy. Převlek byl tím snazší, čím víc se držela toho, jak osoba vypadala ve skutečnosti, takže vlasy, které Birgitte splývaly na záda, na čtyřech místech stažené potrhanou zelenou stuhou, byly o hodně delší, než je nosily Ebúdarky, ale ona si Elain vlasy taky neostříhala a nikomu to zřejmě nevadilo. Byl to dokonalý převlek, jenom si přála, aby se nemusela taky potit. Díky ještě složitějšímu tkanivu ducha, maskujícímu schopnost ženy usměrňovat, Elain cestou z paláce dnes ráno prošla přímo kolem Merilille. Nosila je ještě teď, na druhém břehu řeky totiž nejednou zahlédly Vandene a Adeleas.

Jejich oděvy samozřejmě součástí tkaniva nebyly, měly na sobě skutečné obnošené vlněné šaty s rozedranou výšivkou na rukávech a kolem úzkého výstřihu. Košile a punčochy měly rovněž z vlny a přinejmenším Elain svědily. Oděvy jim opatřila Tylin, spolu se spoustou rad a svatebními noži v bílé pochvě. Vdané ženy zřejmě byly obtěžovány méně než svobodné, a vdovy, které odmítaly další sňatek, ze všech nejméně. Také hodně pomáhal věk. Šedovlasou bábu nikdo na souboj nevyzve, i když Elain v její pravé podobě by mohl.

„Myslím, že bychom měly jít,“ řekla Elain a Birgitte vykročila před ní, s rukou na noži za hrubým pásem z hnědého sukna, a otevřela nenatřené dveře. Za dveřmi byla šerá chodba s hrubými dvířky po stranách a vzadu vedlo strmé úzké schodiště z oštípaných cihel. Elain si ani nevydechla úlevou.

Bílé pochvy nebo ne, vstoupit do domu, kam nepatříte, byl tady jeden z jistých způsobů, jak se zaplést do souboje na nože. Stejně tak kladení otázek a zvědavost. Tylin radila, aby to nedělaly, ale prvního dne navštěvovaly jen hostince, označené zde pouze modrými dveřmi, kde chtěly vykládat, že vykupují věci ze starých skladišť, které by pak opravovaly a znovu prodávaly. Elain se spojila s Birgitte a Nyneivu poslala s Aviendhou, aby tak propátraly větší území. Šenky tu byly tmavé, ponuré, a Birgitte ji vystrkala i z druhého, jejž navštívily, s dýkou v ruce právě včas, než začaly vážné potíže. Podruhé Elain nakratičko usměrnila a podrazila nohy dvěma ženám, které se za nimi hnaly na ulici. Přesto si byla Birgitte jistá, že je někdo po zbytek dne sledoval. Nyneiva a Aviendha měly stejné potíže, kromě toho sledování. Navíc Nyneiva jednu ženu praštila stoličkou. Takže vypustily i neškodné otázky a doufaly, že se za dveřmi nestřetnou s nožem.

Birgitte vylezla do schodů první, ačkoliv se často ohlížela přes rameno. Pach připravovaných jídel se mísil se všeobecným smradem Rahadu a vznikala skutečně odporná směs. Dítě přestalo plakat, jenže někde začala hulákat jakási žena. Ve třetím poschodí, právě když vstoupily do chodby, otevřel dveře muž s mohutnými rameny. Birgitte se na něj zamračila a on zvedl ruce dlaněmi k nim a vycouval z chodby pryč. Cestou za sebou zavřel dveře. Nahoře, kde by mělo být skladiště, pokud tohle byl ten správný dům, seděla ve dveřích na stoličce vyzáblá ženština v hrubé lněné košili, chytala i ten nepatrný vánek, který tu foukal, a brousila přitom dýku. Otočila k nim hlavu a ruka s čepelí se zastavila. Když pomalu couvaly zpátky po schodech, pořád se na ně dívala, a drsné šustění kovu o kámen se ozvalo teprve, když byly úplně dole. Tady si Elain konečně vydechla úlevou.

Byla velmi ráda, že Nyneiva nepřijala její sázku. Deset dní. Byla optimistická a hloupá. Tohle byl jedenáctý den od jejího vychloubání, jedenáct dní, kdy si několikrát myslela, že je večer na stejné ulici, kde byla ráno, jedenáct dní bez jediné stopy vedoucí k míse. Občas zůstaly v paláci, jenom aby si pročistily hlavu. Aspoň že Vandene a Adeleas také neměly štěstí. Pokud Elain věděla, v Rahadu by nikdo s Aes Sedai neprohodil dobrovolně ani dvě slůvka. Jakmile si lidé uvědomili, co jsou zač, vytratili se. Elain viděla, jak se Adeleas snaží bodnout dvě ženy, nepochybně aby obraly hlupačku procházející se po Rahadu v hedvábných šatech, a když je hnědá sestra zvedla s pomocí pramenů vzduchu a nacpala do okna o dvě poschodí výš, nebyla už na dohled ani živá duše. No, ona nedovolí, aby tyhle dvě našly její mísu a vyfoukly jí ji před nosem.

Když byly zpátky na ulici, dostalo se jí další připomínky, že v Rahadu jsou horší věci než zklamání a zoufalství. Přímo před ní vyskočil ze dveří štíhlý muž se zakrvácenou hrudí a nožem v ruce a okamžitě se otočil, aby čelil dalšímu muži, jenž jej následoval. Druhý muž byl vyšší a těžší a po tváři mu tekla krev. Začali kolem sebe kroužit, jeden druhému se dívali do očí a ruce s noži se jim jen míhaly. Objevil se menší dav čumilů, jako by vyskočili z dlažby. Nikdo nepřiběhl, nikdo však nešel dál.

Elain a Birgitte přešly na kraj ulice, ale neodešly. V Rahadu by to přilákalo pozornost, což bylo to poslední, po čem toužily. Zapadnout znamenalo dívat se, ale Elain se podařilo zaostřit za oba rváče, takže viděla pouze rozmazané, rychle se pohybující skvrny, dokud pohyb náhle neustal. Elain zamrkala a podívala se. Muž se zakrvácenou hrudí se naparoval, zubil se a mával čepelí, z níž kapala krev. Větší muž ležel jen asi dvacet kroků od ní, tváří na dláždění, a drsně kašlal.

Elain se pohnula zcela mimoděk – její nepatrná schopnost léčit byla lepší než nic, když člověk mohl vykrvácet k smrti, a do Jámy smrti s tím, co si zdejší lidé mysleli o Aes Sedai – ale než udělala druhý krok, klečela u ležícího nějaká žena. Byla o něco starší než Nyneiva, v modrých šatech s červeným páskem v poněkud lepším stavu než většina šatů v Rahadu. Elain ji zprvu považovala za milenku umírajícího, zvlášť když vítěz souboje zvážněl. Nikdo neodcházel. Všichni mlčky přihlíželi, když muže převrátila na záda.

Elain sebou trhla, když žena, místo aby mu něžně otřela krev ze rtů, vytáhla z váčku cosi, co připomínalo hrst bylin, a spěšně mu některé nacpala do úst. Než mu sundala ruku z obličeje, obklopila ji záře saidaru a ona začala tkát prameny k léčení mnohem obratněji, než by to zvládla Elain. Muž zalapal po dechu dost silně, aby vyplivl většinu listí, otřásl se – a zůstal nehybně ležet s pootevřenýma očima upřenýma do slunce.

„Příliš pozdě, zdá se.“ Vstala a otočila se k hubeňourovi. „Musíš říct Masikově ženě, žes jí zabil manžela, Barisi.“

„Ano, Asro,“ odpověděl Baris pokorně.

Asra se k němu i k mrtvému otočila zády a lidé se před ní rozestoupili, aby mohla projít. Když procházela kousek od Elain a Birgitte, všimla si na ní Elain dvou věcí. Jednou byla její síla. Elain to schválně vyzkoušela. Čekala dost velkou sílu, ale Asru by nikdy nepustily ani ke zkoušce na přijatou. Léčení muselo být jejím nejsilnějším nadáním – možná jediným, protože Asra musela být divoženka – a častým používáním hodně vybroušené. Druhou věcí, jíž si Elain povšimla, byla její tvář. Nebyla opálená, jak si myslela původně. Asra byla zcela jistě Domanka. Co pod Světlem dělala domanská divoženka v Rahadu?

Elain by ji asi následovala, kdyby ji Birgitte neodtáhla na druhou stranu. „Poznala jsem ten výraz ve tvých očích, Elain.“ Birgitte pátrala v ulici, jako by čekala, že někdo z kolemjdoucích je bude poslouchat. „Nevím, proč chceš pronásledovat tu ženskou, ale lidi si jí tu zřejmě váží. Zastavíš ji, a budeš nejspíš čelit víc nožům, než dokážeme zvládnout.“

Byla to prostá pravda, stejně jako skutečnost, že do Ebú Daru nepřišla hledat domanské divoženky.

Položila Birgitte ruku na loket a kývla ke dvěma mužům, kteří právě vyšli zpoza rohu. V modrém kabátě se saténovými pruhy vypadal Nalesean každým coulem jako tairenský pán. Prošívaný kabát měl zapnutý až ke krku a zpocený obličej se mu leskl skoro tolik jako naolejovaná bradka. Mračil se na každého, kdo se na něj byť jen podíval, tak, že už by se určitě zapletl do souboje, kdyby pořád nehladil jílec meče, jako by se na nějaký souboj těšil. Mat se, na druhou stranu, vůbec nemračil. Pyšně si vykračoval, a nebýt toho, že se tvářil rozladěně, mohl se docela dobře bavit. Kabátec měl rozepnutý, klobouk stažený hluboko do čela a kolem krku ten svůj šátek, takže vypadal, jako by celou noc prolézal putyky, což taky možná dělal. Ke svému úžasu si uvědomila, že na něj celé dny ani nepomyslela. Svrběly ji ruce, aby se dostala k jeho ter’angrialu, ale mísa byla mnohem důležitější.

„Předtím mě to vůbec nikdy nenapadlo,“ zamumlala Birgitte, „ale myslím, že z těch dvou je Mat nebezpečnější. N’Shar v Mameris. Ráda bych věděla, co dělají na tomhle břehu Eldar.“

Elain na ni vytřeštila oči. Co kde? „Nejspíš už na druhém břehu vypili všechno víno. Vážně, Birgitte, byla bych moc ráda, kdyby ses plně soustředila na to, co máme na práci.“ Tentokrát se nezeptá.

Když Mat a Nalesean prošli kolem, Elain je znovu pustila z hlavy a začala si prohlížet ulici. Byla by krása získat mísu už dnes. A nejen proto, že až sem příště půjdou, bude s sebou mít Aviendhu. Začínala ji mít ráda – i přes nesmírně podivné poznámky o Randovi a o nich dvou, nesmírně! – ale ona měla sklony povzbuzovat ženy, které byly připravené tasit nůž. Aviendha snad byla dokonce zklamaná, že muži klopili zrak, když na ně civěla, místo aby vytáhli čepel, jako by to udělala žena!

„Tenhle,“ řekla Elain a ukázala. Nyneiva nemohla mít s těmi pěti poschodími pravdu. Nebo ano? Elain doufala, že Egwain našla nějaké řešení.

Egwain trpělivě čekala, než se Logain napije vody. Jeho stan nebyl tak velký jako domek v Salidaru, ale pořád byl větší než většina v táboře. Muselo tady být místo pro šest sester sedících na stoličkách a udržujících nad ním štít. Egwainin návrh, aby ho zavázaly, se setkal se zděšením a téměř opovržením. Nikdo ji nebyl ochoten podpořit, zvlášť teď, poté, co pozvedla čtyři ženy na Aes Sedai bez zkoušení či hole přísah, a možná k tomu nedojde nikdy. Siuan řekla, že to neudělají. Zvykem bylo šest sester, ačkoliv pokud byl o tolik slabší jako Siuan a Leana, určitě by ho udržely kterékoliv tři sestry v táboře, a dobrým zvykem bylo, že štít nad mužem je třeba udržovat, ne zavázat. Jediná lampa vydávala nevalné světlo. Egwain a Logain seděli na poduškách rozložených na kobercích.

„Ať to pochopím,“ řekl Logain, když odložil cínový kalich. „Ty chceš vědět, co si já myslím o al’Thorově amnestii?“ Některé sestry si poposedly, možná proto, že vynechal oslovení „matko", ale spíš proto, že se jim tento námět nelíbil.

„Ano, chci znát tvoje myšlenky. Určitě na to musíš mít nějaký názor. V Caemlynu s ním bys určitě získal čestné místo. Tady můžeš být každou chvíli zkrocený. Takže. Říkáš, že ses šílenství bránil šest let. Jaká je, podle tebe, naděje, že muži, kteří přišli za ním, si povedou stejně dobře?“

„Ony mě opravdu chtějí znovu zkrotit?“ Mluvil tiše, raněným a rozzlobeným tónem. „Přidal jsem se k vám. Udělal jsem všechno, oč jste požádaly. Nabídl jsem, že složím libovolnou přísahu, kterou si řekneš.“

„Sněmovna brzy rozhodne. Některé by byly nejradši, kdybys nějak vhodně zemřel. Když bude Aes Sedai vyprávět tvůj příběh, všichni budou vědět, že Aes Sedai nemůže lhát. Ale já si myslím, že toho se bát nemusíš. Ať se stane cokoliv, pořád můžeš sloužit a dopomoct ke zničení červeného adžah, jak si přeješ.“

Logain vyskočil do kleku a prskl a ona ve chviličce popadla saidar a bezpečně ho obalila prameny vzduchu. Sestry, které ho odstiňovaly, do štítu vkládaly veškerou svou sílu – další zvyk, k odstínění muže musíte použít všechnu svou sílu do posledního ždibce – ale některé by mohly své tkanivo rozdělit a jedna by mohla část odklonit do něj, kdyby si myslely, že by jí mohl ublížit. Nechtěla riskovat, že mu ublíží.

Prameny ho držely vkleče, jenomže on si jich zřejmě nevšímal. „Chceš vědět, co si myslím o al’Thorově amnestii? Kéž bych teď byl s ním! Světlo vás všecky spal! Udělal jsem všechno, co jste si řekly! Světlo vás spal všechny!“

„Uklidni se, pane Logaine.“ Egwain dost překvapilo, že mluví tak klidně. Srdce jí prudce bušilo, ačkoliv rozhodně ne ze strachu z něj. „Tohle ti odpřisáhnu. Nikdy ti neublížím a nikdy nedovolím, aby ti ublížily ty, které jdou za mnou, pokud to jen trochu půjde a pokud se neobrátíš proti nám.“ Vztek se mu vytratil z tváře a nahradila ho strnulost. Poslouchal ji? „Ale sněmovna udělá, co rozhodne. Už ses uklidnil?“ Unaveně kývl a ona prameny rozpustila. Svezl se zpátky na zem a na ni se ani nepodíval. „Promluvím si s tebou o tý amnestii, až se trochu sebereš. Tak za den za dva.“ Znovu krátce kývl a nevzhlédl.

Když vycházela do šera, dva strážci, stojící venku na stráži, se jí uklonili. Aspoň gaidinům nezáleželo na tom, že jí je osmnáct, přijatá pozvednutá na Aes Sedai jenom proto, že byla pozvednutá na amyrlin. Pro strážce byla Aes Sedai Aes Sedai a amyrlin amyrlin. Přesto si vydechla, teprve když byla dost daleko, aby ji neslyšeli.

Tábor byl poměrně velký, stany pro stovky Aes Sedai, přijaté a mladší novicky a služebnictvo se táhly lesem a všude byli koně a káry a povozy. Ve vzduchu bylo silně cítit připravované večerní jídlo. Kolem ohňů se rozvalovalo vojsko Garetha Brynea. Většina jeho mužů bude spát na zemi, ne ve stanech. Tak zvaná Banda Rudé ruky tábořila necelých deset mil na sever odsud. Talmanes nikdy nedovolil, aby se vzdálenost zvětšila či zmenšila o víc než míli, ve dne v noci, ne za celých dvě stě mil cesty. Už teď jí sloužil podle plánu, jak radily Siuan a Leana.

Oddíl Garetha Brynea se šestnáctého dne po odchodu ze Salidaru rozrostl. Dvě vojska, pomalu pochodující na sever Altarou, očividně k sobě nechovající otevřené přátelství, přitahovala pozornost. Šlechtici sháněli své odvedence, aby se spojili se silnějším z nich. Pravda, žádný z těch urozených pánů a paní by nesložil přísahu, jakou složil, kdyby věděl, že na jejich území k žádné velké bitvě nedojde. Pravda, kdyby se mohli svobodně rozhodnout, jeden každý z nich by odjel ve chvíli, kdy by si uvědomil, že Egwaininým cílem je Tar Valon, ne vojsko Dračích spřísahanců. Ale oni ty přísahy složili, přinejmenším nějaké amyrlin, před Aes Sedai, které se nazývaly věžová sněmovna, s dalšími stovkami přihlížejících. Porušení takové přísahy člověka pronásledovalo. Kromě toho, dokonce i kdyby Egwainina hlava v Bílé věži skončila na kůlu, nikdo z nich si nemyslel, že by Elaida někdy zapomněla, že přísahali. Lapení ve spojenectví, do něhož se ani dostat nemuseli, a v jakés takés věrnosti, budou tudíž nejohnivějšími z jejích stoupenců. Jejich jediná cesta z pasti a ve zdraví vedla k tomu, že Egwain v Tar Valonu skončí se štólou kolem krku.

Siuan a Leana k tomu byly odhodlané. Egwain si nebyla jistá, co vlastně cítí. Kdyby existoval nějaký způsob, jak Elaidu odstranit bez krveprolévání, byla by po něm skočila. Jenomže ji žádný nenapadal.

Po večeři, skopovém, tuřínech a něčem, co raději příliš zblízka nezkoumala, Egwain odešla do svého stanu. Nebyl největší v táboře, ale rozhodně největší, jaký obývala jedna osoba. Byla tam Chesa, čekala, aby jí pomohla se svlékáním, celá překypovala novinkou, že od komorné jedné altarské urozené paní získala něco z nejlepšího lněného plátna, jaké si jen lze představit, mlžnou látku, ze které budou ty nejchladivější košile, jaké si jen lze představit. Egwain Chesu často nechávala spát u sebe ve stanu, přestože slamník a pokrývky se Chesině postýlce nemohly rovnat. Dneska večer ji poslala pryč, jakmile byla připravená jít si lehnout. Být amyrlin opravňovalo k několika privilegiím – třeba vlastní stan pro komornou. Jako třeba spát v noci sama, když bylo třeba.

Egwain ještě nebyla dost unavená, aby šla spát, ale to nevadilo. Uspat se bylo prosté. Cvičily ji aielské chodící ve snu. Vstoupila do Tel’aran’rhiodu...

...a stála v pokoji, který po tak krátkou dobu býval její pracovnou v Menší věži. Stůl a křesla ovšem zůstaly. Nábytek si s sebou neberete, když vytáhnete s vojskem. Ve světě snů působilo prázdným dojmem každé místo, ale ta, která byla skutečně prázdná, působila tímto dojmem ještě silněji. Menší věž už působila... dutě.

Náhle si uvědomila, že má kolem krku ovinutou amyrlininu štólu. Nechala ji zmizet právě včas. O chvíli později tu byly Nyneiva a Elain, Nyneiva stejně pevná jako Egwain, Elain mlžnatá. Siuan se zdráhala přepustit původní prstenový ter’angrial, bylo třeba jí to ostře přikázat. Elain na sobě měla zelené šaty, přes ruce jí spadala záplava krajky a krajka jí lemovala i úzký, nicméně překvapivě hluboký výstřih, v kterém byl vidět nožík visící na těsném zlatém nákrčníku, jehož jílec jí spočíval mezi ňadry a tvořily ho převážně perly a ohnivé opály. Elain zřejmě vždy okamžitě přejímala místní módu, ať už se ocitla kdekoliv. Nyneiva, jak se dalo čekat, měla pevné dvouříčské vlňáky, tmavé a prosté.

„Úspěch?“ zeptala se Egwain s nadějí.

„Ještě ne, ale to přijde.“ Elain mluvila tak optimisticky, až Egwain málem vykulila oči. Aby mluvila takhle, musela se skutečně snažit.

„Jsem si jistá, že už to dlouho nepotrvá,“ přidala se Nyneiva ještě nadšeněji. Musely tlouci hlavami o zeď.

Egwain si povzdechla. „Snad byste se měly znovu připojit ke mně. Jsem si jistá, že tu mísu za pár dní najdete, ale pořád musím myslet na ty řeči.“ Uměly se o sebe postarat. Věděla to a byla by to skvělá myšlenka pronášená nad jejich hroby. Siuan tvrdila, že žádný z příběhů, které slyšely, není přehnaný.

„Ach ne, Egwain,“ namítala Nyneiva. „Ta mísa je moc důležitá. To přece víš. Všechno se uvaří ve vlastní šťávě, jestli ji nenajdem.“

„A kromě toho,“ dodávala Elain, „do jakých potíží bychom se mohly dostat? Každou noc spíme v Tarasinském paláci, pro případ, že jsi zapomněla, a i když z nás Tylin není nadšená, pořád si s ní můžeme promluvit.“ Teď měla jiné šaty, střih se nezměnil, ale látka byla drsná a obnošená. Nyneiva měla téměř stejný oděv, jen její nůž neměl na jílci víc než devět deset skleněných korálků. To rozhodně nebyly šaty do paláce. Horší, snažila se vypadat nevinně. Nyneiva v tom neměla žádný cvik.

Egwain to nechala plavat. Mísa byla důležitá, ony se o sebe uměly postarat a Egwain velmi dobře věděla, že nehledají v Tarasinském paláci. Skoro to nechala plavat. „Využíváte Mata, že je to tak?"

„My –“ Náhle si Elain uvědomila, co má na sobě, a trhla sebou. Avšak z nějakého důvodu ji skutečně polekal ten malý nůž. Vyvalila bulvy, popadla jílec, hromadu velkých červených a bílých skleněných korálků, a celá se zapýřila. O chvíli později tu stála v zeleném hedvábném andorském šatu s vysokým límcem.

Legrační bylo, že Nyneiva si uvědomila, co má na sobě, vzápětí po Elain a zareagovala stejně. Přesně. Snad až na to, že jestli Elain zrudla jako slunce při západu, Nyneivin ruměnec by vydal za dva západy. Ve dvouříčských šatech byla dřív, než se převlékla Elain.

Elain si odkašlala a bez dechu vyhrkla: „Mat je docela užitečný, tím jsem si jistá, ale nesmíme mu dovolit, aby se nám pletl do cesty, Egwain. Víš, jaký je. Ale můžeš si být jistá, že jestli uděláme něco nebezpečného, budeme ho mít s sebou i se všemi jeho vojáky, aby na nás dal pozor.“ Nyneiva mlčela a tvářila se kysele. Možná si vzpomněla na Matovu hrozbu.

„Nyneivo, nebudeš na Mata moc tlačit, viď?“

Elain se zasmála. „Egwain, ona na něj vůbec netlačí.“

„To je prostá pravda,“ přisadila si rychle Nyneiva. „Neřekla jsem mu křivýho slova od tý doby, co jsme přijeli do Ebú Daru."

Egwain pochybovačně kývla. Mohla by se téhle věci dobrat až na dno, ale to by trvalo... Pohledem se přesvědčila, že se její štóla nevrátila, a uviděla jenom skvrnu, kterou ani sama nepoznala.

„Egwain,“ ozvala se Elain, „už sis promluvila s chodícími ve snu?“

„Ano,“ přidala se Nyneiva. „Vědí, co je tu za problém?“

„Mluvila jsem s nimi.“ Egwain si ztěžka povzdechla. „Vážně to nevědí.“

Byla to zvláštní schůzka, tehdy před několika dny, začala tím, že našla Baiřiny sny. Bair a Melain se s ní setkaly v Tearském Kameni. Amys řekla, že Egwain už učit nebude, a nepřišla. Zprvu se Egwain cítila divně. Nedokázala se přimět k tomu, aby jim řekla, že je Aes Sedai, natož amyrlin, bála se, že by to mohly považovat za další lež. Tenkrát rozhodně s objevující se štólou potíže neměla. A pak tu bylo její toh k Melain. Nanesla to, myslíc celou dobu na to, kolik mil v sedle bude muset příštího dne urazit, ale Melain překypovala radostí, že bude mít dcerky – opěvovala Minina vidění – takže nejen okamžitě prohlásila, že Egwain k ní žádné toh nemá, ale taky řekla, že jednu holčičku pojmenuje Egwain. Aspoň malé potěšení po dni plném prázdného řečnění a rozčilování.

„Řekly,“ pokračovala, „že o nikom, kdo by se snažil znovu najít něco s pomocí potřeby, když už to jednou našel, neslyšely. Bair si myslela, že je to něco jako snažit se sníst to samý... jabko podruhý.“ Stejné motai, řekla Bair přesně. Motai byl druh ponravy žijící v Pustině. Bylo docela sladké a křupavé – dokud Egwain nezjistila, co doopravdy jí.

„Chceš říct, že prostě nemůžeme jít zpátky do skladiště?“ Elain si povzdechla. „Doufala jsem, že něco děláme špatně. No dobrá. Najdeme ji i tak.“ Zaváhala a znovu se jí změnily šaty, ačkoliv si toho zřejmě nevšimla. Pořád byly andorské, ale červené, a po rukávech a živůtku se jim šplhali stříbrní lvi. Královniny šaty i bez toho, že by jí na rudozlatých kudrnách spočívala Růžová koruna. Ale královniny šaty s těsným živůtkem a hlubším výstřihem, než by měla andorská královna mít. „Egwain, říkaly něco o Randovi?“

„Zřejmě je v Cairhienu a poflakuje se po Slunečním paláci.“ Egwain se podařilo sebou netrhnout. Ani Bair, ani Melain nebyly příliš vstřícné, ale Melain cosi temně mumlala o Aes Sedai, zatímco Bair prohlašovala, že by se všechny měly pravidelně třískat holí. Ať už říkala Sorilea cokoliv, prostý výprask by měl stačit. Egwain se silně obávala, že se Meraně nějak podařilo šlápnout hodně vedle. Aspoň že vyhodil Elaidiny vyslankyně. Podle jejího názoru si s nimi nevedl zdaleka tak dobře, jak si myslel. „Je s ním Perrin. A Perrinova manželka! Oženil se s Faile!“ To vyvolalo vzrušení. Nyneiva prohlásila, že Faile je pro něj až moc dobrá, ale řekla to se širokým úsměvem. Elain doufala, že budou šťastní, ale z nějakého důvodu to znělo pochybovačně. „Je tam taky Loial. A Min. Teď už chybí jenom Mat a my tři."

Elain si hryzla spodní ret. „Egwain, předala bys... zprávu moudrým pro Min? Vyřiď jí...“ Zaváhala a zamyšleně si kousala ret. „Vyřiď jí, že doufám, že dokáže mít Aviendhu ráda stejně tolik, jako má ráda mě. Vím, že to zní divně,“ zasmála se. „Je to naše soukromá věc.“ Nyneiva se na Elain dívala stejně divně jako Egwain.

„Ovšemže. Ale nebudu s nima nějakou dobu mluvit.“ Nemělo to celkem smysl, když stejně odmítaly mluvit o Randovi. A byly nepřátelské k Aes Sedai.

„Ach, tak to je dobře,“ prohlásila Elain rychle. „Vážně to není důležité. No, když nemůžeme použít potřebu, tak musíme použít nohy, a v Ebú Daru mě ty moje právě teď docela bolí. Jestli vám to nevadí, tak se vrátím zpátky do svého těla a pořádně se prospím.“

„Jdi napřed,“ řekla Nyneiva. „Přijdu zpátky za chviličku.“ Když Elain zmizela, obrátila se k Egwain. Taky se jí změnily šaty, a Egwain si myslela, že moc dobře ví proč. Byly světle modré, s hlubokým výstřihem. Ve vlasech měla květiny a do copu vpletené stužky, jako kdyby se doma chystala ke svatbě. Egwain s ní cítila. „Neslyšelas něco o Lanovi?“ zeptala se Nyneiva tiše.

„Ne, Nyneivo, neslyšela. Mrzí mě to. Ráda bych ti řekla něco lepšího. Vím, že je pořád naživu, Nyneivo. A vím, že tě miluje tolik, jako ty miluješ jeho.“

„Jasně že je naživu,“ prohlásila Nyneiva stroze. „Nic jinýho si nepřipouštím. Chci, aby byl můj. On je můj a já mu prostě nedovolím umřít.“

Když se Egwain probudila, u její postele seděla Siuan, kterou ve tmě viděla jen nejasně. „Je to vyřízený?“ zeptala se Egwain.

Siuan obklopila záře, když kolem nich dvou setkala docela malou ochranu proti odposlouchávání. „Ze šesti sester ve službě, začínajících o půlnoci, mají strážce jen tři, a ti gaidinové budou hlídat venku. Donesou jim mátový čaj s menším doplňkem, který by neměli poznat podle chuti.“

Egwain na chvíli zavřela oči. „Dělám správnou věc?“

„Ty se ptáš mě?“ Siuan se zakuckala. „Já udělala, cos mi rozkázala, matko. Radši bych skočila do hejna hladových pilounů, než bych pomohla tomu muži utýct, kdyby to bylo na mně.“

„Ony ho zkrotí, Siuan.“ Egwain už s ní tohle probírala, ale potřebovala si to zopakovat kvůli sobě, aby se přesvědčila, že nedělá chybu. „Dokonce ani Sheriam už Carlinyu neposlouchá, a Lelaine a Romanda na to tlačí. Tohle, nebo někdo opravdu udělá to, co naznačuje Delana. Já vraždu nedovolím! Když nemůžeme nějakého muže odsoudit a popravit, nemáme žádný právo jeho smrt zařídit. Nenechám ho zavraždit a nenechám ho zkrotit. Jestli Merana opravdu šlápla Randovi na kuří oko, tak by to bylo jako přilívat olej do ohně. Jenom bych byla ráda, kdyby šel k Randovi a připojil se k němu, místo aby prostě utekl Světlo ví kam a prováděl Světlo ví co. Aspoň tak by mohla být nějaká kontrola nad tím, co udělá.“ Zaslechla, jak si Siuan ve tmě poposedla.

„Vždycky jsem si myslela, že ta štóla váží asi tolik jako tři dobří chlapi,“ poznamenala Siuan tiše. „Amyrlin dělá jen pár snadných rozhodnutí, a v ještě méně případech si může být jistá. Děláš, co musíš, a jestli uděláš chybu, zaplatíš cenu. Občas máš i pravdu.“

Egwain se usmála. „Mám dojem, že jsem to už slyšela.“ Po chvíli ji veselí přešlo. „Zařiď, ať při odchodu nikoho nezraní, Siuan."

„Jak přikazuješ, matko.“

„To je strašné,“ zamumlala Nisao. „Jestli to vejde ve známost, odsouzení bude zcela stačit, aby tě poslaly do vyhnanství, Myrelle. A mě s tebou. Před čtyřmi sty lety to možná bylo běžné, ale dneska to tak nikdo brát nebude. Někteří to nazvou zločinem.“

Myrelle byla ráda, že už měsíc zašel. Zakrylo to její škleb. Léčení by zvládla i sama, ale Nisao studovala, jak léčit nemoci duše, věci, jichž se jediná síla nemohla dotknout. Myrelle si nebyla jistá, jestli se to považuje za nemoc jako takovou, ale zkusí každý nástroj, který by mohl fungovat. Nisao mohla říkat, co chtěla. Myrelle věděla, že by si radši usekla ruku, než by se vzdala téhle příležitosti, pokračovat ve studiu.

Cítila ho tam ve tmě, jak se blíží. Byly kus od tábora, daleko od vojáků, kolem byly jen řídce rostoucí stromy. Cítila ho od chvíle, kdy na ni přešlo jeho pouto, zločin, kvůli kterému se Nisao tak starala. Pouto strážce předané z jedné Aes Sedai na druhou bez jeho souhlasu. Nisao měla pravdu v jedné věci. Musejí to udržet v tajnosti, jak nejdéle to půjde. Myrelle cítila jeho rány, některé se skoro zahojily, jiné byly téměř čerstvé. Přicházel za ní stejně jistě, jako že balvan svržený z vrcholku hory se musí skutálet do údolí. Ale taky neudělal jediný krok stranou od bitvy. Cítila v dálce jeho cestu a krev. Jeho krev. Přes Cairhien a Andoru, Murandy a teď Altaru, kraji zamořenými vzbouřenci a darebáky, lupiči a Dračími spřísahanci, mířil přímo k ní jako šíp na cíl, prosekával si cestu mezi ozbrojenými muži, kteří se mu do ní postavili. Dokonce ani on nemohl projít nepoznačen. Spočetla si v hlavě jeho zranění a žasla, že je ještě naživu.

Nejdřív uslyšela kroky koně, pravidelný klapot kopyt, a teprve pak ve tmě rozeznala vysokého vraného válečného hřebce. Jezdec byl jako sama tma. Musel mít svůj plášť. Kůň se zastavil dobře padesát kroků od ní.

„Nemělas posílat Nuhela a Croie, aby mě našli,“ zavolal neviditelný jezdec drsným hlasem. „Skoro jsem je zabil, než jsem poznal, co jsou zač. Avare, můžeš vylézt zpoza toho stromu.“ Napravo jako by se pohnula tma. Avar měl také svůj plášť a nečekal, že ho jezdec zahlédne.

„Tohle je šílené,“ zamumlala Nisao.

„Mlč,“ sykla Myrelle. Hlasitěji zavolala: „Pojď ke mně.“ Kůň se nepohnul. Vlčák tesknící za svou mrtvou paní nepřišel dobrovolně k nové paničce. Jemně spletla prameny ducha a dotkla se té jeho části obsahující její pouto. Muselo to být jemné, jinak by si toho všiml, a pouze Stvořitel věděl, jaký výbuch by mohl následovat. „Pojď ke mně.“

Tentokrát se kůň pohnul a muž při posledních krocích seskočil. Byl vysoký a v měsíčním světle vypadala jeho hranatá tvář jako vyřezaná z kamene. Pak stál před ní, tyčil se nad ní, a když Myrelle vzhlédla do studených modrých očí Lana Mandragorana, uviděla v nich smrt. Světlo jí pomáhej. Jak ho má udržet naživu dost dlouho?

53

Svátek světel

Lidé tančící v ulicích Cairhienu Perrina rozčilovali. Projít mezi nimi bylo téměř nemožné. Řada tanečníků se propletla za jeho zády za chlapíkem s velkým nosem a bez košile, hrajícím na flétnu. Poslední v řadě poskakovala kulatá ženuška, která se vesele smála a sundala ruku z pasu muže před sebou, aby se pokusila přitáhnout Perrina za sebou. Perrin zavrtěl hlavou, a buď ji jeho žluté oči vyděsily, nebo se tvářil skutečně tak ponuře, jak se cítil, poněvadž spolkla své veselí a nechala se řadou vést. Ohlížela se po něm přes rameno, dokud jej nezakryl dav. Jakási prošedivělá žena, stále pohledná, s barevnými pruhy na šedých hedvábných šatech do poloviny pasu, popadla Perrina štíhlýma rukama kolem krku a hladově se k němu natahovala pro polibek. Zatvářila se překvapeně, když ji jemně uchopil v podpaždí a odstavil ji z cesty. Vrazila do něho skupinka mužů a žen v jeho věku, poskakujících do rytmu tamburínek, vesele se smáli a tahali ho za kabát. Nevšímali si toho, že vrtí hlavou, dokud nakonec jednoho z mužů tvrdě neodstrčil a na ostatní nezavrčel jako vůdčí vlk smečky. Smích na okamžik zmizel ve vykuleném úžasu, ale vzápětí už zase řvali a snažili se napodobit jeho vrčení, než odskotačili a zmizeli v davu.

Byl první den Svátku světel, nejkratší den v roce, poslední den v roce, a město oslavovalo tak, že si to Perrin neuměl představit. Ve Dvouříčí se bude rovněž tancovat...! Cairhieňané byli zřejmě rozhodnutí si vynahradit rok usedlého života ve dvou dnech oslav. Majetek šel do stoupy a s ním i všechny přehrady mezi obyčejnými lidmi a šlechtici, alespoň na veřejnosti. Zpocené ženy v prostém drsném plátně se chytaly upocených mužů v tmavém hedvábí s barevnými pruhy a tahaly je do tance. Muži v povoznických kabátech roztáčeli ženy, které měly na šatech barevné pruhy někdy i do pasu. Muži s nahou hrudí se polévali vínem a taky všechny, kdo byli poblíž. Očividně mohl každý muž políbit kteroukoliv ženu a obráceně, a dělali to s velkou chutí všude, kam se Perrin podíval. Snažil se nedívat příliš pozorně. Některé urozené paní s vlasy vyčesanými do složitých kuželů z kudrlinek byly pod lehkými plášti, které se ani nesnažily držet, do pasu nahé. Mezi obyčejnými lidmi se jen málo z žen, jež si svlékly blůzky, obtěžovalo nějak zakrývat, jen měly rozpuštěné vlasy, a málokdy příliš dlouhé. Polévaly sebe i ostatní vínem stejně bláznivě jako muži. Bouřlivý smích se svářel s tisícem různých melodií, hrálo se na píšťaly, bubny a rohy, citery, vihuely a dulcimery.

Ženský kroužek z Emondovy Role by dostal hysterický záchvat a vesnická rada mrtvici, ale nemravné hrátky Perrinovo podráždění jen trochu přiživovaly. Nandera říkala pár hodin a Rand už byl pryč šest dní. Min buď odešla s ním, nebo zůstávala u Aielů. A nikdo zřejmě nic nevěděl. Až na někoho jménem Sorilea byly moudré stejně vyhýbavé jako Aes Sedai, když už se Perrinovi občas podařilo dostat některou do kouta. Sorilea mu drze řekla, ať se stará o svou ženu a nestrká nos do věcí, do kterých mokřiňanům nic není. Jak Sorilea věděla, že má s Faile potíže, to Perrin netušil, ale bylo mu to jedno. Cítil, že ho Rand potřebuje, jako svrbění pod kůží, každý den silněji. Nyní šel z Randovy školy, posledního místa, které ho napadlo, ale všichni tam pili, tančili a pelešili se jako zbytek Cairhienu. Jako hlavu školy mu označili ženskou jménem Idrien, ale když se mu s nemalými obtížemi a za nemalých rozpaků podařilo přerušit její líbání s mužem dost mladým, aby mohl být její syn, na dost dlouho, aby se jí zeptal, řekla mu jen, že by možná mohl něco vědět chlapík jménem Fel, načež se ukázalo, že Fel tancuje se třemi mladými ženami, jež mohly být jeho vnučkami. Se všemi třemi zároveň. Fel si málem nevzpomínal ani na to, jak se jmenuje, což za daných okolností nebylo divu. Světlo spal Randa! Odešel beze slova, když věděl o Mininých viděních, věděl, že bude Petřina zoufale potřebovat. Dokonce i Aes Sedai to zřejmě znechutilo. Právě dnes ráno Perrin zjistil, že už před třemi dny vyrazily k Tar Valonu, s tím, že nemá smysl zůstávat dál. Co má Rand za lubem? Z toho svrbění by Perrin nejradši do něčeho kousl. Když dorazil zpět do Slunečního paláce, hořely všechny lampy a svíčky byly všude, kam se nějaká dala postavit. Chodby se třpytily jako drahokamy na slunci. Ve Dvouříčí by byl také každý dům osvětlený, svítila by každá lampa i svíčka až do východu slunce příštího dne. Většina palácových sloužících byla venku v ulicích, a těch pár, kteří zůstali, se zjevně smálo, tancovalo a zpívalo, stejně jako pracovalo. Dokonce i tady byly některé ženy obnažené do pasu, dívky právě tak dost staré, aby si ve Dvouříčí mohly zaplést copy, i prošedivělé báby. Aielové v chodbách se zatvářili znechuceně, když si toho všimli, avšak pravda byla, že si toho nevšímali zrovna často. Zvlášť Děvy zuřily, ačkoliv Perrin tušil, že to nemá nic společného s obnaženými Cairhieňankami. Děvy byly od Randova odchodu jako kočky s vytaženými drápky.

Perrin pro změnu procházel chodbami otevřeně. Skoro si přál, aby do něj Berelain vrazila. Hlavou mu proletěla představa, jak ji drží za krk v zubech a třese s ní, až bude připravená utéci s ocasem staženým mezi nohama. Možná naštěstí se do svých komnat dostal, aniž z ní viděl jediný chlup.

Faile málem vzhlédla od hrací desky, když vstoupil. Perrin si byl jistý, že to udělala. Stále z ní vycházel žárlivý pach, ale nebyl nejsilnější, hněv byl silnější, byť ne nejhorší, a nejsilnější byl tupý, nevýrazný odér, v němž poznal zklamání. Proč byla kvůli němu zklamaná? Proč s ním nemluvila? Jediné slovo, které by něco naznačilo, které by vrátilo všechno k tomu, co bylo předtím, a on by byl na kolenou a přijal vinu za všechno, co by mu chtěla hodit na hlavu. Jenomže ona jenom položila černý kámen a zamumlala: „Jsi na řadě, Loiale. Loiale?“

Loial neklidně stříhal ušima a svěsil dlouhé obočí. Ogierové možná neměli zvlášť dobrý čich – no, o nic lepší než Faile – ale Loial dokázal vycítit náladu tam, kde by si žádný člověk ničeho nevšiml. Když byli Perrin a Faile ve stejné místnosti, Loial vypadal, že mu je do pláče. Teď si jenom povzdechl, znělo to, jako když jeskyní věje vítr, a položil bílý kámen na značku, kde by měl chytit do pasti většinu Faileiných kamenů, pokud by si nedala pozor. Nejspíš si toho všimne, protože byli s Loialem vyrovnaní hráči, mnohem lepší než Perrin.

Ve dveřích do ložnice se objevila Sulin s polštářem v náručí a na Faile s Perrinem se zamračila. Její pach Perrinovi připomněl vlčici, jež už má plné zuby všech štěňat, které ji při hře hryžou do ocasu. Taky z ní byly cítit starosti. A kupodivu obavy. Ačkoliv proč by mělo být divné, že z bělovlasé služebné jsou cítit obavy – i když měla tak ošlehanou zjizvenou tvář jako Sulin – to Perrin nechápal.

Perrin sebral knihu v kožené vazbě, usadil se v křesle a svazek otevřel. Přesto nezačal číst, dokonce ani knihu pořádně nevnímal, vlastně ani nevěděl, co si vybral. Zhluboka se nadechl a snažil se soustředit jen na Faile. Zklamání, hněv, žárlivost a pod tím, dokonce i pod slaboučkou čerstvě bylinkovou vůní jejího mýdla, byla ona. Perrin ji hladově vdechoval. Jediné slovo, víc říkat nemusela.

Když se ozvalo zaklepání na dveře, Sulin vyrazila z ložnice, mrskla červenobílými suknicemi a zlobně se zamračila na Perrina, Faile i Loiala, jako by přemítala, proč neodpoví někdo z nich. Když uviděla Dobraina, ohrnula pysk zcela nepokrytě – od chvíle, co Rand odešel, to dělala dost často – ale pak se zhluboka nadechla, jako by se chtěla uklidnit, a viditelně se přinutila k téměř podlézavé mírnosti. Její hluboké pukrle by se hodilo i pro krále, který si rád hraje taky na kata, a tam zůstala, s tváří málem u podlahy. Náhle se roztřásla. Pach hněvu se rozplynul a dokonce i starosti přemohl pach připomínající tisíce tenoučkých, jako jehla ostrých třísek. Perrin už z ní stud cítil předtím, ale tentokrát by řekl, že by mohla studem zemřít. Cítil hořkosladký pach, který ženy vydávaly, když se rozplakaly z přemíry citů.

Dobraine se na ni samozřejmě ani nepodíval. Místo toho upřel zapadlé oči na Perrina. Tvářil se vážně, dokonce přísně. Čelo měl vyholené a napudrované. Z Dobraina nebyla cítit ani kapka alkoholu a taky se nezdálo, že by tancoval. Když se s ním Perrin sešel jednou předtím, byl cítit suchou ostražitostí. Ne obavami, ale jako by procházel hustým lesem plným jedovatých hadů. Ten pach byl dnes desetkrát silnější. „Milost tě provázej, urozený pane Aybaro,“ řekl Dobraine a sklonil hlavu. „Smím si s tebou pohovořit o samotě?“

Perrin odložil knihu na podlahu vedle křesla a ukázal muži do křesla naproti. „Světlo na tebe sviť, urozený pane Dobraine.“ Když chtěl být ten muž formální, mohl být Perrin taky. Existovaly ale hranice. „Ať už chceš říct cokoliv, moje žena to může slyšet. Nemám před ní žádná tajemství. A Loial je můj přítel.“

Ucítil na sobě Failein pohled. Náhle jej téměř přemohl její pach. Z nějakého důvodu si ho spojoval s její láskou k němu. Když byla nejněžnější nebo když byly její polibky nejohnivější, to aroma jej téměř přemáhalo. Napadlo ho, že řekne Dobrainovi, aby odešel – a Loialovi a Sulin rovněž, když byla Faile cítit takhle, určitě by se mu podařilo nějak všechno napravit – ale Cairhieňan už si sedal. „Muž, jenž může věřit své ženě, urozený pane Aybaro, je provázen větší milostí, než může znamenat majetek.“ Přesto se na ni Dobraine chvíli díval, než pokračoval. „Dneska se v Cairhienu stala dvě neštěstí. Ráno byl nalezen mrtev v posteli urozený pán Maringil, zjevně se jedná o jed. A chvilku poté urozený pán Meilan zřejmě padl na ulici za oběť čepeli lupiče. Během Svátku světel je to velmi neobvyklé.“

„Proč nám to vykládáš?“ zeptal se Perrin pomalu.

Dobraine rozhodil rukama. „Ty jsi přítel pána Draka a on tady není.“ Zaváhal, a když pokračoval, mluvil nuceně. „Včera v noci Colavaere večeřela s hosty z menších rodů. Byli tam členové rodin Daganred, Chuliandred, Annallin, Osiellin a dalších. Samy o sobě jsou malé, ale je jich hodně. Předmětem jednání bylo spojenectví s rodem Saighan a také podpora Colavaere při usilování o Sluneční trůn. Tu schůzku se nijak nesnažila utajit.“ Znovu se odmlčel a Perrina zvažoval pohledem. Ať už Dobraine viděl cokoliv, zřejmě si myslel, že je nutné bližší vysvětlení. „Tohle je velmi zvláštní, protože jak Maringil, tak Meilan chtěli trůn pro sebe a jeden i druhý by ji udusil jejím vlastním polštářem, kdyby to zjistil.“

Konečně Perrin pochopil, ačkoliv ne to, proč při tom Dobraine potřebuje tak třískat do křoví okolo. Přál si, aby se ozvala Faile. V těchhle věcech uměla chodit mnohem lépe než on. Koutkem oka na ni dohlédl, skláněla hlavu nad hrací deskou a úkosem ho sledovala. „Jestli si myslíš, urozený pane Dobraine, že Colavaere spáchala zločin, měl bys zajít za... za Rhuarkem.“ Chtěl říci Berelain, ale i tak od Faile zachytil slabý pach žárlivosti.

„Za tím aielským divochem?“ prskl Dobraine. „To je lepší jít za Berelain, i když jen o trochu. Připouštím, že ta mayenerská holka ví, jak řídit město, ale podle ní je každý den Svátkem světel. Colavaere by ji nechala nařezat a uvařit s papričkami. Ty jsi přítel Draka Znovuzrozeného. Colavaere –“ Tentokrát se zarazil, protože si konečně uvědomil, že do místnosti bez klepání vplula Berelain s něčím dlouhým a úzkým, zabaleným v pokrývce, v náručí.

Perrin zaslechl cvaknout dveře a při pohledu na ni, s poodhaleným poprsím, dostal takový vztek, že skoro zapomněl na všechno ostatní. Ta ženská si přijde sem, aby pokračovala ve svém flirtování před jeho manželkou? Zuřivost ho zvedla na nohy, dunivě tleskl. „Ven! Ven, ženská! Ven, hned! Nebo tě vyhodím a vyhodím tě tak daleko, že se dvakrát odrazíš!“

Berelain sebou při prvním slově trhla tak, že pustila své břemeno a s vykulenýma očima couvla, ačkoliv neodešla. Při posledním slově si Perrin uvědomil, že na něj všichni zírají. Dobraine se tvářil bezvýrazně, ale táhl se od něj úžas, ostrý pach mezi nevýraznými. Loial měl uši postavené a bradu málem na prsou. A Faile, s tím chladným úsměvem... Perrin to vůbec nechápal. Vlny žárlivosti očekával, když byla Berelain přímo tady v místnosti, ale proč z ní byla stejně silně cítit bolest?

Náhle Perrin uviděl, co Berelain pustila. Pokrývka se odhrnula a byl vidět Randův meč a opasek s Dračí přezkou. Odešel by Rand bez nich? Perrin si rád věci nejdřív pořádně promyslel. Když člověk spěchal, mohl lidem ublížit, aniž by to tak myslel. Ale meč, který tu ležel, byl jako zásah bleskem. Rychlost byla při práci v kovárně hloupá a lajdácká, ale teď se Perrinovi zježily všechny chlupy na těle a hluboko v hrdle zavrčel.

„Ony ho unesly!“ zakvílela náhle Sulin ke zděšení ostatních. Zvrátila hlavu, zavřela oči a sténala do stropu. „Aes Sedai unesly mého prvního bratra!“ Líce se jí leskly slzami.

„Uklidni se, dobrá ženo,“ zarazila ji důrazně Berelain. „Jdi vedle a uklidni se.“ K Perrinovi a Dobrainovi dodala: „Nesmíme jí dovolit rozšířit tu zprávu –“

„Ty mě nepoznáváš,“ přerušila ji náhle Sulin divoce, „v těchhle šatech a s delšími vlasy. Ještě jednou o mně promluvíš, jako bych tady nebyla, a já ti udělám, co jsem slyšela, že ti udělal Rhuark v Tearském Kameni a měl udělat i teď.“

Perrin si vyměnil zmatené pohledy s Dobrainem a Loialem, dokonce i s Faile, než ucukla pohledem. Berelain, na druhou stranu, střídavě bledla a rudla. Bylo z ní cítit čiré pokoření, svraštělé a ponižující.

Sulin došla ke dveřím a rozrazila je dřív, než se někdo stačil pohnout. Alespoň Dobraine se k tomu chystal, ale žlutovlasá mladá Děva, procházející kolem, ji zahlédla a pobaveně se usmála. „Utři si obličej, Luaine,“ štěkla Sulin. Zřejmě pohybovala rukama, ačkoliv to lidé za ní nemohli vidět. Luaine se okamžitě přestala šklebit. „Vyřiď Nandeře, že musí okamžitě přijít sem. A Rhuarkovi. A přines mi cadin’sor a nůžky, abych si mohla slušně ostříhat vlasy. Utíkej, ženská! Jsi Far Dareis Mai, nebo Shae’en M’taal?“ Žlutovlasá Děva vyrazila pryč a Sulin se se spokojeným kývnutím vrátila do pokoje a práskla za sebou dveřmi. Faile civěla s otevřenou pusou.

„Milost nás provázej,“ zavrčel Dobraine. „Ona Aielům nic neřekne, ta ženská se musela zbláznit. Můžeme se rozhodnout, co jim řekneme, až ji svážeme a dáme jí roubík.“ Pohnul se, jako by to chtěl udělat, dokonce z kapsy kabátce vytáhl zelený šátek, ale Perrin ho chytil za ruku.

„Ona je Aielka, Dobraine,“ podotkla Berelain. „Děva oštěpu. Té livreji nerozumím.“ Kupodivu si varovné zamračení od Sulin vysloužila Berelain.

Perrin pomalu vydechl. A on chtěl před Dobrainem tu bělovlasou stařenku chránit. Cairhieňan se na něj tázavě podíval a pozvedl ruku se šátkem. Očividně pořád dával přednost poutům a roubíku. Perrin se postavil mezi ty dva a zvedl Randův meč.

„Chci si být jistý.“ Náhle si uvědomil, že se takhle dostal velmi blízko k Berelain. Ta znepokojeně pokukovala po Sulin a přistoupila k Perrinovi blíž, jako by u něj hledala ochranu, ale byla cítit odhodláním, ne nejistotou. Byla cítit jako lovec. „Nerad dělám unáhlený závěry,“ prohlásil Perrin a šel se postavit vedle Faileina křesla. Ne rychle, prostě muž, který se jde postavit ke své ženě. „Tenhle meč doopravdy nic nedokazuje.“ Faile vstala a obeplula stůl, aby se mohla na hrací desku podívat přes Loialovo rameno. No, spíš přes jeho loket. Berelain také vykročila, k Perrinovi. Pořád vrhala ustrašené pohledy na Sulin, aniž by byla v nejmenším cítit strachem, a zvedla ruku, jako by ho chtěla uchopit za loket. Popošel za Faile a snažil se vypadat nenápadně. „Rand říkal, že když si dá pozor, tři Aes Sedai mu nemůžou ublížit.“ Faile proplula kolem druhé strany stolu zpátky ke svému křeslu. „Slyšel jsem, že si k sobě nikdy nepustil víc než tři.“ Berelain sledovala soucitnými pohledy jeho a ustrašenými Sulin. „Řekl mi, že v den, kdy odešel, za ním šly jenom tři.“ O něco rychleji popošel za Faile. Ta vyskočila z křesla a vrátila se k Loialovi. Loial měl hlavu v dlaních a tiše sténal, tedy tiše na ogiera. Berelain už šla po Perrinovi, velké oči měla vykulené, dokonalý obraz ženy hledající ochranu. Světlo, ale že byla cítit odhodlaně!

Perrin se k ní prudce otočil a strčil jí do prsou tak tvrdě, až vykvíkla. „Zůstaň, kde jsi!“ Náhle si uvědomil, kde přesně jeho ruka spočinula, a prudce ucukl, jako by se spálil. Podařilo se mu ale mluvit dál tvrdě. „Zůstaň tam!“ Couvl a mračil se dost silně, aby pod jeho pohledem praskla kamenná zeď. Chápal, proč má plný nos Faileiny žárlivosti, ale proč, proč, proč z ní byla ještě víc cítit bolest?

„Jen málokterý muž mě donutí poslouchat,“ zasmála se měkce Berelain, „ale myslím, že ty jsi jedním z nich.“ Její tvář a tón – a co bylo ještě důležitější, její pach – zvážněly. „Šla jsem hledat do komnat pána Draka, protože jsem se bála. Všichni vědí, že Aes Sedai přišly, aby ho doprovodily do Tar Valonu, a já nemohla pochopit, proč se vzdaly. Mne samotnou navštívilo ne méně než deset různých sester a radily mi, co bych měla dělat, až se on s nimi vrátí do Věže. Byly si zřejmě velmi jisté.“ Zaváhala, a ačkoliv se na Faile nepodívala, Perrin získal dojem, že zvažuje, má-li před ní něco říci. Kvůli Dobrainovi váhala rovněž, ale spíš kvůli Faile. Pach lovce se vrátil. „Získala jsem silný dojem, že bych se měla vrátit do Mayene, a pokud ne, mohla bych tam být doprovozena.“

Sulin si cosi zamumlala, ale Perrin jasně slyšel. „Rhuark je hlupák. Kdyby byla opravdu jeho dcera, neměl by čas dělat nic jiného, protože by ji pořád tloukl.“

„Deset?“ ozval se Dobraine. „Já dostal jenom jednu. Měl jsem dojem, že je zklamaná, když jsem jasně řekl, že jsem odpřisáhl věrnost pánu Drakovi. Ale deset nebo jedna, klíčem je Colavaere. Ona ví stejně dobře jako všichni ostatní, že pán Drak chce Sluneční trůn pro Elain Trakandovnu.“ Zamračil se. „Tedy vlastně Elain Damodredovnu. Taringail měl trvat na tom, aby se Morgasa vdala za Damodreda, místo aby se sám přiženil k Trakandům. Ona ho potřebovala natolik, že by to byla udělala. No, Elain Trakandovna, nebo Damodredovna, má na trůn stejně velký nárok jako kdokoliv jiný, daleko větší než Colavaere, přesto jsem přesvědčený, že Colavaere nechala Maringila a Meilana zabít, aby si cestu k trůnu zabezpečila. A to by se neopovážila, kdyby si myslela, že se pán Drak někdy vrátí.“

„Tak proto.“ Berelain zvrásnila čelo maličká rozčilená vráska. „Mám důkaz, že nechala sluhu, aby dal Maringilovi jed do vína – byla neopatrná, a já si s sebou přivedla dva dobré lovce zlodějů – ale nevěděla jsem proč.“ Lehce sklonila hlavu jako poděkování za Dobrainův obdivný pohled. „Bude za to viset. Pokud existuje nějaký způsob, jak dostat pána Draka zpátky. Pokud ne, obávám se, že se všichni budeme muset starat o to, abychom zůstali naživu.“

Perrin sevřel ruku na pochvě meče z kančí kůže. „Dostanu ho zpátky,“ zavrčel. Dannil a ostatní dvouříčtí muži ještě nemohli být dál než v polovině cesty do Cairhienu, když s sebou měli vozy. Byli tu však vlci. „I kdybych měl jít sám, dostanu ho zpátky.“

„Sám ne,“ prohlásil Loial temně, jako když se drtí kámen. „Nikdy ne sám, když jsem tady já, Perrine.“ Náhle rozpačitě zastříhal ušima. Když někdo viděl, jak se chová udatně, vždy ho to uvedlo do rozpaků. „Koneckonců, moje kniha neskončí moc dobře, když bude Rand ve vězení ve Věži. A těžko můžu psát o jeho záchraně, když tam nebudu.“

„Nepůjdeš sám, ogiere,“ řekl Dobraine. „Zítra můžu mít pět set jezdců, kterým věřím. Co zvládneme proti šesti Aes Sedai, to netuším, ale já své přísahy dodržuji.“ Podíval se na Sulin a zamnul šátek, který stále držel. „Jak daleko ale můžeme věřit divochům?“

„Jak daleko můžem věřit zabijákům stromů?“ chtěla vědět Sorilea tvrdým hlasem, když bez zaklepání vstoupila. Byl s ní Rhuark, s ponurým pachem, a Amys, příliš mladou tvář, neuvěřitelně rámovanou bílými vlasy, měla chladnou jako Aes Sedai, a Nandera, páchnoucí vražedným vztekem, s rancem šedohnědozelené látky.

„Vy to víte?“ zeptal se užasle Perrin.

Nandera hodila ranec Sulin. „Už dávno jsi měla uznat, žes svoje toh splnila. Skoro čtyři a půl týdne, celý měsíc a půl. Dokonce i gai’šainové říkají, že jsi příliš pyšná.“ Obě ženy zmizely v ložnici.

Jakmile Perrin promluvil, doneslo se k němu od Faile podráždění. „Znaková řeč Děv,“ zamumlala, příliš tiše, aby ji zaslechl někdo kromě něj. Perrin se na ni vděčně podíval, ale ona se zdánlivě soustředila na hrací kameny. Proč se nezúčastní? Dávala mu dobré rady a on by vděčně přijal každou, kterou by byla ochotná poskytnout. Položila kámen a zamračila se na Loiala, který se soustředil na Perrina a ostatní.

Perrin se ovládl, aby nezavzdychal, a klidně řekl: „Je mi jedno, kdo komu věří. Rhuarku, ty jsi ochotný poslat Aiely proti Aes Sedai? Je jich šest. Sto tisíc Aielů by je ale mohlo zarazit.“ Číslo, které vypustil z úst, ho zarazilo – deset tisíc mužů již tvořilo nezanedbatelné vojsko – ale o těchto počtech mluvil Rand, a když Perrin viděl v kopcích aielský tábor, uvěřil mu. K jeho překvapení bylo z Rhuarka cítit váhání.

„Tolik nepůjde,“ řekl kmenový náčelník pomalu a odmlčel se, než pokračoval. „Dnes ráno dorazili běžci. Shaidové vytáhli se silou na jih od Rodovrahovy Dýky do srdce Cairhienu. Mám asi dost lidí, abych je zastavil – zřejmě nepřicházejí všichni – ale kdybych vzal tolik oštěpů ze země, tak všechno, co jsme dokázali, by přišlo vniveč. Přinejmenším by Shaidové dávno před naším návratem tohle město vyplenili. Kdo může říct, jak daleko by zašli, dokonce do cizích zemí, a kolik lidí by odvedli s tvrzením, že jsou gai’šainové.“ Při posledních slovech z něj bylo silně cítit opovržení, ale Perrin vůbec nepochopil, o čem mluví. Co záleželo na tom, kolik země bude nutné znovu dobýt – nebo dokonce na tom, kolik lidí zemře, i když tohle pomyšlení přicházelo jen váhavě, s bolestí – proti tomu, že Randa, Draka Znovuzrozeného, uvězní v Tar Valonu?

Sorilea si Perrina prohlížela. Oči moudrých Perrinovi často připomínaly oči Aes Sedai, měl dojem, že je zvážen do lotu a změřen do coulu. Sorilein pohled v něm vyvolával pocit, že ho rozkládá jako rozbitý pluh, potěžká každý hřebík a prozkoumá ho, aby zjistila, jestli by ho měla opravit nebo nahradit. „Řekni mu všechno, Rhuarku,“ vyjela ostře.

Amys položila Rhuarkovi ruku na loket. „Má právo to vědět, stíne mého srdce. Je to Randa al’Thora skoro-bratr.“ Hlas měla něžný, ale cítit byla odhodláním.

Rhuark se pozorně podíval na moudré a opovržlivě na Dobraina. Nakonec se narovnal do celé své výšky. „Můžu vzít jenom Děvy a siswai’aman.“ Z jeho tónu a pachu bylo cítit, že by raděj i ztratil paži, než řekl tohle. „Příliš mnoho ostatních by si s Aes Sedai s oštěpy nezatančilo.“ Dobraine pohrdlivě zkřivil ret.

„Kolik Cairhieňanů bude bojovat proti Aes Sedai?“ zeptal se Perrin tiše. „Šest Aes Sedai, a my nemáme nic než ocel.“ Kolik Děv a těch sis-cosi dokáže Rhuark sebrat? Nezáleželo na tom. Pořád tu byli vlci. Kolik vlků zemře?

Dobraine narovnal ret. „Já, vznešený pane Aybaro,“ řekl škrobeně. „Já a mých pět set, i kdyby těch Aes Sedai bylo šedesát.“

Dokonce i Sorilein smích zněl tvrdě. „Neboj se Aes Sedai, zabijáku stromů.“ Náhle, ke všeobecnému zděšení, před ní ve vzduchu zatančil plamínek. Ona umí usměrňovat!

Když se pustili do plánování, nechala plamínek zmizet, ale Perrin na to nezapomínal. Malý, slabě se mihotající, nějak však byl vyhlášením války, silnějším než hlas trub, války na nože.

„Když budeš spolupracovat,“ prohodila Galina konverzačním tónem, „budeš mít mnohem příjemnější život.“

Dívka mrzutě opětovala její pohled a poposedla si na stoličce, byť pořád cítila bolest. Silně se potila, ačkoliv neměla kabátec. Ve stanu muselo být horko. Galina na teplotu okolí občas úplně zapomínala. Nikoliv poprvé se zamyslela nad touhle Min nebo Elmindredou nebo jak se vlastně jmenovala doopravdy. Když ji Galina viděla poprvé, měla na sobě klučičí šaty a byla ve společnosti Nyneivy z al’Mearů a Egwain z al’Vereů. A rovněž Elain z rodu Trakandů, avšak ty první dvě byly svázány s al’Thorem. Podruhé patřila Elmindreda k těm ženám, které Galina nenáviděla, vyparáděná a uvzdychaná, a v podstatě pod osobní ochranou Siuan Sanche. Jak mohla být Elaida tak hloupá, že jí dovolila opustit Věž, to si Galina neuměla představit. Co má ta holka v hlavě? Možná ji Elaida nedostane hned. Když ji ve Věži vhodně použije, mohla by ta holka Galině pomoci chytit Elaidu do sítě jako vlaštovku. Přes všechno, co povídala Alviarin, se Elaida stávala jednou z těch silných, schopných amyrlin, jež pevně držely v rukou všechny otěže. Dostat ji do klece, to by Alviarin určitě oslabilo. Kdyby ji vhodně využila právě teď...

Vycítila změnu v pramenech a prudce se narovnala. „Promluvím si s tebou znovu, až budeš mít víc času si to promyslet, Min. A přemýšlej o tom, za kolik slz stojí nějaký chlap."

Když byla venku, vyštěkla Galina na podsaditého strážce, jenž tu hlídal. „Tentokrát ji hlídej pořádně.“ Carilo nebyl na stráži, když včera v noci došlo k tomu střetu, ale gaidinové byli už tak dost rozmazlení. Když už museli existovat, mělo by se s nimi zacházet jako s vojáky a šmytec.

Nevšímajíc si jeho úklony, odplula od stanu hledajíc Gawyna. Od chvíle, kdy byl al’Thor lapen, byl mladý muž jakoby duchem nepřítomný a až příliš zamlklý. Galina nehodlala dovolit, aby bylo všechno zničeno, protože Gawyn bude chtít pomstít svou matku. Zahlédla ale Gawyna sedět na koni na kraji tábora, kde mluvil s hloučkem těch kluků, co si říkali Molodci.

Dnes z nutnosti zastavili dřív a odpolední slunce vrhalo dlouhé stíny na stany a vozy u cesty. Tábor byl obklopen zvlněnou plání a nízkými kopečky, v dohledu bylo jen pár hájků, většinou řídkých a malých. Třicet tři Aes Sedai se sluhy – a strážci, devět bylo zelených, jen třináct červených a zbytek bílých, z Alviarinina bývalého adžah – potřebovalo hodně prostoru i bez Gawyna a jeho vojáků. Značný počet sester postával venku nebo vyhlížel ze stanů, neboť ucítily to, co Galina. Pozornost se soustředila na sedm Aes Sedai, šest jich sedělo na stoličkách kolem mosazí obité truhlice postavené tam, kde na ni ještě dopadalo co nejvíc paprsků zapadajícího slunce. Sedmá byla Erian. Od chvíle, kdy al’Thora včera v noci strčily zpátky do truhly, příliš se od ní nevzdalovala. Jakmile byli venku z Cairhienu, dovolily mu vylézt, ale Galina usoudila, že Erian bude chtít, aby zbytek cesty absolvoval v té truhle. Zelená se k ní otočila, jakmile se Galina přiblížila. Erian byla obvykle celkem hebká, bledou tvář měla dokonale oválnou, jenže nyní měla červené líce, jako téměř bez ustání od včerejší noci, a krásné tmavé oči měla zarudlé. „Znovu se pokoušel prorazit štítem, Galino.“ Díky hněvu promísenému s opovržením nad mužskou hloupostí zněl její hlas drsně. „Musí být znovu potrestaný. A já chci být ta, kdo ho potrestá.“

Galina zaváhala. Mnohem lepší by bylo potrestat Min. To by al’Thora utišilo. Rozhodně dost zuřil, když viděl, jak ji včera v noci trestaly za její výbuch, k němuž na oplátku došlo, když viděla, jak trestají jej. Celý střet vznikl, když al’Thor zjistil, že Min je v táboře, poté, co ji jeden ze strážců po setmění neopatrně pustil na procházku, místo aby ji nechal zavřenou ve stanu. Kdo by si pomyslel, že al’Thor, odstíněný a v obklíčení, dostane takový záchvat šílenství. Nejen že se pokusil prorazit skrz štít, ale holýma rukama zabil jednoho strážce a několik jich vážně zranil jeho mečem, jednoho dokonce tak vážně, že při léčení zemřel. A to všechno ve chvilce, než sestry překonaly šok a svázaly ho s pomocí jediné síly.

Galina sama by byla sebrala ostatní červené sestry a už dávno al’Thora zkrotila. Jelikož to však bylo zakázáno, raději by ho dopravila do Věže bez škrábnutí, dokud se bude chovat zdvořile. Přesto jí záleželo hlavně na účelnosti, a účelné by bylo přivést sem Min a nechat ji znovu kvičet a brečet před ním, aby poznal, že její bolest způsobil on. Jenže náhodou oba mrtví strážci patřili právě Erian. Většina sester bude mít pocit, že na to má právo. A Galina sama chtěla, aby se illiánská zelená s tváří panenky své zuřivosti zbavila co nejdřív. Mnohem lepší bude po zbytek cesty obdivovat její porcelánovou tvář neposkvrněnou.

Galina kývla.

Rand zamrkal, když do truhly náhle proniklo světlo. Nemohl si pomoci, aby sebou netrhl. Věděl, co přichází. Luis Therin mlčel. Rand se držel prázdnoty jen tak tak, přesto si až příliš dobře uvědomoval, jak jeho ztuhlé svaly sténají, když ho narovnaly. Zaťal zuby a snažil se nezavírat oči, i když měl pocit, že je jasno jako v poledne. Vzduch byl nádherně svěží. Propocená košile se mu lepila na tělo, pot z něj jen tekl. Nedržely ho žádné provazy, ale za žádnou cenu by nedokázal udělat jediný krok. Kdyby ho nepřidržovala jediná síla, byl by upadl. Dokud si nevšiml, jak nízko je slunce, neměl nejmenší ponětí, jak dlouho tam byl, s hlavou vtlačenou mezi kolena, v kaluži vlastního potu.

Slunce si však všiml jen letmo. Jeho oči nevyhnutelně přitáhla Erian ještě dřív, než se před ním rozkročila. Malá štíhlá žena k němu vzhlížela, oči plné vzteku, a on sebou málem znovu trhl. Na rozdíl od včerejší noci nic neřekla, rovnou začala.

První neviděná rána ho zasáhla mezi lopatky, druhá do prsou, třetí zezadu přes stehna. Prázdnota se roztříštila. Vzduch. Jenom vzduch. Tak to znělo měkčeji. Každá rána však byla jako úder bičem, který drží paže silnější než mužská. Než začala, od ramen po kolena byl jedna modřina. Věděl o nich a necítil je tak slabě, jak by si přál. Dokonce i uvnitř prázdnoty mu bylo do pláče. Poté, co prázdnota zmizela, by vyl.

Místo toho zaťal zuby. Občas mu mezi nimi uniklo zachrčení, a když se to stalo, Erian zdvojnásobila úsilí, jako by chtěla víc. Odmítal jí udělat radost. Nemohl se přestat při každé ráně třást, ale víc jí toho nedá. Upíral oči do jejích a odmítal odvrátit zrak, zamrkat.

Zabil jsem svou Ilienu, zasténal Luis Therin pokaždé, když rána přistála.

Rand měl vlastní litanii. Bolest mu projela hrudí. Tohle vzejde z toho, když věříš Aes Sedai. Po zádech mu přeběhl oheň. Už nikdy, ani trošku, ani maličko. Jako říznutí břitvou. Tohle vzejde z toho, když věříš Aes Sedai.

Myslely si, že ho dokážou zlomit. Myslely si, že ho můžou přinutit, aby se k Elaidě doplazil! Donutil se udělat to nejtěžší, co kdy v životě udělal. Usmál se. Úsměv se objevil pouze na rtech, a přesto se díval Erian do očí a usmál se. Ta vyvalila oči a zasyčela. Rány začaly pršet ze všech stran najednou.

Svět tvořila jen bolest a oheň. Nic neviděl, jenom cítil. Bolest a peklo. Z nějakého důvodu si uvědomoval, jak se mu ruce v neviditelných poutech třesou, ale soustředil se jen na to, aby udržel pusu zavřenou. Tohle vzejde – Nebudu křičet! Nebudu kři-! Už nikdy, ani tro-! Ani trošičku, ani maličko! Už nik-! Ne! Nikdy ne-! Nikdy! Nikdy! NIKDY!

Nejdřív začal vnímat vzduch. Vzduch, jenž lapavě nasával chřípím. Celé tělo ho bolelo – cítil se jako jediný plamen – ale výprask skončil. Přišlo to skoro jako šok, když si to uvědomil. Skončilo něco, o čem byl částečně přesvědčen, že nikdy neskončí. Ochutnal krev a uvědomil si, že ho bolí čelisti skoro stejně jako zbytek těla. Dobrá. Nekřičel. Svaly v obličeji měl stažené v křeči. I kdyby chtěl otevřít ústa, dalo by mu to práci.

Zrak se mu vrátil poslední, a když k tomu došlo, napadlo ho, jestli snad nemá z bolesti halucinace. Mezi Aes Sedai stála skupinka moudrých, upravovaly si loktuše a dívaly se na Aes Sedai s veškerou nadutostí, na jakou se vzmohly. Když usoudil, že jsou skutečné – pokud si nepředstavoval, že Galina mluví s jednou z jeho představ – první ho napadla záchrana. Moudré nějak... To nebylo možné, ale jak by... Potom poznal ženu, která mluvila s Galinou.

Sevanna se vydala k němu a kypré, chamtivé rty měla zvlněné v úsměvu. Z té překrásné tváře, rámované vlasy jako utkanými ze zlata, k němu vzhlížely světle zelené oči. Rand by raději hleděl do tváře vzteklého vlka. V tom, jak stála, lehce se předkláněla a ramena měla stažená dozadu, bylo něco divného. Dívala se mu do očí. Náhle, jakkoliv by to bolelo, mu bylo do smíchu. Byl by se smál, kdyby si byl jistý, že z otevřených úst dostane nějaký zvuk. Tady byl, zajatec, ztlučený skoro k smrti, modřiny už nabíhaly, pot ho pálil, a žena, která ho jistě nenáviděla, která mu nejspíš kladla za vinu smrt svého milence, se snažila zjistit, jestli se jí podívá do výstřihu!

Pomalu mu přejela prstem přes hrdlo – vlastně tak daleko přes hrdlo, kam dosáhla – jako by si představovala, že mu uřezává hlavu. Vhodné, vzhledem ke Couladinově osudu. „Viděla jsem ho,“ řekla se spokojeným vzdechem a zachvěla se radostí. „Dodržely jste svou část dohody a já dodržím svou.“

Pak ho Aes Sedai znovu ohnuly a s hlavou mezi koleny ho nacpaly zpátky do truhly, kde skončil v kaluži potu. Víko se zavřelo a jej obklopila tma.

Teprve pak otevřel ústa a dlouze, roztřeseně si vydechl. Nebyl si jistý, jestli i teď nezačne plakat. Světlo, byl celý jako v ohni!

Co tady dělá Sevanna? Jaká dohoda? Ne. Bylo moc dobré vědět, že mezi Věží a Shaidy existuje nějaká dohoda, ale hlavu si kvůli tomu bude lámat později. Teď měl starosti s Min. Musí se osvobodit. Ony jí ublížily. Ta představa byla tak pochmurná, že téměř utlumila bolest. Téměř.

Znovu se dostat do prázdnoty byla dřina jako brodit se bažinou, ale nakonec byl obklopen prázdnotou a natáhl se k saidínu... Jen aby zjistil, že tam je Luis Therin stejně rychle jako on, jako dva páry rukou sápající se po něčem, co může chytit jen jeden pár.

Světlo tě spal! Rand zavrčel ve své hlavě. Světlo tě spal! Kdybys tak jen jednou pracoval se mnou místo proti mně!

Ty pracuj se mnou! odsekl Luis Therin.

Rand šokem málem pustil prázdnotu. Tentokrát nemohlo dojít k omylu. Luis Therin ho slyšel a odpověděl. Mohli bychom pracovat společně, Luisi Therine. Nechtěl s tím mužem spolupracovat. Chtěl ho dostat ze své hlavy. Byla tu však Min. A do Tar Valonu zbývalo jen několik dní cesty. Byl si jistý, že jestli ho dostanou až tam, už nikdy žádnou šanci nedostane. Nikdy.

Odpověděl mu nejistý, chápavý smích. Potom: Společně? Další smích, a tenhle byl úplně šílený. Společně, ať jsi kdokoliv. A hlas i pocit cizí přítomnosti zmizely.

Rand se zachvěl. Klečel tam, ke kaluži potu, v níž měl namočenou hlavu, přidával další, a třásl se.

Pomalu znovu sáhl po saidínu... A samozřejmě narazil na štít. Ten stejně hledal. Pomalu, velmi jemně, si hledal cestu k místu, kde se tvrdá plocha náhle měnila v šest měkkých bodů.

Měkké, řekl s funěním Luis Therin. Protože jsou tady. Udržují nárazník. Tvrdé, kdyby je zavázaly. Když jsou měkké, nemůžu udělat nic, ale kdyby je zavázaly, dokázal bych je rozvázat. Časem. Odmlčel se na tak dlouho, až si Rand myslel, že zase zmizel, a pak zašeptal: Jsi skutečný? A pak byl opravdu pryč.

Rand nesměle hmatal po štítu k šesti bodům. K šesti Aes Sedai. Časem? Kdyby ho zavázaly, což neudělaly ani jednou za... Kolik to bylo? Šest dní? Sedm? Osm? Nezáleželo na tom. Nemohl si dovolit čekat příliš dlouho. Každý den se dostával blíž k Tar Valonu. Zítra se pokusí znovu prorazit. Bylo to jako tlouci holýma rukama do kamene, ale tloukl vší silou. Zítra, až ho Erian zbičuje – byl si jistý, že to bude ona – se na ni zase usměje, a až bolest dostoupí vrcholu, bude křičet. Příštího dne se o štít jen otře, jen natolik, aby to ucítily, ale jenom to, a pak už ne, ať už ho potrestají nebo ne. Možná bude prosit o vodu. Ráno mu trochu daly, ale už měl zase žízeň. I kdyby mu dovolily pít víc než jednou denně, žebrání by odpovídalo. Jestli bude i pak v truhlici, mohl by prosit i o to, aby ho pustily ven. Myslel si, že v ní bude. Nebyla velká naděje, že by ho ven pustily dřív, než si budou úplně jisté, že se poučil. Křečovitě stažené svaly se zachvěly při představě, že další dva tři dny stráví nacpaný tady. Nemohl se vůbec pohnout, byl však unavený. Dva tři dny a budou si jisté, že je zlomený. Bude se tvářit ustrašeně a vyhýbat se pohledu do očí. Troska, kterou můžou bezpečně propustit z truhlice. Důležitější však bude, troska, kterou nebudou muset tak pozorně hlídat. A pak se třeba rozhodnou, že není potřeba, aby štít hlídalo šest Aes Sedai, nebo že by ho mohly zavázat nebo... nebo něco. Potřeboval skulinku. Cokoliv!

Byla to zoufalá myšlenka, ale uvědomil si, že se směje, a nemohl přestat. A nemohl ani přestat sahat po štítu, slepec zoufale hmatající po kusu hladkého skla.

Galina se za odcházejícími Aielankami mračila, dokud nepřekonaly návrší a nezmizely za kopcem. Jedna každá z těchto žen kromě Sevanny samotné dokázala usměrňovat, některé byly docela silné. Sevanna se nepochybně cítila v bezpečí ve společnosti asi tuctu divoženek. Zábavná představa. Tyhle divošky byly pěkně nedůvěřivá banda. Za pár dní je využije znovu, při druhé části Sevanniny „dohody". K žalostné smrti Gawyna Trakanda a větší části jeho Molodců.

Vrátila se do tábora a našla Erian pořád stát nad truhlicí s al’Thorem.

„On brečí, Galino,“ vyhrkla ohnivě. „Slyšíš ho? On bre –“ Náhle jí z očí vyhrkly slzy, prostě tam stála, tiše vzlykala a ruce zatínala do sukní.

„Pojď do mého stanu,“ řekla Galina, aby ji uklidnila. „Mám tam borůvkový čaj a dám ti na čelo studený mokrý hadr.“

Erian se přes slzy usmála. „Děkuji, Galino, ale nemůžu. Rashan a Bartol na mě budou čekat. Bojím se, že oni trpí víc než já. Nejenže cítí, jak trpím já, ale trpí, protože vědí, že já trpím. Musím je uklidnit.“ Vděčně Galině stiskla ruku a odplula.

Galina se zamračila na truhlu. Al’Thor zřejmě brečel, to, nebo se smál, a o tom ona silně pochybovala. Podívala se za Erian, která právě mizela ve stanu strážců. Al’Thor bude brečet. Do Tar Valonu jim zbývaly přinejmenším dva týdny. Odteď, ať bude Erian chtít nebo ne, bude trestán každý den ráno a večer. Až ho přivede do Bílé věže, políbí Elaidě prsten, bude mluvit, když bude osloven, a bude klečet v rohu, když o něj nebude zájem. S přimhouřenýma očima si šla vypít borůvkový čaj o samotě.

Když vstoupily do většího háje, Sevanna se obrátila k ostatním a říkala si, jak je pozoruhodné, že dokáže na stromy pomyslet tak lhostejně. Než překročila Dračí stěnu, nikdy tolik stromů neviděla. „Viděly jste všechno, co používaly, aby ho udržely?“ zeptala se a mluvila tak, aby to znělo, jako kdyby řekla „taky“ místo „všechno".

Therava se podívala na ostatní, jež přikývly. „Můžeme setkat všechno, co udělaly ony,“ potvrdila Therava.

Sevanna kývla a nahmátla malou kamennou krychličku se složitými řezbami, již nosila ve váčku. Ten zvláštní mokřiňan, jenž jí krychli dal, tvrdil, že by ji měla použít teď, když je al’Thor zajatcem. Dokud se na něj nepodívala, chtěla to udělat. Teď se rozhodla krychli zahodit. Byla vdova po náčelníkovi, který vstoupil do Rhuideanu, a po muži, který se nazýval náčelníkem, aniž vykonal návštěvu ve městě. Teď bude manželkou samotného Car’a’carna. Každý aielský oštěp bude patřit jí. Na prstě ještě cítila al’Thorův krk, kde přejela čáru, kterou vytvoří obojek, jejž mu nasadí.

„Je čas, Desaine,“ řekla.

Desaine samozřejmě překvapeně zamrkala a pak měla čas jen zaječet, než se ostatní pustily do práce. Desaine se spokojila s tím, že reptala na Sevannino postavení. Sevanna svůj čas využila lépe. Kromě Desaine stála jedna každá z přítomných žen pevně za ní a víc jí po boku.

Sevanna se velmi pozorně dívala, co ostatní moudré dělaly. Jediná síla ji fascinovala, všechny ty věci prováděné tak zázračně, tak bezpracně, a velmi důležité bylo, že bude naprosto jasné, že to, co udělaly Desaine, bylo možné provést pouze s pomocí jediné síly. Považovala za velmi pozoruhodné, že lidské tělo lze rozebrat na kusy a přitom vyteče tak málo krve.

54

Poselství

Když druhého dne Svátku světel ze slunce zbýval na obzoru jen malý kousek, ulice Cairhienu již byly plné hýřilů. Vlastně se po celou noc úplně nevyprázdní. Oslavy měly nádech posedlosti a jen málokdo si všímal muže s kudrnatým plnovousem, zachmuřenou tváří a sekerou u boku, jedoucího na vysokém ryzákovi dokonale přímými ulicemi dolů k řece. Někteří se podívali na jeho společníky. Aielové nyní byli docela běžní, ačkoliv když začaly oslavy, z ulic se vytratili, ne každý den však člověk mohl v Cairhienu zahlédnout ogiera, vyššího než jezdec na koni, a zvlášť ne ogiera se sekerou přes rameno, přičemž topor sekery byl skoro tak dlouhý, jako byl ogier vysoký. Vedle ogiera vypadal vousáč téměř vesele. Na lodích na Alguenye byly zapálené všechny lucerny – včetně lodi Mořského národa, která vyvolala tolik řečí už kvůli tomu, že vůbec připlula do Cairhienu, že tady kotvila tak dlouho a přitom se téměř nestýkala s pobřežím. Podle řečí, které Perrin zaslechl, Mořský národ neschvaloval zábavu ve městě ještě víc než Aielové, a Perrin měl dojem, že Gaul umře zděšením pokaždé, když uviděl, jak se muž a žena líbají. Jestli žena měla živůtek nebo ne, to Gaulovi nedělalo zdaleka takové starosti jako to, že se líbají tam, kde je bylo možné vidět.

Do řeky se mezi vysokými hradbami přístavu táhla dlouhá kamenná mola a u nich kotvily čluny všech velikostí a tvarů, včetně převozních prámů, na nichž se mohl přepravit jeden i padesát koní, ale Perrin na žádném neviděl víc než jednoho muže. Když se dostal k širokému plavidlu bez stěžně, šest či sedm sáhů dlouhému, uvázanému ke kamenným pacholatům, přitáhl ryzákovi otěže. Plavidlo mělo spuštěnou nakládací rampu. Na palubě seděl na obráceném koši šedovlasý tlouštík bez košile se šedovlasou ženou, která měla na náprsence šatů barevné pruhy, na kolenou.

„Chceme přes řeku,“ řekl Perrin hlasitě a snažil se dívat jenom natolik, aby viděl, jestli se dvojice rozpletla. Nerozpletla. Perrin hodil na palubu andorskou korunu a cinknutí kulaťoučké mince o palubu přimělo tlouštíka otočit hlavu. „Chceme přes řeku,“ zopakoval Perrin a pohazoval si v dlani druhým zlaťákem. Po chvíli přihodil další.

Převozník si olízl rty. „Budu muset ještě najít veslaře,“ zamumlal s pohledem upřeným na Perrinovu ruku.

Perrin si povzdechl a vytáhl z váčku další dvě mince. Vzpomínal si na dobu, kdy by mu vypadly oči, kdyby měl jen jediný takový peníz.

Převozník vyskočil, šlechtična dopadla se zaduněním na zadek. Muž se vyškrábal po rampě a funěl, že to bude jenom chvilička, můj pane, jenom chvilička. Žena se na Perrina podívala velmi káravě a odplula do přístavu s důstojností, kterou poněkud narušovalo to, že si třela pozadí. Než však došla příliš daleko, zvedla si suknice a hbitě se připojila ke skupince tanečníků poskakujících na nábřeží. Perrin zaslechl, jak se směje.

Trvalo to déle než chviličku, avšak příslib zlata očividně stačil, protože zanedlouho se převozník vrátil s dost chlapy, aby zvládli dlouhá vesla. Když plavidlo vyplulo na řeku, Perrin stál na palubě a hladil ryzáka po nose. Ještě se nerozhodl, jaké mu dá jméno. Zvíře pocházelo ze stájí Slunečního paláce. Bylo dobře okované, mělo bílé punčošky na předních nohou a vypadalo na vytrvalce, ačkoliv Tanečníkovi se rovnat nemohlo.

Na jedné straně měl pod podpínkou zasunutý nenapjatý dvouříčský luk a vepředu mu na vysokém sedle visel toulec šípů, vyvažující dlouhý, úzký a úhledně zabalený ranec na druhé straně. Randův meč. Faile balík zavázala a beze slova mu jej předala. Když si uvědomil, že ho nepolíbí, a obrátil se k odchodu, něco řekla.

„Jestli padneš,“ zašeptala, „převezmu tvůj meč.“

Nebyl si jistý, jestli chtěla, aby ji slyšel. Její pach tvořila taková změť, že se v tom vůbec nevyznal.

Věděl, že by se měl soustředit na to, co má v úmyslu, ale Faile se mu pokaždé nenápadně vkradla do myšlenek. V jednu chvíli si byl jist, že chtěla ohlásit, že pojede s ním, a srdce se mu stáhlo. Perrin tušil, že kdyby to byla udělala, nedokázal by jí to odmítnout – ani tohle, ani cokoliv jiného po tom, jak moc jí ublížil – ale před sebou měl šest Aes Sedai a krev a smrt. Perrin věděl, že kdyby Faile zemřela, zešílel by. Tahle chvíle nastala, když Berelain prohlásila, že při tomto honu povede svou mayenerskou okřídlenou gardu. Naštěstí chvíle rychle pominula, byť zvláštním způsobem.

„Jestli opustíš město, které ti Rand al’Thor svěřil do rukou,“ prohlásil tiše Rhuark, „kolik řečí z toho povstane? Jestli pošleš všechny svoje oštěpy, kolik řečí? Co vzroste s těch příběhů?“ Znělo to jako rada, ale zase ne tak docela. V hlase kmenového náčelníka se ozývalo něco, díky čemu to bylo mnohem silnější.

Berelain se na něj zadívala, byla cítit umíněností, a hlavu držela vysoko zdviženou. Umíněnost pomalu vyprchala a ona zamumlala: „Občas si myslím, že je tu příliš mnoho mužů, kteří mohou...“ Slyšet to mohl jenom Perrin. S úsměvem promluvila nahlas, podivuhodně královským tónem. „To je moudrá rada, Rhuarku. Myslím, že ji poslechnu.“

Nejpozoruhodnější však byl způsob, jak se jejich pachy prolínaly, Rhuarkův a její. Perrinovi připomínali vlka a dospívající štěně. Shovívavý otec milující svou dceru a ona jej, ačkoliv ji občas musí štípnout do nosu, aby se chovala slušně. Důležitější však bylo, že Perrin viděl, jak se Faile z očí vytrácí odhodlání. Co si počne? Dožije-li se toho, že ji znovu uvidí, co si počne?

Zpočátku dělali hrubě oblečení veslaři, občas dokonce bez košil, drsné vtipy, nijak nepřátelské, o tom, jak zlato rozhodně nestojí za to, co si nechávají ujít. Jak po palubě přecházeli sem a tam s vesly, smáli se a každý prohlašoval, že tancovali nebo se líbali s urozenou dámou. Jeden vytáhlý hubený chlapík s velkou bradou dokonce tvrdil, že měl na koleni tairenskou šlechtičnu, než přišel na Manalovo zavolání, ale nikdo mu nevěřil. Perrin rozhodně ne. Tairenští muži se jedním okem podívali na to, co se děje, a po hlavě se vrhli do oslavování. Tairenské ženy se na to jedním okem podívaly a zavřely se doma se strážnými u dveří.

Smích a vtipy dlouho nevydržely. Gaul stál co možná nejblíž středu prámu a mírně vytřeštěné oči upíral na protější břeh, navíc stál málem na špičkách, jako by byl připravený skočit. Bylo to samozřejmě jenom kvůli vodě okolo, ale veslaři to nemohli vědět. A Loial, opírající se o sekeru s dlouhým toporem, již našel ve Slunečním paláci, s čepelí, připomínající čepel obrovské dřevorubecké sekery, zdobně cizelovanou, stál jako socha a jeho široký obličej vypadal jako vytesaný ze žuly. Převozníci zavřeli pusu a dřeli se s vesly, co měli sil. Na pasažéry se skoro nepodívali. Když přívoz konečně přirazil ke kamennému molu na západním břehu Alguenyi, Perrin dal majiteli – když se nad tím zamyslel, tak doufal, že je to majitel – zbytek zlata a navíc hrst stříbrňáků, aby je rozdal veslařům, aby je odměnil za to, že je Loial s Gaulem tak vyděsili. Tlouštík si peníze vzal, odskočil a uklonil se přes svůj objem tak hluboko, že se hlavou málem dotkl kolen. Gaul s Loialem možná nebyli jediní s děsivým výrazem.

Za nábřežím stály obrovské budovy bez oken, obklopené dřevěným lešením. Kámen byl zčernalý a na mnoha místech ležely hromady rumu. Sýpky byly vypáleny před nějakým časem při pouličních nepokojích a teprve se začínaly opravovat, avšak v ulicích lemujících sýpky a stáje, skladiště a ohrady pro vozy, nebylo živé duše. Jeden každý z těch, kdo tu obvykle pracovali, byl ve městě. V dohledu nebyl nikdo, teprve po nějaké době vyjeli z boční ulice dva muži.

„Jsme připravení, pane Aybaro,“ hlásil Havien Nurelle dychtivě. Růžovolící mladík, o hodně vyšší než jeho společník, vypadal v červeně omalovaném kyrysu a přilbě s dlouhým červeným pérem vyfintěně. Dokonce byl cítit dychtivostí a mládím.

„Už jsem si skoro myslel, že nepřijedete,“ zamumlal Dobraine. Byl bez přilby, měl ocelí vyztužené rukavice a otlučený kyrys, na němž byly pozůstatky kdysi bohatého zlacení. Podíval se na Perrina a dodal: „Pod Světlem, nemyslel jsem to neuctivě, urozený pane Aybaro.“

„Čeká nás daleká cesta,“ řekl Perrin a otočil ryzáka. Kliďas? Co si počne s Faile? Randova potřeba se mu zahryzla pod kůži. „Mají na nás teď čtyři dny.“ Pobodl koně patami a kliďas vyrazil rovnoměrným krokem. Dlouhý hon, nebylo by vhodné zchvátit koně. Ani Loial, ani Gaul neměli potíže s nimi udržet krok.

Nejširší z rovných ulic se náhle změnila v Tarvalonskou silnici – cairhienskou Tarvalonskou silnici, neboť byly i další – široký pás udusané hlíny, vinoucí se severozápadním směrem mezi zalesněnými pahorky, nižšími než byly ty, na nichž stálo město. Po míli cesty se k nim v lese připojily dvě stovky mužů z mayenerské okřídlené gardy a pět set ozbrojenců rodu Taborwin, všichni na nejlepších koních, jaké našli.

Mayenerové měli všichni červené kyrysy a barbuty, které jim kryly i šíji, a na kopích měli červené fábory. Mnoho z nich se tvářilo dychtivě jako Nurelle. Menší Cairhieňané měli kyrysy a kapalíny jako otevřené zvony, takže byly vidět tvrdé tváře, přilby i kyrysy však měli často zprohýbané. Na kopí neměli ozdoby, ačkoliv tu a tam se na krátké tyčce objevoval tuhý čtverec látky, modrý se dvěma stříbrnými kosočtverci, Dobrainův con, označující důstojníky či menší pány rodu Taborwin. Z nich se žádný dychtivě netvářil, jen zachmuřeně. Oni už viděli boj. V Cairhienu tomu říkali „vidět vlka".

Perrinovi z toho bylo do smíchu. Čas na vlky ještě nepřišel.

Bylo již skoro poledne, když z lesa vyklusal malý hlouček Aielů a seběhl ze svahu na silnici. Vedle Rhuarka klusaly dvě Děvy, Nandera, a jak si Perrin po chvíli uvědomil, Sulin. V cadin’soru vypadala docela jinak, bílé vlasy měla ostříhané na ježka, jen na temeni zůstal delší pramen. Vypadala... přirozeně... což se jí v livreji nikdy nepodařilo. Přišly s nimi Amys a Sorilea s loktušemi přehozenými přes lokty, chřestící náramky a náhrdelníky ze zlata a slonoviny. Na svahu si držely bachraté suknice, ale ostatním bez problémů stačily.

Perrin sesedl a šel s nimi v čele před ostatními. „Kolik?“ bylo vše, co řekl.

Rhuark se podíval na Gaula a Loiala, kráčející v předsunutém zástupu vedle Dobraina a Nurelleho na koních. Možná dokonce ani Perrin by na takovou vzdálenost nic nezaslechl, přes klapání kopyt, cinkání postrojů a vrzání sedel, Rhuark nicméně mluvil potichu. „Pět tisíc mužů z různých společenstev, o něco víc než pět. Nemohl jsem jich přivést moc. Timolan má už tak podezření, že s ním nepůjdu proti Shaidům. Obávám se, že jestli se rozšíří zpráva, že Aes Sedai drží Car’a’carna, bezútěšnost nás spolkne všechny.“ Nandera a Sulin zároveň hlasitě zakašlaly, zamračeně se na sebe podívaly a Sulin, celá rudá, odvrátila zrak. Rhuark po nich hodil pohledem – byl cítit rozčilením – a zamumlal: „Taky mám skoro tisíc Děv. Kdybych nezaťal pěst, přiběhly by za mnou snad všecky s pochodní, aby světu ohlásily, že Rand al’Thor je v nebezpečí.“ Náhle mu ztvrdl hlas. „Každá Děva, kterou přistihnu, jak nás sleduje, zjistí, že jsem myslel vážně, co jsem řekl.“

Sulin a Nandera zrudly, ruměnec na sluncem osmahlých tvářích působil překvapivě.

„Já –“ začaly obě zároveň. Znovu si vyměnily zamračené pohledy a Sulin odvrátila zrak s tváří ještě nachovější. Perrin si nevzpomínal, že by se Bain a Chiad, jediné dvě Děvy, které skutečně znal, pořád tak červenaly. „Slíbila jsem,“ procedila Nandera škrobeně, „a každá Děva dala slovo. Stane se, jak náčelník velí.“

Perrin si zakázal ptát se, co je to bezútěšnost, právě jako se nezeptal, jak Rhuark dostal Aiely přes Alguenyu bez přívozu, když voda, kterou nedokázali překročit suchou nohou, byla jediná věc na světě, která Aiela dokázala zarazit. Velmi rád by to věděl, ale odpověď nebyla důležitá. Šest tisíc Aielů, pět set Dobrainových ozbrojenců a dvě stě mužů okřídlené gardy. Proti šesti Aes Sedai, jejich strážcům a asi pěti stovkám strážných by to mělo stačit. Jenomže. Aes Sedai držely Randa. Když mu položí nůž na krk, odváží se někdo zvednout ruku?

„Jsou tu taky devadesát čtyři moudré,“ připojila Amys. „Ty nejsilnější v jediné síle.“ Tohle vyslovila váhavě – Perrin měl dojem, že aielské ženy jen nerady přiznávají, že mohou usměrňovat – ale ona pokračovala. „Nepřivedly bychom jich tolik, ale všechny chtěly jít.“ Sorilea si odkašlala a tentokrát se zapýřila Amys. Zeptá se na to Gaula. Aielové se tolik lišili od lidí, které znal. Zřejmě se začínají červenat, když zestárnou. „Sorilea nás vede,“ dokončila Amys a starší žena si odfrkla, znělo to nesmírně spokojeně. Rozhodně byla cítit spokojeně.

Perrin se zarazil jenom tak tak, aby nepotřásal hlavou. Co věděl o jediné síle, se dalo nacpat do náprstku a ještě by zbylo místo na tlustý palec, ale viděl, co dokážou Verin a Alanna, a viděl plamínek, který udělala Sorilea. Jestli patřila k nejsilnějším mezi moudrými, tak si nebyl jist, zda těch šest Aes Sedai nezabalí všech čtyřiadevadesát moudrých do rance. V této chvíli by však neodehnal ani myš polní.

„Musejí mít náskok tak sedmdesát osmdesát mil,“ řekl. „Možná dokonce sto, jestli hodně spěchají. Musíme jet, jak nejrychleji to půjde.“ Když znovu nasedal, Rhuark a ostatní Aielové už klusali zpátky na kopec. Perrin zvedl ruku a Dobraine dal jezdcům znamení, že se jede dál. Perrina ani nenapadlo, proč muži, kteří byli dost staří, aby mohli být jeho otcem, a ženy dost staré na jeho matku, muži a ženy uvyklí velení, vlastně poslouchají jeho.

Uvažoval však, staral se kvůli tomu, jak rychle se dokážou pohybovat. Aielové v cadin’sorech udrží krok s koňmi, to věděl, přesto si nejdřív dělal hlavu kvůli moudrým v sukních, některé byly stejně staré jako Sorilea. Sukně nesukně, bílé vlasy nebílé vlasy, dokázaly jít stejně rychle jako ostatní, udržely krok se zvířaty a přitom v malých hloučcích rozmlouvaly.

Silnice vepředu byla prázdná, během Svátku světel a pár dní před ním nikdo necestoval, pokud neměl tak naléhavé záležitosti k vyřízení jako Perrin. Slunce šplhalo k nadhlavníku a kopce byly stále nižší. Než se za soumraku utábořili, Perrin odhadl, že urazili asi pětatřicet mil. Dobrá denní cesta. O polovinu víc, než zvládnou Aes Sedai, pokud by nechtěly zabít spřežení ve vozech. Už si nedělal starosti, jestli je dokážou dohonit předtím, než dorazí do Tar Valonu, jenom s tím, co udělá, až je dohoní.

Ležel v pokrývkách, hlavu měl opřenou o sedlo, a usmíval se na ubývající čtvrtku měsíce. Kdyby byly aspoň nějaké mraky, noc by nebyla zdaleka tak jasná. Byla dobrá noc pro lov. Dobrá noc pro vlky.

V duchu vytvořil obraz. Kosmatý mladý divoký býk, s rohy lesknoucími se v ranním sluníčku jako leštěný kov. Palcem obtáhl sekeru ležící vedle něj, s ošklivě zakřivenou čepelí a ostrým hrotem. Ocelové rohy Mladého býka. Takhle ho vlci nazývali.

V duchu se volně toulal, vyslal svůj obraz do noci. Kolem budou nějací vlci a ti budou vědět o Mladém býkovi. Zpráva o člověku, jenž je schopen mluvit s vlky, musela krajem proběhnout jako závan větru. Slýchal příběhy od uprchlíků, kteří přicházeli do Dvouříčí. Ti zase slyšeli příběhy o mužích měnících se ve vlky, příběhy, jimž věřil jen málokdo, příběhy, jež se vyprávěly pro pobavení dětí. Tři lidé však tvrdili, že znali muže, kteří se stali vlky a běhali s nimi po lesích, a i když podrobnosti Perrinovi nepřipadaly správné, znepokojený způsob, jakým se dva z nich vyhýbali pohledu do jeho žlutých očí, byl jistým potvrzením pravdivosti jejich slov. Ti dva, žena z Tarabonu a muž z Almothské pláně, by za noci ani za nic nevyšli ven. Taky mu z nějakého důvodu pořád dávali česnek, který Perrin s chutí pojídal. Už se však nesnažil najít další takové, jako byl sám.

Cítil vlky a začínala k němu přicházet jejich jména. Dva měsíce a Lesní požár a Starý jelen, a do hlavy mu proudily tucty dalších. Nebyla to jména jako taková, nýbrž představy a pocity. Mladý býk byl na vlky ještě velmi jednoduché jméno. Dva měsíce ve skutečnosti znamenaly tmou zahalené jezero, hladké jako led, ve chvíli, než se zvedne větřík, s příchutí podzimu ve vzduchu, kdy jeden měsíc v úplňku visí na obloze a druhý se odráží ve vodě tak dokonale, že se nedá poznat, který z nich je pravý. A to bylo ořezané až na kost.

Nějakou dobu si jenom vyměňovali jména a pachy. Pak si Perrin pomyslel: Hledám lidi, kteří jsou přede mnou. Aes Sedai a muže, s koňmi a vozy. Tedy, přesně tohle si nepomyslel, to dá rozum, stejně jako Dva měsíce nebyl jen dva měsíce. Lidé byli „dvounožci“ a koně „tvrdotlapí čtyřnožci". Aes Sedai byly „dvounožky, které se dotýkají větru, co pohybuje sluncem a rozdmýchává oheň". Vlci neměli oheň rádi a na Aes Sedai si dávali pozor ještě víc než na obyčejné lidi. Udivovalo je, že nepozná Aes Sedai. Oni brali jejich schopnosti za stejně dané jako to, že Perrin dokáže najít po čichu bílého koně ve stádě vraníků, tedy rozhodně nic, co by stálo za zmínku, a rozhodně nic, co by se dalo jasně vysvětlit.

V hlavě jako by mu noční obloha zavířila, náhle se klenula nad táborem s vozy, stany a ohni. Nevypadaly úplně správně – vlkům na lidech zrovna moc nezáleželo, takže vozy a stany působily matně a táborové ohně nebezpečně hučely a koně vypadali chutně – a tohle přecházelo z vlka na vlka, než se obraz dostal až k Perrinovi. Tábor byl větší, než Perrin čekal, ale Lesní požár neměla nejmenší pochybnosti. Její smečka právě teď obcházela širokým obloukem místo, kde byly „dvounožky, které se dotýkají větru, co pohybuje sluncem a rozdmýchává oheň". Perrin se pokoušel zjistit, kolik jich je, ale vlci neměli pro čísla pochopení. Kolik věcí kde je si sdělovali tím, že ukázali, kolik jich viděli, a jakmile Lesní požár a její smečka vycítily Aes Sedai, nehodlaly se přiblížit.

Na Jak daleko? dostal lepší odpověď, zase přecházela z vlka na vlka, i když si ji musel rozluštit. Lesní požár tvrdila, že by mohla zaběhnout na kopec, kde se zatrpklý vlk jménem Půlocas a jeho smečka krmili na jelenovi, a měsíc by se přitom pohyboval takhle daleko po obloze a pod tímhle úhlem. Půlocas se mohl dostat ke Králičímu nosu – očividně velmi mladému a zuřivému samci – a měsíc by se zatím posunul takhle daleko pod jiným úhlem. A tak dál, až se to dostalo ke Dvěma měsícům. Dva měsíce zachovával důstojné mlčení, vhodné pro starého samce s nosem víc bílým než šedým. On a jeho smečka byli od Perrina asi míli a bylo by urážlivé myslet si, že nevědí přesně, kde sedí.

Perrin si to přebral, jak nejlíp mohl, a přišel s číslem šedesát či sedmdesát mil. Zítra dokáže poznat, jak rychle se k nim blíží.

Proč? To byl Půlocas, jméno se předávalo spolu s pachem.

Perrin zaváhal, než odpověděl. Tohohle se děsil. Měl k vlkům stejný vztah jako k lidem z Dvouříčí. Mají v kleci Stínobijce, pomyslel si nakonec. Takhle vlci nazývali Randa, ale Perrin netušil, jestli Randa považují za důležitého.

Zděšení, které mu zaplnilo mysl, jako odpověď stačilo, avšak noc vzápětí naplnilo vytí, vzdálené i blízké, vytí naplněné hněvem a strachem. V táboře začali koně ustrašeně řičet a podupávat, jak se vzpírali proti provazům. Muži je honem běželi uklidnit a další vyhlíželi do tmy, jako by čekali, že se na jejich zvířata vrhne velká smečka.

Přijdeme, odpověděl Půlocas nakonec. Jenom to, a pak odpovídaly další, smečky, s nimiž Perrin mluvil, a smečky, které jenom mlčky poslouchaly dvounožce, který uměl mluvit, jako mluví vlci. Přijdeme. Nic víc.

Perrin se obrátil a usnul a zdálo se mu, že je vlk běžící nekonečnou pahorkatinou. Příštího rána nebylo po vlcích ani stopy – dokonce ani Aielové nehlásili, že by nějakého zahlédli – ale Perrin je cítil, bylo jich několik set a další byli na cestě.

Země se v příštích čtyřech dnech srovnala do zvlněné pláně, kde si nejvyšší pahorek málem nezasloužil název kopec, aspoň ne ve srovnání s tím, čím projížděli za Alguenyou. Les prořídl a přešel v louky, tráva byla hnědá a spálená, jen tu a tam se objevilo pár stromů. Řeky a potoky, které přecházeli, málem ani nesmočily koňům kopyta, a ani předtím, než se smrskly na úzké proužky protékající v korytech z vysušeného bláta a kamení, skoro nestály za řeč. Vlci Perrinovi každou noc hlásili, co mohli, o Aes Sedai vepředu, což nebylo moc. Smečka, kterou vedla Lesní požár, Aes Sedai hezky z dálky sledovala. Ale jedna věc začala být zřejmá. Perrin každého dne urazil tolik, co první den, a pokaždé ukousl deset mil z náskoku, který Aes Sedai měly. Ale až je dožene, co pak?

Než se každou noc ozvali vlci, Perrin se posadil k Loialovi a tiše spolu rozmlouvali a pokuřovali fajfku. Perrin chtěl hlavně mluvit o tom, co udělají, až Aes Sedai dohoní. Dobraine si očividně myslel, že by měli zaútočit a padnout, když budou dělat, co jen půjde. Rhuark jenom řekl, že musí počkat, aby viděl, nač slunce zítra posvítí, a že všichni muži se musí probudit ze sna, což se moc nelišilo od toho, co říkal Dobraine. Loial byl možná na ogiera mladý, ale pořád mu bylo devadesát. Perrin měl tušení, že Loial přečetl víc knih, než on sám kdy viděl, a často přišel s nějakou překvapivou informací o Aes Sedai.

„Existuje několik knih o tom, jak Aes Sedai zacházejí s muži, kteří umějí usměrňovat.“ Loial se přes fajfku zamračil. Hlavička jeho fajfky, s vyřezávanými lístky, byla velká jako obě Perrinovy pěsti. „Elora, dcera Amar, dcery Couřiny, napsala Muže ohně a ženy vzduchu za prvních dní vlády Artuše Jestřábí křídlo. A Ledar, syn Shandina, syna Koimalova, napsal Spis o mužích, ženách a jediné síle mezi lidmi teprve asi před třemi sty lety. Tihle dva jsou, myslím, nejlepší. Zvlášť Elora, psala ve stylu... Ne, zkrátím to.“ Perrin o tom pochyboval. Stručnost se mezi Loialovými přednostmi vyskytovala zřídkakdy, když mluvil o knížkách. Ogier si odkašlal. „Podle věžového práva musí být muž dopraven do Věže k soudu, než ho zkrotí.“ Loial chvíli divoce stříhal ušima a zachmuřeně věšel dlouhé obočí, ale pak Perrina poplácal po rameni, aby ho utěšil. „Neumím si představit, že by to chtěly udělat, Perrine. Slyšel jsem, jak mluvily o tom, že ho budou ctít, a on je Drak Znovuzrozený. Ony to vědí.“

„Ctít?“ opáčil Perrin tiše. „Možná ho nechají spát v hedvábí, ale vězeň je pořád vězeň.“

„Jsem si jistý, že s ním zacházejí slušně, Perrine. Jsem si tím jistý.“ Ogier rozhodně nemluvil s jistotou a jeho vzdech zněl jako vítr v údolí. „A dokud nedorazí do Tar Valonu, je v bezpečí. Elora a Ledar – a ještě několik dalších spisovatelů – se shodují v tom, že na zkrocení muže je třeba třinácti Aes Sedai. Já ale pořád nechápu, jak ho chytily.“ Obracel obrovskou hlavu v otevřeném údivu. „Perrine, Elora i Ledar říkají, že když Aes Sedai najdou muže s velikou silou, vždycky se jich sejde třináct, aby ho lapily. Ách, zapsali příběhy o čtyřech či pěti z nich a oba se zmiňují o Caraighan – vlekla jednoho muže do Věže skoro dva tisíce mil poté, co zabil oba její strážce – ale... Perrine, psali i o Jurianovi Kamenném luku a Guairu Amalasanovi. O Raolinovi Zhoubci Temného a taky Davianovi, ale starosti mi dělají ostatní.“ Tihle čtyři byli kdysi dávno, před příchodem Artuše Jestřábí křídlo, nejmocnější mezi muži, kteří si říkali Drak Znovuzrozený. „Juriana Kamenný luk se pokusilo chytit šest Aes Sedai a on tři zabil a zbytek chytil sám. Šest se jich pokusilo chytit Amalasana, jednu zabil a dvě další utišil. Rand je určitě stejně silný jako Kamenný luk nebo Amalasan. Je jich před námi opravdu jenom šest? Hodně by to vysvětlovalo.“

Možná ano, Perrina to však neuklidnilo. Třináct Aes Sedai by mohlo odrazit útok, který by mohl Perrin podniknout, i bez jejich strážců a strážných. Třináct Aes Sedai by mohlo vyhrožovat, že Randa zkrotí, jestli Perrin zaútočí. Určitě by to neudělaly – věděly, že Rand je Drak Znovuzrozený, věděly, že tu musí být pro Poslední bitvu – mohl to však Perrin riskovat? Kdo věděl, proč Aes Sedai dělají cokoliv? Nikdy se nedokázal přimět uvěřit i těm Aes Sedai, které se snažily tvářit jako přítelkyně. Vždycky měly svá tajemství, a jak si mohl být muž jistý, když je cítil, jak mu chodí za zády, ať už se mu do obličeje usmívaly sebevíc? Kdo mohl říci, co nějaká Aes Sedai udělá?

Pravdou bylo, že Loial nevěděl moc, co by mohlo pomoci, až přijde ten den, a kromě toho ho mnohem víc zajímalo povídání o Erith. Perrin věděl, že u Faile nechal dva dopisy, jeden adresovaný své matce a druhý Erith, aby je doručila, až to půjde, pokud by se mu něco stalo. Přičemž se Loial mohl přetrhnout, jak ji ujišťoval, že se nic takového nestane. Vždycky si dělal hrozné starosti, když někomu způsobil starosti. Perrin taky zanechal dopis pro Faile. Amys ho odnesla a nechala u moudrých, které zůstaly v táboře.

„Je tak krásná,“ zamumlal Loial s pohledem upřeným do noci, jako by ji viděl před sebou. „Má tak jemný obličej, přitom ale silný. Když se jí podívám do očí, jako bych neviděl nic jiného. A její uši!“ Náhle sám prudce zastříhal ušima a rozkašlal se. „Prosím,“ zalapal po dechu, „zapomeň, že jsem se zmínil... Neměl jsem mluvit o... Však víš, že nejsem hrubec, Perrine."

„Už jsem na to zapomněl,“ odrušil Perrin chabě. Její uši?

Loial chtěl vědět, jaké to je být ženatý. Ne že by se chtěl nějak rychle ženit, jak rychle dodal. Byl ještě příliš mladý a nebyl připravený vést usedlý život a neopouštět domovskou državu, kromě návštěvy v jiné, na čemž bude jeho žena jistě trvat. Byl jenom zvědavý, nic víc než to.

A tak Perrin mluvil o svém životě s Faile, jak ho přesadila do jiné půdy dřív, než si to uvědomil. Kdysi bývalo jeho domovem Dvouříčí, nyní byl jeho domov tam, kde byla Faile. Při pomyšlení na to, že čeká, zrychlil krok. V její přítomnosti se v místnosti rozsvítilo, a když se usmála, všechny potíže ustoupily. Ovšem, nemohl mluvit o tom, jak se mu při pomyšlení na ni rozpálí krev nebo jak se mu při pohledu na ni rozbuší srdce – neslušelo by se to – a rozhodně se nehodlal zmiňovat o potížích, které mu dělala. Co měl dělat? Byl opravdu připravený kleknout na kolena, ale železné semínko umíněnosti v něm vyžadovalo, aby ona nejdřív pronesla to slovíčko. Kdyby tak jen řekla, že chce, aby věci byly jako dřív.

„A co její žárlivost?“ zeptal se Loial, a teď se rozkašlal Perrin. „Jsou takové všechny ženy?“

„Žárlivost?“ opáčil Perrin důrazně. „Faile není žárlivá. Kde jsi na to přišel? Ona je dokonalá.“

„Ovšemže je,“ vydechl Loial mdle a upíral oči na svou fajfku. „Nemáš ještě nějaký dvouříčský tabák? Mně už zbývá jenom nějaké ostré cairhienské listí.“

Kdyby šlo všechno tak hladce, cesta by byla v podstatě klidná, přestože to bylo pronásledování. Ve zvlněné krajině nepotkali živou duši. Slunce bylo jako roztavené zlato, vzduch byl rozpálený jako v peci a na bezmračné modré obloze často kroužila káňata. Vlci, kteří nechtěli, aby se jim lidé courali po revíru, naháněli jeleny k silnici v takovém počtu, že jich bylo dokonce víc, než potřebovala i tak početná skupina, a nebylo ani vzácným jevem vidět pyšného jelena se svými laněmi a několika špičáky stát klidně u cesty, všem jasně na dohled. Existovalo však jedno staré rčení: „Jediný úplně klidný člověk je člověk bez pupku.“

Ciarhieňané samozřejmě nebyli z Aielů nadšení, často se na ně mračili nebo nad nimi otevřeně ohrnovali nos. Dobraine nejednou zamumlal něco o tom, že jsou proti přesile dvanáct na jednoho.

Vážil si jejich bojové zdatnosti, ale jistým způsobem si takové nebezpečné vlastnosti vážíte i u smečky vzteklých vlků. Aielové se nemračili ani neohrnovali nos, prostě dávali jasně najevo, že Cairhieňané nestojí za pozornost. Perrina by nijak nepřekvapilo, kdyby se jeden z nich pokusil projít skrz některého Cairhieňana, protože by prostě odmítal připustit, že tam je. Rhuark říkal, že žádné potíže nebudou, dokud si zabijáci stromů s něčím nezačnou. Dobraine tvrdil, že žádné potíže nebudou, pokud se mu ti divoši nebudou plést do cesty. Perrin by byl měl rád jistotu, že se nezačnou zabíjet ještě předtím, než vůbec zahlédnou Aes Sedai držící Randa.

Doufal, že by Mayenerové mohli tvořit mezi těmito dvěma skupinami jakýsi most, ačkoliv občas se přistihl, že toho lituje. Vojáci v červených kyrysech dobře vycházeli s menšími muži v prosté zbroji – a Mayenerové také dobře vycházeli s Aiely. Kromě v aielské válce, Mayenerové s Aiely nikdy nebojovali. Dobraine se docela spřátelil s Nurellem, často se dělili o večeři, a Nurelle začal pokuřovat s různými Aiely. Zvláště s Gaulem. A z toho vzcházely potíže.

„Mluvil jsem s Gaulem,“ prohodil Nurelle dost nesměle. To bylo čtvrtého dne cesty a on přijel od Mayenerů a zařadil se vedle Perrina v čele zástupu. Perrin poslouchal jen na půl ucha. Lesní požár dovolila jednomu z mladších vlků své smečky připlížit se blíž k Aes Sedai, když ráno vyrážely na cestu, a on Randa nespatřil. Každý vlk zřejmě věděl, jak Stínobijec vypadá. Přese všechny nedostatky toho, co Ranní oblaka viděl, měly všechny vozy až na jeden plátěnou střechu na obručích. Rand byl nejspíš na některém voze a v mnohem větším pohodlí než Perrin, jemuž se po krku řinul pot. „Vyprávěl mi o bitvě u Emondovy Role,“ pokračoval Nurelle, „a o tvém dvouříčském tažení. Urozený pane Aybaro, byl bych velice poctěn, kdybych o těch bitvách slyšel od tebe.“

Perrin se prudce narovnal v sedle a pořádně se na chlapce vedle sebe podíval. Ne, nebyl to chlapec, i když měl růžové tvářičky a upřímnou tvář. Nurelle byl určitě aspoň tak starý jako sám Perrin. Ale byl cítit nadšením, lehce se chvěl... Perrin málem zasténal. Tenhle pach znal od chlapců doma, ale aby ho uctíval jako hrdinu muž jeho vlastního věku, bylo málem víc, než dokázal unést.

Kdyby však tohle bylo nejhorší, vůbec by mu to nevadilo. Čekal, že se Aielové s Cairheiňany nebudou milovat. Měl čekat, že mladý muž, který nikdy nebyl v boji, bude vzhlížet k někomu, kdo bojoval s trolloky. Starosti mu dělaly věci, které nemohl předvídat. Nepředvídatelné vás mohlo kousnout do kotníku, když jste to nejméně čekali, a on si nemohl dovolit ani nejmenší rozptýlení.

Až na Gaula a Rhuarka měl kolem spánků každý Aiel uvázaný pruh červené látky s černobílým kotoučem na čele. Perrin je viděl v Cairhienu a v Caemlynu, ale teprve teď se zeptal Gaula a potom Rhuarka, jestli to je označení siswai’aman, o nichž Rhuark mluvil, a oba se snažili předstírat, že nevědí, o čem Perrin mluví, jako by ty červené pásky u pěti tisícovek mužů neviděli. Perrin se dokonce zeptal muže, jenž byl zřejmě ve velení pod Rhuarkem, Uriena, Reyna z klanu Dvě věže, s nímž se Perrin setkal kdysi dávno, ale Urien zřejmě taky nerozuměl. No, Rhuark řekl, že může přivést pouze siswai’aman, takže tak na ně Perrin myslel, i když netušil, co to znamená.

Věděl však, že by mohlo dojít ke značným potížím mezi siswai’aman a Děvami. Když se někteří muži dívali na Děvy, zachytil Perrin závan žárlivosti. Když se některé Děvy dívaly na siswai’aman, jejich pach mu připomínal vlčici, jež se krčí nad mrtvolou jelena a nehodlá k němu pustit nikoho ze smečky, i kdyby se měla vším tím masem udávit. Neuměl si představit proč, ale bylo to tu, a ostré.

Tohle se možná časem vyřeší. Jiné věci byly jisté. První dva dny po odchodu z města Sulin i Nandera popošly dopředu obě, kdykoliv Rhuark řekl něco ohledně Děv. Sulin pokaždé couvla, celá rudá, ale příště tam byla zas, a pokaždé. Druhého večera, když byl postaven tábor, se pokusily navzájem zabít holýma rukama.

Aspoň tak to Perrinovi připadalo, kopaly do sebe, tloukly do sebe pěstmi, třískaly sebou o zem a kroutily si pažemi, až si byl Perrin jist, že praskne nějaká kost – až se té, která byla v nevýhodě, podařilo osvobodit švihem či ranou. Rhuark ho zarazil, když se je pokusil zastavit, a tvářil se překvapeně, že to vůbec chce udělat. Seběhlo se hodně Cairhieňanů a Mayenerů, dívali se a uzavírali sázky, ale jediný Aiel se na souboj nepodíval, dokonce ani moudré ne.

Nakonec Sulin přimáčkla Nanderu k zemi s oběma rukama bolestně zkroucenýma za zády. Popadla Nanderu za vlasy a třískala jí hlavou o zem, až upadla do bezvědomí. Dlouhou dobu tam starší žena stála a dívala se na poraženou. Pak si Sulin přehodila bezvládnou Nanderu přes rameno a odpotácela se s ní.

Perrin usoudil, že odteď bude mluvit Sulin, tak tomu ale nebylo. Pořád byla tady, ale potlučená Nandera odpovídala na Rhuarkovy otázky a přebírala velení, zatímco stejně potlučená Sulin mlčela, a když Nandera Sulin požádala, aby něco udělala, ta bez váhání poslechla. Perrin se mohl jen škrábat na hlavě a uvažovat, jestli skutečně viděl boj skončit tak, jak to vypadalo.

Moudré vždy kráčely v různě velkých skupinkách, jejichž členky se neustále vyměňovaly. Koncem prvního dne si Perrin uvědomil, že všechno to přebíhání se doopravdy soustřeďuje kolem dvou žen, Soriley a Amys. Koncem druhého dne si byl jistý, že obě trvají na naprosto odlišných hlediscích. Všechny moudré se hrozně mračily a chmuřily. Amys začala ustupovat pomaleji a méně se červenala. Když se Rhuark občas podíval na svou ženu, byl cítit úzkostí, jenomže to byla jediná známka toho, že vůbec něco viděl. Při stavbě třetího tábora Perrin zpola čekal, že uvidí souboj Sulin a Nandery, zopakovaný moudrými.

Místo toho si ženy vzaly měch s vodou, poodešly stranou, posadily se na zem a sundaly si přeložené šátky, které jim držely vlasy. Perrin je pozoroval v měsícem prozářené noci, dokud si neodešel lehnout, ale držel se dost daleko, aby nic ani náhodou nezaslechl, ony však jenom popíjely vodu a hovořily. Příštího rána se zbytek moudrých stále přeskupoval sem a tam, ale než dlouhý zástup urazil tři míle, Perrin si uvědomil, že se všechno soustředí kolem Soriley. Občas s Amys zašly na kraj cesty, aby si promluvily, ale už se nikdo nemračil. Kdyby byly vlky, Perrin by byl řekl, že vyzyvatel vůdce smečky byl poražen, podle jejich pachů však nyní Sorilea přijímala Amys téměř jako sobě rovnou, což se k vlkům vůbec nehodilo.

Sedmého dne na cestě, když dopoledne projížděli pod již pálícím sluncem, si lámal hlavu, jaké překvapení mu Aielové připraví příště, lámal si hlavu, jestli se Aielové a Cairhieňané budou od sebe držet dál ještě další den, a co asi udělá, až za tři čtyři dny dohoní Aes Sedai.

Všechno zmizelo při poselství od Půlocasa. Objevila se velká skupina mužů – a možná i žen, vlci měli občas problémy rozlišit lidské samce od samic – jen pár mil na západ a rychle mířila stejným směrem jako Perrin. Právě letmý obraz dvou praporců, za nimiž skupina jela, Petřina zburcoval.

Okamžitě byl obklopen lidmi, přihnali se Dobraine a Nurelle, Rhuark a Urien, Nandera a Sulin, Sorilea a Amys. „Jeďte dál,“ nařídil jim a otočil Kliďase k západu. „Možná potkáme pár přátel, kteří se k nám přidají, ale nesmíme ztrácet čas.“

Oni poslechli, ale nenechali ho jet samotného. Než ujel čtvrt míle, už měl za zadkem tucet okřídlených gardistů a stejně tolik Cairhieňanů, přinejmenším dvacet Děv pod velením Sulin a stejně tolik siswai’aman v čele s prošedivělým mužem se zelenýma očima a tváří, kterou snad používal k lámání kamene. Perrina jenom překvapilo, že tu nejsou jedna dvě moudré.

„Přátelé,“ mumlala si Sulin jenom tak pro sebe, klusajíc vedle jeho třmene. „Přátelé, co se najednou bez varování objeví, a on najednou ví, že jsou tady.“ Vzhlédla k němu a promluvila hlasitěji. „Nerada bych tě viděla, jak zase zakopáváš o polštář a padáš na nos.“

Perrin potřásl hlavou a přemítal, jaké další klacky jí poskytl, zatímco se maskovala za služku. Aielové prostě byli zvláštní.

Podle slunce jel skoro hodinu, vlci ho vedli rovně jako šíp letící na cíl, a když vyjel na nízké návrší, nepřekvapilo ho, když asi dvě míle před sebou uviděl jezdce v dlouhém dvojstupu, dvouříčtí muži s jeho vlastní korouhví s červenou vlčí hlavou, vlnící se v lehkém vánku. Překvapily ho však ženy, které byly s nimi – napočítal jich devět – a značný počet mužů, již jistě nepocházeli z Dvouříčí. Zuby zaťal kvůli druhému praporci. Rudý orel Manetherenu. Už ani nevěděl, kolikrát jim říkal, aby ho netahali z Dvouříčí. Jedna z mála věcí, které doma nedokázal zarazit pouhým naznačením, byla vyvěšování téhle vlajky. Nicméně nedokonalé vlčí poselství o praporcích ho na ni připravilo.

Muži jej a jeho společníky samozřejmě rychle zahlédli. V tlupě bylo několikero dobrých očí. Přitáhli otěže a čekali, někteří si sundali luky ze zad, velké dvouříčské luky, které dokázaly člověka zabít i na tři sta kroků, někdy víc.

„Nikdo nepůjde přede mě,“ prohlásil Perrin. „Až mě poznají, nebudou střílet.“

„Zdá se, že žluté oči vidí daleko,“ ucedila Sulin. Hodně ostatních se na něj zvláštně podívalo.

„Prostě se držte za mnou,“ povzdechl si Perrin.

Když přijel blíž k čelu zvláštního oddílu, muži začali sklánět luky, které předtím zvedli, a šípy vraceli do toulců. Perrin si s potěšením všiml, že mají Tanečníka, a s menším potěšením, že vedou i Vlaštovku. Faile by mu nikdy neodpustila, kdyby dovolil, aby se její vrance něco stalo. Bude dobré mít zpět svého bělouše, ale možná si nechá i Kliďase. Pán může mít dva koně. Dokonce i pán, kterému možná nezbývá víc než čtyři dny života.

Ze zástupu Dvouříčských vyjel Dannil, který si hřbetem ruky uhlazoval husté kníry, Aram a ty ženy. Perrin poznal bezvěké tváře Aes Sedai ještě dřív, než rozeznal Verin a Alannu, neboť obě jely až vzadu. Ostatní neznal, ale byl si jistý, kdo to je, byť ne, jak se sem dostaly. Devět. Devět Aes Sedai by mohlo být za tři čtyři dny užitečných, ale nakolik jim může důvěřovat? Bylo jich devět a Rand jim řekl, že ho smí následovat jen šest. Perrina napadlo, která z nich je asi Merana, jejich vůdkyně.

Aes Sedai s hranatým obličejem, která pod svou bezvěkostí vypadala jako selka, promluvila dřív, než stačil Dannil otevřít pusu. Seděla na mohutné hnědé klisně. „Tak ty jsi Perrin Aybara. Pán Perrin, bych měla říct. Hodně jsem o tobě slyšela.“

„Překvapuje mě, že tě potkáváme tady,“ pravila jiná nadutá, i když krásná, žena chladně, „v tak divné společnosti.“ Jela na tmavém valachovi s ohnivým pohledem. Perrin by se byl vsadil, že zvíře je cvičené jako válečný kůň. „Mysleli jsme, že už určitě budeš před námi.“

Perrin si jich nevšímal a obrátil se k Dannilovi. „Ne že by mě to netěšilo, ale jak jste se sem dostali?“

Dannil se podíval na Aes Sedai a pak si začal zuřivě hladit kníry. „Vyjeli jsme, jaks říkal, urozený pane Perrine, a tak rychle, jak to šlo. Totiž, nechali jsme tam vozy a všecko, poněvadž jsi zřejmě musel mít důvod, žes odešel tak rychle. Pak nás dohonily Kiruna Sedai a Bera Sedai a ostatní a říkaly, že Alanna dokáže najít Randa – totiž pána Draka – a jelikož jsi šel s ním, tak jsem si byl jistej, že budeš s ním, ať už je kdekoliv, a nemohli jsme vědět, jestli jsi už odešel z Cairhienu, a...“ Zhluboka se nadechl. „A stejně, zdá se, že měly pravdu, co, pane Perrine.“

Perrin se zamračil a uvažoval nad tím, jak ho mohla Alanna najít. Ale musela to dokázat, jinak by Dannil a ostatní nebyli tady. S Verin se obě držely vzadu spolu se štíhlou ženou s oříškovýma očima, která hodně vzdychala.

„Jsem Bera Harkin,“ prohlásila žena s hranatou tváří, „a tohle je Kiruna Nachiman.“ Ukázala na svou povýšenou společnici. Ostatní zřejmě zatím nebylo třeba představovat. „Povíš nám, proč jsi tady, když mladý al’Thor – pán Drak – je několik dní cesty na sever?“

Nepotřeboval dlouho přemýšlet. Jestli se těch devět Aes Sedai bude chtít připojit k těm vepředu, tak je v podstatě nemohl zastavit. Devět Aes Sedai na jeho straně však... „Drží ho v zajetí. Aes Sedai jménem Coiren a nejmíň pět dalších ho vezou do Tar Valonu. Nebo aspoň chtějí. Já je hodlám zastavit.“ To vyvolalo značné zděšení, Dannil vyvalil oči a Aes Sedai začaly všechny mluvit najednou. Aram byl jediný, na koho to zřejmě neudělalo dojem, ale jemu zřejmě příliš nezáleželo na ničem kromě Perrina a svého meče. Pach od Aes Sedai byl přes jejich klidné tváře samé rozhořčení a strach.

„Musíme je zastavit, Bero,“ ozvala se žena s vlasy spletenými do tarabonských cůpků ve chvíli, kdy bledá Cairhieňanka na hubené hnědé kobyle řekla: „Nesmíme dovolit, aby ho měla Elaida, Bero.“

„Šest?“ řekla žena s oříškovýma očima. „Šest by ho zajmout nedokázalo. Tím jsem si jistá.“

„Říkala jsem vám přece, že je zraněný.“ Alanna málem brečela. Perrin znal její pach natolik dobře, aby ho rozeznal mezi ostatními. Byla cítit bolestí. „Říkala jsem to.“ Verin mlčela, ale byla cítit vztekem – a strachem.

Kiruna přelétla Perrinův oddíl opovržlivým pohledem. „Tak ty chceš zastavit Aes Sedai s těmihle, mladý muži? Verin neříkala, že jsi trouba.“

„Mám pár dalších na Tarvalonský silnici,“ odtušil suše.

„Tak se k nám smíte připojit,“ sdělila mu Kiruna, jako by dělala ústupek. „To bude v pořádku, Bero, že?“ Bera kývla.

Perrin nechápal, proč ho Kirunin přístup tak štve, ale nyní nebyla vhodná chvíle, aby si to promýšlel. „Taky tu mám tři stovky dvouříčských lučištníků, které hodlám vzít s sebou.“ Jak mohla Alanna vědět, že je Rand zraněný? „Vy, Aes Sedai, můžete jet s náma.“

Rozhodně se jim to nelíbilo. Odjely o pár kroků stranou, aby si to probraly – dokonce ani Perrin nic nezaslechl, musely nějak používat jedinou sílu – a chvíli měl dojem, že pojedou samy.

Nakonec přišly, ale Bera a Kiruna jely celou cestu k silnici po jeho boku, každá na jedné straně, a střídavě mu vykládaly, jak je celá situace nebezpečná a delikátní a že nesmí udělat nic, čím by mohl mladého al’Thora ohrozit. Bera si alespoň občas vzpomněla nazvat Randa Drakem Znovuzrozeným. Jednu věc mu daly docela jasně najevo, totiž že Perrin nesmí udělat ani krok bez toho, aniž by se jich nejdřív nezeptal. Bera začala být trochu rozčilená, že jí její slova neopakuje. Kiruna řekla, že to chápe tak, že je řekl. Perrin začal přemýšlet, jestli snad neudělal chybu, když je požádal, aby jely s sebou.

Jestli sbírka Aielů, Mayenerů a Cairhieňanů, pochodující po silnici, udělala na Aes Sedai nějaký dojem, nedaly to nijak najevo. Přidaly však svou trošku do bublajícího kotlíku. Mayenery a Cairhieňany zřejmě přítomnost devíti Aes Sedai a šestnácti strážců rozveselila, a málem se klaněli a šoupali nohama, kdykoliv se některá z žen přiblížila. Děvy a siswai’aman, na druhou stranu, na Aes Sedai hleděli hrozivě, pokud se netvářili, jako by čekali, že je ty ženy rozšlápnou. Moudré se tvářily stejně klidně jako Aes Sedai, ale Perrin od nich cítil vlny čiré zuřivosti. Až na hnědou jménem Masuri si Aes Sedai moudrých zprvu nevšímaly, ale poté, co byla Masuri v dalších dnech nejméně dvacetkrát odmrštěna – byla vytrvalá, ale moudré se Aes Sedai vyhýbaly tak uhlazeně, až si Perrin myslel, že to musejí dělat instinktivně – poté začaly Bera a Kiruna a všechny ostatní po moudrých pokukovat a neustále mluvily za neviditelnou přehradou, která Perrinovi bránila vyslechnout, co říkají.

Byl by je poslouchal, kdyby mohl. Skrývaly víc než jenom řeči o Aielankách. Například Alanna mu odmítala prozradit, jak ví, kde je Rand – „Tato informace by spálila každou mysl kromě Aes Sedai,“ řekla mu, chladná a záhadná, ale čpěla z ní úzkost a bolest – a nepřiznala dokonce ani to, že řekla, že je nějak zraněný. Verin s ním skoro nepromluvila, jenom všechno pozorovala těma svýma tmavýma ptačíma očima, s tajuplným úsměvem, přesto vydávala vlny zoufalství a hněvu. Podle pachu by Perrin řekl, že v čele stojí Bera nebo Kiruna. Myslel si, že Bera, ačkoliv to bylo těsné a občas se na chvíli vyměnily. Bylo těžké nechat se přesvědčit o opaku, přestože jedna či druhá s ním každý den jela dobrou hodinu a opakovala v obměnách původní „radu", a všeobecně předpokládaly, že tady velí ony. Nurelle si to zřejmě myslel taky, přijímal jejich rozkazy, aniž jen mrkl na Perrina, a Dobraine se na něj zprvu jenom podíval. Celý den a půl Perrin soudil, že Merana zůstala v Caemlynu, takže ho polekalo, když slyšel, jak onu štíhlou ženu s oříškovýma očima oslovují tímhle jménem. Rand řekl, že vede poselstvo ze Salidaru, ale, přestože se Aes Sedai navenek tvářily jako sobě rovné, Perrin si ji označil jako slabou vlčici ve smečce. V jejím pachu převažovala tupá odevzdanost a úzkost. Nebylo divu, že si Aes Sedai nechávají tajemství pro sebe, to bylo jasné, ale on hodlal zachránit Randa z rukou Coiren a té její bandy, a byl by rád, kdyby měl aspoň náznak, jestli ho nebude muset zachraňovat i před Kirunou a jejími kamarádkami.

Aspoň že byl zase pohromadě s Dannilem a ostatními, i když se k Aes Sedai chovali skoro stejně hrozně jako Mayenerové a Cairhieňané. Dvouříčtí muži byli tak rádi, že ho vidí, že jen málokterý zabrblal, když jim nařídil, aby Rudého orla schovali. Perrin si byl jistý, že ho nakonec zase vytáhnou, ale Dannilův bratranec Ban, jenž vypadal skoro přesně stejně jako Dannil, až na špičatý nos a dlouhé tenké kníry po domanském způsobu, prapor pečlivě složil a dal ho do sedlové brašny. Bez praporců však samozřejmě nejeli. Například tu byla jeho vlastní červená vlčí hlava. Kdyby jim nařídil, aby sbalili i tuhle korouhev, mohli by ho neposlechnout, a díky tomu, jak se Kiruna tvářila chladně a opovržlivě, ho dokonce chtěl ukazovat. Ale kromě toho Dobraine a Nurelle taky vytáhli praporce, když už byl jeden venku. Ne vycházející slunce Cairhienu ani zlatého jestřába Mayene. Oba si přinesli Randovu zástavu, červenozlatého draka na bílé a černobílý kotouč na karmínové. Aielům na tom zřejmě nezáleželo a Aes Sedai se zatvářily velice studeně, ale byly to vhodné prapory, vedoucí muže do boje.

Desátého dne, když bylo slunce v polovině cesty k vrcholu své denní dráhy, byl Perrin zachmuřený i přes praporce a dvouříčské muže a Tanečníka pod sebou. Brzy po poledni by měli dohonit vozy Aes Sedai, jenže on pořád nevěděl, co dělat pak. Tehdy přišlo od vlků poselstvo. Pojď hned. Mnoho dvounožců. Mnoho, mnoho, mnoho! Pojď hned!

55

Dumajské studny

Gawyn se snažil soustředit na krajinu. Jel v čele zástupu. Tenhle zvlněný terén s roztroušenými hájky byl právě dost plochý, abyste si mysleli, že vidíte do dálky, ačkoliv ve skutečnosti některé z dlouhých hřebenů a nízkých pahorků nebyly zdaleka tak nízké, jak vypadaly. Vítr dneska zvedal oblaka prachu a prach taky mohl hodně schovat. Dumajské studny ležely jenom kousek od silnice napravo, tři kamenné studny v malém háji. Sudy s vodou potřebovaly naplnit, a budou to nejméně čtyři dny, než se dostanou k dalšímu potvrzenému zdroji vody, pokud pramen Alianelle nevyschl, ale Galina nenařídila zastavit. Snažil se dávat pozor na to, na co měl, ale nemohl.

Čas od času se otočil v sedle a ohlédl se na dlouhého hada, na vozy, táhnoucí se po silnici, kolem nichž popojížděli Aes Sedai a strážci. Sloužící, kteří se nevezli na vozech, šli pěšky. Většina Molodců byla vzadu, kam je poslala Galina. Neviděl ten jeden vůz uprostřed zástupu, kolem něhož vždycky jelo šest Aes Sedai, ten, který neměl plachtu. Byl by al’Thora zabil, kdyby mohl, z tohohle se mu ale dělalo špatně. Dokonce i Erian se toho druhého dne již odmítala zúčastnit, a Světlo vědělo, že měla důvod. Galina však byla umíněná.

Gawyn upřel oči odhodlaně dopředu a dotkl se Egwainina dopisu v kapse kabátce, kde ho měl pečlivě zabalený do několika vrstev hedvábí. Jenom pár slov, že ho miluje, že musí odejít. Nic víc. Četl si ho pětkrát i šestkrát za den. O jeho slibu se vůbec nezmíníla. No, on proti al’Thorovi nehnul prstem. Když se dozvěděl, že je zajatec, ohromilo ho to, navíc se to doslechl až po několika dnech. Musí ji nějak přesvědčit, aby to pochopila. Slíbil jí, že proti němu nezvedne ruku, a neudělá to, i kdyby měl zemřít, ale ani nezvedne ruku, aby mu pomohl. To musí Egwain pochopit. Světlo, musí.

Po obličeji mu stékal pot, rukávem si vytřel oči. S Egwain nemohl udělat nic, jen se modlit. Mohl ale udělat něco s Min. Nějak to musí dokázat. Nezasloužila si, aby ji dotáhly do Věže jako zajatce. Tomu neuvěří. Kdyby ji jen strážci přestali na chviličku tolik hlídat, mohl by...

Náhle si uvědomil, že po silnici k vozům cválá kůň, zdánlivě bez jezdce, a od kopyt se mu zvedají oblaka prachu. „Jisao,“ nařídil, „řekni vozkům, ať zastaví. Hale, vyřiď Rajarovi, ať připraví Molodce.“ Muži beze slova otočili koně a odcválali. Gawyn čekal.

Byl to ocelově šedý valach Benjiho Dalfora, a když se přiblížil, Gawyn uviděl Benjiho, zhrouceného v sedle, držel se valachovy hřívy. Kůň skoro proběhl kolem, než Gawyn zachytil otěže.

Benji otočil hlavu, aniž se narovnal, a vzhlédl ke Gawynovi skelným zrakem. Kolem úst měl krev a jednou rukou si svíral břicho, jako by se chtěl udržet pohromadě. „Aielové,“ zamumlal. „Tisíce. Ze všech stran, myslím.“ Náhle se usmál. „Dneska je chladno, co –“ Z úst mu vytryskla krev a on přepadl na silnici a nehybné oči upřel do slunce.

Gawyn otočil hřebce a odcválal k vozům. Na Benjiho bude čas později, pokud někdo z nich přežije.

Galina mu vyrazila vstříc, lněný plášť proti prachu za ní vlál a tmavé oči jí ve vážné tváři zuřivě plály. Ode dne, kdy se al’Thor pokusil o útěk, byla vzteky bez sebe pořád. „Kdo si myslíš, že jsi, nařídit vozům zastavit?“ chtěla vědět.

„Blíží se k nám ze všech stran tisíce Aielů, Aes Sedai.“ Podařilo se mu mluvit zdvořile. Vozy konečně zastavovaly a Molodci se řadili, ale vozkové netrpělivě popotahovali za opratě, sloužící se ovívali a rozhlíželi se kolem sebe a Aes Sedai žvanily se strážci.

Galina opovržlivě zkřivila rty. „Ty hlupáku. To jsou nepochybně Shaidové. Sevanna řekla, že nám poskytne doprovod. Jestli ale pochybuješ, vezmi Molodce a přesvědč se sám. Tyhle vozy pojedou dál k Tar Valonu. Je čas, aby ses přesvědčil, že tady dávám rozkazy já, ne –“

„A co když to nejsou tvoji zkrocení Aielové?“ Tohle nebylo v posledních několika dnech poprvé, kdy navrhla, aby vedl zvědy sám. Gawyn tušil, že kdyby to udělal, našel by Aiely, a ne krotké. „Ať je to kdokoliv, zabili jednoho z mých mužů.“ Nejméně jednoho, venku bylo pořád šest zvědů. „Třeba bys měla zvážit možnost, že to jsou al’Thorovi Aielové, kteří ho přišli zachránit. Až na nás začnou plivat, bude pozdě.“

Teprve tehdy si uvědomil, že huláká, ale Galinin hněv ve skutečnosti ustoupil. Podívala se na silnici, kde ležel Benji, potom pomalu kývla. „Možná by protentokrát byla na místě opatrnost."

Rand namáhavě dýchal. Vzduch v truhle byl hustý a horký. Naštěstí už nic necítil. Každou noc ho spláchly vědrem vody, ale to se pořádné koupeli nemohlo rovnat, a nějakou dobu poté, co za ním každé ráno zavřely a zajistily víko, zápach po dalším dni na plném slunci útočil na jeho nos. Udržet prázdnotu dalo práci. Byl celý pokrytý strupy, každý coul kůže od ramen po kolena ho pálil, ještě než se ho dotkl pot, a těch deset tisíc plamenů se mihotalo na pokraji prázdnoty a snažilo se ji pohltit. Zpola zahojená rána v boku v dálce pobolívala a prázdnota kolem něj se při každém bodnutí bolesti zachvěla. Alanna. Cítil Alannu. Blízko. Ne. Nesměl plýtvat časem přemýšlením o ní. Dokonce i kdyby se vydala za ním, šest Aes Sedai by ho nedokázalo osvobodit. Pokud by se nerozhodly připojit ke Galině. Žádná důvěra. Už nikdy nebude důvěřovat žádné Aes Sedai. A stejně si to nejspíš jen představoval. Občas si tady představoval věci, studený větřík, procházku. Občas nedokázal myslet na nic jiného a měl halucinace, že se volně prochází. Jenom prochází. Hodiny ztracené, když byl čas důležitý. Namáhavě dýchal a hmatal po ledově hladké přehradě, která ho oddělovala od pravého zdroje. Znovu a znovu se drápal po těch šesti měkkých bodech. Měkkých. Nedokázal přestat. Snaha byla důležitá.

Tma, sténal Luis Therin v hlubinách jeho hlavy. Už ne tmu. Už ne. Pořád a pořád dokola. Ale nebylo to tak zlé. Rand si ho tentokrát prostě nevšímal.

Náhle zalapal po dechu. Truhlice se pohybovala, hlasitě skřípala po dně vozu. To už je noc? Mimoděk sebou trhl, tělo měl plné naběhlých modřin. Než ho nakrmí, polejou a nacpou jako husu, aby se vyspal, jak to jen půjde, zase ho zmlátí. Dostane se ale ven z krabice. Kolem něho nebyla úplná tma, spíš tmavá šeď. Uzoučká škvírka kolem víka dovnitř propouštěla trochu světla, ačkoliv ji nemohl vidět, když měl hlavu vraženou mezi kolena, a jeho očím trvalo každý den stejně dlouho, než se přizpůsobily něčemu kromě tmy, stejně jako jeho nosu, než otupěl. Přesto musela být noc.

Když se truhlice naklonila, nemohl si pomoci a zasténal. Neměl kam sklouznout, ale posunul se, takže se ve svalech bolavých tak, že už to snad ani víc nešlo, projevil nový tlak. Jeho maličká kobka dopadla tvrdě na zem. Brzy otevřou víko. Kolik dní strávil ve žhnoucím slunci? Kolik nocí? Přestal to počítat. Která z nich to bude tentokrát? Před očima se mu točily obličeje. Poznačil si jednu každou ženu, když u něj přišla na řadu. Teď to byla změť, pamatovat si, která přišla kde nebo kdy, si prostě nedokázal. Věděl ale, že ho Galina, Erian a Katerina tlučou nejčastěji, byly jediné, které viděl víc než jednou. Ty tváře mu před očima zářily divokým světlem. Jak často chtěly slyšet, jak křičí?

Náhle mu došlo, že nyní už by měla být truhla otevřená. Hodlaly ho tu nechat celou noc a potom zítra přijde slunce a – Svaly měl příliš potlučené a bolavé, aby se dokázal pohnout, přesto se však zoufale vzepřel. „Pusťte mě ven!“ vykřikl chraptivě. Zaškrábal prsty za zády, marně. „Pusťte mě ven!“ zavřískl. Měl dojem, že slyší ženský smích.

Chvíli plakal, ale pak slzy vyschly ve vzteku jako hořící hranice. Pomoz mi, štěkl na Luise Therina.

Pomoz mi, zasténal ten muž. Světlo, pomoz mi.

Rand temně zamumlal a začal poslepu hmatat po hladké ploše k šesti měkkým bodům. Dřív nebo později ho pustí ven. Dřív nebo později uvolní stráž. A až to udělají... Dokonce ani nevěděl, kdy se začal drsně smát.

Perrin po břiše vylezl na kopeček a vyhlédl přes vrcholek na scénu jako z Temného snů. Vlci ho slušně varovali před tím, co má čekat, jenže jejich varování ve srovnání se skutečností bledlo. Asi míli od místa, kde ležel pod pálícím sluncem, obrovská hemžící se masa Shaidů úplně obklíčila něco, co vypadalo jako kruh vozů a lidí uprostřed hájku kousek od silnice. Hodně vozů hořelo, plameny tančily. Do řad Aielů létaly ohnivé koule, velké jako pěst i jako balvan, plameny vyšlehávaly a měnily ve chvilce tucty bojovníků v živé pochodně. Z bezmračné oblohy sjížděly blesky a vyhazovaly do vzduchu hlínu a postavy v cadin’sorech. Avšak stříbrné šípy blesků zasahovaly i vozy a od Aielů létal oheň. Většinou tenhle oheň náhle uhasí či vybuchl před cílem, mnohé blesky se náhle zarazily, ale i když průběh bitvy mluvil maličko ve prospěch Aes Sedai, Shaidové museli nakonec zvítězit díky pouhým počtům.

„Tam dole musejí být dvě tři stovky usměrňujících žen, pokud ne víc.“ Na Kirunu, ležící vedle něj, to zřejmě udělalo dojem. Sorilea, za zelenou sestrou, rozhodně vypadala užasle. Z moudré byly cítit starosti. Ne strach, ale starosti. „Ještě nikdy jsem neviděla tolik tkaniv pohromadě,“ pokračovala Aes Sedai. „Myslím, že v táboře je přinejmenším třicet sester. Přivedl jsi nás do vřícího kotle, mladý Aybaro.“

„Čtyřicet tisíc Shaidů,“ zamumlal Rhuark ponuře po Perrinově druhém boku. Dokonce byl ponuře i cítit. „Nejmíň čtyřicet tisíc, a není to velká útěcha vědět, proč jich na jih neposlali víc.“

„Pán Drak je tam dole?“ zeptal se Dobraine, hledící přes Rhuarka. Perrin kývl. „A ty tam chceš jít a dostat ho ven?“ Perrin znovu kývl a Dobraine si povzdechl. Byl cítit odevzdaností, ne strachem. „Půjdeme tam, urozený pane Aybaro, ale nevěřím, že se dostaneme ven.“ Tentokrát kývl Rhuark.

Kiruna se na muže podívala. „Uvědomujete si, že nás není dost. Devět. I kdyby ty vaše moudré dokázaly opravdu nějak účinně usměrňovat, není nás dost, abychom se jim vyrovnaly.“ Sorilea si hlasitě odfrkla, ale Kiruna upírala oči dolů.

„Tak se otočte a jeďte na jih,“ poradil jí Perrin. „Já nedovolím, aby Randa dostala Elaida.“

„To je dobře,“ odtušila Kiruna s úsměvem. „Protože já taky ne.“ Perrin by byl rád, kdyby mu z jejího úsměvu nenaskakovala husí kůže. Samozřejmě kdyby viděl zlobný pohled, který po ní hodila zezadu Sorilea, naskočila by mu nejspíš husí kůže i z ní.

Perrin pokynul těm dole a Sorilea a zelená sestra sklouzly dost nízko, aby se mohly narovnat. Pak se rozběhly na opačnou stranu.

Neměli až tak dobrý plán. Došlo na to, že se nějak dostanou k Randovi, nějak ho osvobodí a pak budou doufat, že není zraněný příliš vážně, aby mohl udělat průchod pro tolik lidí, kolik jich unikne s ním, než se buď Shaidům, nebo Aes Sedai z tábora podaří je pozabíjet. Menší problémy, bezpochyby, pro hrdinu z příběhu nebo vyprávění kejklíře, ale Perrin by byl moc rád, kdyby byl čas pro nějaké plánování, ne jen pro to, co s Dobrainem a Rhuarkem sfoukli, kdy kmenový náčelník běhal, co měl sil, mezi jejich koňmi. Čas však nebyl jediná věc, jíž se mu nedostávalo. Nedalo se určit, zda věžové Aes Sedai dokážou zadržet Shaidy aspoň na další hodinu.

První vyrazili dvouříčtí muži a okřídlená garda, byli rozdělení do dvou setnin, jednu obklopovali opěšalé moudré, druhou Aes Sedai a strážci na koních. Objeli kopec zleva a zprava. Dannil je nechal, aby znovu vyvěsil Rudého orla, navíc k Rudé vlčí hlavě. Rhuark se ani nepodíval na Amys, která šla kousek od Kirunina tmavého valacha, ale Perrin ho zaslechl mručet: „Kéž znovu společně uvidíme vycházet slunce, stíne mého srdce.“

Na konci měli Mayenerové a Dvouříčtí krýt moudré a Aes Sedai při ústupu, nebo to možná bude obráceně. V každém případě se Beře a Kiruně plán moc nelíbil. Velice chtěly být tam, co Rand.

„Jsi si jistý, že nepojedeš, vznešený pane Aybaro?“ ptal se Dobraine ze sedla. Pro něj představa boje pěšmo odpovídala trestu.

Perrin poplácal sekeru, kterou měl pověšenou u pasu. „Tohle se ze sedla moc použít nedá.“ Byla to pravda, ale on hlavně nechtěl vést Tanečníka nebo Kliďase do toho, co je čekalo dole. Lidé se mohli rozhodnout, že se vrhnou doprostřed víru ostré oceli a smrti. On rozhodoval za své koně, a dneska se rozhodl, že nevezme žádného. „Třeba mi půjčíš třmen, až přijde čas.“ Dobraine zamrkal – Cairhieňané pěšáky moc nepoužívali – ale pochopil a kývl.

„Je čas, aby pištci zahráli do tance,“ ozval se Rhuark a zvedl si černý závoj přes obličej, ačkoliv dneska žádní pištci nebudou, což se některým Aielům nelíbilo. Mnohým Děvám se nelíbilo, že si musí kolem paže ovázat pruh červené látky, aby se pro mokřiňany odlišily od shaidských Děv. Zřejmě si myslely, že by je měl každý na pohled rozeznat.

Černě zahalené Děvy a siswai’aman se rozběhli v širokém zástupu dolů z kopce a Perrin došel s Dobrainem k místu, kde již v čele Cairhieňanů stál Loial, který svíral oběma rukama sekeru a uši měl přitisknuté k hlavě. Byl tu i Aram, opěšalý, s obnaženým mečem. Bývalý Cikán se temně usmíval v očekávání věcí příštích. Dobraine mávl rukou za Randovými dvěma korouhvemi a ozvalo se vrzání sedel, jak se malý lesík pěti set kopiníků připojil k Aielům.

V bitvě nedošlo k žádné změně, což Perrina překvapilo, dokud si neuvědomil, že uběhla teprve chvilka, co se díval naposled. Jemu to připadalo jako dlouhá doba. Mohutný dav Shaidů se stále tlačil dovnitř, vozy stále hořely, možná víc než předtím, z oblohy stále létaly blesky a objevovaly se ohnivé koule.

Dvouříčtí muži už byli skoro na místě spolu s Mayenery, Aes Sedai a moudrými, pohybovali se beze spěchu přes zvlněnou pláň. Perrin by je byl zadržel, aby jim dal lepší šanci k útěku, až na něj přijde čas, ale Dannil trval na tom, že se musejí dostat aspoň na tři sta kroků, aby byly jejich luky k něčemu, a Nurelle stejně naléhal, že se nebudou držet zpátky. Dokonce i Aes Sedai, o nichž si byl Perrin jistý, že stačí, aby byly natolik blízko, že uvidí na nepřítele, trvaly na svém. Žádný ze Shaidů se zatím neotočil. Aspoň žádný neukazoval na hrozbu, jež se pomalu blížila. Nikdo se neobracel, aby jim čelil. Všichni se zřejmě upínali na dobytí kruhu vozů, uskakovali před ohněm a blesky, a pak se znovu vrhali dopředu. Stačilo by, aby se ohlédl jen jeden jediný, ale peklo vepředu je plně upoutávalo.

Osm set kroků. Sedm set. Dvouříčtí sesedli a popadli luky. Šest set. Pět. Čtyři.

Dobraine tasil meč a zvedl ho nad hlavu. „Za pána Draka, Taborwiny a vítězství!“ zařval a jeho křik zopakovalo pět set kopiníků, sklánějících kopí.

Perrin měl jen tak tak čas popadnout Dobraina za třmen, než se Cairhieňané vyřítili kupředu. Loialovy dlouhé nohy stačily koňským. Perrin klusal vedle Dobrainova koně a nechal se jím táhnout. Vyslal myšlenku. Přijďte.

Ze země pokryté hnědou trávou, zdánlivě prázdné, se najednou zvedla tisícovka vlků, hubených hnědých planinských vlků i některých z jejich tmavších, těžších lesních bratranců – vyřítili se a vrhli se na záda Shaidů ve chvíli, kdy z oblohy nad nimi začaly pršet dvouříčské šípy. Do vzduchu vyletěla i druhá salva. Se šípy sjížděly nové blesky, zahořely nové ohně. Zahalení Shaidové se obraceli, aby se bránili vlkům, a měli jen chvilku, aby si uvědomili, že zvířata nejsou jedinou hrozbou, než do nich uhodil pevný klín Aielů spolu s kladivem cairhienských kopiníků.

Perrin uvolnil sekeru, sťal Shaida, jenž mu stál v cestě, a padlého přeskočil. Musejí se dostat k Randovi, na tom záviselo všechno. Loialova sekera vedle něj se zvedala a padala a prosekávala cestu. Aram se svým mečem jako by tančil a smál se, když sekal do všeho, co bylo v dohledu. Nebyl čas myslet na nic jiného. Perrin pracoval se sekerou metodicky. Jako by štípal dříví, ne sekal do masa. Snažil se nevidět tryskající krev, i když mu karmínova sprška postříkala obličej. Musel se dostat k Randovi. Prosekával si prostě cestu ostružiním.

Soustředil se pouze na muže před sebou – myslel na ně jako na muže, i když výška napovídala, že by to mohly být Děvy. Nebyl si jistý, jestli by se dokázal rozmáchnout zakrvácenou půlměsičnou čepelí, kdyby si připustil, že se napřahuje na ženu – soustředil se, ale před očima mu přebíhaly i jiné věci, jak si prosekával cestu kupředu. Stříbřitý blesk vyhodil do vzduchu postavy oděné v cadin’sorech, některé měly šarlatovou pásku na čele, jiné ne. Další střela srazila Dobraina z koně. Cairhieňan se hned vyškrábal na nohy a rozehnal se mečem. Oheň obklopil hlouček Cairhieňanů a Aielů, muži i koně se změnili ve vřískající pochodně, tedy ti, co ještě mohli vřískat.

Tyhle věci mu probíhaly před očima, ale on si je nepřipouštěl. Před ním byli jenom muži, ostružiní, které je třeba prosekat sekerou, jeho a Loialovou, a Aramovým mečem. Pak uviděl něco, co jeho soustředění narušilo. Vzpínající se kůň, jehož jezdce strhávají ze sedla a zároveň mu do těla vjíždí aielský oštěp. Jezdec měl červený kyrys. A byli tu další okřídlení gardisté, celý hlouček, bodajících kopími, Nurellemu vlálo péro nad hlavou. O chvíli později zahlédl Kirunu, s tváří klidnou a nezaujatou, nesoucí se jako královna bitev stezkou, kterou jí prosekávali její tři strážci, a oheň, jenž jí vyletoval z rukou. A byla tu Bera, a o kus dál Faeldrin, Masuri a... Co, pod Světlem, dělají tady? Co tady vůbec dělají? Měly zůstat s moudrými!

Odněkud se ozvalo duté zadunění – jako hromobití – proniklo i hlukem bitvy, řevem a jekem. O chvíli později se necelých dvacet kroků od něho objevil pruh světla, jenž proťal několik mužů a koní jako obrovská břitva, načež se rozšířil v průchod. Z něj vyskočil muž v černém kabátci s mečem v ruce a padl k zemi se shaidským oštěpem v břiše, ale o chvíli později vyskočilo osm devět dalších, než průchod zmizel, kteří kolem padlého muže utvořili kruh mečů. Víc než mečů. Někteří ze Shaidů, kteří se na ně vrhli, padli čepelí, ale víc jich prostě vzplálo plamenem. Hlavy jim vybuchovaly jako melouny, jež z výšky dopadnou na kámen. Perrin měl dojem, že asi sto kroků za nimi zahlédl další kruh mužů v černých kabátech, obklopený ohněm a smrtí, ale neměl čas se divit. Shaidové se stahovali i kolem něj.

Postavili se zády k zádům s Loialem a Aramem a zoufale se kolem sebe oháněli zbraněmi. Teď se postupovat nedalo. Měli co dělat, aby se vůbec udrželi na místě. Krev Perrinovi bušila v hlavě a slyšel sám sebe, jak lapá po dechu. Slyšel funět i Loiala, znělo to jako obrovské měchy. Perrin čepelí odrazil bodající oštěp, hrotem prosekl dalšího Aiela při rubovém seku, rukou zachytil hlavici, nevšímaje si krvavé rány, kterou mu způsobila, a proťal zahalenou tvář. Nemyslel si, že se ještě dlouho udrží. Každou částí svého já se soustředil na to, aby zůstal naživu ještě o chviličku déle. Skoro každou částí. V koutku mysli si držel obraz Faile a smutnou myšlenku, že se jí nebude moci omluvit za to, že se nevrátí.

Bolestivě zkroucený v truhle, lapající po dechu, Rand hmatal po štítu mezi sebou a pravým zdrojem. Prázdnotou se neslo sténání, temná zuřivost a spalující strach klouzaly po jejím okraji. Už si vůbec nebyl jistý, co je jeho a co Luise Therina. Náhle mu zamrzl dech. Šest bodů, ale jeden teď ztvrdl. A pak druhý. Třetí. V uších mu zazněl drsný smích. Po chvíli si ale uvědomil, že se směje on. Pak ztvrdl i čtvrtý uzel. Čekal a snažil se potlačit něco, co nepříjemně připomínalo šílené hihňání. Poslední dva body zůstaly měkké. Tlumené pochichtávání utichlo.

Ucítí to, sténal Luis Therin zoufale. Ony to ucítí a zavolají ostatní zpátky.

Rand si olízl popraskané rty stejně suchým jazykem. Všechna šťáva zřejmě přešla do potu, který ho zaplavoval a pálil v ranách. Jestli se pokusí a neuspěje, už nikdy druhou šanci nedostane. Nemohl čekat. Možná už stejně žádnou další příležitost mít nebude. Opatrně poslepu hmatal po čtyřech tvrdých bodech. Nic tam nebylo, stejně jako nemohl vidět nebo cítit samotný štít, ale nějak cítil kolem té nicoty, cítil její tvar. Jako uzly. Mezi provazem v uzlu bylo vždycky místo, jakkoliv pevně byl utažený, mezery menší než vlásek, kam se dostal pouze vzduch. Pomalu, tak pomalu, šátral v jedné z těch mezer, tlačil se do nekonečně malého prostoru mezi tím, co tam zřejmě vůbec nebylo. Pomalu. Za jak dlouho se ostatní vrátí? Jestli se toho znovu ujmou dřív, než najde cestu tím mučivým bludištěm... Pomalu. A najednou ucítil pravý zdroj, jako kdyby se o něj otřel špičkou prstu. Saidín byl pořád mimo dosah – štít stále držel – ale cítil naději stoupající v Luisi Therinovi, a vzrušení. Dvě Aes Sedai stále držely svou část přehrady, stále věděly, co dělá.

Rand by neuměl vysvětlit, co udělal vzápětí, ačkoliv Luis Therin mu vysvětlil jak. Vysvětlil mu to mezi svými šílenými představami, mezi záchvaty vzteku a kvílení kvůli ztracené Ilieně, mezi blábolením, že si zaslouží zemřít, a řvaním, že jim nedovolí, aby ho odřízly. Bylo to, jako by sevřel něco, co protáhl uzlem, sevřel to, jak nejpevněji dokázal. Uzel odolával. Rozechvěl se. A potom se rozletěl. Zůstalo jich jenom pět. Přehrada se ztenčila. Cítil, jak slábne. Neviditelná stěna, kterou nyní tvořilo jen pět řad cihel místo šesti. Dvě Aes Sedai to musely ucítit taky, ačkoliv možná zcela přesně nepochopily, co se stalo nebo jak. Prosím, Světlo, ne teď. Ještě ne.

Rychle, téměř až překotně zaútočil postupně na zbývající uzly. Ztratil se druhý. Štít slábl. Nyní to bylo rychlejší, jako by se učil cestu skrz, přestože to pokaždé bylo jiné. Jeden uzel zmizel a místo něj se objevil třetí měkký bod. Aes Sedai možná nevěděly, co dělá, ale nehodlaly tam jen tak sedět se založenýma rukama, zatímco štít stále slábl. Rand, nyní skutečně zoufalý, se vrhl na další uzel. Musel ho rozvázat, než ke štítu přijde čtvrtá sestra. Čtyři by ho možná dokázaly zadržet, ať by udělal cokoliv. Málem s pláčem se dral složitým vinutím, klouzal mezi nicotou. Horečnatě sevřel a roztříštil třetí uzel. Štít zůstal, nyní ho však držely jen tři. Kdyby se jen dokázal pohnout dost rychle.

Když sáhl po saidínu, neviditelná přehrada tam byla pořád, ale už nepřipomínala kámen ani cihly. Když zatlačil, poddávala se, ohýbala se pod jeho tlakem, ohýbala se stále víc. Náhle se před ním roztrhla jako zetlelá látka. Naplnila ho jediná síla a on se zároveň podíval na ty tři měkké body a nemilosrdně je rozdrtil pěstí z ducha. Kromě toho pořád mohl usměrňovat jen tam, kde viděl, a viděl jen matně vnitřek truhly, tedy to, co z ní mohl vidět, když měl hlavu vraženou mezi kolena. Ale ještě než skončil s pěstí z ducha, usměrnil vzduch. Truhlice se s hlasitým prásknutím rozletěla na třísky.

Volný, vydechl Luis Therin, a byla to ozvěna Randovy vlastní myšlenky. Volný. Nebo to možná bylo obráceně.

Za to zaplatí, zavrčel Luis Therin. Jsem Jitřní pán.

Rand věděl, že teď musí konat ještě rychleji, konat rychle a surově, ale nejdřív se musel snažit, aby se vůbec dokázal pohnout. Svaly tlučené dvakrát denně, ani nevěděl jak dlouho, a každý den nacpané do truhly, ty svaly protestovaly, když zaťal zuby a pomalu se zvedl na kolena. Protesty byly vzdálené, jako bolest v těle někoho jiného, ale nedokázal se pohybovat rychleji, bez ohledu na to, jak silný se díky saidínu cítil. Prázdnota tlumila emoce, ale snažilo se do ní procpat něco blízkého panice.

Byl v lesíku a mezi větvemi téměř bez listí pronikaly široké sluneční paprsky. Lekl se, když si uvědomil, že je ještě den, dokonce možná poledne. Musel konat, brzy přijdou další Aes Sedai. Dvě ležely opodál, zřejmě v bezvědomí, jedna měla na čele ošklivou krvácející ránu. Třetí, hranatá žena, klečela, zírala do prázdna, oběma rukama si držela hlavu a ječela. Třísky a kousky truhlice se jí zřejmě vůbec nedotkly. Žádnou z nich nepoznal. Na okamžik zalitoval, že neutišil ani Galinu, ani Erian – nebyl si jistý, jestli to vůbec chtěl udělat. Luis Therin dlouze vykládal, jak hodlá odříznout jednu každou z těch, které ho uvěznily, Rand doufal, že je to jeho vlastní nápad, jakkoliv uspěchaný – okamžik, a uviděl na zemi pod kousky truhlice ležet další postavu. V růžovém kabátci a spodcích.

Hranatá žena se na něj nepodívala a nepřestala vřískat, ani když ji srazil na nízké roubení studny, když se plazil kolem. Zoufale přemýšlel, proč nikdo na její vřískot neodpovídá. V půlce cesty k Min si uvědomil blesky létající po obloze a ohnivé koule, vybuchující mu nad hlavou. Ucítil hořící dřevo, uslyšel křik a jek mužů, řinčení kovu, bitevní vřavu. Nezáleželo mu na tom, jestli je to třeba samotný Tarmon Gai’don. Jestli zabil Min... Jemně ji převrátil na záda.

Vzhlédly k němu velké tmavé oči. „Rande,“ vydechla. „Ty žiješ. Bála jsem se podívat. Hrozně to zadunělo a všude lítaly kusy dřeva a já poznala část truhly a...“ Po tvářích se jí začaly řinout slzy. „Myslela jsem, že tě... Bála jsem se, že jsi...“ Spoutanýma rukama si otřela tváře a zhluboka se nadechla. Kotníky měla rovněž svázané. „Rozvážeš mě, ovčáku, a uděláš jeden z těch svých průchodů někam pryč odsud? Nebo se nenamáhej s rozvazováním. Jenom si mě přehoď přes rameno a běž.“

Rand obratně spletl oheň a rozdělil provazy, které ji držely. „Není to tak prosté, Min.“ Vůbec tohle místo neznal. Průchod, který by otevřel odsud, by mohl vést kamkoliv, pokud by se vůbec otevřel. O hranice prázdnoty se otíraly bolest a únava. Nebyl si jistý, kolik jediné síly dokáže natáhnout. Náhle si uvědomil, že cítí, jak všude kolem něj někdo usměrňuje saidín. Mezi stromy, za hořícími vozy, viděl Aiely bojovat se strážci a Gawynovými zeleně oděnými vojáky, zatlačovaly je oheň a blesky Aes Sedai, ale oni přesto zase přicházeli. Taim ho nějak našel a přivedl s sebou asha’manské vojáky a Aiely. „Ještě nemůžu odejít. Myslím, že pro mě přišli přátelé. Neboj se, ochráním tě.“

Strom na kraji lesíka rozštípl zubatý stříbřitý zážeh, dost blízko, aby se Randovi zježily vlasy. Min sebou trhla. „Přátelé,“ zamumlala a mnula si zápěstí.

Pokynul jí, aby zůstala stát na místě – kromě té jedné zbloudilé střely vypadal lesík nedotčený – ale když se zvedl na nohy, ona byla u něj a z boku ho podpírala. Když se potácel ke kraji lesíka, byl jí za podporu vděčný, ale přinutil se narovnat, přestal se o ni opírat. Jak by mohla věřit, že ji ochrání, když ji potřeboval, aby sebou neplácl na zem? Rukou se opřel o kmen stromu rozraženého bleskem, trochu to pomohlo. Ze dřeva stoupaly proužky dýmu, avšak ohněm nechytilo.

Vozy tvořily velký kruh kolem stromů. Někteří sluhové se snažili udržet koně pohromadě – tahouni byli všichni zapražení – ale většina se někde choulila v naději, že se vyhnou tomu běsnění snášejícímu se shora. Pravdou bylo, že, až na tu jednu střelu, ostatní mířily na vozy a bojující muže. Možná i na Aes Sedai. Všechny seděly na koních mimo dosah vířících oštěpů a mečů a ohně, ale ne zase příliš daleko, a některé se zvedaly ve třmenech, aby lépe viděly.

Rand vzápětí zahlédl Erian, štíhlou a tmavovlasou na světle šedé klisně. Luis Therin zavrčel a Rand udeřil téměř bez přemýšlení. Když to udělal, ucítil zklamání druhého muže. Duch ji odstínil, jen nepatrný odpor mu prozradil, že se prořízl jejím spojením se saidarem, a ve chvíli, kdy zavázal štít, ji palicí ze vzduchu srazil v bezvědomí ze sedla. Jestli se rozhodne ji utišit, chtěl, aby věděla, kdo to udělal a proč. Jedna Aes Sedai na kohosi zařvala, aby se o Erian postaral, ale ke stromům se nikdo nepodíval. Žádná z nich nemohla cítit saidín, myslely si, že ji srazil někdo z bojujících.

Rand zapátral též mezi ostatními ženami na koních a zastavil se u Kateriny, otáčející dlouhonohého ryzáka sem a tam, a kamkoliv se podívala mezi Aiely, tam vzplanul oheň. Duch a vzduch, a bezvládně se složila, jedna noha jí uvízla ve třmeni.

Ano, smál se Luis Therin. A teď Galinu. Tuhle chci obzvlášť dostat.

Rand pevně zavřel oči. Co to dělá? To Luis Therin chtěl tyhle tři tak moc, že nedokázal myslet na nic jiného. Rand jim chtěl oplatit, co mu udělaly, ale kolem se bojovalo, muži umírali, zatímco on hledal konkrétní Aes Sedai. Nepochybně umíraly také Děvy.

Srazil další Aes Sedai, dvacet kroků po Katerinině levici, duchem a vzduchem, a pak došel k vedlejšímu stromu a složil na zem Sarene Nemdahl, v bezvědomí a odstíněnou. Pomalu klopýtal kolem kraje lesíka a neustále útočil jako kapesní zloděj. Min se už vzdala, nebránila mu, ačkoliv byla připravená ho zachytit.

„Ony nás uvidí,“ zamumlala. „Jedna z nich se otočí a uvidí nás."

Galina, vrčel Luis Therin. Kdepak je?

Rand si ho nevšímal, a Min taky ne. Padla Coiren a dvě další, jejichž jména neznal. Musel udělat, co se dá.

Aes Sedai netušily, co se děje. Kolem kruhové hradby vozů padaly sestry z koní jako kuželky. Ty, které byly ještě při vědomí, se rozestoupily a snažily se pokrýt celý okruh; v tom, jak ovládaly koně a ve zdvojené zuřivosti, s níž náhle mezi Aiely zažíhaly oheň a práskaly blesky z oblohy, byla náhle vidět úzkost. Muselo to být něco zvenčí, ale Aes Sedai padaly a nevěděly jak a proč.

Jejich počet se snižoval a účinky se začínaly projevovat. Čím dál méně blesků náhle zasyčelo ve vzduchu a zmizelo a víc jich práskalo do řad strážců a vojáků. Méně ohnivých koulí se ztrácelo nebo vybuchovalo dřív, než zasáhlo vozy. Aielové se začali tlačit do mezer mezi vozy a některé vozy převrhli. Ve chvilce byli černě zahalení Aielové všude a zavládl zmatek. Rand se užasle rozhlížel.

Strážci a zeleně odění vojáci bojovali v hloučcích s Aiely a Aes Sedai se obklopily ohnivým deštěm. Ale rovněž tu bojovali Aielové s Aiely, muži se šarlatovými páskami siswai’aman na čele a Děvy s červenými pruhy přivázanými na pažích bojovali s Aiely bez červené látky. A najednou se mezi vozy ocitli cairhienští kopiníci ve zvonových přilbách a Mayenerové v červených kyrysech, útočící na Aiely stejně jako na strážce. To se konečně úplně zbláznil? Uvědomil si Min, která se k němu tiskla a třásla se. Byla skutečná. To, co viděl, muselo být taky skutečné.

Klusem k němu vyrazil asi tucet Aielů, každý vysoký jako on či vyšší. Neměli na sobě žádnou červenou. Zvědavě se na ně díval, až, když byli na krok od něj, jeden zvedl obrácený oštěp jako palici. Rand usměrnil a na dvanácti bojovnících vyrazil oheň. Sežehnutá pokroucená těla se mu zhroutila k nohám.

Náhle asi deset kroků od něj přitahoval svému rezavému hřebci otěže Gawyn, v ruce měl meč, a za ním jela přibližně dvacítka mužů v zelených kabátech. Chvíli se na sebe dívali a Rand se modlil, aby nemusel ublížit Elaininu bratrovi.

„Min,“ zachrčel Gawyn, „můžu tě odsud dostat.“

Min vyhlédla Randovi přes rameno a zavrtěla hlavou. Držela se ho tak pevně, že si nebyl jistý, jestli by ji ze sebe dokázal dostat, i kdyby chtěl. „Já zůstávám s ním, Gawyne. Gawyne, Elain ho miluje."

S jedinou silou v sobě Rand viděl, jak jezdci zbělely klouby na jílci. „Jisao,“ pravil hluše. „Seber Molodce. Prosekáme se odsud.“ Jestli předtím mluvil hluše, nyní zněl jeho hlas mrtvě. „Al’Thore, jednoho dne tě uvidím umírat.“ Pobodl hřebce a odcválal. On i jeho muži všichni křičeli: „Molodci!“ z plných plic a ze všech stran se k nim prosekávali další muži v zelených kabátech.

Před Randem vyskočil muž v černém kabátě, podíval se za Gawynem a země vybuchla v zášlehu ohně a spršky hlíny, což srazilo půl tuctu koní, právě když dorazili k vozům. Rand viděl, jak se Gawyn chvilku kymácí v sedle, než srazil černě oděného muže kyjem ze vzduchu. Mladého muže s tvrdou tváří, který na něj ze země zaprskal, nepoznal, ale měl na vysokém límci meč i draka a byl plný saidínu.

V okamžení se tu objevil Taim, jemuž se po rukávech černého kabátu šplhali modrozlatí draci, a podíval se na ležícího. Na límci neměl ani jeden špendlík. „Draka Znovuzrozeného bys přece neuhodil, Gedwyne,“ pronesl zároveň měkce i odhodlaně a muž s tvrdým výrazem se vyškrábal na nohy a s pěstí na srdci pozdravil.

Rand se podíval k místu, kde předtím byl Gawyn, ale viděl jen velkou skupinu mužů se stříbrným kancem na praporci, prosekávající si cestu hlouběji do masy Aielů, a další zeleně odění muži bojovali, aby se dostali blíž k nim.

Taim se obrátil k Randovi s tím svým skoroúsměvem na rtech. „Za daných okolností doufám, že mi nebudeš mít za zlé, že jsem porušil tvůj rozkaz ohledně střetu s Aes Sedai. Měl jsem důvod navštívit Cairhien a...“ Pokrčil rameny. „Vypadáš hrozně. Dovolíš mi –“ Lehce zkřivil rty, ale zase je narovnal, když Rand před jeho nataženou rukou couvl a Min stáhl s sebou. Držela se ho pevněji než předtím.

Luis Therin začal jako obyčejně blábolit o zabíjení, což dělal vždy, když se Taim objevil, šíleně kecal o Zaprodancích a o tom, že zabije každého, ale Rand ho přestal poslouchat, ohradil ho jako bzučící mouchu. Byl to trik, který se naučil v truhlici, když neměl na práci nic jiného než hmatat po štítu a naslouchat hlasu ve své hlavě, který byl většinou úplně šílený. Přesto, i bez Luise Therina, nechtěl, aby ho léčil tento muž. Pomyslel si, že kdyby se ho Taim dotkl prostřednictvím jediné síly, jakkoliv lehce, zabil by ho.

„Jak si přeješ,“ prohlásil muž s orlím nosem trpce. „Myslím, že mám tábor zabezpečený.“

Vypadalo to tak. Všude na zemi ležela těla, ale jen na pár místech uvnitř kruhu vozů se ještě bojovalo. Celý tábor náhle obklopila kupole ze vzduchu a kouř z ohňů stoupal k otvoru ponechanému nahoře. Nebyla to jedna pevná tkanina ze saidínu. Rand viděl, kde se jednotlivá tkaniva dotýkají navzájem, takže tvořila celistvou kupoli. Pomyslel si, že pod kupolí je tak dvě stě mužů v černých kabátcích. Do přehrady narazilo krupobití blesků a ohně a neškodně se odrazilo. Obloha samotná jako by praskala a hořela. Neustále se ozýval řev. Děvy s červenými pruhy na rukávech a siswai’aman stáli podél hradby, již nemohli vidět, spolu s Mayenery a Cairhieňany, z nichž mnozí již byli také opěšalí. Na druhé straně na neviditelnou přehradu, která je dělila od nepřítele, hleděli natlačení Shaidové a občas do ní bodali oštěpy či se na ni vrhali. Oštěpy se zastavily, těla se odrazila.

Uvnitř kupole utichaly poslední boje, jak se Rand rozhlížel kolem. Pod dohledem hrstky červeně označených mužů a Děv si odzbrojení Shaidové s netečnými tvářemi svlékali šaty. Byli zajatí v bitvě, takže budou rok a den nosit bílý oděv gai’šainů, i kdyby se Shaidům nějak podařilo tábor dobýt. Cairhieňané a Mayenerové hlídali velký hlouček rozzlobených strážců a Molodců, mezi nimiž bylí promísení ustrašení sluhové. Hlídačů bylo téměř tolik jako zajatců. Téměř tucet Aes Sedai byl odstíněn stejným počtem asha’manů s mečem a drakem na límci. Aes Sedai vypadaly nemocné a vyděšené. Rand tři z nich poznal, ačkoliv Nesune byla jediná, u které znal jméno. Žádného z asha’manských žalářníků nepoznal. Některé ženy, které Rand odstínil a srazil do bezvědomí, položili k vězenkyním. Několik z nich se již začínalo probírat, zatímco černě odění vojáci a zasvěcení tahali s pomocí saidínu další a pokládali je do řady. Pár z nich vytáhlo dvě bezvládné Aes Sedai a hranatou ženu z houští. Žena pořád ještě vřískala. Když je přidaly k hloučku, některé Aes Sedai se prudce otočily a začaly vrhnout.

Byly tu i další Aes Sedai, obklopené strážci, pod dohledem mužů v černých kabátcích, ačkoliv nebyly odstíněné, a na asha’many pohlížely se stejným neklidem jako na ženy pod stráží. Také civěly na Randa a očividně by za ním přišly, nebýt asha’manů. Rand se na ženy zlobně zamračil. Byla tady Alanna. Neměl halucinace. Všechny její společnice sice nepoznal, ale bylo jich dost. Dohromady jich bylo devět. Devět. Náhle za prázdnotou propukl vztek a muší bzučení Luise Therina zesílilo.

V té chvíli ho ani nepřekvapilo, když uviděl, jak k němu klopýtá Perrin, se zakrvácenou tváří a vousem, a za ním kulhá Loial s obrovskou sekerou a chlapík s ohnivým pohledem, který v kabátě s červenými pruhy vypadal jako Cikán, až na to, že nesl meč s čepelí celou od krve. Rand se málem rozhlédl kolem, jestli zde někde není Mat. Zahlédl Dobraina, opěšalého, s mečem v jedné a Randovou karmínovou zástavou v druhé ruce. K Perrinovi se připojila Nandera, která si spustila závoj, a další Děva, kterou Rand málem nepoznal. Byl velice rád, že zase vidí Sulin v cadin’soru.

„Rande,“ vydechl Perrin, „díky Světlu, jsi ještě naživu. Chtěli jsme, abys nám udělal průchod, abychom se odsud dostali, ale vše se to rozpadlo. Rhuark a většina Aielů jsou pořád tam venku mezi Shaidy, i většina Mayenerů a Cairhieňanů, a nevím, co se stalo s chlapama z Dvouříčí ani s moudrýma. Měly s nima zůstat Aes Sedai, ale...“ Opřel sekeru čepelí o zem a s funěním se opřel o topor. Vypadal, že by bez opory mohl upadnout.

Podél bariéry se objevovali muži na koních, Aielové s červenými páskami a Děvy s rudými pruhy na pažích. Přehrada je taky zadržela venku. Kdekoliv se objevili, obklopili je Shaidové a pohltili je.

„Odstraňte okamžitě tu kupoli,“ nařídil Rand. Perrin si, ze všech věcí, vydechl úlevou. Copak si myslel, že Rand nechá pozabíjet vlastní lidi? Ale Loial si vydechl taky. Světlo, co si o něm mysleli? Min ho začala hladit po zádech a tiše něco mumlala, aby ho uklidnila. Z nějakého důvodu se na ni Perrin podíval velice překvapeně.

Taim byl možná taky překvapený, ale rozhodně se mu neulevilo. „Můj pane Draku,“ řekl sevřeným hlasem, „řekl bych, že tam venku je pořád několik set shaidských žen a některé, zdá se, nejsou bezvýznamné. A to nemluvím o několika tisících Shaidů s oštěpy. Pokud opravdu nechceš zjistit, jestli jsi nesmrtelný, tak radím počkat několik hodin, až toto místo poznáme natolik dobře, abychom mohli vytvořit průchody s trochou jistoty, kam povedou, a potom odejít. V boji prostě dochází ke ztrátám. Já dneska ztratil několik vojáků, devět mužů, které bude těžší nahradit než libovolný počet odpadlých Aielů. Ať už tam venku zemře kdokoli, zemře pro Draka Znovuzrozeného.“ Pokud by věnoval pozornost Nandeře a Sulin, mohl umírnit tón a pečlivěji volit slova. Děvy si vyměnily poznámky znakovou řečí. Tvářily se, že by ho klidně na místě srazily k zemi.

Perrin se narovnal, žluté oči upíral na Randa, zároveň odhodlaně i nervózně. „Rande, i kdyby se Dannil a moudré drželi v povzdálí, jak měli nařízeno, dokud budou vidět tohle, neodejdou.“ Ukázal na kupoli, kde oheň a blesky vytvářely souvislou vrstvu světla. „Když tady budeme sedět pár hodin, Shaidové se dřív nebo později obrátí proti nim, pokud to už neudělali. Světlo, Rande! Dannil a Ban a Wil a Tell... Amys je tam venku a Sorilea a...! Světlo tě spal, Rande, už jich pro tebe umřelo víc, než vůbec tušíš!“ Perrin se zhluboka nadechl. „Aspoň pusť ven mě. Třeba se dostanu tak daleko a můžu jim říct, že jsi naživu a že se můžou stáhnout, než je pozabíjejí.“

„My dva se můžeme dostat ven,“ ozval se tiše Loial a potěžkával svou obrovskou sekeru. „Dva budou mít větší šanci.“ Cikán se jenom usmíval, ale vypadalo to skoro dychtivě.

„Nechám v bariéře kus otevřít,“ začal Taim, ale Rand ho prudce přerušil.

„Ne!“ Ne kvůli lidem z Dvouříčí. Nemohl vypadat, že si kvůli nim dělá starosti, stejně jako ne kvůli moudrým. Pravdou bylo, že kvůli nim si dělal menší starosti. Amys je tady? Moudré se nikdy bitev neúčastnily. Procházely bez obtěžování bitvami i krevními mstami. Když pro něj přišly, porušily zvyk, pokud ne zákon. Raději by nechal Perrina vrátit se do toho víru, než je opustil. Ale nemohlo to být kvůli moudrým ani kvůli Dvouříčským. „Sevanna chce moji hlavu, Taime. Asi si myslela, že ji dostane dneska.“ Nečitelnost, již prázdnota dodávala jeho hlasu, byla příhodná. Zřejmě to však dělalo starosti Min. Hladila ho po zádech, jako by ho chtěla uklidnit. „Chci jí ukázat, že udělala chybu. Řekl jsem ti, abys udělal zbraně, Taime. Ukaž mi, jak skutečně nebezpečné jsou. Rozežeň Shaidy. Zlom je.“

„Jak přikazuješ.“ Pokud byl Taim předtím škrobený, teď byl jako kámen.

„Vztyčte mou zástavu tak, aby byla vidět,“ přikazoval Rand. Alespoň ji uvidí všichni, kteří obklíčili tábor. Možná se moudré a Dvouříčtí stáhnou, až ji uvidí.

Když Taim odešel, Loial znepokojeně zastříhal ušima a Perrin chytil Randa za ruku. „Viděl jsem, co dělají, Rande. To je...“ I přes krev na tváři a sekeře mluvil znechuceně.

„Co chceš, abych udělal?“ zeptal se Rand. „Co můžu dělat?“

Perrin si povzdechl. „Já nevím. Ale nemusí se mi to líbit.“

„Grady, zvedni praporec Světla!“ zavolal Taim a díky jediné síle jeho hlas zahřměl. Na pramenech vzduchu sebral Jur Grady Dobrainovi z rukou karmínovou zástavu a zvedl ji až těsně k otvoru na vrcholu kupole. Kolem ní vzplál oheň a proletěl blesk, když se v kouři stoupajícím z hořících vozů objevila zářivá červená. Rand hodně mužů v černých kabátcích poznal, ale kromě Jura jich jen pár znal jménem. Byli tady Damer, Fewin a Eben, Jahar a Torvil. Z nich měl pouze Torvil na límci draka.

„Asha’mani, vytvořit bojovou frontu!“ zařval Taim.

Muži v černých kabátcích vyběhli a postavili se mezi bariéru a ostatní, všichni, až na Jura a ty, kteří dávali pozor na Aes Sedai. Kromě Nesune, jež pozorně všechno sledovala, se věžová banda ochable sesula na kolena a na muže, kteří je odstínili, se ani nepodívaly, a dokonce i Nesune pořád vypadala, že začne zvracet. Salidarská skupina většinou chladně pozorovala asha’many, kteří ji strážili, i když občas mrkla po Randovi. Alanna hleděla jen na něj. Uvědomil si, že ho lehce zasvrběla kůže. Aby to z té dálky ucítil, muselo se chopit saidaru všech devět žen. Doufal, že mají dost rozumu, aby neusměrnily. Ledově se tvářící muži kolem nich drželi saidín, byli ho plní až k prasknutí a vypadali stejně napjatí jako strážci hladící své meče.

„Asha’mani, zvednout bariéru o dva sáhy!“ Na Taimův rozkaz se spodek kupole zvedl ze země. Překvapení Shaidové, kteří tlačili na něco, co nemohli vidět, popadali. Okamžitě se vzpamatovali a černě zahalená masa se hrnula dopředu, ale měli čas jen na jeden krok, než Taim zvolal: „Asha’mani, zabít!“

Přední řada Shaidů vybuchla. Jinak se to popsat nedalo. Postavy v cadin’sorech se rozletěly na kusy ve spršce krve a tkáně. Prameny saidínu sahaly do husté mlhy a bleskurychle přebíhaly od těla k tělu, a další řada Shaidů zemřela, pak další a ještě jedna, jako by bojovníci nabíhali do ohromného mlýnku na maso. Rand, hledící na ten masakr, polkl. Perrin se předklonil a zvracel na prázdný žaludek. Rand ho naprosto chápal. Další řada zemřela. Nandera si dala ruku před oči a Sulin se odvrátila. Zkrvavené pozůstatky lidských bytostí začaly vytvářet hradbu.

Tohle nevydržel nikdo. Mezi dvěma smrtícími zášlehy se Shaidové vepředu náhle snažili dostat na opačnou stranu, drali se zpátky mezi válečníky, kteří se chtěli dostat dopředu. Meloucí se změť začala vybuchovat a pak už ustupovali všichni. Ne, utíkali. Déšť ohně a blesků, bušící do kupole, zmírnil.

„Asha’mani,“ zazvonil Taimův jasný hlas, „valivý prstenec země a ohně!“

Pod nohama Shaidů nejblíž k vozům najednou ve fontáně ohně a hlíny vybuchla zem a rozhazovala lidi na všechny strany. Těla ještě letěla vzduchem a ze země vyšlehly další plameny a další, a prstenec se rozšířil kolem vozů a pronásledoval Shaidy na padesát kroků, na sto, na dvě stě. Kolem teď vládla jen panika a smrt. Bojovníci odhazovali oštěpy a puklíře. Kupole už byla čistá, jen kouř ještě stoupal z hořících vozů.

„Dost!“ Hluk výbuchů pohltil Randův křik stejně snadno jako jekot mužů. Spletl prameny stejně, jak je použil Taim. „Dost, Taime!“ Jeho hlas udeřil jako hrom.

Ještě jeden prstenec vybuchl a Taim zavolal: „Asha’mani, konec!“

Na okamžik jako by panovalo neuvěřitelné, až ohlušující ticho. Randovi zvonilo v uších. Pak zaslechl sténání a vřískání. V hromadách mrtvých se svíjeli ranění. A za nimi prchali Shaidové, nechávajíce za sebou roztroušené hloučky siswai’aman a Děv s pruhy červené látky, Cairhieňany a Mayenery, z nichž někteří ještě seděli na koních. Ti, téměř zdráhavě, začali přicházet k vozům, někteří Aielové si snímali závoje. Jelikož měl Rand zrak posílený jedinou silou, rozeznal Rhuarka, kulhal a jedna ruka mu bezvládně visela, ale byl na nohou. A hodný kus za ním šla velká skupina žen v tmavých bachratých suknicích a světlých jupkách, s doprovodem mužů v dvouříčských kabátech s dlouhými luky v rukou. Byli příliš daleko, aby rozeznal obličeje, ale z toho, jak Dvouříčtí kulili oči na prchající Shaidy, byli ohromení jako kdokoliv jiný.

Rand pocítil nesmírnou úlevu, ačkoliv ne dost velkou, aby se mu pořád neobracel žaludek. Min mu tiskla tvář do košile a plakala. Pohladil ji po vlasech. „Asha’mani,“ ještě nikdy nebyl raději, že mu prázdnota vysává z hlasů pocity, „vedli jste si dobře. Blahopřeji, Taime.“ Otočil se, aby se už nemusel dívat na ta jatka, a skoro neslyšel jásot „Pán Drak!“ a „asha’mani!", který vycházel z hrdel černě oděných mužů.

Když se otočil zpátky, uviděl Aes Sedai. Merana byla až vzadu, ale Alanna stála téměř těsně u něj, se dvěma Aes Sedai po boku, které nepoznal.

„Vedl sis dobře,“ řekla z dvojice ta s hranatou tváří. Selka, s bezvěkou tváří a očima, jež se jen tak tak držely vážnosti, nevšímala si asha’manů okolo. Nápadně si jich nevšímala. „Jsem Bera Harkin a toto je Kiruna Nachiman. Přišly jsme tě zachránit – s Alanninou pomocí –“ tohle očividně dodala, jelikož se Alanna náhle zamračila, „ačkoliv se zdá, že jsi nás skoro nepotřeboval. Přesto, počítá se úmysl a –“

„Vaše místo je u nich,“ řekl Rand a ukázal na Aes Sedai, odstíněné a pod stráží. Třiadvacet jich viděl, a Galina mezi nimi nebyla. Bzučení Luise Therina zesílilo, ale on odmítal poslouchat. Teď nebyl čas na šílené vztekání.

Kiruna se pyšně narovnala. Ať už byla cokoliv, rozhodně nebyla selka. „Zapomínáš, kdo jsme. Ony s tebou možná zacházely špatně, ale my –“

„Já nikdy na nic nezapomínám, Aes Sedai,“ pronesl Rand chladně. „Řekl jsem, že vás smí přijít šest, ale napočítal jsem devět. Řekl jsem, že na tom budete stejně jako vyslankyně Věže, a za to, že vás přišlo devět, taky budete. Ony jsou na kolenou, Aes Sedai. Kleknout!“

Hleděly na něj chladné, přísné tváře. Cítil, jak asha’manové připravují štíty z ducha. Kiruně se ve tváři objevil vzdor, rovněž Bere a ostatním. Randa a Aes Sedai obstoupily kruhem dva tucty mužů v černých kabátcích.

Taimův skoroúsměv připomínal skutečný úsměv nejvíc, co u něj Rand viděl. „Klekněte a přísahejte věrnost pánu Drakovi,“ pronesl Rand tiše, „nebo vás nechám kleknout.“

Jak už to u příběhů bývá, šířil se i tento, přes Cairhien a na sever a na jih, s kupeckými karavanami a formany i s prostými poutníky klevetícími v krčmách. Jak už to u příběhů bývá, měnil se i tento s každým vyprávěním. Aielové se obrátili proti Draku Znovuzrozenému a zabili ho, u Dumajských studní nebo jinde. Ne, Aes Sedai Randa al’Thora zachránily. Právě Aes Sedai ho zabily – ne, zkrotily ho – ne, unesly ho do Tar Valonu, kde strádal v žaláři pod Bílou věží. Nebo zase kde před ním poklekla sama amyrlin. Na příběh bylo dost neobvyklé, že většina lidí věřila něčemu, co se hodně blížilo pravdě.

V den ohně a krve zavlála nad Dumajskými studnami rozervaná vlajka s prastarým symbolem Aes Sedai.

V den ohně a krve a jediné síly, jak předpovídalo proroctví, neposkvrněná Věž, Věž zlomená, ohnula koleno před zapomenutým znamením.

Prvních devět Aes Sedai odpřisáhlo věrnost Draku Znovuzrozenému a svět se navždy změnil.

Epilog

Odpověď

Muž se zastavil jenom na tak dlouho, aby spočinul rukou na dvířkách nosítek, a zmizel, jakmile Falion převzala zprávu z jeho prstů. Na její zaklepání dva nosiči vykročili málem dřív, než chlapík v livreji Tarasinského paláce zmizel zpátky v hustém davu na náměstí.

Na malém čtverečku papíru stálo jediné slov. Pryč. Zmačkala papírek v pěsti. Nějak zase vyklouzly, aniž by je její lidé v paláci zahlédli. Měsíce marného pátrání ji přesvědčily, že zde žádný poklad angrialů není, ať už věřila Moghedien čemukoliv. Dokonce ji napadlo, že vyzpovídá moudrou ženu nebo dvě. Jedna z nich by mohla vědět, kde to je, pokud to existovalo. A koně by mohli létat. Tady, v tomto mizerném městě, ji drželo pouze to, že když jeden z Vyvolených vydá rozkaz, vy poslechnete, dokud ho nezmění. Cokoliv jiného byla zkratka ke smrti. Když tu ale byly Elain a Nyneiva... V Tanchiku zničily úplně všechno. Ať byly či nebyly hotové sestry – jakkoliv to vypadalo nemožně – Falion nehodlala brát jejich přítomnost jako shodu náhod. Možná tu ten poklad byl. Poprvé byla ráda, že si jí Moghedien nevšimla od chvíle, kdy jí před mnoha měsíci v Amadicii vydala rozkazy. I když to vypadalo, že ji opustila, mohla to být příležitost pozvednout se v očích Vyvolené. Ty dvě by ji ještě mohly dovést k pokladu, a pokud ne, pokud tu žádný poklad nebyl... Moghedien se zřejmě o Elain a Nyneivu zajímala osobně. Kdyby je dostala, bylo by to rozhodně lepší než neexistující angrialy.

Zaklonila se a nechala se ukolébat pohupováním nosítek. Tohle město nenáviděla – když byla novicka, přišla sem jako uprchlice – ale třeba tahle návštěva nakonec skončí příjemně.

Sedě ve své pracovně, Herid koukal do své fajfky a uvažoval, jestli má po ruce prostředky, jak ji zapálit, když pode dveřmi proklouzl gholam. Samozřejmě i kdyby Fel dával pozor, nejspíš by tomu nevěřil, a jakmile byl gholam v místnosti, jen pár lidí by mělo nějakou šanci.

Když do Felovy pracovny později přišla Idrien, zírala na to, co bylo nepříliš úhledně naskládáno na podlaze u stolu. Hodnou chvíli jí trvalo, než si uvědomila, co to je, a pak omdlela, než dokázala vykřiknout. Ačkoliv mnohokrát slyšela, že někoho roztrhali na kusy, doteď to ještě nikdy neviděla na vlastní oči.

Jezdec na vršku otočil koně, aby se naposledy podíval na Ebú Dar, lesknoucí se bíle ve slunci. Dobré město k vyrabování, a podle toho, co zjistil od místních lidí, budou se bránit, takže urození povolí rabování. Budou se bránit, ale on doufal, že ostatní špehové přinesou taky zprávy o nejednotnosti, jakou viděl i on. Odpor nepotrvá dlouho, když takzvaná královna ovládá jen kousíček země, a tak se spojovaly nejlepší možnosti. Otočil koně a vyjel k západu. Snad už brzy přijde Návrat a s ním i Dcera Devíti měsíců. To rozhodně bude největší znamení vítězství.

Ležíc potmě na zádech, Moghedien hleděla upřeně na strop maličkého stanu, který měla pro sebe jako jedna z amyrlininých služek. Občas zaskřípala zuby, ale jakmile si to uvědomila, okamžitě toho nechala. Velice nepříjemně si uvědomovala obojek a’damu těsně kolem krku. Tahle Egwain z al’Vereů byla tvrdší než Elain nebo Nyneiva, snášela méně a vyžadovala více. A když předala náramek Siuan nebo Leaně, zvlášť Siuan... Moghedien se zachvěla. Takhle by to určitě vypadalo, kdyby náramek mohla nosit Birgitte.

Stanová chlopeň se odsunula a dovnitř vniklo jen tolik měsíčního světla, aby viděla, že dovnitř vstoupila žena.

„Kdo jsi?“ chtěla vědět Moghedien drsně. Když pro ni posílali v noci, ať už přišel kdokoliv, vždycky si přinesl lucernu.

„Říkej mi Aran’gar, Moghedien,“ odpověděl pobavený hlas a ve stanu vykvetlo světýlko.

Její vlastní jméno přilepilo Moghedien jazyk na patro. To jméno tady znamenalo smrt. Snažila se promluvit, říci, že se jmenuje Marigan, když si náhle skutečně uvědomila to světlo. Malou zářící bílou kouli visící ve vzduchu kousek od její hlavy. S a’damem na krku nemohla bez dovolení udělat víc než na saidar pomyslet, ale pořád cítila, když ho někdo usměrnil, viděla spletené sítě. Tentokrát necítila nic, neviděla nic. Jenom maličkou kuličku čistého světla.

Zírala na ženu, která si říkala Aran’gar, a konečně ji poznala. Halima, pomyslela si. Údajně tajemnice jedné z přísedících. Rozhodně ale žena, byť vypadala tak, jako by ji navrhl muž. Žena. Ale ta světelná kulička musel být saidín! „Kdo jsi?“ Hlas se jí mírně třásl a překvapilo ji, že vůbec mluví tak klidně.

Žena se na ni usmála – velmi pobaveně se usmála – a usadila se vedle ní na kavalec. „Už jsem ti to řekla, Moghedien. Jmenuji se Aran’gar. Když budeš mít štěstí, to jméno se v budoucnu naučíš. Teď mě pozorně poslouchej a na nic se neptej. Povím ti, co potřebuješ vědět. Za chvíli ti sundám ten hezoučký náhrdelníček. Až to udělám, zmizíš tak rychle a tiše, jako to udělal Logain. Jestli ne, tak tady zemřeš. A to by byla škoda, protože jsi právě této noci povolána do Shayol Ghulu."

Moghedien si olízla rty. Povolání do Shayol Ghulu. To mohlo znamenat věčnost v Jámě smrti či nesmrtelnost a vládu nad světem či cokoliv mezi tím. Byla jenom malá naděje, že bude jmenována Nae’blisem, ne, když Veliký pán věděl dost o tom, jak strávila poslední měsíce, aby poslal někoho, kdo by ji osvobodil. Přesto to bylo povolání, jež nemohla odmítnout. A přinejmenším to znamenalo konec a’damu. „Ano. Sundej to. Půjdu okamžitě.“ Stejně nemělo smysl otálet. Byla silnější než kterákoliv žena v táboře, ale nehodlala poskytnout kruhu třinácti příležitost.

„Myslela jsem si, že to budeš vidět takhle,“ Halima – či Aran’gar – se zvučně zasmála. Dotkla se obojku, lehounce sebou trhla a Moghedien se znovu zamyslela nad ženou, jež očividně usměrňovala saidín, a dotek toho, co mohlo ublížit jen muži, který mohl usměrňovat, jí ublížil, jakkoliv maličko. Pak byl obojek dole a žena si ho chvatně nacpala do váčku. „Běž, Moghedien. Hned.“

Když se Egwain dostala ke stanu a strčila do něj hlavu a lucernu, našla jenom zmuchlané pokrývky. Pomalu se stáhla.

„Matko,“ poskakovala za ní Chesa, „neměla bys chodit po nocích venku. Noční vzduch je špatný vzduch. Jestli chceš Marigan, mohla jsem ti ji zavolat.“

Egwain se rozhlédla pozorně kolem. Cítila, jak obojek povolil, a cítila zášleh bolesti, což znamenalo, že se propojení dotkl muž, který může usměrňovat. Většina lidí už spala, ale několik jich pořád sedělo venku u nízko hořících ohňů a někteří byli také opodál. Mělo by být možné najít muže, jenž vstoupil do „Mariganina“ stanu.

„Myslím, že utekla, Cheso,“ řekla. Chesa celou cestu zpátky do Egwainina stanu rozzlobeně bručela cosi o ženách, které opustí svou paní. Přece to nemohl být Logain, nebo ano? Nemohl se vrátit, nemohl to vědět. Nebo mohl?

Demandred klečel v Jámě smrti a pro jednou mu bylo lhostejné, že Shaidar Haran pozoruje jeho třesavku tím bezokým, chladným pohledem. „Nevedl jsem si snad dobře, Veliký pane?“

Demandredovu hlavu naplnil smích Velikého pána.

Neposkvrněná Věž se zlomí a ohne koleno před zapomenutým znamením. Moře se vzbouří a bouřková mračna se seberou neviděna.

Za obzorem se rozhoří skryté ohně a hadi se usadí na prsou.

Co bylo povýšeno, bude svrženo, co bylo svrženo, bude pozvednuto. Příkaz hoří, aby mu pročistil cestu.

Dračí proroctví

přeložil Jeorad Manyard,

guvernér provincie Andor,

pro nejvyššího krále Artuše Pendrag Tanrealla

Slovníček

Poznámka k datování v tomto slovníčku.

Od Rozbití světa byly použity tři systémy zaznamenávání dat. První zaznamenává roky Po Rozbití světa (PR). Jelikož však panoval v letech Rozbití a několika následujících téměř dokonalý zmatek a protože tento kalendář byl přijat téměř sto let po Rozbití, byl jeho začátek stanoven uměle. Po skončení trollockých válek bylo mnoho záznamů ztraceno. Bylo jich tolik, že vznikl spor o přesné datování podle starého systému. Proto byl zaveden nový kalendář, který se datuje od konce válek a oslavuje domnělé osvobození světa od hrozby trolloků. Tento druhý kalendář zaznamenával každý rok jako Svobodný rok (SR). Po rozsáhlém ničení, zabíjení a rozvratu, způsobeném stoletou válkou, vznikl třetí kalendář. Tento kalendář, zaznamenávající léta Nové éry (NE), se používá v současné době.

a’dam: Nástroj sloužící k ovládání ženy, který dokáže usměrňovat, a použít ho může pouze žena, která sama umí usměrňovat, či žena, která se usměrňování může naučit, na žádnou ženu, která usměrňovat nedokáže, nefunguje. Vytváří propojení mezi dvěma ženami. Seanchanská verze se skládá z obojku a náramku propojených vodítkem, vše ze stříbřitého kovu. Je-li se ženou skrze a’dam propojen muž, s největší pravděpodobností skončí oba mrtví. Když se muž, který dokáže usměrňovat, a’damu, který má na sobě žena, ježsama může usměrňovat, jen dotkne, výsledkem může být silná bolest. Viz těž propojení; Seanchané.

adžah: Společenství Aes Sedai, je jich sedm a rozlišují se podle barev: modré adžah, červené adžah, bílé adžah, zelené adžah, hnědé adžah, žluté adžah a šedé adžah. Všechny Aes Sedai, kromě amyrlin, jsou členky jednoho z adžah. Každé se při užívání jediné síly řídí vlastní filozofií a má s Aes Sedai vlastní cíle. Červené adžah zaměřují veškerou energii na hledání a krocení mužů, kteří se pokoušejí ovládnout sílu. Hnědé adžah upustilo od vměšování se do světských záležitostí a cele se oddalo získávání vědomostí, zatímco bílé adžah se většinou vystříhá světa i světských vědomostí a oddává se otázkám filozofie a pravdy. Zelené adžah (během trollockých válek nazývané bojové adžah) se připravuje na Tarmon Gai’don, žluté se soustřeďují na studium léčení a modré sestry se zabývají světskými záležitostmi a právem. Šedé jsou vyjednavačky, hledající soulad a souhlas. Pověsti o černých adžah, oddaných službě Temnému, jsou oficiálně a důrazně popírány.

Aes Sedai: Vládkyně jediné síly. Od Časů šílenství jedinými Aes Sedai, co přežily, byly ženy. Lidé jim nedůvěřují a bojí se jich, dokonce je nenávidí. Je jim kladeno za vinu Rozbití světa a tvrdí se o nich, že se pletou do státních záležitostí. Zároveň se jen málo vládců obejde bez poradkyň Aes Sedai, dokonce i v zemích, kde takové spojení musí být udržováno v tajnosti. Po několika letech usměrňování jediné síly získává Aes Sedai bezvěký vzhled, takže i Aes Sedai, která by mohla být babičkou, nevykazuje známky stárnutí, snad až na pár šedivých vlasů. Viz též adžah; amyrlinin stolec; Rozbití světa.

Aielové: Lid z Aielské pustiny. Zuřivý a tvrdý. Než zabijí, zakrývají si obličej. Smrtelně nebezpeční válečníci se zbraní i holýma rukama, nikdy by se nedotkli meče. Do bitvy je provázejí dudáci taneční hudbou a Aielové bitvu nazývají „tanec“ nebo „tanec oštěpů". Jsou rozděleni do dvanácti kmenů: Chareen, Codarra, Daryne, Goshien, Miagoma, Nakai, Reyn, Shaarad, Shaido, Shiande, Taardad a Tomanelle. Každý kmen je rozdělen do klanů. Občas se hovoří o třináctém kmeni, Kmeni, jenž není, kmeni Jenn, jehož příslušníci postavili Rhuidean. Každý ví, že Aielové údajně zklamali Aes Sedai a byli za tento hřích vykázáni do Aielské pustiny, a pokud Aes Sedai ještě někdy zklamou, budou zničeni. Viz též Aielská pustina; Aielská válečná společenstva; bezútěsnost; gai’šain; Rhuidean.

Aielská pustina: Drsná, rozervaná krajina téměř bez vody východně od Páteře světa. Aiely také nazývaná Trojí země. Zatoulá se sem jen pár cizinců, protože Aielové jsou ve válečném stavu se všemi ostatními lidmi a cizince nevítají. Pouze formani, kejklíři a Tuatha’ani mají zaručen volný průchod, i když se Aielové vyhýbají veškerému styku s Tuatha’any, které nazývají „Ztracení". Není známa žádná mapa Aielské pustiny.

aielská válečná společenstva: Všichni aielšti válečníci jsou členy jednoho z dvanácti válečných společenstev. Jsou to Černé oči (Seia Doon), Orlí bratři (Far Aldazar Din), Běžci úsvitu (Rahien Sorei), Nože v ruce (Sovin Nai), Horští tanečníci (Hama N’dore), Noční oštěpy (Cor Darei), Kamenní psi (Shae’en M’taal), Rudé štíty (Aethan Dor), Děvy oštěpu (Far Dareis Mai), Hromoví chodci (Sha’mad Conde), Pravé krve (Tain Shari) a Hledači vody (Duadhe Mahdi’in). Každé společenstvo má své vlastní zvyky a některé zvláštní povinnosti. Například Rudé štíty fungují jako policie. Kamenní psi bývají často používáni jako zadní stráž při ústupu, kdežto Děvy zase jako zvědové. Kmeny Aielů na sebe často pořádají nájezdy a bojují mezi sebou, ale členové stejného společenstva nikdy nebojují proti sobě, i když tak činí jejich kmeny. Takto vždy existuje kontakt mezi kmeny, i když právě vedou otevřenou válku. Viz též Aielové; Aielská pustina; Far Dareis Mai.

aielská válka: (976-78 NE) Když cairhienský král Laman podťal avendoralderu, čtyři kmeny překročily Páteř světa. Aielové vyloupili a vypálili hlavní město Cairhienu i mnoho menších měst a vesnic a střet se rozšířil i do Andoru a Tearu. Obvyklý názor je, že Aielové byli nakonec poraženi v bitvě pod Zářícími hradbami před Tar Valonem, ale ve skutečnosti v té bitvě padl Laman, a když Aielové dokončili to, proč přišli, znovu se vrátili za Páteř. Viz též avendoraldera; Cairhien; Páteř světa.

Altara: Stát na pobřeží Bouřlivého moře, ačkoliv ho popravdě řečeno sjednocuje jen o málo víc než právě to jméno. Lidé Altary se nejdřív považují za obyvatele toho kterého města či vesnice nebo za poddané toho kterého urozeného pána či paní, a teprve pak, pokud vůbec, za Altařany. Málokterý šlechtic platí daně koruně či jí slouží víc než jen sliby, a i ty jsou často jen vágní. Vládce Altary (v současné době je to královna Tylin Quintara z rodu Mitsobarů) je málokdy víc než prostě nejmocnější šlechtic v zemi, a občas dokonce ani to ne. Větrný trůn má tak malou moc, že nejeden mocný urozenec ohrnul nos nad tím, že by na něj měl usednout, i když by byl mohl.

amyrlinin stolec: (1.) Nejvyšší představená Aes Sedai. Doživotně ji volí věžová sněmovna, nejvyšší rada Aes Sedai, sestávající ze tří představených (zvaných přísedící, jako např. „přísedící za zelené adžah") každého adžah. Amyrlinin stolec je pro Aes Sedai, aspoň teoreticky, nejvyšší autoritou. Její hodnost se společensky rovná králi či královně. O něco méně uctivé oslovení je prostě amyrlin. (2.) Trůn, na němž sedává nejvyšší představená Aes Sedai.

Amys: Moudrá z Držby Chladné skály, která umí chodit ve snech. Aielanka z klanu Devět údolí Taardad Aielů. Manželka Rhuarka, sestra-žena Lian, která je správkyní střechy Držby Chladné skály, a sestra-matka Aviendze.

Andor: Bohatý stát, jenž se, přinejmenším na mapě, táhne od pohoří Oparů k řece Erinin, ačkoliv moc královen již po několik pokolení nesahá dál na západ než k řece Manetherendrelle. Viz též dědička.

angrial: Pozůstatek z věku pověstí, který každému, kdo je schopen použít jedinou sílu, umožňuje zvládnout větší část síly, než je pro něj samotného bezpečné. Některé byly vyrobeny tak, aby je mohly používat ženy, jiné pro muže. Pověsti o angrialu, který by mohli používat jak muži, tak ženy, nebyly nikdy potvrzeny. O jejich výrobě již není nic známo. Zůstalo jich jen velice omezené množství. Viz těž usměrňování; sa angrial; ter’angrial.

Arad Doman: Stát u Arythského oceánu. V současné době rozerván občanskou válkou a zároveň boji proti těm, kteří se prohlásili za stoupence Draka Znovuzrozeného, a proti Tarabonu. Většina domanských kupců jsou ženy, a rčení „nechat muže obchodovat s Domankou“ znamená dělat něco velice nemoudrého. Domanské ženy jsou vyhlášené – či spíše nechvalně známé – svou krásou, svůdností a pohoršujícím odíváním.

Artuš Jestřábí křídlo: Bájný král, Artuš Pendrag Tanreall. Vládl v letech 943-994 SR. Sjednotil všechny země západně od Páteře světa a několik zemí za Aielskou pustinou. Poslal dokonce svá vojska přes Arythský oceán (992 SR), ale spojení s nimi bylo přerušeno po jeho smrti, jež vyvolala stoletou válku. Ve znaku měl zlatého jestřába v letu. Viz též stoletá válka.

Atha’an Miere: Viz Mořský národ.

avendoraldera: Strom rostoucí ve městě Cairhienu, odnož avendesory. Tato odnož byla darem od Aielů v roce 566 NE i přesto, že se nedochoval žádný záznam, že mezi Aiely a avendesorou existuje nějaké spojení.

Bair: Moudrá z klanu Haido Shaarad Aielů. Chodí ve snech. Nemůže usměrňovat. Viz těž chození ve snech.

bělokabátníci: Viz děti Světla.

Berelain sur Pendrag: První z Mayene, Světlem požehnaná, obránkyně Vln, hlava rodu Paeron. Překrásná a svéhlavá mladá žena, zkušená vladařka. Viz těž Mayene.

bezútěsnost: Termín, kterým Aielové označují účinek, jaký na mnohé z nich mělo zjištění, že jejich předkové nebyli vždycky zuřiví válečníci, ale přísní pacifisté, kteří byli během Rozbití světa a v následujících letech donuceni se bránit. Mnozí mají pocit, že právě tímto zklamali Aes Sedai. Někteří pak odhodili oštěpy a utekli. Jiní odmítli svléknout gai’šainskou bílou, i když jim služba již skončila. Ještě další popírají, že je to pravda, a s tím také popírají, že Rand al’Thor je skutečný Car’a’carn. Ti se buď vracejí do Aielské pustiny, nebo se odcházejí připojit k Shaidům, již proti němu stojí. Viz též Aielové; Aielská pustina; Car’a’carn; gai’šain.

Bílá věž: Středisko a srdce moci Aes Sedai, umístěné ve středu velkého ostrovního města Tar Valonu.

Birgitte: Hrdinka z pověstí a příběhů, vyhlášená svou krásou téměř tolik jako svou chrabrostí a zručností při lukostřelbě. Nosí prý stříbrný luk a stříbrné šípy, s nimiž nikdy nechybí. Jedna z hrdinů, kteří přicházejí na zavolání Valerského rohu. Vždy je spojena s hrdinným šermířem Gaidalem Cainem. Až na svou krásu a umění lukostřelby není skutečná Birgitte té z příběhů vůbec podobná. Viz též Valerský roh.

Bryne, Gareth: Bývalý hlavní kapitán královniny gardy v Andoru. Královnou Morgasou poslán do vyhnanství. Je považován za největšího z žijících generálů. V erbu rodu Bryneů je divoký tur s Růžovou korunou Andoru kolem krku. Osobním znakem Garetha Brynea jsou tři pětihroté zlaté hvězdy.

cadin’sor: Oděv aielských válečníků. Kabátec a spodky v hnědých a šedých odstínech, které splývají se skalami nebo stíny, doplněné měkkými, po kolena vysokými botami přivazovanými tkanicemi. Ve starém jazyce „pracovní oděv", ačkoliv je to samozřejmě nepřesný překlad.

Cairhien: Stát u Páteře světa a jeho hlavní město. Město bylo za aielské války vypáleno a vydrancováno, podobně jako mnoho jiných měst a vesnic. Sedláci následně opouštěli statky poblíž Páteře světa, takže bylo nezbytné dovážet obilí. Zavraždění krále Galldriana (998 NE) vyústilo v občanskou válku o následnictví na Slunečním trůnu, kdy byla přerušena dodávka obilí a nastal hladomor. Město oblehli Shaidové, někteří lidé to začali nazývat druhá aielská válka. Toto obležení rozehnali jiní Aielové pod velení Randa al’Thora. Na vlajce Cairhienu je v modrém poli vycházející zlaté slunce. Viz též aielská válka.

Callandor: Meč, jenž není mečem, Meč, jehož se nelze dotknout. Křišťálový meč kdysi držený v Tearském Kameni. Velice silný sa’angrial, jejž může používat muž. Jeho vynesení z komnaty zvané Srdce Kamene bylo, spolu s pádem Tearského Kamene, jedním z nejdůležitějších znamení příchodu Draka Znovuzrozeného a toho, že se blíží Tarmon Gai’don. Rand al’Thor jej vyzvedl a znovu do Srdce vrátil a zarazil do kamene. Viz též Drak Znovuzrozený; sa’angrial; Tearský Kámen.

Carridin, Jaichim: Inkvizitor ruky Světla, vysoký důstojník dětí Světla a temný druh.

Deana Aryman: Amyrlin, jež zachránila Bílou věž před pohromou, kterou jí způsobila Bonwhin, když se pokusila ovládnout Artuše Jestřábí křídlo. Narozená circa 920 SR ve vsi Salidar v Eharonu, 992 SR byla z modrého adžah povýšena na amyrlin. Přisuzují se jí zásluhy za to, že přesvědčila Sourana Maravaile, aby po Artušově smrti zrušil obléhání Tar Valonu (jež se začalo 975 SR). Deana vrátila Věži její prestiž a věří se, že v čase své smrti 1084 SR, po pádu z koně, právě téměř přesvědčila šlechtice válčící o pozůstaky říše Jestřábího křídla, aby přijali vedení Bílé věže jako prostředku k nastolení jednoty v zemi. Viz též amyrlinin stolec; Artuš Jestřábí křídlo.

dědička: Titul následnice andorského Lvího trůnu. Nemá-li královna dceru, přechází trůn na královninu nejbližší pokrevnou příbuznou. Neshody ohledně toho, kdo přesně je nejbližší pokrevná příbuzná, několikrát vedlo k zápasům o moc, z nichž poslední byl „boj o nástupnictví" – tak se nazývá v Andoru, jinde pak „třetí válka o andorské nástupnictví" – jenž na trůn přivedl Morgasu z rodu Trakandů.

děti Světla: Společenství držící se přísné, asketické víry, nemá svazky s žádným státem a je odhodláno porazit Temného a zničit všechny temné druhy. Založeno během stoleté války na obranu víry před rostoucím počtem temných druhů, během války se vyvinulo v plně vojenskou organizaci. Jsou naprosto nesmlouvaví v otázkách víry a jsou přesvědčeni, že pouze oni znají pravdu a právo. Aes Sedai a všechny, kdož je podporují, považují za temné druhy. Neuctivě se jim přezdívá bělokabátníci. Ve znaku mají ve stříbrném poli zlatý sluneční kotouč. Viz též Tazatelé.

divoženka: Žena, která se naučí usměrňovat jedinou sílu sama a přežije krizi, což dokáže pouze jedna ze čtyř. Takové ženy se obvykle obrní a odmítají si uvědomit, co dělají, ale když se podaří tyto přehrady rozbít, stávají se divoženky jedněmi z nejmocnějších usměrňovatelek. Termín se často používá jako urážka.

Dračí proroctví: Poměrně málo známá, mimo kruhy vzdělanců zřídkakdy zmiňovaná proroctví, o nichž pojednává Karaethonský cyklus, předpovídají, že Temný bude opět osvobozen. A že Luis Therin Telamon, Drak, se znovu zrodí, aby mohl vybojovat Tarmon Gai’don, Poslední bitvu proti Stínu. Podle proroctví zachrání svět – a rozbije ho znovu. Viz též Drak.

Drak: Jméno, pod nímž byl znám Luis Therin Telamon za války Stínu, což se událo asi před třemi tisíci lety. Během šílenství, které postihlo muže Aes Sedai, Luis Therin zabil každou žijící osobu, jíž v žilách kolovala jeho krev, stejně jako všechny, které miloval, a tak si získal jméno Rodovrah. Viz též Drak Znovuzrozený; Dračí proroctví.

Drak, falešný: Jméno dané různým mužům, kteří se prohlásili za Draka Znovuzrozeného. Někteří dokonce začali války, které zachvátily mnoho států. Během staletí to většinou byli muži neschopní usměrňovat jedinou sílu, ale několik jich to dokázalo. Nicméně všichni buď zmizeli, nebo byli lapeni či zabiti, aniž by naplnili proroctví týkající se Draka. Mezi těmi, kteří jedinou sílu usměrňovat dokázali, byli nejsilnější Raolin Zhoubce Temného (335-36 PR), Jurian Kamenný luk (asi 1300-1308 PR), Davian (SR 351), Guair Amalasan (SR 939-43), Logain (997 NE) a Mazrim Taim (998 NE). Viz též Drak Znovuzrozený.

Drak Znovuzrozený: Podle Dračích proroctví muž, který je znovu zrozeným Luisem Therinem Rodovrahem. Většina lidí, ne však všichni, uznávají, že Rand al’Thor je Drakem Znovuzrozeným. Viz též Dračí proroctví; Drak, falešný; Drak.

država: Ogierská domovina. Veliké množství držav bylo od Rozbití světa úplně opuštěno. Jsou nějakým způsobem, který již nikdo nezná, chráněny, takže v nich Aes Sedai nemohou vůbec usměrňovat jedinou sílu, dokonce ani vycítit existenci pravého zdroje. Pokusy ovládnout jedinou sílu z vnější strany državy nemají naprosto žádný vliv uvnitř hranic državy. Do državy žádný trollok nevstoupí, pokud není poháněn, a dokonce i myrddraal to udělá pouze v případě nejvyšší nouze, i to však pouze váhavě a s odporem. Dokonce ani temní druzi, pokud jsou Temnému skutečně oddáni, se v državě necítí dobře.

Elaida do Avriny a’Roihan: Aes Sedai, původně z červeného adžah, nyní povýšena na amyrlinin stolec. Kdysi radila královně Morgase z Andoru. Občas je schopná věštění.

Fain, Padan: Kdysi forman obchodující ve Dvouříčí a temný druh, byl přetvořen v Shayol Ghulu nejen k tomu, aby byl schopen nalézt mladého muže, jenž se měl stát Drakem Znovuzrozeným, jako lovecký pes hledá kořist pro lovce, ale také mu byla tato potřeba vkořeněna. Z bolesti tohoto procesu se ve Fainovi zrodila nenávist jak k Temnému, tak k Randu al’Thorovi. Když sledoval al’Thora, setkal se s duší Mordetha lapenou v Shadar Logothu, a tato duše se pokusila převzít Fainovo tělo. Ale vzhledem tomu, co z Faina udělali, výsledkem je sloučenina, jež je většinou Fainem a jež má mnohem větší schopnosti, než oba muži měli původně, ačkoliv jim Fain ještě plně nerozumí. Většina lidí cítí strach z myrddraalova pohledu. Myrddraalové cítí strach z Fainova pohledu.

Far Dareis Mai: Ve starém jazyce doslova „Děva oštěpu". Aielské válečné společenstvo, které na rozdíl od ostatních přijímá pouze ženy a jenom ženy. Děva se nesmí vdát a zůstat nadále ve spolku, ani nesmí bojovat těhotná. Každé dítě, které se Děvě narodí, je dáno jiné ženě na vychování tak, aby se nikdo nedozvěděl, kdo je jeho matkou („Nesmíš patřit žádnému muži, ani žádný muž nesmí patřit tobě, ani dítě. Oštěp je tvým milencem, tvým dítětem a tvým životem.") Viz též Aielové; aielská válečná společenstva.

gaidin: Ve starém jazyce „bratr bitvy". Titul používaný Aes Sedai pro strážce. Viz též strážce.

gai’šain: Ve starém jazyce „zaslíben míru v bitvě", což je asi nejpřesnější možný výklad. Od Aiela, jenž během bitvy či nájezdu padne do zajetí jiného Aiela, vyžaduje ji’e’toh, aby rok a den pokorně a poslušně sloužil tomu či té, kdo ho zajal, nedotkl se žádné zbraně a nespáchal žádné násilí. Moudrá, kovář, dítě či žena s dítětem pod deset let nesmí být jati jako gai’šainové.

Galad: urozený pán Galadedrid Damodred: Nevlastní bratr Elain a Gawyna, s nimiž má stejného otce, Taringaila Damodreda. Ve znaku má svislý okřídlený stříbrný meč.

Gawyn z rodu Trakandů: Syn královny Morgasy, Elainin bratr, jenž se stane jejím prvním knížetem mečů, až Elain nastoupí na trůn. Ve znaku má stříbrného kance.

Hraniční státy: Státy kolem Velké Morny: Saldeia, Arafel, Kandor a Shienar. Jejich dějiny jsou dějinami nepřetržitých nájezdů a válek proti trollokům a myrddraalům. Viz též Velká Morna.

hra rodů: Jméno pro pletichaření, intrikánství a manipulování s lidmi kvůli získání výhod pro ten který rod. Velmi se při ní oceňuje delikátnost, kdy, ve snaze získat jedno, člověk zdánlivě usiluje o něco jiného, a když dosáhne svého cíle s nejmenší možnou námahou. Také známa jako velká hra rodů a občas i pod svým jménem ve starém jazyce daes dae’mar.

hrůzopáni: Ti muži a ženy, kteří byli schopni usměrňovat jedinou sílu a přešli za trollockých válek na stranu Stínu, kde se stali veliteli vojů trolloků, myrddraalů a temných druhů. Méně vzdělanými lidmi občas zaměňováni se Zaprodanci.

chození ve snech: Aielský výraz pro činnosti, kdy je žena schopna vstoupit do Tel’aran’rhiodu, vykládat sny a mluvit s jinými lidmi v jejich snech. Aes Sedai ten termín používají také, hovoří o snílcích, ale jen zřídka. Viz též nadání; Tel’aran’rhiod.

Illian: Velký přístav v Bouřlivém moři, hlavní město státu stejného jména.

jediná síla: Síla získávaná z pravého zdroje. Velká většina lidí je úplně neschopná se naučit jedinou sílu usměrňovat. Jen velice málo lidí je možné usměrňování naučit, a ještě méně se jich s touto schopností rodí. Těch pár se nemusí nic učit, mohou se dotknout pravého zdroje a usměrňovat sílu, ať už chtějí, či nikoliv, snad si ani neuvědomují, co dělají. Tato vrozená schopnost se obvykle projeví při dospívání. Pokud ji dotyčného někdo nenaučí ovládat nebo se to nenaučí sám (což je nesmírně obtížné a uspěje jen jeden ze čtyř lidí), potká ho jistá smrt. Od Času šílenství není vůbec žádný muž schopen usměrňovat sílu, aniž by nakonec úplně nezešílel, a to i když se sílu naučí ovládat, až nakonec zemře na zhoubnou chorobu, kdy trpící shnije zaživa – choroba je způsobena, stejně jako šílenství, tím, že Temný svým dotekem poskvrnil saidín. Viz též Aes Sedai; usměrňování; pravý zdroj.

jednotky délky: 30 coulů = 9 dlaní = 1 krok; 2 kroky = 1 sáh; 1000 sáhů = 1 míle; 4 míle = 1 legue.

jednotky hmotnosti: 10 uncí = 1 libra; 10 liber = 1 kámen; 10 kamenů = 1 centnýř; 10 centnýřů = 1 tuna.

Juilin Sandar: Lovec zlodějů z Tearu.

kejklíř: Potulný vypravěč příběhů, hudebník, pěvec, akrobat a bavič. Poznají se podle zvláštního pláště s mnoha různobarevnými záplatami, většinou účinkují po vsích a menších městech.

kolo času: Čas je kolo se sedmi paprsky, každý paprsek značí jeden věk. Jak se kolo otáčí, věky přicházejí a odcházejí, každý zanechá vzpomínky, které vyblednou do pověstí, pak do mýtů, a ve chvíli, kdy onen věk znovu nadejde, jsou již dávno zapomenuty i ty. Vzor věků je pokaždé, když daný věk nastane, trochu jiný a pokaždé projde větší změnou.

krocení: Úkon prováděný Aes Sedai, kdy odříznou muže, který dokáže usměrňovat jedinou sílu. Toto je nezbytné, protože každý muž, který sílu dokáže usměrňovat, zešílí kvůli poskvrnění saidínu a ve svém šílenství pomocí síly napáchá zcela určitě strašlivé věci. Muž po zkrocení stále cítí pravý zdroj, ale nemůže se ho dotknout. Pokud dojde k nějakým duševním poruchám před zkrocením, jsou nyní díky zkrocení pod kontrolou, ale nejsou jím vyléčeny, je-li však zkrocení provedeno dostatečně brzy, je možné jím odvrátit smrt. Avšak muž, který je zkrocen, nevyhnutelně přestává chtít žít. Ti, jimž se nepodaří spáchat sebevraždu, stejně během jednoho či dvou let umírají. Viz též jediná síla; utišování.

Lan; al’Lan Mandragoran: Strážce připoutaný k Moirain. Nekorunovaný král Malkieru, státu pohlceného Mornou v roce, kdy se narodil (953 NE), dai šan (pán bitvy) a poslední žijící malkierský šlechtic. V šesti letech začal vést osamocenou válku s Mornou a Stínem, v níž pokračoval, dokud se s ním jako se svým strážcem nespojila Moirain v roce 979 NE. Viz též strážce; Moirain.

Lini: Chůva urozené paní Elain a předtím Elaininy matky Morgasy, stejně jako Morgasiny matky. Žena s ohromnou vnitřní silou, úžasným postřehem a velikou zásobou pořekadel.

Logain: Muž, jenž se kdysi prohlásil za Draka Znovuzrozeného. Lapen poté, co zanesl válku do Ghealdanu, Altary a Murandy, byl převezen do Bílé věže a zkrocen, později uprchl ve zmatku po sesazení Siuan Sanche. Muž, jehož ještě čeká velká sláva.

Manetheren: Jeden z deseti států, které vytvořily Druhou úmluvu, a také hlavní město tohoto státu. Jak město, tak stát byly úplně zničeny za trollockých válek. Ve znaku měl Manetheren červeného orla v letu. Viz též trollocké války.

Mayene: Městský stát v Bouřlivém moři, který obklopuje a v historii utiskoval Tear. Vládcové Mayene si říkají „první", což kdysi znamenalo první urozený pán či paní. První tvrdí, že jsou potomky Artuše Jestřábí křídlo. Titul druhý či druhá, kdysi patřící pouze jedné osobě, v posledních asi čtyři sta letech drželo až devět lidí. Znakem Mayene je zlatý jestřáb v letu na modrém poli.

Mazrim Taim: Falešný Drak, jenž způsobil chaos v Saldeii, dokud nebyl poražen a zajat. Nejenže je schopen usměrňovat, ale také je údajně velice silný. Viz též Drak, falešný.

Melain: Moudrá z klanu Jhirad Goshien Aielů. Chodí ve snech. Poměrně silná v ovládání jediné síly. Provdána za Baela, kmenového náčelníka Goshienů. Sestra-žena Dorindhy, správkyně střechy Držby Kouřové prameny. Viz též chození ve snech.

Merrilin Tom: Ne zcela obyčejný kejklíř a poutník. Viz též kejklíř.

Moirain: Aes Sedai z modrého adžah. Narozená v roce 956 NE v královském paláci v Cairhienu. Poté, co v roce 972 NE vstoupila do Věže jako novicka, její vzestup byl přímo střemhlavý, už po třetím roce byla pozdvižena mezi přijaté a na hotovou Aes Sedai pouze po dalších třech letech na konci aielské války. Od té doby začala pátrat po mladém muži, jenž se (podle Gitary Moroso, Aes Sedai s darem věštění) narodil během bitvy pod Zářícími hradbami na svazích Dračí hory a který se stane Drakem Znovuzrozeným. Právě ona vyvedla Randa al’Thora, Mata Cauthona, Perrina Aybaru a Egwain z al’Vereů z Dvouříčí. Zmizela v Cairhienu uvnitř ter’angrialu při rvačce s Lanfear a zcela zjevně tak zabila sebe i Zaprodankyni.

Morgasa: Z milosti Světla královna Andorská, obránkyně říše, také ochránkyně lidu, hlava rodu Trakandů. Nyní je ve vyhnanství a považována za mrtvou, mnozí lidé si myslí, že ji zavraždil Drak Znovuzrozený. Ve znaku má zlaté klíče. Znakem rodu Trakandů je pak stříbrný klenák.

Morna: Viz Velká Morna.

Mořský národ: Správněji Atha’an Miere, Lid moře. Uzavření lidé Obývají ostrovy v Arythském oceáně a Bouřlivém moři, na břehu tráví jen málo času a většinu života žijí na svých lodích. Většinu zá mořského obchodu obstarávají lodě Mořského národa.

moudrá: Mezi Aiely jsou moudré ženy vybrané jinými moudrými a cvičené v léčbě, bylinkách a dalších věcech, asi jako vědmy. Mají velkou autoritu a zodpovědnost, stejně jako velký vliv u klanových i kmenových náčelníků, ačkoliv je muži často obviňují, že strkají nos, kam nemají. Hodně moudrých dokáže více méně usměrňovat a najdou každou aielskou ženu s vrozenou jiskrou a většinu těch, které se to dokážou naučit. O tom, že moudré umějí usměrňovat, se mezi Aiely ze zvyku nemluví. Také ze zvyku se moudré vyhýbají styku s Aes Sedai ještě důsledněji než ostatní Aielové. Moudré stojí mimo všechny krevní msty a boje a podle ji’e’toh jim nesmí nikdo ublížit či je nějak ohrožovat. Kdyby se moudrá zúčastnila bitvy, bylo by to velké porušení zvyků a tradice. Tři žijící moudré chodí ve snu, a kromě jiného mají schopnost vstoupit do Tel’aran’rhiodu a hovořit s jinými lidmi v jejich snech. Viz též chození ve snu; Tel’aran’rhiod.

myrddraalové: Tvorové Temného, velitelé trolloků. Pokřivení potomci trolloků, u nichž se opět projevuje lidský materiál použitý při stvoření trolloků, ale jsou pošpinění zlem, jež stvořilo trolloky. Sice nemají oči, nicméně vidí ve dne i v noci jako orel. Mají určitou moc, jež vyvěrá z Temného, včetně schopnosti vyvolat pohledem ochromující strach a schopnosti zmizet všude tam, kde je nějaký stín. Jedna z jejich mála známých slabostí je, že jen váhavě překonávají vodní toky. V zrcadle se odrážejí jen nejasně a rozmazaně. V různých zemích jsou známi pod různými jmény, například půllidé, bezocí, stínomilové, číhači, přízraky a mizelci.

nadání: Schopnost používat jedinou sílu v daných oblastech. Ovládání jednotlivých nadání se velmi liší od jednoho jedince k druhému a málokdy má vztah k tomu, jak silný je dotyčný jedinec v ovládání jediné síly. Existují hlavní nadání, z nichž nejznámější a nejrozšířenější je léčení. Dalším příkladem je oblačné tančení, totiž ovládání počasí, a zemské zpívání, zahrnující ovládání pohybů země, například zabránění či vyvolání zemětřesení nebo lavin. Existují také menší nadání, která nemívají jména, jako je schopnost vidět ta‘veren nebo zdvojit šance pozměňující účinek ta’veren, ačkoliv jen na velmi malé a omezené rozloze, vzácněji větší než čtvereční loket. Mnohá nadání jsou nyní známa jen podle jména a občas jen nejasného popisu. Některá, jako cestování (schopnost přenést se z jednoho místa na druhé, aniž by dotyčný musel překonávat mezilehlý prostor), jsou teprve nyní znovuobjevována. Jiné, jako třeba věštění (schopnost předpovídat budoucí události, ale jen všeobecně) a rytí (hledání rudných žil a možná i jejich vynášení ze země), se nyní objevuje zřídkakdy. Jiné nadání, dlouho považované za ztracené, je snění, jež mezi jiným zahrnuje i výklad snílkových snů k předpovídání budoucích událostí přesněji, než se děje u věštění. Někteří snílci mají schopnosti vstoupit do Tel’aran’rhiodu, světa snů, a říká se, že i do snů jiných lidí. Posledním známým snílkem byla Corianin Nedeal, která zemřela 526 NE, nyní je tu však další žena s touto schopností, o níž však ví jen málokdo. Viz též Tel’aran’rhiod.

ogierové: Rasa nelidí, charakteristická značnou výškou (dva a půl sáhu je typická výška dospělého samce), širokým nosem připomínajícím čenich a dlouhýma ušima se štětičkami na koncích. Žijí v oblastech nazývaných državy, které opouštějí zřídka, a s lidmi se příliš nestýkají. Lidé o nich mnoho nevědí a hodně lidí věří, že ogierové jsou jenom stvořeními z pověstí, přestože to jsou úžasní stavitelé a zbudovali většinu velkých měst, postavených po Rozbití světa. Ačkoliv jsou to pacifisté a nesmírně pomalu se rozzlobí, v některých starých příbězích se praví, že v trollockých válkách bojovali po boku lidí, a označují je za nesmiřitelné nepřátele. Většinou si nesmírně cení vědomostí a v jejich knihách a příbězích jsou často informace pro lidstvo již ztracené. Typický ogier žije nejméně třikrát či čtyřikrát déle než člověk. Viz též Rozbití světa.

Páteř světa: Vysoké pohoří s několika málo průsmyky, které odděluje Aielskou pustinu od západních zemí. Také se jí říká Dračí stěna.

pět sil: Existuje pět pramenů jediné síly, pojmenovaných podle toho, co se s nimi dá ovládat – země, vzduch (občas nazývaný vítr), oheň, voda a duch – a jmenují se pět sil. Každý, kdo vládne jedinou silou, je nejsilnější při používání jednoho, možná dvou z nich, a méně silný při používání ostatních. Ve věku pověstí se duch mezi muži a ženami vyskytoval rovnoměrně, avšak lepší ovládání země a (nebo) ohně se mnohem častěji vyskytovala u mužů, vody a (nebo) vzduchu zase u žen. I když existují výjimky, síly země a ohně začaly být nejčastěji považovány za mužské síly, zatímco síly vzduchu a vody za ženské.

plamen Tar Valonu: Znak Tar Valonu, amyrlinina stolce a Aes Sedai. Stylizovaný obraz plamene. Bílá slza špičkou nahoru.

pravý zdroj: Hnací síla vesmíru, která otáčí kolem času. Je rozdělena na mužskou polovici (saidín) a ženskou polovici (saidar), které pracují zároveň společně i proti sobě. Pouze muž může čerpat ze saidínu a pouze žena ze saidaru. Na počátku Času šílenství byl saidín poskvrněn dotykem Temného. Viz též jediná síla.

propojení: Schopnost žen, které dokážou usměrňovat, spojit své prameny jediné síly. Zatímco spojený pramen není stejně velký jako součet jednotlivých pramenů, je ovládán osobou, která propojení vede, a lze jej využít přesněji a s mnohem lepším výsledkem, než by bylo možné s jednotlivými prameny. Muži své schopnosti nemohou propojit bez přítomnosti ženy či žen v kruhu. Víc než třináct žen se nemůže propojit bez přítomnosti muže. S jedním mužem lze kruh rozšířit na dvacet šest žen. Dva muži zvládnou kruh do čtyřiatřiceti žen a tak dál, až do hranice šesti mužů a šestašedesáti žen. Existují propojení vyžadující více mužů a méně žen, ale až na propojení jednoho muže a jedné ženy vždy musí být v kruhu nejméně o jednu ženu víc, než je mužů. Ve většině kruhů může propojení ovládat muž i žena, ale kruh sedmdesáti dvou žen musí ovládat muž, stejně jako smíšený kruh pod třináct členů. Ačkoliv jsou muži všeobecně silnější v ovládání jediné síly než ženy, nejsilnější kruhy jsou ty, v nichž jsou počty žen a mužů co možná nejvyrovnanější. Viz též Aes Sedai.

první sestra; první bratr: Aielské příbuzenské termíny, znamenají stejnou matku. Mezi Aiely znamená mít stejnou matku bližší příbuzenství než mít stejného otce.

přijaté novicky: Mladé ženy, které se cvičí na Aes Sedai, a již dosáhly jisté úrovně moci a prošly jistými zkouškami. Obvykle trvá pět až deset let, než je mladší novicka pozvednuta mezi přijaté. Přijaté jsou poněkud méně vázány pravidly než novicky a mohou si do jisté míry vybírat oblasti studia. Přijatá novicka nosí prsten s Velkým hadem na prostředníku levé ruky. Když přijatá povýší mezi Aes Sedai, což obvykle trvá dalších pět až deset let, rozhodne se pro některé adžah, získá právo nosit šátek a může si prsten nasadit na kterýkoliv prst nebo ho, pokud to situace vyžaduje, dokonce sundat. Viz též Aes Sedai.

přísahy, tři: Přísahy, které skládají přijaté před povýšením na Aes Sedai. Pronášejí se, když adeptka drží hůl přísah, což je ter’angrial, který zavazuje. Jsou to: 1. Neříci jediné slovo, které by nebylo pravda. 2. Nevyrobit zbraň, s níž by mohl jeden člověk zabít druhého. 3. Nikdy nepoužít jediné síly jako zbraně, pokud to nebude proti zplozencům Stínu nebo v nejzazším případě při obraně života vlastního, života strážce či jiné Aes Sedai. Tyto přísahy se nevyžadovaly vždy, ale různé události před a během Rozbití vedly k tomu, že jsou nyní nezbytné. Druhá přísaha byla vlastně první přijatou jako reakce na válku síly. První přísahu, je-li dodržována do písmene, lze často pečlivým výběrem slov obejít. Má se za to, že druhé dvě přísahy jsou neporušitelné.

Rhuidean: Velké město, jediné v Aielské pustině a vnějšímu světu naprosto neznámé. Opuštěné po téměř tři tisíce let. Kdysi směl aielský muž vstoupit do Rhuideanu pouze jednou, aby prošel zkouškou uvnitř velkého ter’angrialu, zda je způsobilý stát se kmenovým náčelníkem (přežil pouze jeden ze tří), a žena pouze dvakrát, aby prošla zkouškou na modrou, podruhé v tom samém ter’angrialu, ačkoliv žen přežilo víc než mužů. Nyní je město znovu obydleno, usídlili se tu Aielové, a na jednom konci Rhuideanského údolí je velké jezero napájené podzemním sladkovodním oceánem a z něj pak vytéká jediná řeka v Pustině. Viz též Aielové.

Rozbití světa: Za Časů šílenství muži Aes Sedai, kteří zešíleli, zcela změnili tvář světa. Srovnali horské hřebeny, vyzvedli nová pohoří. Tam, kde byla moře, vyzvedli pevninu, a tam, kde bývala pevnina, zřídili oceán. Mnoho části světa bylo naprosto vylidněno a ti, kteří přežili, byli roztroušeni jako prach ve větru. O této katastrofě se příběhy, pověsti a dějiny zmiňují jako o Rozbití světa.

sa’angrial: Pozůstatky z věku pověstí, které umožňují usměrňovat mnohem větší díl jediné síly, než by jinak bylo bezpečné. Sa’angrial je podobný, ale mnohem, mnohem silnější než angrial. Množství jediné síly, které lze usměrnit pomocí sa’angrialu, ve srovnání s množstvím jediné síly, které lze usměrnit pomocí angrialu, odpovídá poměru mezi množstvím jediné síly, které lze usměrnit s angrialem, a množstvím, které lze usměrnit bez pomoci. O jeho výrobě již není nic známo. Zůstala jich pouze hrstka, mnohem méně než angrialu.

saidar; saidín: Viz pravý zdroj.

Seanchan: Země za Arythským oceánem, odkud přišli Seanchané.

Seanchané: Potomci vojáků, které Artuš Jestřábí křídlo vyslal přes Arythský oceán. Věří, že každá žena, která je schopna usměrňovat, musí být pro bezpečnost ostatních ovládána, a každý muž, který dokáže usměrňovat, musí být ze stejného důvodu zabit.

sestra-žena: Aielský příbuzenský termín. Aielské ženy, jež jsou skoro-sestry či první sestry a zjistí, že milují stejného muže, nebo prostě nechtějí, aby se mezi ně nějaký muž postavil, se za něj prostě provdají obě a tak se z nich stanou sestry-ženy. Ženy, které milují stejného muže, se občas pokusí zjistit, zda by se nemohly stát skoro-sestrami a adoptivními prvními sestrami, což je první krok k tomu, jak se z nich mohou stát sestry-ženy.

Shayol Ghul: Hora ve Spálených zemích za Velkou Mornou, místo věznice Temného.

skoro-sestra; skoro-bratr: Aielské příbuzenské termíny, znamenající přátele blízké jako první sestra nebo první bratr. Skoro-sestry se často formálně adoptují navzájem jako první sestry. To skoro-bratři téměř nikdy nedělají.

snílek: Viz nadání.

Sorilea: Moudrá z Držby Shende, Jarra Chareen. Dokáže jen tak tak usměrňovat, je nejstarší žijící moudrou, ačkoliv není tak stará, jak si mnozí myslí.

starý jazyk: Jazyk, kterým se hovořilo ve věku pověstí. Obvykle se předpokládá, že se mu naučí všichni urozenci a vzdělanci, ale většina zná jen pár slov. Překlad je často složitý, neboť jazyk umožňuje mnoho maličko odlišných významů. Viz též věk pověstí.

stoletá válka: (994 – 1117 SR) Řada překrývajících se válek mezi neustále se měnícími spojenci, vyvolaná smrtí Artuše Jestřábí křídlo a následným bojem o jeho říši. Válka vylidnila velké části země mezi Arythským oceánem a Aielskou pustinou, od Bouřlivého moře k Velké Morně. Ničení dosáhlo takových rozměrů, že se do současnosti dochovaly jen zlomky záznamů. Velká říše Artuše Jestřábí křídlo byla rozervána na kusy a na jejím místě se vytvořily současné státy. Viz též Artuš Jestřábí křídlo.

strážce: Válečník ve spojení s Aes Sedai. Pouto je součástí jediné síly a díky ní válečník získává takové dary, jako je rychlé uzdravování, schopnost ujít velkou vzdálenost bez jídla, vody a odpočinku, a schopnost na dálku vycítit skvrnu Temného. Dokud strážce žije, Aes Sedai, s níž je spojen, ví, že je naživu, ať je jakkoliv daleko, a když zemře, pozná okamžik a způsob jeho smrti. Zatímco většina adžah věří, že Aes Sedai smí k sobě mít připoutaného pouze jednoho strážce v dané chvíli, červené adžah se odmítají se strážci spojovat vůbec a zelené adžah věří, že Aes Sedai k sobě může připoutat tolik strážců, kolik se jí zlíbí. Z morálního hlediska musí strážce s poutem souhlasit, ale je známo, že spojení bylo provedeno i proti jeho vůli. Co z tohoto spojení získává Aes Sedai, je pečlivě uchovávaným tajemstvím. Viz též Aes Sedai.

Tallanvor, Martyn: Gardový poručík královniny gardy, který svou královnu miluje víc než život a čest.

ta’maral’ailen: Ve starém jazyce „síť osudu". Velká změna ve vzoru věku, soustředěná kolem jednoho či více lidí, kteří jsou ta’veren. Viz též vzor věku; ta’veren.

Tarabon: Stát na břehu Arythského oceánu. Kdysi to byl významný obchodní stát, kromě jiného zdroj tkaných koberců, barev a rachejtlí pro ohňostroje, které vyráběl cech ohňostrůjců. Z Tarabonu přichází jen málo zpráv, protože je nyní rozerván občanskou válkou, stejně jako válkou vedenou zároveň proti Arad Domanu a Dračím spřísahancům, lidem, kteří se přidali k Draku Znovuzrozenému.

Tarmon Gai’don: Poslední bitva. Viz též Dračí proroctví; Valerský roh.

ta’veren: Osoba, kolem níž kolo času splétá všechny okolní nitky osudu, dokonce snad VŠECHNA vlákna osudu, aby vytvořilo síť osudu. Viz též vzor věku; ta’maral’ailen.

tazatelé: Řád uvnitř dětí Světla. Zapřísáhl se objevit pravdu polemikami a odhalováním temných druhů. Při pátrání po pravdě a po Světle obvykle používají útrpné právo. Obvykle zastávají názor, že již pravdu stejně znají, a je jen třeba přinutit oběť, aby se k ní přiznala. Říkají si ruka Světla, ruka, která vyhrabe pravdu, a občas jednají tak, jako by byli zcela odděleni od ostatních dětí a rady pomazaných, která dětem velí. Hlavou tazatelů je hlavní inkvizitor, jenž sedí v radě pomazaných. Ve znaku mají krvavě rudou pastýřskou hůl. Viz též děti Světla.

Tear: Stát na břehu Bouřlivého moře. Též hlavní město tohoto státu a velký mořský přístav. Zástavou Tearu jsou tři stříbrné půlměsíce na děleném červenozlatém poli. Viz též Tearský Kámen.

Tearský Kámen: Velká pevnost ve městě Tear, o níž se tvrdí, že byla postavena krátce po Rozbití světa, a to s použitím jediné síly. Bezpočtukrát byla obléhána, padla jedné noci do rukou Draka Znovuzrozeného a pár stovek Aielů, čímž se vyplnily dvě části Dračích proroctví. Viz též Dračí proroctví.

Telamon, Luis Therin: Viz Drak.

Tel’aran’rhiod: Ve starém jazyce „neviděný svět“ nebo „svět snů". Svět spatřovaný ve snech, o němž kdysi dávno lidé věřili, že proniká a obklopuje všechny možné světy. Tel’aran’rhiodu se může dotknout mnoho lidí, vždy jen na okamžik, ve snu, ale několik jich má schopnost do něj vstoupit o své vlastní vůli, i když bylo nedávnoobjeveno několik ter’angrialu, které tuto schopnost propůjčují. Na rozdíl od jiných snů, co se stane živým bytostem ve světě snů, je skutečné. Rána, utržená v tomto světě, zůstane i po probuzení, a ten, kdo tam zemře, se již neprobudí. Jinak však nic, co se tam stane, neovlivní žádným způsobem bdělý svět. Viz též ter’angrial.

temní druzi: Ti, kdo vyznávají Temného. Věří, že získají velikou moc a dostane se jim odměny, dokonce nesmrtelnosti, když ho osvobodí z vězení. Mezi sebou občas používají starobylé označení přátelé Temnoty.

Temný: Nejobvyklejší jméno používané ve všech zemích pro Šej’tana. Zdroj zla a protiklad Stvořitele. Uvězněn Stvořitelem v okamžiku stvoření ve věznici v Shayol Ghulu. Pokus jej osvobodit z této věznice vyvolal válku Stínu, poskvrnění saidínu, Rozbití světa a konec věku pověstí. Viz též Dračí proroctví.

ter’angrial: Pozůstatek věku pověstí, který používá jedinou sílu. Na rozdíl od angrialu a sa’angrialu, každý ter’angrial byl vyroben k nějakému určitému účelu. Například jeden zaručuje, že přísahy, v něm složené, budou zavazující. Některé používají Aes Sedai, ale jejich původní účel je většinou neznámý. Některé zničí schopnost usměrňovat jedinou sílu v každé ženě, která by je použila. Jako u angrialu a sa’angrialu, i tady byl postup výroby ztracen během Rozbití světa. Viz též angrial; sa’angrial.

trolloci: Stvoření Temného, vytvořená během války Stínu. Mohutní postavou, jsou pokřivenými kříženci lidí a zvířat. Dělí se do jakýchsi kmenových tlup, ze kterých nejvýznamnějšími jsou dha’bel, dhai’mon, ko’bal. Od přírody zlotřilí, zabíjejí pro pouhé potěšení ze zabíjení. Jsou nesmírně lstiví a nelze jim věřit, leda jsou-li k něčemu nuceni strachem. Sní cokoliv – či kohokoliv. Viz též trollocké války.

trollocké války: Řada válek, první začala kolem roku 1000 PR, a trvaly více než tři sta let, během nichž trollocké hordy pod velením myrddraalů a hrůzopánů pustošily svět. Nakonec byli trolloci pobiti či zahnáni zpátky do Velké Morny, ale některé státy přestaly existovat a jiné byly téměř vylidněné. Všechny záznamy jsou jen útržkovité. Viz též hrůzopáni; myrddraalové; trolloci.

usměrňování: Řízení průtoku jediné síly. Viz též jediná, síla.

utišování: Úkon prováděný Aes Sedai, kdy odříznou ženu, která může usměrňovat jedinou sílu, od pravého zdroje. Žena, která byla utišena, pořád pravý zdroj cítí, ale nemůže se ho dotknout. Provádí se jenom zřídkakdy, takže novicky se musejí naučit jména a zločiny všech žen, na nichž kdy bylo provedeno. Oficiálně je utišení výsledkem soudu a odsouzení za zločin. Když k němu dojde náhodou, nazývá se to spálením. Obvykle se ale termín utišení používá v obou případech. Ženy, které byly utišeny, ať už k tomu došlo kterýmkoliv způsobem, zřídkakdy přežívají delší dobu. Zřejmě se prostě vzdají a zemřou, pokud si nenajdou něco, co by jim jedinou sílu nahradilo.

Valerský roh: Bájný předmět z cyklu pověstí Velké hledání Valerského rohu, může povolat z hrobu mrtvé hrdiny zpět k boji se Stínem. Bylo svoláno nové Velké hledání Valerského rohu a s hledači, kteří složili přísahu hledačů rohu, je možné se setkat v mnoha státech.

válka síly: Viz válka Stínu.

válka Stínu: Rovněž známa jako válka síly. Začala krátce po pokusu osvobodit Temného a brzy se rozšířila na celý svět. Ve světě, kde byla dokonce zapomenuta i vzpomínka na válku, byla znovu objevena každičká stránka válčení, často pokřivená díky tomu, že se světa dotýkal Temný, a jediná síla byla používána jako zbraň. Válka skončila opětným uzavřením Temného do jeho věznice při útoku, jejž vedl Luis Therin Telamon Drak a stovka mužů Aes Sedai, nazývaných stovka rytířů. Temného protiúder pošpinil saidin a dohnal Luise Therina a stovku rytířů k šílenství, čímž se započal Čas šílenství a Rozbití světa. Viz též Drak; jediná síla.

vědma: Na vesnici žena, kterou si do svého středu vybere ženský kroužek pro znalost takových věcí, jako je léčení a předpovídání počasí, jakož i pro zdravý rozum. Všeobecně stojí na roveň starostovi, ale v některých vesnicích stojí nad ním. Je volena na celý život a jen zcela výjimečně je vědma odvolána ze svého úřadu ještě před svou smrtí. Podle kraje může mít jiný titul, jako strážkyně, léčitelka, moudrá žena, učitelka nebo moudrá.

věk pověstí: Věk zakončený válkou Stínu a Rozbitím světa. Doba, kdy Aes Sedai prováděli zázraky, o nichž dnes pouze sní. Viz též kolo času; Rozbití světa; válka Stínu.

Velká Morna: Oblast na dalekém severu ovládaná Temným. Prodlévají zde trolloci, myrddraalové a další tvorové náležející Stínu.

Veliký pán Temnoty: Jméno, kterým temní druzi oslovují Temného tvrdíce, že používání jeho pravého jména by bylo rouháním.

Velký had: Symbol času a věčnosti, starý již v dobách, než začal věk pověstí, je tvořen hadem požírajícím vlastní ocas. Prsten ve tvaru Velkého hada dostávají ženy, které mají povýšit mezi přijaté novicky Aes Sedai.

vznešení páni Tearu: Jednají jako rada. Vznešení páni Tearu jsou historickými vládci státu Tear, který nemá ani krále, ani královnu. Jejich počet není přesně dán a během let se měnil od dvaceti na pouhých šest. Neplést s pány země, což jsou níže postavení tairenští páni.

vzor věku: Kolo času splétá nitky lidských životů do vzoru věků, často nazývaný prostě jen vzor, jenž tvoří podstatu reality toho kterého věku. Viz též ta’veren.

Zaprodanci: Jméno dané třinácti nejsilnějším Aes Sedai z věku pověstí, takže byli i jedni z nejsilnějších Aes Sedai vůbec, kteří za války Stínu přešli na stranu Temného, bylať jim na oplátku přislíbena nesmrtelnost. Oni sami si říkají „Vyvolení". Jak podle pověstí, tak podle útržků záznamů byli uvěznění spolu s Temným, když byla jeho věznice znovu uzavřena. Jejich jména se stále používají ke strašení dětí. Byli to Aginor, Asmodean, Balthamel, Be’lal, Demandred, Graendal, Izmael, Lanfear, Mesaana, Moghedien, Rahvin, Sammael a Semirhage.

Content

Pán Chaosu
Robert Jordan

Prolog První zpráva

1 Lev na kopci

2 Nově příchozí

3 Moci ženy

4 Smysl pro humor

5 Jiný tanec

6 Vlákna vetkaná Stínem

7 Otázka zamyšlení

8 Sbírá se bouře

9 Plány

10 Rčení v Hraničních státech

11 Lekce a učitelé

12 Otázky a odpovědi

13 V prachu

14 Sny a noční můry

15 Hromada písku

16 Vyprávění o kole času

17 Kolo života

18 Chuť samoty

19 Záležitosti toh

20 Návštěva z državy

21 Do Shadar Logothu

22 Cesta na jih

23 Význam zprávy

24 Poselstvo

25 Když udeří blesk a prší

26 Společné linie

27 Dary

28 Dopisy

29 Oheň a duch

30 Znovu vyléčeni

31 Červený vosk

32 Spěšné předvolání

33 Ukázka odvahy

34 Cesta do Salidaru

35 Ve sněmovně přísedících

36 Amyrlin je pozvednuta

37 Když začne bitva

38 Náhlý mráz

39 Možnosti

40 Nečekaný smích

41 Hrozba

42 Černá věž

43 U Růžové koruny

44 Barva důvěry

45 Trpké pomyšlení

46 Za branou

47 U tulačky

48 Opřete se o nůž

49 Mlžné zrcadlo

50 Pichláky

51 Únos

52 Tkaniva síly

53 Svátek světel

54 Poselství

55 Dumajské studny

Epilog Odpověď

Slovníček